Terry Goodkind: A Fantom
III. Jagang fogságában
© Terry Goodkind Phantom
Copyright: 2006 by Terry Goodkind
A magyar fordítás a Tor Book
2006-os kiadása alapján készült.
Tor Books
Published by Tom Doherty Associates LLC
All Rights Reserved!
Hungarian Edition: Copyright © Excalibur Könyvkiadó, 2008 Hungarian Translation: Excalibur Könyvkiadó
Hungarian Edition: Pál Tamás
Kiadja: az Excalibur könyvkiadó
A kiadásért felel: a kiadó igazgatója
A borítón Szendrei Tibor festménye látható
Nyomdai munkálatok: Novum Kft.
ISBN 978-963-9285-83-5 ISBN 978-963-9285-86-6
Terry Goodkind

A fantom

III. Jagang fogságában
Excalibur Könyvek
Az Igazság Kardja-sorozat eddig megjelent részei:
Az Elsı Szabály
A Könnyek Köve
A Falka Vére
A Szelek Temploma
A Tőz Lelke
A bukottak hite
A Teremtés Oszlopai
Védtelen birodalom
Futótőz
A fantom I. – Az Igazság Keresıje II. – A Népek Palotája

I. – Sötét árnyak ébredése II. – A Halálhozó
III. – A kard varázslója

I. – A Prelátus győrője II. – Az Álomjáró
III. – A Varázslók Tornya

I. – A vörös hold
II. – A prófécia
III. – A Jocopó Kincs

I. – A mágia tolvajai II. – Birodalmi Strázsák III. – Három harmónia

I. – A Halál Úrnıje
II. – Acél az acél ellen III. – A Boszorkánymester

I. – Démoni suttogás II. – Jagang orgyilkosa III. – A Rahl-egyensúly

I. – Az Árny
II. – Túl a Prófécián
III. – A nyolcadik szabály

I. – A halál érintése
II. – A Vérszörny
III. – Négyfejő vipera

I. – A mágia romlása II. – Baraccus hagyatéka III. – Jagang fogságában
1. FEJEZET
Amint Jagang elfordult, s már nem nézett rá, Kahlan végre megengedte magának, hogy nyeljen egyet csendes megkönnyebbüléssel, hogy a férfi levette róla a kezét, még ha csak a haját érintette is meg. Tehetetlen rettegés remegtette meg belsejét a férfi közelségétıl. Kahlan teljesen megértette Jagang jelentıségteljes tekintetét. Tudta, hogy bármit megtehet vele, sı teljesen ki van szolgáltatva neki.

Nem. Még van lélegzet a tüdejében. Nem adhatja meg magát az ilyen gondolatoknak. Nem engedheti meg magának, hogy tehetetlennek gondolja magát.

Gondolkodnia kell, ahelyett, hogy egyszer ően megadná magát a pániknak. A pánik nem segít a cselekvésben. Talán igaznak bizonyul, hogy nem ura saját életének, de tudta, hogy akarata vész el, ha a pánik vak rémületét követi. Ez az, amit Jagang akar.

A szoba túloldalán, a nehéz asztalnál, Jagang közelebb húzta magához a könyvet. Felnyitotta a fedılapját, majd két kezére dılve csendesen vizsgálta. Széles vállainak kerek izmai, erıs, izmos háta és vastag nyaka inkább bikára emlékeztettek, mintsem egy emberre. Öltözete csak fokozta állatias megjelenését. Embereivel együtt láthatóan szándékosan kerülte azokat a nemes és szép külsıségeket, amelyek azokra az emberekre voltak inkább jellemzıek, akik a létezés finomabb minıségeit képviselték, ehelyett inkább alantas, állatias külsıt öltöttek. A létezés alacsonyabb formája felé való törekvés, a magasabb helyett, felfedte e férfiak jelentette fenyegetésnek egy alapvetı jellegzetességét, nem is törekedtek rá, hogy férfiak és emberek legyenek.

Hátul, nem messze az ajtók el ıtt, a két nagy darabır csendesen állt terpeszben. A kezük hátuk mögött volt összekulcsolva. Kahlan kezét Jillian vállára tette. A kislány felnézett rá csendes szorongással. A brutális külsejő férfiak újra és újra sötét pillantásokat vetettek feléje.

A két ır nem látta Kahlant. Legalább is Kahlan úgy gondolta, nem látják. Figyelte viselkedésüket. Észrevette, hogy idırıl-idıre, Jillianen kívül, csak a Nıvéreket méregették, ám meglehetısen unott arccal tették mindezt. Amikor Jagang Kahlanhoz beszélt, azırök kissé zavartnak látszottak. Nem mondtak semmit, de Kahlan tudta, hogy nekik úgy tőnt, vezérük magában beszél. Mindenki máshoz hasonlóan, Jillianen, a Nıvéreken és a Nıvérekkel meglévı kapcsolatán keresztül, Jagangon kívül, azırök elfelejtették Kahlant, mielıtt felfogták volna, hogy látták. Kahlan azt kívánta, bárcsak vezérük számára is éppen olyan láthatatlan lenne.

- Mi a helyzet a hadseregeddel, Exellenciás uram?
- kérdezte Ulicia Nıvér, még mindig nyilvánvalóan próbálkozva, hogy idıt nyerjen azzal, hogy beszélgetéssel lefoglalja Jagangot.İ is megpróbálta nem megadni magát a pániknak.

Jagang gonosz vigyorral nézett vissza a válla felett.
- Közel vannak.
Ulicia Nıvér zavartan pislogott.
- Közel?
Jagang bólintott, még mindig vigyorogva.
- Épp a láthatáron túl, északra, fent D'Harában.
- Északon... D' Harában! — bukott ki Armina Nıvérbıl.
- De hát az nem lehetséges, Exellenciás uram...
Jagang szemöldökét megemelte, egyértelmően élvezte meglepetésüket.
- Biztosan tévednek a helyzetükrıl szóló jelentésekben - mondta Armina

N ıvér, hallhatóan megragadva a lehetıséget, hogy a császár kegyébe férkızzön. Megnyalta ajkait. - Úgy értem, Exellenciás uram, hogy mi, nos, régen elhaladtunk mellettük. Még mindig a Középföldön voltak, s még mindig dél fele haladtak, hogy megkerüljék a közbeesı hegyeket. Lehetetlen, hogy eljutottak volna...
Remegı hangja elnémult, mintha Jagangra nézve minden bátorsága elszállt volna. Még a beszédhez való bátorsága is, míg nem maradt más a nıbıl csak a rettegés néma burka.
- Ó, már megkerülték a hegyeket itt lent, és elindultak felfelé D'Harába mondta Jagang. - Látjátok, befolyásoltam az elméteket, hogy oda irányítsalak benneteket, ahova és amikor akartam, hogy menjetek. Az volt a célom, hogy elhitessem veletek, hogy biztonságban vagytok, hogy azt higgyétek, tudjátok, hol vagyok. Soha még csak nem is hallottátok suttogásomat, de azok a suttogások vezettek benneteket anélkül, hogy tudatában lettetek volna.
- De láttuk a csapataidat, Exellenciás uram - szólalt meg Cecilia Nıvér. Láttuk és megkerültükıket. Messze magunk mögött hagytuk a csapatokat.
- Azt láttátok, amit akartam, hogy lássatok - mondta Jagang lekezelı kézmozdulattal. - Azt hittétek, arra mentek, amerre akartok, valójában azonban oda mentetek, ahova vezettelek benneteket - egyenesen hozzám, és a fıerıimhez.

Számos segédcsapat mellett küldtelek el benneteket, majd néhány dél felé vonuló egység mellett is, amelyek
a Középföld más területei felé haladtak. Elhitettem veletek, amit akartam, látva, hogy mennyire bíztok a tervetekben, miközben intézkedtem, hogy a fısereg az én terveim szerint haladjon.

Er ıink sokkal messzebb jutottak, mint gondoltátok. Be akarom fejezni ezt a háborút, és látom, hogy ez a cél már elérhetı távolságban van, ezért ennek megfelelıen változtattam taktikámon. A fıerıket rendszerint nem masíroztatom ilyen fárasztó helyeken, mert megviseli a sereget, nagy az emberveszteség, általában nem is éri meg a fáradságot. Ám most a cél már közel van, ezért megéri a veszteségeket. Ezen kívülık vannak azért, hogy a Rend ügyét szolgálják, nem pedig fordítva.

- Értem - mondta Armina halkan, csüggedve, értesülvén újabb tökéletes megtévesztésükrıl, és reménytelen helyzetükrıl.
- Most dolgunk van.
A három Nıvér hirtelen elıreszökkent, mintha láthatatlan pórázon rántotta volnaıket Jagang közelebb.
- Igen, Exellenciás urunk - mondták egy emberként. Nyilvánvalóan Jagang néma parancsot morgott, melyet csakık hallhattak, valószínőleg csak azért, hogy emlékeztesseıket, hogy továbbra is ott van az elméjükben.
Kahlannak eszébe ötlött, hogy a férfi képes volt uralniıt a nyakbilinccsel, a nıvérek elméjén keresztül, de nem úgy tőnt, mintha közvetlenül is képes lenne uralmát gyakorolni felette. Amellett, hogy győlöletet érzett iránta, úgy tőnt megpróbálja félelemmel is megbénítani, ily módon is uralkodva fölötte. Azon kívül, hogy használta a Nyakörvet is és a Nıvérek hatalmát is, megpróbálta azt is megakadályozni, hogy gondolkodjon.
Úgy tőnt viszont, hogy míg valamiképp ott tartózkodott a Nıvérek elméjében, nem volt ott Kahlanéban.
Persze, efelıl nem lehetett biztos. Végül is, a Nıvérekkel is elhitette ugyanezt, hogy az Álomjáró nincs ott elméjükben, közben mégis figyelte minden gondolatukat. Tehát, feltételeznie kellett, hogy ez is egy lehetıség. Mégis, egyszerően nem hitte, hogy Jagang valóban ott lenne azı elméjében is. Volt viszont még valami lényeges: Kahlant máshogyan kezelte, mint a Nıvéreketİk hőtlen foglyok voltak, Kahlan pedig zsákmány.
Egy konkrét cél érdekében csapta beıket. Lényegében kémkedett a gondolataikban. A Nıvérek készültek bizonyos dolgokra, ésı lopva ki akarta hallgatni terveiket, hogy saját hasznára fordíthassa azokat. Jagang tudta, hogy Kahlan nem akart semmi mást, mint megszökni a Nıvérektıl. Ezen túl nem voltak tervei. Még arról sem voltak emlékei, hogy ki voltı valójában. Nem volt semmi az elméjén belül, ami után Jagang kémkedhetett volna. Nyilvánvalónak kellett lennie, hogy azı foglya sem akar lenni, hogy vissza akarja kapni az életét. Így hát, nem volt semmi, amit Jagang megtudhatott volna, ha gondolatiban kémkedik titokban. Legalább is még nem, hacsak el nem kezd gondolkodni ahelyett, hogy elvakítaná a pánik.
Ám, ha valóban nem volt ott az elméjében, akkor vajon miért nem? Végül is Jagang Álomjáró, olyan nagy hatalommal bíró ember, hogy a Nıvérek megpróbáltak megszabadulni tıle. De mégsem sikerült nekik ez, és mint kiderült, pontosan álomjárói képessége és hatalma miatt. Nagyon akarta Kahlant, mint a zsákmányok zsákmányát, ahogyı nevezte. Ha ott lett volna az elméjében, uralhatta volna ugyanazzal a láthatatlan pórázzal, amit a Nıvérek irányítására használt, és nem
kellett volna a képességeikre hagyatkoznia ebben. Nem olyan fajta férfinak tőnt, aki az irányítás ilyen áttételes módszerét választaná akkor, ha be tudna lépni azı elméjébe is.

Mi lenne hát az értelme most, hogy eltitkolja jelenlétét az elméjében, ha ıvalóban képes lenne valóban jelen lenni? Még ennél is lényegesebb, hogy ha olyan fontos volna Jagang számára, biztosan akarná az uralomnak ezt a módját, ha lehetséges lenne. Tehát, a nagy kérdés az, hogy vajon miért nem képes behatolni azı elméjébe, és közvetlenül uralniıt?

Valami más is zajlott. Az a határozott benyomás keletkezett benne, hogy voltak bizonyos dolgok, amiket Jagang gondosan került beszédében.
- Ez az, tehát - mondta a férfi egyszer csak a Nıvéreknek. A Megszámlált Árnyékok Könyve. Ez az, amiért jöttetek, amire szükségetek van. Azonnal el akarom kezdeni!
- De Exellenciás uram... - esedezett Ulicia Nıvér, már az ötlettıl is megdöbbenve -, hiszen csak két Szelence van nálunk. Mind a háromra szükségünk lenne.
- Nem, nincs rá szükségetek. Csak használnotok kell ezt a könyvet, hogy rájöjjetek, hogy a két Szelence közül, amelyek itt vannak, lehet-e az valamelyik, amelyikre szükségetek van. Ha a hiányzó Szelence az, amelyik elpusztítana bennünket vagy minden létezıt, akkor hát miért lenne szükségünk rá?
Ulicia Nıvér úgy nézett ki, mint akinek nagyon is jó oka van arra, hogy miért lenne szükségük rá, de az is látszott, igazán nem akarta megvitatni ezt.
- Nos - mondta, keresve a megfelelı szavakat -, gondolom, ez valóban igaz lehet. Végül is, még nem
volt alkalmunk tanulmányozni A Megszámlált Árnyékok Könyvét, ezért nem tudhatjuk biztosan. A többi hivatkozás lehetett téves is. Végtére is, ezért jöttünk ide. Szükségünk volt a könyvre. Lehet, hogy úgy van, ahogy mondod, Exellenciás uram, hogy valójában nincs is szükségünk a harmadik Szelencére.
Kahlan számára nyilvánvaló volt, hogy Ulicia Nıvér nem hitt a dologban. De Jagangot láthatólag nem aggasztották a Nıvér kétségei.
- És itt vár rád. - A nehéz asztalon fekvı könyvre mutatott. - Amint áttanulmányoztad ezt a könyvet, meg tudod majd mondani nekem, melyik Szelence melyik, és hogy melyikre van szükségünk. Ha kiderül, hogy e két Szelence közül egyik sem az, talán addigra elıkerül a harmadik is.
A Nıvérek haboztak egyetértem Jagang elképzelésével, de úgy tőnt, nem mernek ellenérvvel elıhozakodni.
Végül, miután rápillantott a másik két Nıvérre, Ulicia Nıvér elismerte Jagang javaslatának értékét.
- Egyikünk sem látta még ezt a könyvet, ezért szükségünk lesz... megtanulni belıle, amit tudunk. Azt hiszem, igazad van, Exellenciás uram. A könyv tanulmányozása megfelelı lépés lesz.
Jagang az asztalon heverı könyv felé biccentett.
- Akkor hát, fogjatok hozzá!
A Nıvérek közelebb húzódtak a könyvhöz, fölé hajoltak, tiszteletteljesen tekintve elıször az oly' régóta keresett könyvre. Némán olvastak, miközben Jagang a szemét rajtuk és a könyvön tartotta.
- Exellenciás uram - kezdte Ulicia Nıvér csupán rövid vizsgálódás után. Úgy tőnik, nem kezdhetjük el... ahogy szándékodban állt.
- Miért nem?
- Nos, nézd ezt meg kérlek. - Megpaskolta a lapot. - A legelején ez megerısíti, amit elızıleg már okunk volt sejteni, hogy vannak biztosítékok minden eshetıségre. Azt mondja szükséged van...
Elhallgatott, amint a válla felett visszatekintett Kahlanra.
- Nos - folytatta -, itt a legelején azt mondja: „A Megszámlált Árnyékok Könyvében foglaltak igazsága, ha nem a Szelencék urának, hanem valaki másnak az ajkairól hangzanék el, csak egy Inkvizítor igénybevételével ellenırizhetı.” Nos, Exellenciás uram, láthatod, mit mond.
Kahlan számára világos volt, hogy a nı nem akart valamit hangosan kimondani. Jagang hozzá hasonlóan némán olvasta.
- És akkor? - vitázott a férfi. - Az olvassa éppen, aki a Szelencéknek parancsol. Én olvasom, rajtatok keresztül. Én uralom most a Szelencéket.
Ulicia Nıvér megköszörülte a torkát.
- Exellenciás uram, teljesenıszinte akarok lenni veled...

- Ulicia, az elmédben vagyok. Lehetetlen lenne minden más, mint teljesen ıszintének lenned velem. Tudom, hogy kételkedsz az elképzelésemben, de nem vagy hajlandó ilyen gondolatoknak hangot adni. Tehát, mint tudod, tudnék róla, ha megpróbálnál becsapni.

- Igen, Exellenciás uram. - A könyvre mutatott. - De, tudod, ez egy nagyon speciális probléma.
-Mi az?
- Az igazolás problémája, Exellenciás uram. Ez egy útmutató könyv mélységesen bonyolult dolgok megvalósításához. Ezek a dolgok nem csak hogy mélységesen bonyolultak, hanem mélységesen veszélyesek
is - mindannyiunkra nézve. Ezért létfontosságú, hogy pontosan ügyeljünk arra, amit ez a könyv mond. Nem olyan dolog ez, amit meg szabad közelítem gondatlanul. Nem feltételezhetsz semmit. A dolgok, melyek ebben a könyvben állnak, jó okkal vannak nagyon egyértelmő módon meghatározva. Minden szót át kell gondolni, minden mondatot, minden kifejezést. Minden lehetıséget mérlegre kell tenni. Az életünk múlik a legszigorúbb óvatosságon ezekben a dolgokban.
- Mi az, ami olyan speciális ebben? Elég egyszerően azt mondja „..igazolása, ha más által lészen kimondva...” Nem más mondja ki. Mi olvassuk közvetlenül.
- Pontosan ez a lényeg, Exellenciás uram. Nem közvetlenül olvassuk.
Jagang arca elvörösödött a dühtıl.
- Mit gondolsz, mit csinálunk akkor éppen! Ulicia Nıvér levegıt nyelt, mintha egy láthatatlan kéz fogta volna a torkát.
- Exellenciás uram, most te parancsolsz a Szelencéknek. De valójában nem A Megszámlált Árnyékok Könyvét olvasod.
Vésztjóslóan hajolt a nı felé.
- Akkor hát, mi az, amit olvasok?
- Egy másolatot - mondta a Nıvér. Jagang habozott.
-És?
- És ebben az esetben, konkrétan nem A Megzámlált Árnyékok Könyvét olvasod. Egy másolatát olvasod csupán. Lényegében valaki más által kimondott dolgot olvasol.
Jagang fenyegetı tekintete tovább sötétült.
- Akkor hát, ki az, aki olvassa?
- Aki készítette a másolatot.
Jagang felegyenesedett, ahogy a megértés derengett az arcán.
- Igen... ez nem az eredeti. Lényegében attól a személytıl hallom, aki készítette a másolatot. Megvakarta borostáját.
- Tehát igazolni kell.
- Pontosan, Exellenciás uram - bólintott Ulicia Nıvér láthatóan megkönnyebbülve.
Jagang a válla felett visszanézett Kahlanra.
- Gyere ide.
Kahlan sietett eleget tenni a parancsnak, mivel nem akart fájdalmat elszenvedni egy olyan küzdelemben, amirıl tudta, a férfi amúgy is könnyedén megnyerné. Jillian szorosan Kahlanhoz tapadt, nyilvánvalóan nem akart egyedül maradni a kétır közelében.
Jagang hatalmas keze hátulról megragadta Kahlan nyakát. Erıteljesen közelebb húzta, és kényszerítette, hogy a könyv fölé hajoljon.
- Nézd meg ezt, és mondd meg, valódi-e. Miután elengedteıt, Kahlan továbbra is érezte a férfi erıs ujjainak fájdalmas szorítását. Ellenállt a késztetésnek, hogy megdörzsölje saját lüktetı húsát, s inkább felvette a könyvet.
Kahlannak a leghalványabb elképzelése sem volt, hogyan mondhatná meg, hogy a könyv, amelyet még sohasem látott eredeti-e vagy sem. Elképzelése sem volt arról, mibıl állna a könyv hitelessége. Tudta azonban, hogy Jagang nem fogadna el egy ilyen kifogást. Csak az érdekelte, hogy választ kapjon; nem akarná hallani, hogy Kahlan nem tudja a választ.
Kahlan ezért úgy döntött, legalább meg kell próbálnia. Elkezdte lapozgatni a könyvet, megpróbálva azıszinte erıfeszítés látszatát kelteni, pedig valójában csupán egy könyv üres oldalait látta maga elıtt az asztalon.
- Sajnálom - mondta végül képtelenül arra, hogy mást mondjon, mint az igazságot -, de ez itt mind üres oldal. Nincs semmi, amit igazolhatnék.
- Nem látja a szavakat, Exellenciás uram - mondta Ulicia Nıvér alig hallhatóan, mintha alig lepte volna meg a dolog. - Ez egy mágikus könyv. Olvasásához a Han sajátos fajtáihoz való ép kapcsolat szükséges.
Jagang a Kahlanon lévı Nyakörvre pillantott.
- Ép. - Gyanakvóan a szemébe nézett. - Lehet, hogy hazudik. Lehet, hogy csak nem akarja elmondani nekünk mit lát.
Kahlan azon töprengett, hogy ez most megerısítése annak, hogy Jagang nincs az elméjében, vagy a férfi valamilyen oknál fogva továbbra is egy gondosan kieszelt csellel akarjaıt becsapni. Nem úgy tőnt, hogy ezen a ponton az Álomjáró jelenlétének eltitkolása Kahlan elméjében, már ha jelen volt, szolgált volna bármilyen célt. Végül is a Szelencék és a könyv voltak a fı okai annak, hogy a Nıvéreket megtévesztette. Titkos jelenlétét elméjükben kifejezetten arra használta, hogy idehozzaıket, a könyvhöz.
Jagang hirtelen megragadta Jilliant a hajánál fogva. A lány meglepett, de rövid, elharapott kiáltást hallatott. A férfi nyilvánvalóan fájdalmat okozott neki. Jillian mindent elkövetett, hogy ne álljon ellent, nehogy Jagang letépje a fejbırét.
- Ki fogom vájni a lány egyik szemét - mondta Jagang Kahlannak. - Azután meg fogom kérdezni, hogy a könyv valódi-e vagy nem. Ha - bármilyen oknál fogva - nem kapok választ, kivájom a másik szemét is. Meg fogom kérdezni utoljára, és ha nem
kapom meg a választ, kivájom a szívét. Mit szólsz ehhez?
A Nıvérek némán, mozdulatlanul figyeltek, meg sem próbáltak közbeavatkozni. Jagang elıhúzott egy kést az övén lévı tokból. Jillian a rémülettıl zihálni kezdett, amint a férfi körberántottaıt, majd karját rászorította a torkára, mellkasához vonva, s a lány tehetetlenül, mozdulatlanul nézte, ahogy a kés veszedelmesen közel kerül arcához.
- Hadd lássam a könyvet - mondta Kahlan, remélve, hogy elháríthatja a visszavonhatatlant.
Jagang a kést tartó kezének hüvelykujjával és szabad mutató ujjával felvette a könyvet és átnyújtotta neki. Kahlan még alaposabban átvizsgálta a könyvet. Biztos akart lenni, hogy nem hagy ki egyetlen oldalt sem, amin lát egyáltalán valamit, de ezúttal sem talált semmit. Minden egyes oldal üres volt. Semmit sem látott, nem volt semmi a lapokon, amibıl megmondhatta volna, hogy valódi-e.
Ráhajtotta a fedelét és tenyerével végigsimított rajta. Nem tudta, mit tegyen. Nem tudta, mit keressen. Megfordította a könyvet, megvizsgálta a hátlapját is. A lapok merített szélét nézte. Tovább forgatta, s a gerincen lévı arany dombornyomásos címet nézte.
Jillian fojtott sikolya hallatszott, amint Jagang fokozta szorítását a nyakán, megemelve a lányt, hogy lábai nem érték a padlót. A kés hegyét a lány jobb szeméhez vitte. Jillian pislogott, képtelenül arra, hogy elforduljon a fenyegetéstıl, szempillái súrolták a penge hegyét.
- Ideje megvakulnod - dörögte Jagang.
- Hamis - mondta Kahlan. A férfi felnézett.
-Mi?
Kahlan feltartotta a könyvet felé.
- Ez a könyv egy hamis másolat. Hamisítvány. Ulicia Nıvér elırelépett.
- Honnan tudhatnád?
Láthatólag zavarba ejtette, hogy Kahlan képes volt kijelenteni a könyvrıl, hogy nem valódi, anélkül, hogy akár egyeden szót is képes lett volna elolvasni belıle.
Kahlan nem vett tudomást a Nıvérrıl. Ehelyett továbbra is az Álomjáró rémálom szemébe nézett. Borús árnyak vonultak át benne, akár a dühös viharfelhık az éjféli horizonton. Minden akaratát össze kellett szednie, hogy ne nézzen félre.
- Biztos vagy benne? - kérdezte Jagang.
- Igen - felelte Kahlan minden magabiztosságával, amit csak össze tudott szedni. - Hamisítvány.
Ekkor miközben élesen Kahlanra összpontosított, Jagang elengedte Jilliant. A lány, amint megszabadult, Kahlan mögé menekült,ıt használva fedezékként.
Jagang Kahlan szemeit figyelte.
- Honnan tudod, hogy ez nem A Megszámlált Árnyékok Könyve?
Kahlan még mindig a férfi elé tartva a könyvet, megfordította, hogy láthassa a gerincét.
- Ti A Megszámlált Árnyékok Könyvét keresitek. Itt az áll, hogy A Megszámlált Árnyék Könyve.
Jagang tekintete feketén felizzott.
- Mi van?
- Azt kérdezted, honnan tudom, hogy nem valódi. Innen. Itt az áll: „Árnyék” nem pedig „Árnyékok”. Ez egy hamisítvány.
Cecília Nıvér kimerülten végigfuttatta kezét az arcán. Armina Nıvér a szemét forgatta.
Ulicia Nıvér azonban, szemöldökét ráncolva vizsgálgatta a könyvet.
- Igaza van.
- És akkor mi van? - Jagang a magasba emelte a kezét. - Az „Árnyékok” szóból hiányzik néhány bető. Többes szám helyett egyes szám. És akkor mi van?
- Egyszerő - mondta Kahlan. - Az egyik valódi, a másik nem.
- Egyszerő - kérdezte a férfi. - Azt hiszed, ilyen egyszerő?
- Ennél egyszerőbb nem is lehet.
- Valószínőleg semmit nem jelent - mondta Cecilia Nıvér, buzgón ingerült ura mellé állva. - Egyes szám, többes szám, miféle különbséget jelenthet? Ez csak a borító, ami belül van, az számít.
- Lehet, hogy csak egy egyszerő tévesztés - mondta Jagang. - Talán, aki bekötötte a másolatot, hibát követett el. A könyvet valószínőleg valaki más kötötte be, így a könyv maga kétségtelenül rendben van.
- Igaz - mondta Armina Nıvér, aki szintén csatlakozni akart a császárhoz. Az a személy, aki a könyvkötést végezte, az követhette el a hibát, nem pedig az, aki a másolatot készítette. Nagyon valószínőtlen, hogy e kettı ugyanaz a személy lenne. A könyvkötı valószínőleg egy alkalmatlan fajankó volt. Aki a szöveget írta a könyvbe, annak rendelkeznie kellett a Tehetséggel. A könyv belsejébe írt szavak azok, amelyek számítanak. Az az információ, amelynek igaznak kell lennie, nem az amibe becsomagolták. Kétségtelen, hogy ez egy egyszerő tévedés, amit a könyvkötı követett el, és nem jelent semmit.
- Ebbıl az okból hoztukıt ide - emlékeztetteıket Ulicia Nıvér alig hallhatóan. - Nem számít, mennyire
egyszerőnek tőnik. A könyv maga, minden más elıtt, figyelmeztet, hogy éppen az ilyen körülmények között igazolni kell... neki...
- Ez rendkívül veszélyes dolog. Ez a válasz túl egyszerő. - jelentette ki Cecilia Nıvér.
Ulicia Nıvér a társa felé billentette a fejét.
- És ha egy gyilkos támadna rád egy késsel, a pengéje túl egyszerő lenne ahhoz, hogy veszélyesnek tartsd?
Cecilia Nıvért nem mulattatta a dolog.
- Ez a probléma túlságosan bonyolult ahhoz, hogy valami ilyen egyszerő dolog döntse el.
- Ó? - Ulicia Nıvér megvetı tekintetét Ceciliára emelte. - És hol van arról szó, hogy az igazolásnak bonyolultnak kell lennie? Csak azt mondja a szöveg, hogy neki kell elvégeznie. Egyikünk sem vette észre a hibát.İ észrevette. Eleget tett az instrukciónak. Cecilia Nıvér végigmérte a nıt, aki valamikor a vezetıje volt, de már nem volt az. Most már nem Ulicia Nıvér volt az elöljáró, akinek kedvében kellett járniuk.
- Nem hiszem, hogy bármit is jelentene - mondta Jagang még mindig Kahlan rendületlen szemét nézve.
- Kétlem, hogy valóban tudná, hogy a könyv hamisítvány. Csak megpróbálja menteni az irháját.
Kahlan vállat vont.
- Ha ezt hiszed, rendben. De talán azért nincs kétség benned, mert hinni akarod, hogy ez a példány valódi.
- Felvonta a szemöldökét. - Nem pedig azért, mert valóban az.
Jagang egy pillanatig rámeredt. Hirtelen kikapta a kezébıl a könyvet, és visszaadta a Nıvéreknek.
- Alaposan meg kell vizsgálnunk azt, ami benne van. Ez az, ami számít a megfelelı Szelence kinyitásához.
Meg kell bizonyosodnunk róla, hogy semmilyen módon nem hibás.
- Exellenciás uram - kezdte Ulicia Nıvér -, lehet, hogy nincs rá mód, hogy megmondjuk, hogy valami, ami ebben a könyvben van leírva ...
Jagang az asztalra dobta a könyvet, félbeszakítva a Nıvért.
- Azt akarom, hogy ti hárman vizsgáljatok át mindent ebben a könyvben. Nézzétek meg, hogy találtok-e valami okot, mely azt sejtetné, hogy esetleg hamisítvány.
Ulicia Nıvér megköszörülte a torkát.
- Hát, megpróbálhatjuk...
- Most! - dörgı hangja visszhangzott a szobában. - Vagy szívesebben mennétek a sátrakba, hogy szórakoztassátok az embereimet? A szolgálat módját ti választjátok meg. Döntsetek.
A három Sötétség Nıvére az asztalhoz ugrott. Mindhárman elırehajoltak, ahogy elkezdték tanulmányozni a könyvet. Jagang befurakodott Ulicia és Cecilia Nıvér közé, nyilvánvalóan azért, hogy felügyelje, amit olvasnak, és gondoskodjon róla, hogy nem siklik át figyelmük semmin.
2. FEJEZET
Kahlan, amint biztos volt benne, hogy mind a négyüket lefoglalja a könyv, csendesen a szoba távoli végébe tessékelte Jilliant, el a kétırtıl.
- Azt akarom, hogy nagyon figyelj rám, és pontosan azt tedd, amit mondok suttogta Kahlan olyan halkan, hogy Jagang és a Nıvérek nem hallhatták.
Jillian szemöldökráncolva figyelt és várt.
- Meg kell bizonyosodnom valamirıl. Oda fogok menni a kétırhöz..
-Mi?!
Kahlan kezét a lány szájára nyomta.
- Ssss.
Jillian fogvatartóikra pillantott, aggódva, hogy az imént felhívta magukra a figyelmüket. Azok nem mozdultak.
Elégedetten, hogy elérte célját, Kahlan levette kezét a lány szájáról.
- Felébredt bennem a gyanú, hogy az a három varázslónı elvarázsolt engem. Azt hiszem, ezért nem emlékszem arra, hogy ki vagyok - ez valamiféle mágia. Jagangon és rajtuk kívül szinte soha senki nem emlékszik rá, hogy látott engem. Fogalmam sincs, te miért emlékszel. Ráadásul rám tették ezt a Nyakörvet, és használni is tudják, hogy fájdalmat okozzanak nekem.
Azt hiszem, azırök nem látnak engem, de errıl meg kell bizonyosodnom. Azt akarom, hogy maradj itt. Ne figyelj engem, különben gyanakodni kezdenek rád.
- De...
Kahlan egy ujját a lány ajkaira téve elhallgattattaıt.
- Figyelj rám, és tedd, amit kérek tıled.
Jillian végül beleegyezıen bólintott.
Anélkül, hogy megvárta volna, hogy a lány meggondolja magát, és úgy dönt, hogy vitába száll vele, Kahlan ismét ellenırizte, hogy Jagangot és a Nıvéreket teljesen lefoglalja-e az olvasás. Amikor látta, hogy igen, azonnal elindult keresztül a helyiségen. Olyan halkan mozgott, ahogyan csak bírt; azırök talán nem tudják, hogyı ott van, de ha Jagang vagy a Nıvérek meghallanák, elveszítené esélyét, mielıtt belefoghatna terve megvalósításába.
A kétır mereven elıre nézett, a császárukat figyelték. Néha az, aki közelebb állt Jillianhez a lány felé pillantott. Sóvár tekintetébıl Kahlan tudta, mire gondol: reménykedett, hogy Jagang neki adja majd Jilliant. Kahlan elképzelte, hogy egy olyan uralkodónál, mint Jagang, az ilyen alkalmi jutalmak a kiérdemelt bizalmi pozíció elınyei voltak, a császár személyes testırei kiváltságaiként. Jilliannek fogalma sem volt, milyen sors vár rá. Kahlannak tennie kellett valamit, hogy megváltoztassa a fenyegetıen közelgı események eszeveszett folyamát.
Amint azı ırök tekintete és az
asztalnál lév
ı
rök elé ért, óvatosan kerülte, hogy az
négy ember közé lépjen. Óvatosnak kellett lennie azért is, nehogy

magára vonja a N ıvérek vagy Jagang figyelmét. Még ha a kétır nem is volt képes elég sokáig emlékezni Kahlanra ahhoz, hogy tudomást szerezzenek jelenlétérıl, nem akarta megtudni, mi történne, ha rejtélyes módon akadályozná valamiıket abban, hogy vezetıjüket lássák. Ez a kettı gyanakvó férfi volt, kétségtelenül kivételes képességekkel, s nem lehetett tudni, mily apró dolog elég ahhoz, hogy felfigyeljenek a bajra. Kahlan pedig
éppen arra készült, hogy nagy bajt hozzon rájuk - ám csak akkor, ha már készen állt.

Közvetlenül a két tagbaszakadt férfi el ıtt állva, észrevette, hogy csupán a vállukig ér, így valószínőleg nem akadályoznáıket a látásban. Nem néztek rá, sıt semmilyen jelét nem adták, hogy jelenlétérıl tudomásuk lenne. Kahlan gyengéden megérintette az egyikır orrába tőzött fém rudacskát. A férfi felhúzta az orrát, majd közömbösen megvakarta, de nem kapta el Kahlan kezét.

Elégedetten, hogy a férfi mást nem tesz, Kahlan kinyújtotta kezét, és lassan kihúzott egy tırt azır mellkasán keresztbe futó szíjra erısített egyik tokból. Amint a penge szabaddá vált a fáklyafényben, Kahlan nagyon vigyázott, hogy egyenletesen húzza, nehogy csavaró mozdulatot fejtsen ki a tokra vagy a szíjra. Azır nem vett észre semmit, amint a tır teljesen kiszabadult tokjából.

Jó érzés volt kezében tartani a fegyvert. Az érzés keltette érzelem felidézte benne a Fehér Ló Fogadóban történteket, amikor a Nıvérek megölték a helyet mőködtetı férjet és feleséget. Emlékezett, ahogy felkapott egy nehéz bárdot, hogy megpróbálja megvédeni a lányukat. Emlékezett most a mély belsı elégedettségre, hogy fegyvert tarthat a kezében, mert annak az érzését jelentette, hogy eszköz került a kezébe saját életének uralására, ami segíthet neki életben maradni. Egy fegyver azt jelentette, hogy nincs többé az ember- és az értelem törvényeit nem tisztelı, gonosz emberek önkényének kiszolgáltatva, többé nem tehetetlen prédája a nála erısebbeknek, akik erejüket mások feletti uralkodásra használják.

Kahlan végigpörgette ujjai között a t ırt, figyelte amint a lobogó fáklyafény visszaverıdik róla. Megragadta
a markolatát, és egy pillanatig merın nézte az élesre fent, fényezett pengét.

A megváltást jelképezte. Ha nem is saját maga, legalább Jillian számára. Eszébe ötlött, hol van, és hogy most éppen mit is csinált. Erre aztán a fegyvert gyorsan becsúsztatta a csizmájába. Felnézett, hogy megbizonyosodjon, Jillian továbbra is csendben, nyugton vár rá. A lány szeme tágra nyílt. Kahlan visszafordult, és óvatosan kihúzott egy másik tırt a másikır mellszíjának egyik tokjából. Ennek pengéje valamivel vékonyabb volt, a fegyver valamivel jobban kiegyensúlyozott. Mint az elsıt, ennek pengéjét is elrejtette csizmájának bırébe, közel a szárának tetejéhez, majd becsúsztatta, gondosan vezetve, hogy a penge a bokacsontja mögött helyezkedjen el. Ezután a hegyét szilárdan beleszúrta a talpbelsıbe. Rögtönzött tokjában a tır nem mozgott, s így nem vághatta meg Kahlan lábát, amikor járt.
Amilyen csendesen csak lehetséges, könnyedén a lábujjhegyén lépdelve, gyorsan visszatért a döbbent Jillianhez. A Nıvérek és uruk mozgalmas beszélgetésbe merültek a csillagok helyzetének, az idıjárásnak és az év adott idıszakának jelentıségérıl. Bizonyos varázslatokhoz szükséges erı összpontosításában és létrehozásában volt ennek jelentısége. A Nıvérek a könyv passzusainak jelentését magyarázták, Jagang pedig rövid idınként kérdéseket tett fel, minden egyes résznél vitatva a feltételezéseiket.
Kahlan kissé meglepetten hallotta, mennyire mővelt a férfi. A Nıvérek néha azt tapasztalták, hogy többet tanult az Orden Szelencéivel kapcsolatos témákból, mint amitık tudtak. Jagang nem úgy nézett ki, mint
aki nagyra értékelné a könyvekbıl származó tudást, de Kahlan tévedett. Míg többnyire nem értette, amirıl beszéltek, nyilvánvaló volt, hogy Jagang sokat olvasott, és alaposan felkészült a feladatra, hogy intelligens módon tárgyaljon a Nıvérekkel - különösen olyan tárgyakban, melyekrıl azt mondták, csak a legritkább könyvekben találhatók meg.
Nem csupán kegyetlen vadember volt. Annál sokkalta rosszabb. Egy nagyon okos és kegyetlen vadember.
- Rendben - mondta Kahlan elég halkan ahhoz, hogy biztos legyen benne, hogy a többiek nem hallhatják. - Azt akarom, hogy figyelj rám. Lehet, hogy nincs sok idınk.
Jillian szeme még mindig tágra nyitva bámult.
- Hogyan csináltad ezt?
- Igazam volt, nem látnak engem.
- És ahogy forgattad a tırt? Kahlan vállat vont, elhessegetve a kérdést, amelyet nem tudott megválaszolni, mert fontosabb dolgokat kellett elmondania.
- Nézd, ki kell téged juttatnom innen. Ez lehet az egyetlen esélyünk.
Jillian elszörnyedve hallgatta az ötletet.
- De ha megszököm, megöli a nagyapámat és valószínőleg a többieket is. Nem mehetek el!
- Ezzel tart hatalmában. De ha nem menekülsz el, az igazság az, hogy szinte biztosan megölnek. Meg kell értened: ez lehet az egyetlen esélyed a szabadságra.
- Igazán biztos vagy ebben? Hogyan tehetném kockára a nagyapám életét arra alapozva, amit te gondolsz, hogy történni fog?
Kahlan mély lélegzetet vett. Nem akarta ezt elmagyarázni a lánynak.
- Nincs idım arra, hogy szépítve mondjam el neked, hogy gyengéden beszéljelek rá. Csak arra van idım, hogy az igazság csupasz csontjait adjam neked, ezért ezt fogom tenni, figyelj nagyon. Tudom, milyenek ezek a férfiak. Láttam már, mit tesznek az olyan fiatal nıkkel, mint te és én - a saját szememmel láttam. Láttam meztelen, összetört testüket kiterítve ott, ahol a Birodalmi Rend katonái hagyták, miután használtákıket, vagy behajították ıket a hulladékgödrökbe.
Ha nem szöksz meg, nagyon rossz dolgok fognak történni veled, a legjobb esetben is. Rövid életed hátralevı részét rabszolgaként éled majd le, akit katonák használnak beteges élvezetükre és szórakozásukra olyan módon, amit nem akarsz hallani sem. Életed hátralevı részét rettegés és zokogás között váltakozva fogod eltölteni. Ez a legjobb eshetıség. Élni fogsz, de minden pillanatban azt fogod kívánni, bárcsak halott lennél. A legrosszabb esetben pedig megölnek, amikor Jagang elmegy.
Bárhogyan is, de bolond remény lenne azt hinned, hogy enged majd téged elmenni. Mindegy mi történik, akár elszöksz, akár maradsz, megeshet, hogy elengedi a nagyapádat és a többieket csupán azért, mert nem akarnak idıt vagy fáradtságot pazarolni a megölésükre. Jagangnak vannak fontosabb dolgai, amelyekıt valójában érdeklik.
De te értékkel bíró préda vagy a számára. Ha mást nem, oda fog adni azoknak azıröknek szolgálatuk jutalmaként. A Jaganghoz hasonlók így vonzzák a kegyetlen vadembereket magukhoz hő szolgálatra. Ízletes kis morzsákat adnak nekik, mint amilyen te is vagy a számukra. Mondd csak, van valami fogalmad, mit tesznek majd veled, mielıtt elvágják a torkodat?
Jillian egy pillanatig némán állt. Nyelt egyet, mielıtt beszélni kezdett volna.
- Tudom, mire gondolt Jagang, amikor megkérdezte, hogy voltam-e már valaha férfival. Csak azt színleltem, hogy nem tudom. Tudom, mire gondolt, amikor azt mondta: azırök szeretnék rátenni a kezüket az olyan fiatal nıkre mint én is vagyok. Tudom, mire gondolt, amikor a vágyaikról beszélt.
A családom figyelmeztetett a veszélyekre, amiket az ilyen idegenek jelentenek. Anyám elmagyarázta nekem. De azt hiszem, nem mondott el mindent, hogy ne legyenek rémálmaim. Azt hiszem, azok a részletek, amikrıl te tudsz, rémálmokat okoznának nekem. Az elıbb csak színleltem, hogy nem tudom, mirıl beszél Jagang, hogy ne vegye észre, mennyire félek, hogy ilyet akar tenni velem.
Kahlan nem állta meg mosolygás nélkül.
- Nagyon bölcs dolog volt, hogy titokban tartottad.
Jillian a száját dörzsölgette, közben a könnyeivel küszködött, a rá váró kegyetlen sorstól való rettegés miatt, amirıl az imént ismerte be, hogyı maga is tudja.
- Van valami terved?
- Igen. Hosszú lábaid vannak, de kétlem, hogy el tudnál futni elılük. Van azonban egy másik módja, egy mód, amely hasznosítja, amit te ismersz, deık nem. Azt mondtad, egyetlen eltévesztett forduló és az ember végleg elveszik a csatornák és termek labirintusában. Ha csupán egy kis elınnyel indulsz, képes leszel eltőnni elılük a kanyarokban és fordulókban. Amennyire szövevényes ez a hely, nem hiszem, hogy akár a Nıvérek képességei segítenének nekik elkapni téged, és nem hiszem, hogy Jagang pazarolná az idıt arra, hogy megpróbálja.
Jillian még mindig kétkedve nézett.
- De én...
- Jillian, ez egy esély a megmenekülésedre. Talán soha nem adódik másik. Nem akarom, hogy szörnyőség történjen veled. Ha itt maradsz, bizonyos, hogy nem kerülöd el. Azt akarom, hogy megértsd: meg kell ragadnod ezt az esélyt. Azt akarom, hogy kijuss innen. Ez minden, amit érted tehetek.
Jillianen erıt vett a rettegés.
- Úgy érted...te nem jössz velem?
Kahlan összeszorította ajkait, és megrázta a fejét. Megpaskolta a fém Nyakörvet. - Ezzel meg tudnak állítani. Ez valamiféle mágia. Képesek lesznek letaglózni. De azt hiszem, mielıtt megteszik, képes leszek lelassítaniıket annyira, hogy elmenekülhess.
- De bántani fognak vagy talán meg is ölnek, amiért segítesz nekem elszökni.
- Egyébként is bántani fognak - Jagang már megígérte nekem a legrosszabbat, amit csak képes megálmodni. Nem tud többet tenni, mint amit már most is szándékában áll megtenni. Ami a megölésemet illeti, nem hiszem, hogy azt megtennék, legalább is még nem. Még szükségük van rám. Segítek neked elmenekülni. Eldöntöttem. Ez az én választásom. Ez az egyetlen, amit tehetek, az egyetlen dolog, amiben van választásom. Ha segítek neked, azzal a saját életemet, nem számít mi lesz velem emiatt, saját magam számára is értékesebbé teszem. Legalább tehetek valamit, hogy szembe szálljak velük. Legalább ez az apró gyızelmem meglesz felettük.
Jillian meredten nézte Kahlant.
- Te olyan bátor vagy, mint a Rahl Nagyúr.
Kahlan szemöldöke megemelkedett.
- Richard Rahlra gondolsz? Te ismered Richard Rahlt? Jillian bólintott.
-İ is segített rajtam.
Kahlan csodálkozva rázta meg fejét.
- Ahhoz képest, hogy itt éltél kinn a semmi közepén, elég sok fontos emberrel találkoztál. Mit csináltı errefelé?
- A holtaktól jött vissza? Kahlan komor arcot vágott.
-Mi?
- Nos, igazából nem pontosan a holtaktól. Legalább is nekem ezt mondta. De a holtak vermébıl jött elı a temetıben, éppen ahogy a legenda szólt. Én vagyok a csontok papnıje. A szolgája vagyok, egy álomvetı.İ az uram. Sok csontok papnıje volt elıttem, de értük soha nem jött el. Soha nem is tudtam, hogy majd az én életemben fog visszajönni.İ is könyvekért jött.İ az, aki rátalált erre a helyre - én még csak nem is tudtam, hogy idelent van. A népembıl senki sem tudta. Még a nagyapám sem tudott errıl a helyrıl, ahol a csontok vannak.
-Richard egy könyvet keresett, ami segítene neki megtalálni egy számára fontos személyt. A könyv címe a Futótőz. Egy nap felfedezte ezt a helyet, és lehozott engem ide, én találtam meg neki a könyvet. Igazán izgatott lett. Olyan boldog voltam, hogy én segítettem neki megtalálni, amire szüksége volt.
-Amióta lejöttem ide vele, minden idımet azzal töltöttem, hogy megismerjem ezt a helyet, megtanultam minden fordulót, alagutat és helyiséget. Remélem egy nap Richard majd visszatér, mint
ahogy mondta, hogy visszatér, és akkor majd megmutathatok neki mindent. Nagyon szeretném, hogy büszke legyen rám.
Kahlan látta Jillian szemében a vágyakozást, hogy a férfi elégedett legyen vele, hogy olyasmit tegyen, amit értékelne, hogy elismertesse vele erıfeszítéseit és képességét.
Kahlan ezernyi kérdést akart feltenni, de nem volt rá ideje. Egynek azonban nem tudott ellenállni.
- Milyen férfi?
- A Rahl Nagyúr megmentette az életemet. Soha nem találkoztam hozzá hasonlóval. Jillian merengı mosollyal mosolygott. - Olyan, nos, nem tudom...
Képtelen volt szavakat találni. ő- Értem - mondta Kahlan látva az álmodozó tekintetet, a lány rézszín szemében.
- Megmentett a katonáktól, akiket Jagang küldött utánam. Azokat a könyveket keresték. Annyira féltem, hogy az a férfi, aki elkapott el fogja vágni a torkomat, de Richard megölteıt. Azután a karjaiban tartott és nyugtatott, míg a könnyeimmel küszködtem. - Emlékeinek révületébıl felnézett a lány. - És megmentette a nagyapámat is. Nos, nem éppenı, hanem a nı, aki vele volt.
-Nı?

Jillian bólintott. - Nicci. Azt mondta magáról, hogy varázslón ı. Nem tudtam levenni róla a szemem. Sohasem láttam még ilyen szép nıt. Olyan volt, mint egy jó szellem, ahogy ott állt elıttem, haja, mint a napfény, a szeme, mint maga az ég.

Kahlan felsóhajtott. Egy ilyen férfi mellett miért is ne lenne egy n ı? Hallván ezt, nem is tudta, miért nem gondolt erre a lehetıségre azelıtt.
Kahlan nem tudta miért, de úgy érezte, mintha valamiféle remény, amit soha nem mert meghatározni, vagy talán a múltjára borított fekete lepel alatt elrejtett, mélységesen értékes utáni vágyakozás, amibe még mindig kapaszkodott... most elillant volna tıle.

Félre kellett néznie Jillian tekintetét ıl, nehogy elveszítse önuralmát a reményvesztett helyzet gondolatára, melyben csapdába esett. Mentségként hátranézett a válla felett, hogy megbizonyosodjon róla, hogy a császárt és a Nıvéreket még mindig leköti a saját dolguk. Eközben letörölt arcáról egy váratlan, magányos könnycseppet.

A N ıvéreket minden eddiginél jobban lekötötte a könyv részleteinek megtárgyalása. Jagang tudni akarta, hogy vajon honnan lehetnek biztosak abban, hogy bizonyos részek helyesek.

Amikor Kahlan visszanézett, Jillian ıt bámulta.
- Deı mégsem volt olyan szép, mint te. Kahlan mosolygott.
- A diplomáciai érzék biztosan fontos követelmény a csontok papnıinél.
- Nem - mondta Jillian, hirtelen aggodalommal, hogy Kahlan esetleg nem

hiszi, hogy ı igazat mond. - Igazán. Van valami benned.
Kahlan összevonta a szemöldökét.
- Hogy érted ezt?
Jillian orra ráncos lett az igyekezettıl, hogy megtalálja a megfelelı szavakat.
- Nem tudom, hogyan magyarázzam el. Te gyönyörő vagy és okos, és tudod,
mit helyes tenni. De van még valami.
Kahlan eltöprengett, hogy ez lehet-e egy kapcsolat ismeretlen, valódi önmagához. Keresett valakit, aki
képesıt látni, és emlékezni rá, és talán ad neki egy vezérfonalat.

- Mint micsoda?
- Nem tudom. Valami nemes.
- Nemes? Jillian bólintott.
- Bizonyos módon a Rahl Nagyúrra emlékeztetsz.İ habozás nélkül megmentette az életemet, éppen ahogy te is meg akarod menteni. De nem csak ez. Nem tudom, hogyan magyarázzam. Volt valami benne... és benned is megvan ugyanaz a sajátosság...
- Jó. Legalább van bennünk valami közös, mert én is azon vagyok, hogy megmentsem az életedet.

Kahlan meger ısítı, mély lélegzetet vett, miközben ismét hátranézett a válla felett. Jagang és Nıvérek még mindig el voltak merülve heves beszélgetésükben. Visszafordult Jillianhez, és halálosan komolyan ránézett.

- Most kell megtennünk!
- De én még mindig aggódom a nagyapámért... Kahlan egy hosszú pillanatig a lány szemének mélyére nézett.
- Figyelj rám, Jillian! Te az életedéit harcolsz. Ez az egyetlen életed. Ha maradsz, nem számíthatsz kegyelemre. Tudom, hogy a nagyapád is azt akarná, hogy ragadd meg ezt az esélyt.

Jillian bólintott.
- Értem. A Rahl Nagyúr szinte ugyanezt mondta az életem fontosságáról. Valamilyen oknál fogva, amit Jillian mondott, megörvendeztette Kahlan

szívét, és elmosolyodott. A mosoly azonban gyorsan elt őnt, amint ismét az elıttük álló feladatra gondolt. Nem tudta, hogy
Jagang és a Nıvérek hamarosan végeznek-e, vagy az éjjel hátralevı részét is a könyv mellett töltik, de nem engedhette meg magának, hogy elszalassza a lehetıséget.

- Most kell megtennünk, miel ıtt elveszítem a lélekjelenlétem. Azt akarom, hogy pontosan azt tedd, amit mondok.
- Megteszem - mondta Jillian.
- A következıt fogjuk tenni. Te itt maradsz. Én pedig odamegyek, és megölöm azt a két férfit.
Jillian szeme tágra nyílt.
- Mit fogsz csinálni?
- Megölömıket.
- Hogyan? Te csak egy nı vagy, ésık nagyok. És ketten vannak.
- Nem lehetetlen, ha tudod, hogyan tedd meg.
- El fogod vágni a torkukat? - találgatott Jillian.
- Nem. Zajt csapnának, ha azt tenném. Ráadásul így nem tudnék egyszerre mindkettıvel végezni. Ezért el fogok venni még két tırt tılük, azután mögéjük lopózom és keresztüldöfömıket pontosan... itt.
Kahlan egy ujját gyengéden belenyomta Jillian hátába, kicsit oldalt, pontosan a vesetájéka lágy pontjába. A lány már a rendkívül érzékeny helyen ért enyhe nyomás fájdalmától is felnyögött.
- Ha itt szúrom megıket, a veséjüknél, az olyan fájdalmas, hogy képtelenek lesznek felkiáltani.
- Ezt nem gondolhatod komolyan. Biztosan ordítani fognak.
Kahlan megrázta a fejét.
- A fájdalom olyan erıs, ha valakinek a veséjébe szúrnak, hogy a torka összeszorul. A sikolya bennragad a tüdejében. Ez lesz a mi esélyünk. Mielıtt
összeesnek, s haldoklásuk közben a padlóra zuhannak, ki kell jutnunk mögöttük azon az ajtón. Olyan halkan kell kisurrannunk, amilyen halkan csak lehet, hogy a lehetı legtöbb idıt nyerjük. Valószínőleg egy rövid pillanatunk lesz csak, mielıtt észrevesznek, de az a pillanat elég ahhoz, hogy elmenekülj.
- Állj itt. Amint beledöföm a hátukba a tıröket, indulj az ajtó felé - amilyen gyorsan csak tudsz. De ne csapj zajt. Ott leszek veled az ajtóknál.
Jillian zihált félelmében a feladattól. Szemei könnybe lábadtak.
- De azt akarom, hogy gyere velem. Kahlan leguggolt, és átölelte a lányt.
- Tudom. Csak ennyit tehetek, hogy megvédjelek, Jillian. De azt hiszem, ez elég lesz ahhoz, hogy elszökhess.
A lány megtörölte a szemeit.
- De mit fognak veled tenni?
- Te csak a meneküléssel törıdj. Ha lesz esélyem elszökni, megígérem, hogy élek vele. Mondd meg Lokey-nak, hogy figyeljen rám, ha sikerülne elszöknöm.
- Rendben.
Kahlan tudta, hogy mindez hiú remény. Megszorította Jillian vállát, és felállt. Még egyszer utoljára odanézett az asztal körül álló négy ember felé. Éppen idıben tette.
Jagang hátranézett a válla felett, hogy lássa, mit csinál Kahlan. Jillian mellett állt némán, figyelveıt és a Nıvéreket, mintha ott állt volna egész idı alatt, tétlenül, sorsára várva. Jagang figyelme visszatért az Ulicia Nıvér és Cecilia Nıvér közötti heves szóváltáshoz. Ulicia Nıvér makacs önmagát adta, míg Cecilia Nıvér megpróbált módot találni, hogy
megbékítse Jagangot azáltal, hogy azt mondta, amit a férfi hallani akart. Amint biztos volt benne, hogy Jagang figyelme visszatért a könyvre, Kahlan azonnal elindult azırök felé. Miközben az egyikük Jilliant méregette egyre nyíltabb kéjvággyal, Kahlan óvatosan kihúzott egy hosszú tırt a fegyverövébıl. Késlekedés nélkül a távolabbiırhöz ment, és elvette tıle is a hosszú tırét.
Mögöttük állva a Nıvérek és Jagang felé pillantott, és látva, hogy még mindig elfoglaltak, tekintetével Juliánét kereste. A lány, kezeit csípıjén tartva bólintott, hogy készen áll.
Kahlan a jobboldali férfi felé nyúlt, és kihúzott egy tırt az oldalán, egy szíjon lógó tokból. A pengét a fogai közé vette.
Anélkül, hogy akár egy pillanatot elvesztegetett volna, alaposan szemügyre vette azırök hátát, s kinézte magának a pontos helyeket, ahová szúrnia kell. A bal oldalán álló férfinak a jobb, a jobb oldalán álló férfinak a bal oldalát választotta, hogy célpontjai közelebb legyenek egymáshoz, és képes legyen teljes erejét beleadni a döfésbe.
Felváltva méregette a két férfi hátát, biztos akart lenni benne, hogy mindkét tırrel a megfelelı pontot találja el. Ha eltévesztené, az végzetes lenne, de nem szükségképpen azırök számára. Jillian fizetné meg az árát azı hibájának. Pontosan kell szúrnia, és már az elsı kísérletnek pontosnak kell lennie.
Kahlan mély lélegzetet vett, csak röviden tartotta bent, majd kilélegzett, s ennek lendületét is beleadta a lökésbe. Minden erejét mozgósítva a két tırt beleszúrta a két férfi hátába. A pengék a markolatig merültek a húsukba.
Mindkét férfi megmerevedett az éles lökésszerő fájdalom döbbenetétıl.
Kahlan már újabb lélegzetet vett. Ezúttal, amilyen gyorsan csak tudta, kipréselte magából a levegıt, s a markolatokat teljes erıvel egymás felé húzta, hogy a pengék elfordulva áthasítsák a férfiak veséit.
Azırök döbbenten, mereven álltak, kissé kicsavarodva, hátuk ívbe hajlott, ahogy az intenzív, kínzó fájdalom áthatolt rajtuk. Szemeik kidülledtek, a szájuk kinyílt, de nem adtak ki hangot. Halálos sérüléssel álltak, képtelenül arra, hogy levegıt vegyenek vagy fájdalmukban felkiáltsanak.
Amikor Kahlan felnézett, Jillian már nekilendült. Kahlan megfordult, és fürgén kinyitotta az egyik szők ajtót. Nem akarta, hogy üldözıik akadálytalanul követhessékıket, ezért nyitotta ki csak az egyiket.
Jillian odaért. A két férfi térdei kezdtek összecsuklani. Kahlan kezét Jillian hátára tette a vállai közé és átlökteıt az ajtónyíláson, kilendítveıt a folyosóra.
Kahlan kivette a tırt a fogai közül.
- Fuss. Ne állj meg semmi kincsért sem!
Jillian bólintott. Tekintete olyan volt, mintha maga azİrzı vágtázna a sarkában.
Kahlan megfordult, hogy becsukja az ajtót, de ebben a pillanatban azırök a padlóra zuhantak.
Négy döbbent arc perdült felé. Kahlan behúzta az ajtót, s rohanni kezdett, minthaıt is azİrzı üldözné.
Látta Jilliant a homályos távolban. A lány éppen egy keresztezıdéshez ért, ahol egymásba futó átjáró-elágazások különbözı irányba vezettek. A lány megtorpant, és visszanézett Kahlanra. Tekintetük jelentéssel telten összevillant, majd a lány eltőnt az egyik folyosón.
A távolban olyan sötét volt, hogy Kahlan nem láthatta, melyiken menekült Jillian.
Mögötte heves faforgács-zuhatag tört elı, mintha felrobbantották volna az ajtót. Hirtelen fáklyák fénye ömlött a folyosóra, Kahlant körbevéve. Azonnal megállt, és megperdült. A tırt megfogta a hegyénél. Odabenn a helyiségben árnyakat látott a tátongó ajtónyílás felé rohanni.
Minden erejét összpontosítva elhajította a tırt, anélkül, hogy a négy közül bármelyik még odaért volna.
A felbıszült Cecilia Nıvér robbant ki elıször. A tır a mellkasába vágódott. Kahlan remélte, hogy Jagang jelenik meg elıször, de elég biztosra vette, hogy az egyik Nıvér lesz az, s ennek megfelelıen célzott a tırrel. A penge pontosan repült egyenesen Cecilia Nıvér szívébe.
A Nıvér azonnal a földre zuhant. Kahlan megfordult, és teljes erıbıl rohanni kezdett. Fordulás közben még látta, amint a többiek átesnek Cecilia Nıvér testén.
Kahlan úgy futott, mint még soha. Az elsı sarkon balra fordult. Nem tudta, Jillian merre menekült, de nem láttaıt. A lány elmenekült.
Tiszta vidám lelkesültség hulláma futott át rajta, lelke legmélyéig megtöltve ıt a siker izgalmával. Sikerült. Megtartotta ígéretét Jilliannek, és önmagának. Legalább ebben legyızteıket.
Gyızelemittasan, deırült tempóban vágtázott. Nem csak a kétırt ölte meg, hanem Cecilia Nıvérrel is végzett. Elméjén átvillantak a fájdalom emlékei, amit a nı okozott neki, és a látható elégedettség képei, ami eltöltötték kínzóját. Ízlelgette bosszúja ízét. Most, hogy sikert ért el, s Jillian elszökött, rettegés áradt szét benne. Tudta, hogyı nem menekülhet.
Csak annyit tud tenni, hogy rohan, fordul, amerre eszébe jut, és várja a véget.
Váratlanul olyan fájdalomlöket érkezett, mint amilyet a két férfi érezhetett.
Tudta, hogy a földre zuhan, de ezt már nem igazán érezte. ıAzután olyan volt minden, mintha az egész mennyezet és a felette lév holtak városa ráomlott volna. A világ sötét lett, akár a sír.
3. FEJEZET
Richard kifulladt, mire végül felért az emelked ıre.
Azonban nem csak szusszal alig bírta már, az ereje is fogytán volt. Tudta, hogy útja során nem fordított kellı idıt az evésre, s ennek most fizeti meg az árát. Lábai mintha ólomból lettek volna. A gyomra fájt az éhségtıl. Gyengének érezte magát, s nem akart mást csak ledılni, de nem tehette, most, amikor már ilyen közel járt. Most, amikor oly' sok forog kockán.
Evett fenyımagvakat és néhány maréknyi áfonyát, amennyi útjába esett, de nem tért el az iránytól, hogy győjtsön még. Nem akarta pazarolni az idejét.
Legalább a batyuja nála volt, így elızı este éppen napnyugtakor ki tudta vetni horgászzsinórját egy kis tóba. Azután győjtött egy ölnyi száraz fát, majd kovával és acéllal tüzet csiholt. Mire a tőz forrón lángolt, három pisztráng vergıdött a zsinórján. Olyan éhes volt, hogy kísértésbe esett, hogy nyersen megegye-e mindet, de a hal gyorsan át tud sülni, ezért inkább kivárta.
Mivel a szükségesnél hosszabb ideig nem akart megállni, keveset aludt azon a rövid úton, amely a Sliph-tıl idáig vezetett. Úgy gondolkodott, hogy minél hamarabb megkaparintja a könyvet, amit Baraccus hagyott neki, annál jobb helyzetben lesz. A könyv már háromezer éve várt rá. Nem akarta, hogy akár csak még egy éjszakát várjon. Azon gondolkodott, hogy ha elég okos lett volna ahhoz, hogy hamarabb megtalálja a könyvet, talán elkerülhette volna a problémákat, melyekkel most szembe kellett néznie. Reménykedett, hogy a könyv majd valamiképp segít neki megtalálni Kahlant, talán még abban is támpontokat adhat, hogy
megtalálja a módját a fondorlatos Futótőz varázslat visszafordításának.
Eszébe ötlött, hogy a legjobb terv az lenne, ha minél hamarabb megszerezné a könyvet; azután olvashatna, miközben az evésre is fordítana idıt. Ezek után már csak azzal törıdne, hogy aludjon és hogy visszajusson a Toronyba.
A Torony messze volt. Nem is tudta pontosan, hogy hol van, attól eltekintve, hogy az Agadén völgytıl jóval délre, egy lakatlannak tőnı területen, Valószínőleg közel lehetett a Vadvidékhez, talán már ott is volt. Richard aggódott, hogyan fog lovakat találni. Egyszerre egy problémát kell megoldania, tudatosan emlékeztette erre magát, mindig egyszerre csak egy problémát.
Nehéz volt megmászni a meredek, sziklás emelkedıt, mégsem tudta rávenni magát, hogy megálljon, amikor tudta, hogy már közel jár. Ráadásul, ha látni akarta a fénylényeket, azt csak éjjel teheti meg. Semmiképpen sem akart reggelig várni a mászással, majd egész nap várni, hogy újra besötétedjen.
Végre felért a tetejére, s fürkészı szemekkel körbenézett, hogy tájékozódjon. A meredek lejtı pereme felett a táj kiegyenesedett egy ritkás tölgyligettel borított fennsíkká. A nap korábbi szakaszában még fújdogáló szellı, már régen, napnyugtakor elhalt, s most síri csend honolt a tájon. Richard a csendet nyomasztó tehernek érezte. Valamilyen oknál fogva, az éjszakai állatok, rovarok tipikus hangjai a mögötte elterülı végtelen síkságon maradtak. De itt a tetın minden néma volt.
A holdfényben Richard rögtön észrevette, hogy valami nincs rendben a fákkal. Mind halottnak látszottak. A széles, zömök törzsek tekervényesek és bütykösek voltak.
A kéreg repedezett csíkokban már elkezdett leválni róluk. A hajlott és torzult ágak úgy néztek ki, mint valami karmok, amelyek megragadnak bárkit, aki bemerészel hatolni e helyre.
Richard eddig az útra, majd a mászásra összpontosított, de most hirtelen visszaváltozott erdei vezetıvé, s koncentráltan figyelt a baljós csendet esetleg megtörı zajokra. Óvatosan mozgott a fák alatt, figyelve, hogy a lehetı legkisebb zajt csapja. Ez azonban nehéz volt, mivel a talajt száraz gallyak és levelek borították. A feje felett meredezı ágak a holdfényben torz árnyékokat vetettek, a levegı pedig fagyos hidegével borzongatta Richard hátát.
A következı lépésnél, a lába alatt valami, furcsa csontkemény roppanással eltört. A sok, erdıben töltött év alatt, Richard sohasem hallott még ehhez hasonlót.
Megmerevedett, figyelt, várt. Gondolatai száguldoztak, amint felidézte a hangot, s megpróbálta meglelni az okát. Bármennyire is próbálkozott azonban, nem tudta hova tenni. Amikor nem hallott újabb zajokat, és nem látott mozogni semmit, óvatosan hátrált, felemelte a lábát a dologról, ami eltört.
Miután alaposan körbenézett, felmért minden árnyékot, leguggolt, hogy lássa, mi volt az, amire rálépett. Bármi is volt az, levelek fedték. Óvatosan félresöpörte a rothadó leveleket.
Ott, az erdı talajába félig eltemetve, az idı által sötétre színezve, egy törött emberi koponya nézett felfelé Richardra. Lábának súlya a koponyatetı boltozatát törte be. A szemüregek, amelyek úgy tőnt,ıt bámulják, még sértetlenek voltak.
Az erdı alját fürkészte, és a levelek alatt még több kiemelkedést fedezett fel. Valami mást is látott:
koponyákat, melyeket nem temetett maga alá az erdei avar. Csupán onnan, ahol lekuporodott, jó féltucatnyi koponyát látott legalább részben a levelek tetején, alattuk pedig még több domború formát. A levelek alatt megtalálta a többi csontot is, melyek ahhoz a koponyához tartoztak, amelyikre rálépett.
Lassan felállt és újra elindult, s közben alaposan szemügyre vette a földet, a vastag, tekeredı fatörzseket éppúgy, mint feje felett az ágakat. Senkit sem látott, semmit sem hallott.
Most, hogy már tudta, mit keres, képes volt észrevenni a koponyákat, melyek látszólag mindenfelé szerteszét hevertek. Harmincnál abbahagyta a számolást. A csontok szanaszét hevertek, nem halmokban, mintha az emberek együtt haltak volna meg, vagy csoportosan érte volnaıket a halál. Néhány kivétellel, úgy tőnt, az emberek itt, ezeken a helyeken haltak meg. Richard feltételezte, hogy talán a testeket itt helyezték el, de valójában nem tudhatta biztosan. A néhány kivételt a szorosan egymás mellé helyezett koponyák alkották, de úgy érvelt, hogy ez puszta véletlen is lehet. Olyan emberek maradványai, akik történetesen egy másik test mellett zuhantak a földre.
Richard lekuporodott, hogy megvizsgáljon több koponyát, azok közül, amelyeket nem fedett be az avar, majd azokat is, amelyeket maga alá temetett. Elsı gondolata az volt, hogy ezen a helyen valaha egy csata zajlott, de amennyire meg tudta állapítani a holdfényben, ezek az emberek nem egyidıben vesztették életüket. Voltak ép csontok, míg mások már porladtak. Néhány olyan ısrégi volt, hogy Richard érintésére szétestek. A hely olyan volt, akár egy sírkert, de itt a testek maradványai temetetlenül hevertek szanaszét a talajon.

Azt is észrevette, hogy ragadozók láthatóan nem zavarták meg a holtakat. ıRichard már látott maradványokat az erdıben, ahol annak idején erdei vezet volt. Az állatok mindig megbolygatták a maradványokat, akár embereké, akár állatoké voltak. Itt azonban láthatólag mindegyik test idıvel elrohadt, s a csontok pontosan úgy maradtak, ahogy az ember a földre esett - oldalukon vagy kitárt karokkal vagy arccal lefelé. Egyiket sem fektették ki, mint egy temetésen, karjaikat mellkasukon szépen keresztbetéve vagy párhuzamosan a testük mellé helyezve. Úgy nézett ki, egyszerően holtan estek itt össze. Még ez sem tőnt volna annyira különösnek, de láthatólag egyetlen holttestet sem dézsmált meg semmiféle ragadozó.

Ahogy Richard átgyalogolt a végeláthatatlan tölgyfa erd ın, azon töprengett, hogy véget ér-e vajon valahol. Ami azt illeti, egy hold nélküli felhıs éjszakán, vagy akár egy felhıs napon, ezen a helyen bizony könnyő lett volna eltévedni. A fák egyenletes távolságban helyezkedtek el, s nem volt semmi, ami jelezte volna, hogy a megfelelı irányba halad-e, kivéve a holdat és a csillagokat.

Úgy t őnt, az éjszaka felét azzal töltötte, hogy egyre csak ment keresztül a holtak erdején. Biztos volt benne, hogy követte a Sliph útmutatásait. A Sliph azonban nem tudhatta, pontosan mit talál majd Richard,ı csak Baraccus utasításait kapta meg, az pedig háromezer évvel ezelıtt volt. A táj Baraccus ideje óta nagymértékben megváltozhatott. A csontok azonban közel sem látszottak olyan réginek. Természetesen lehet, hogy hevertek a tölgyligetben többezer éves csontok is, de mostanra azok már mind porrá lettek.

Ahogy Richard folytatta útját, az erd ı kezdett még sötétebbé válni, mígnem hatalmas fenyık sötét erdejének fekete árnyai között találta magát. Törzseik egymáshoz közel nıttek, s mindegyik szinte olyan nagynak tőnt, mint amilyen Szarvasföldön Richard erdei háza volt. Olyannak tőnt, mint egy égig emelkedı hegyfalba ütközés. Az oszlopszerő törzseken, egészen a belátható magasság feletti részig, nem voltak ágak. Azok az ágak azonban teljesen elfedték az eget, s így az erdı alja masszív törzsek közötti kusza labirintus volt.

Richard megtorpant, fontolóra vette, hogyan tarthatná meg az irányt a szurokfeketeségben, mely elıtte sötétlett, miközben képtelen volt az egyenes vonalra akár csak emlékeztetı irányban haladni.

Ekkor hallotta meg a suttogásokat.
Fejbillentve figyelt, megpróbálta kivenni a szavakat. Nem sikerült, ezért óvatosan elıre lépett, mélyebbre a sötét homályba, hagyva, hogy szeme alkalmazkodjon a sötéthez, majd további néhány lépést tett meg. Rövidesen kezdte kivenni az elıtte meredezı fák alakját, így elırébb lépett, egyre mélyebbre a monumentális fenyık törzsei közötti szők kanyonokba.
- Menj vissza! - érkezett a suttogás.
- Ki van ott? - suttogta vissza.
- Menj vissza! - szólt egy alig hallható hang -, vagy maradj itt örökre azok csontjaival, akik elıtted jöttek.
- Azért jöttem, hogy beszéljek a fénylényekkel - mondta Richard.
- Akkor hiába jöttél. Menj, most! - Ismételte a hang ezúttal erısebben.
Richard megpróbálta felidézni, hogy milyen egy fénylény hangja. Míg ez nem volt ugyanolyan, voltak közös sajátságai.
- Kérlek gyere elı, hogy beszélhessek veled! Csak a csend vette körül. Richard tucatnyi lépést tett elıre a sötétségbe.
- Utolsó figyelmeztetés - érkezett a baljós hang. - Menj! Most!
- Hosszú utat tettem meg. Nem megyek vissza anélkül, hogy beszéltem volna a fénylényekkel. Ez fontos.
- Nekünk nem.
Richard egyik kezét csípıre téve állt, miközben megpróbálta kitalálni, mit tegyen. Távolról sem volt tiszta a feje. Kimerültsége akadályozta a gondolkodását.
- De, igen. Ez nektek is fontos.
- Miképpen?
- Azért jöttem, amit Baraccus hagyott a számomra.
- Akár csak azok, akiknek a csontjai mellett eljöttél.
- Nézd, ez fontos. A ti életetek is végsı soron ettıl függ. Ebben a küzdelemben nem lesznek érintetlen kívülállók. Mindenkit beszippant majd a vihar.
- A történetek, amiket a kincsekrıl hallottál, mind üres hazugság. Nincs itt semmi.
- Kincs? Nem, nem érted. Egyáltalán nem errıl van szó. Azt hiszem félreértettél engem. Már kiálltam Baraccus próbáját - ezért vagyok itt. Richard Rahl vagyok. A feleségem Kahlan Amnell, az Inkvizítor Anya.
- Nem ismerjük azt a személyt, akirıl beszélsz. Menj vissza hozzá, amíg még tudsz.
- Nem, a lényeg az, hogy nem tudok. Próbálom megtalálniıt. - Richard reményvesztetten beletúrt a hajába. Nem tudta mennyi ideje van arra, hogy el mondja, amit el kell mondania, vagy, hogy mennyit kellene kihagynia, ha meg akarja gyızni a fénylényeket ittlétének valódi okairól, ha meg akarja gyızni ıket, hogy segítsenek neki.
- Valaha ismertétekıt. Mágiát használtak ellene, hogy mindenki elfelejtse. Ismertétek ti is, de akárcsak mindenki más, ti is elfelejtettétek. Kahlan régen járt ide. Inkvizítor Anyai szerepében harcolt az éjjeli fénylények földjének megóvásáért, és hogy távol tartson másokat.
İ ıl.İ mesélt azısi, távoli
erd
ı
mesélt nekem az fénylények gyönyörő földjér
k nyílt mezıirıl.İ volt már a fénylények között, amikor alkonyatkor

összegy őlnek, hogy táncoljanak a füvek és vadvirágok között. Mesélt nekem arról, hogy sok éjszakát töltött a főben hanyatt fekve, s a fénylények köré győltek, és beszélgettek vele az életetekben lévı közös dolgokról: az álmokról és a reményekrıl, a szerelmekrıl. Kérlek, a fénylények ismertékıt. A barátotok volt.
Richard ekkor egy apró fényt látott elıtőnni egy fa mögül.
- Menj, vagy a csontjaid odakint maradnak a többiekével, akik kincset kerestek, és senki nem lát majd többé, s nem fogja tudni mi lett belıled.
- Ha aranyra van szükségem, megdolgozok érte. Nem érdekelnek a kincsek.
Az apró fényszikra elindult.
- Nem minden kincs arany.
Amint elsuhant a távolba, pergı fény játszott a fák törzsén, ahol elhaladt.
- Ismertem Shart - kiáltotta Richard. A fény megállt. Abbahagyta a pörgést.
Egy pillanatig Richard figyelte, amint a fényszikra a távolban vesztegelt, halványan megvilágítva az erdı szorosan gyülekezı urait, amelyek úgy álltak ott mint valamiırszemek.
- Te nem a legendák miatt jöttél, hogy itt kincsre lelj?
- Nem.
- Mit tudsz a névrıl, amit az imént mondtál ki?
- Sharral azután találkoztam, amikor átkelt a Határon. Shar azért válallkozott erre az útra, hogy segítsen megszüntetni a fenyegetést, amit Darken Rahl jelentett. Shar azért kelt át a Határon, hogy segítsen megtalálni engem, hogy én is segíthessek abban a küzdelemben. Mielıtt meghalt, Shar azt mondta, hogy ha valaha szükségem lesz a fénylények segítségére, akkor mondjam azı nevét, és ık segítenek majd nekem, mert azt az ellenség nem ismerheti.
Richard maga mögé mutatott a holt tölgyek ligete felé, ahol az elfeledett, porladó maradványok nyugodtak.
- Az az érzésem, hogy azok közül, akiknek a csontjai ott hevernek, senki nem ismerte azı nevét, vagy bármelyik fénylényét.
A fény lassan visszatért a fák között, s végül megállt nem messze Richardtól. A férfi érezte ahogy a fény lágyan ragyogó nyalábjai végigsiklanak arcának körvonalain. Szinte olyan érzés volt, mint egy pókháló halvány érintése.
Richard rövid lépést tett elıre.
- Beszéltem Sharral a halála elıtt. Azt mondta, nem lenne képes többé a sajátjaitól távol élni, és nem volt ereje, hogy visszatérjen hazájába. Tıle kaptam meg Baraccus elsı próbatételét. Azt mondta,ı hisz bennem,
hitte, hogy megvan bennem az, ami a gyızelemhez kell. Egy üzenet volt Baraccustól. Shar titkokról kérdezett.
Az apró fény meleg, rózsaszínre váltott miközben egy pillanatig csendben pörgött.
- És kiálltad a próbát?
- Nem - ismerte be Richard. - Túl korai volt még nekem, hogy értsem az egészet. Késıbb végül megértettem. A Sliph azt mondta, hogy ezúttal kiálltam a próbát, amit Baraccus hagyott nekem.
- Mi a neved?
- Richard Cypher néven nıttem fel. Azóta megtudtam, hogy Richard Rahl vagyok. Más neveken is ismernek: a Keresı; az igaznak született; a Halálhozó; Indulatos Richard, a Kavics a Tóban, és Caharin. Mond ezek közül a nevek közül valamelyik bármit neked?
- Mond neked valamit a Ghazi név?
- Ghazi? - Richard elgondolkodott. - Nem. Kellene?
- Azt jelenti: „tőz”. Ghazi a nevét a Próféciától kapta. Ha te lennél az, ismernéd ezt a nevet is.
- Sajnálom, de nem ismerem. Nem tudom, miért, de elmondhatom neked, hogy nem tartom sokra a Próféciát.
- Nagyon sajnálom, de nyomorúság szállta meg ezt a földet. A fénylények a szenvedés idıszakát élik. Nem segíthetünk neked. Most menned kellene. - A fénylény ismét indulni készült, pörögve lebegett felfelé a tornyosuló fák közé. Richard tett egy lépést elıre.
- Shar azt mondta, hogy ha szükségem lesz a fénylények segítségére,ık segíteni fognak! Szükségem van a segítségetekre!
A kis fénypont ismét megtorpant. Nézve, ahogy egyhelyben lebeg, Richardnak az a kifejezett benyomása támadt, hogy fontolgat valamit. Egy pillanattal késıbb lassan elkezdett forogni, vibráló fénysugarakat vetve ki magából. Visszajött, de nem egészen.
A fénylény azután egy olyan nevet mondott ki, melyet Richard sok éve nem hallott kimondva.
Ereiben megfagyott a vér.
- És ez a név mond valamit neked? - kérdezte a fénylény.
- Honnan ismered az anyám nevét? suttogta Richard.
A fénylény lassan közelebb húzódott.
- Sok, sok évszakkal ezelıtt, Ghazi átkelt egy sötét Határon, hogy megtalálja ıt, hogy segítsen neki, beszéljen neki a fiáról, hogy elmondjon neki sok mindent, amit tudnia kellett, sok mindent, amit majd a fiának tudnia kell... Ghazi soha nem tért vissza.
Richard tágra nyílt szemekkel meredt elıre.
- Mit csinálnak a fénylények nappal? Amikor fény van?
A fénylény, akár egy ragyogó ezüstös parázsdarab, lassan megpördült, eközben Richard arcára fénynyalábokat vetett.
- Olyan helyekre vonulunk, ahol sötét van. Nem szeretünk a fényben lenni.
- Árt nektek a tőz?
A fénynyalábok halványabbá váltak.
- A tőz elpusztíthat bennünket.
- Drága szellemek... - suttogta Richard.
A fénylény közelebb jött, a vibráló fény ismét megélénkült, ahogy láthatóan Richard arcát tanulmányozta.
- Mi az?
- Mit mondott a Prófécia Ghaziról? - kérdezte Richard.
A lassan pergı fény megállt.
- A Prófécia Ghazi haláláról szólt. Azt mondta, tőzben leli majd halálát.
Richard egy pillanatra lehunyta szemeit.
- Sok évszakkal ezelıtt, amikor még csak egy fiú voltam, az anyám meghalt egy tőzvészben.
A fénylény csendben maradt.
- Sajnálom - mondta halkan Richard, miközben fejében Shota szavai visszhangoztak. - Azt hiszem, Ghazi az otthonomban halt meg. A házunk kigyulladt. Miután az anyám a bátyámat és engem biztonságosan kihozott, visszament a házba valamiért - soha nem tudtuk meg miért. Valószínőleg eszméletét vesztette a füsttıl. Nem jött ki a házból. Nem láttam többé. A lángok között lelte halálát. Azt hiszem Ghaziért ment vissza. Azt hiszem, az anyám és Ghazi együtt haltak meg abban a tőzben, s anélkül, hogy Ghazi valaha bevégezte volna feladatát.
Úgy tőnt, a fénylény egy ideig figyeli Richardot.
- Sajnálom, ami az anyáddal történt. E sok év után még mindig könnyek tolulnak a szemedbe.
Richardnak elfogytak a szavai, és csak bólintani tudott.
A fénylény ismét gyorsabban kezdett forogni.
- Mi Richard Cypher néven ismerünk téged. Gyere, Richard Cypher, és elmondjuk neked, amit Ghazi szeretett volna elmondani az anyádnak.
4. FEJEZET
Richard követte a szikrázó fénypontot az ısi rengeteg sőrőjébe, ahol nyugalom és csend honolt. Sohasem látott még ilyen nagy fákat. Furcsának érezte, hogy ilyen apró lények ilyen hatalmas fák között élnek.

Úgy t őnt, órákig tart az útjuk, de Richard tudta, hogy csak azért érezte így, mert olyan kimerült volt. Amikor végre a fák közül elıbukkant egy tisztás, Richard alig hitt a szemének. Éppen olyan volt, amilyennek Kahlan leírta. A füves rét fénylények százaitól szikrázott, akik a magas főszálak és vadvirágok között siklottak. Felettük a csillagok mezeje a tornyosuló fenyıfák közötti résen keresztül élettelennek tőnt, hiszen itt oly sok csillag szikrázott a főben.

Gyönyör ő látvány volt, de fájdalommal töltötte el Richard szívét, mert Kahlant juttatta eszébe, az elsı napot, amikor találkozott vele, amikor bemutattaıt Sharnak, s azt, amikor Kahlan a fénylényekrıl mesélt neki. Elméjében Kahlan és a fénylények örökre összekapcsolódtak.

És most, e hosszú id ı után, megtudta, hogy anyja egy fénylényért rohant vissza a lángoló házba, hogy kimentse. Nem egyedül halt meg.
Mindez azért, mert évezredekkel ezelıtt egy férfi elment a Szelek Templomába, és tett valamit, aminek eredményeképpen Richard a Tehetség mindkét oldalával született. Ám nemrégiben a Sliph közölte vele, hogy többé már nem birtokolja egyiket sem.
Amint Richard a főbe lépett, néhány fénylény közelebb jött, kíváncsian a közéjük érkezett idegenre. A fénylények fényesebben és haloványabban villogtak, mintha csak egymás között beszélgetnének.
- Hogy hívnak? - kérdezte Richard azıt kísérı fénylényt.

- Tam vagyok. ıRichard figyelte, ahogy fénylények közeledtek, felemelkedtek az magasságáig, majd elszáguldottak.
- Egyre kevesebben vagyunk - mondta Tam. - Ilyesmi azelıtt sohasem történt. Ez a szenvedés idıszaka számunkra. Nem tudjuk, mi az oka.
- Részben éppen ezen ok miatt vagyok itt - mondta neki Richard. Reménykedem, hogy segítségre lelek, hogy megállíthassam a fénylények között terjedı betegséget. Ha nem járok sikerrel, mindannyian eltőntök e világból.
Tam egy ideig csendben fontolgatta Richard szavait. Mások, akik hallották, ellebegtek, s sötét helyekre ereszkedtek a főben, mintha csak nyugodt helyet keresnének, ahol sírhatnak. Néhányan azonban közelebb jöttek.
- Sokan közülünk ismerték Ghazit - mondta Tam. - Hiányzik nekik. Tudsz nekünk valamit mondani arról, amit mondott, mielıtt életét vesztette? Ahogy Shar szavairól is beszéltél?
- Sajnálom Tam, de én sohasem találkoztam Ghazival. Soha nem volt tudomásom róla, hogy eljött az anyámhoz. Ghazi és az anyám biztosan azelıtt haltak meg, hogy Ghazinak esélye lett volna elmondani jövetelének célját.
Richard eltöprengett azon, hogy vajon ez lehetett-e a tőz oka.
A fénylények közül sokan elhalványodtak, mintha csak csalódtak volna, hogy Richard nem tud mondani semmit Ghazi utolsó szavairól.
Richardnak eszébe jutott a célja, és vezetıje felé fordult.
- Kérlek Tam, fontos okból jöttem, amely, mint mondtam, végül lehet, hogy segít majd a fénylényeknek is megszabadulni szenvedésüktıl. Azért jöttem, mert Baraccus hagyott itt valamit nekem. Itt van a könyvtára. A feleségét küldte egy nekem szánt könyvvel.
- Magda - mondta az egyik fény lény a közelben. Richard nem tudta biztosan, melyik beszélt, de kifejezetten nıiesebben hangzott, mint Tam.
- Így van.
- Ez régen, a mi idınk elıtt történt - folytatta az iménti fénylény -, de Baraccus szavait továbbadták nekünk. Még mindig tartjuk a titkokat, melyeket ránk bízott. Jass vagyok. Gyere. Tam és én megmutatjuk neked.
Tam és Jass átvezették Richardot a selymes füvön, a balra tornyosuló fák felé. A fák között, a nyílt réttıl távolabb, ismét olyan volt akár egy sötét világba leszállni. Csak a két fénylény adott elegendı fényt ahhoz, hogy lássa, merre haladnak.
- Milyen messze van? kérdezte Richard.
- Nem messze - felelte Jass.
- A hely a mi birodalmunkon belül van - magyarázta Tam -, olyan hely ez, melyre figyelhetünk és megvédhetjük. Az évezredek során a történetek, tények darabkáinak és morzsáinak termékeny talajába plántált magvait vágyak öntözték, és gyökeret eresztettek, növekedni kezdtek. Végül híresztelések bıséges gyümölcsei teremtek, melyek elterjedtek a suttogás szelén, s azt állították, hogy mesés aranykészletet halmoztunk fel. A hívıket semmi sem tudta meggyızni arról, hogy ez nem volt igaz. Az igazság ezeknek az embereknek a szemében nem csillog úgy, mint az arany.
Álmuk, hogy érdemtelen gazdagságot nyernek el, olyan erıs volt, hogy inkább feláldoztak minden számukra igazán értékeset, mint hogy elfogadnák az igazságot, hogy mindez csupán üres hiedelem.
- Amit mi rejtegetünk, az nem kincs - mondta Jass -, hanemıseink egy ígérete.
- Egyfajta kincs ez is - mondta nekik Richard. - A megfelelı személy
számára, legalábbis. őnt messzinek, Richard számára elég nagy távolságnak t
ő
Ami számukra nem t
nt. Egyre kimerítıbbé vált számára, hogy egyik lábát a másik után rakja.
Gyomra korgott az éhségt ıl, amint haladtak át a csendes erdın.
Valamikor mélyen az éjszaka közepén lehetett, amikor a fák szétnyíltak, és
messze lent elıttük Richard végre megpillanthatott egy ezüstös holdfényben
úszó völgyet. Buja erdıségek borították a völgy medencéjét, a fák szınyege
minden oldalon felfutott a környezı hegyek oldalára. A terület, ahol állt, s
ahonnan rálátott hosszában végig a völgyre, nem csak impozáns hely volt,
hanem emlékezetesen gyönyörő látvány nyílt innen olyan dolgokra, melyeket
Richard mindig szeretett. Lelke sajgott a vágytól, hogy lehetısége nyíljon
felfedezni ezt a helyet, hogy lent lehessen azokban az erdıkben... de, hogy
Kahlannal is együtt lehessen ott. Nélküle a szépség csupán egy szó volt.
Anélkül, hogy Kahlan mosolyogna rá, a világ üres és halott volt.
- Ez a helye a könyvtárnak, amit Baraccus Mester hagyott ránk megırzésre
mondta Tam.
Richard körbenézett. Csak páfrányokat, néhány, a fenti sötétségbıl
elıkígyózó indát és a mellette, a kilátópont peremén magasló fenyık masszív
törzseit látta.
- Hol? - kérdezte. - Nem látok épületet sehol.
- Itt — felelte Jass, miközben egy kisebb, gömbölyő sziklára lebegett rá, s
nyugalomba helyezkedett a tetején. - Ez alatt van a könyvtár.
Richard megvakarta a fejét. Furcsa helynek tőnt egy könyvtár számára. De
azután eszébe jutott, amikor rátalált a Caska-beli könyvtár bejáratára egy sírkı
alatt. Annak fényében, ez ésszerőbb helynek tőnt. Egy épületet talán már régóta
felfedeztek és kifosztottak volna.
Lehajolt és nekiveselkedett a sziklának, vállát egy tompa szélő mélyedésbe
helyezve. Biztos volt benne, hogy nem elég erıs ahhoz, hogy egy ilyen
hatalmas kıtömböt elmozdítson, ám mindenesetre teljes súlyával nekidılt.
Nagy erıfeszítéssel lassan sikerült neki kissé kifordítania a tömböt oldalra. A fénylények közelebb jöttek, Richarddal együtt nézték, mi van odalent. A
kıtömb egy apró, gondosan lecsiszolt peremre támaszkodott. E peremen belül
nem volt sem lyuk, sem lépcsı, mely lefelé vezetett volna.
Richard lehajolt, és elkezdte kaparni azt, ami a szikla alatt volt, a kıperemen
belül. Puha volt és száraz.
- Ez csak homok.
- Igen - mondta Jass. - Amikor Magda idejött, a férje utasításait követte, s
mágiát használva feltöltötte azt, ami alatta van.
Richard hitetlenkedve kérdezte:
- Homokkal?
- Igen - mondta Jass.
- Mennyi homokkal? - kérdezte Richard. Nem igazán örült a kilátásnak, hogy
ki kell ásnia egy homokkal teli lyukat, bármilyen kicsinek is bizonyulna.
- Látod azt a kis folyót odalent a völgyben? - kérdezte Jass.
Richard hunyorgott a halvány holdfényben. Látta a fövenyek között a vízrıl
visszaverıdı csillámló fényt.
- Igen, látom.
- Aszerint, amit tovább adtak nekünk - mondta Jass -, Magda hozott magával
egy erıs varázslatot Baraccustól. Arra használta, hogy egy forgószelet hozzon
létre, ami a folyópartról felszívta a homokot, és beleömlesztette ebbe a lyukba,
így feltöltve az alanti helyet, hogy ezzel megvédelmezze.
- Megvédje? - kérdezte Richard - Mitıl?
- Bárkitıl, aki eljut idáig. A homok célja, hogy mindenki, aki azért jött, ami
odalent van, kudarcot valljon.
- Nos, gondolom, ha van elég homok, az bizonyosan lelassítanáıket.
Richard gyanakvó tekintettel nézett a két fénylényre, akik lassan forogtak a
holdfényben. - Mennyi homok van odalent, egyébként?
Tam kilebegett a szakadék szélén túlra.
- Látod odalent azt a sziklapadot?
Richard óvatosan kihajolt a szirt peremén és lenézett. Több száz láb mélyen
egy szők sziklakagylót látott.
- Látom.
- Olyan mélyen találhatók a könyvtár termei.
- A könyvtár termei el vannak temetve ekkora homoktömeg alá - odalent a
mélyben?
- Igen - mondta Tam.
Richard elképedt. Egy palotányi homoknak kellett ott lennie.
- Hogyan ássak ki egy ilyen tömeget? Örökké tartana.
Tam visszatért, közel jött Richard arcához.
- Talán. De Baraccus azt mondta, ha te vagy az igazi, tudni fogod, mit kell
tenned.
- Ha én vagyok az igazi? - Richard érezte a csüggedés súlyát - mint egy
ránehezedı homokhegyet. – Miért kell nekem mindig az igazinak lennem? Tam egy pillanatig pörgött: - Ezt nem nekünk kell megmondani. Richard mélyet sóhajtott a csalódástól, hogy ilyen közel van és mégis
mennyire távol.
- Ha én vagyok az, miért nem hagyott nekem egyszerően egy üzenetet, hogy
tudjam, mit kell tennem?
Tam és Jass egy pillanatig csendben voltak, mint akik gondolkodnak.
- Volt még valami, amit továbbadtak nekünk - mondta végül Jass.
- Mi lenne az?
- Baraccus azt mondta, hogy a fénylényeknek majd idıtlen idıkigırizniük
kell ezt, de amikor az idı homokszemei végül leperegnek, akkor az, akinek
szánták a könyvet itt lesz, és magával viszi. - Jass közelebb pörgött. - Segít ez
valamit, Richard Cypher?
Richard kezével végigsimított arcán. Miért nem tudta Baraccus egyszerően
megmondani neki, hogyan juthat hozzá A Harci Mágus hatalmának titkai-hoz?
Talán Baraccus úgy gondolta, hogy az az ember, akinek szánta a könyvet, az
erejét már biztosan olyan szintre tökéletesítette, hogy ez nem jelenthet neki
akadályt. Talán úgy gondolta, hogy Richardnak tudnia kellene, hogyan
gerjesszen mágikus forgószelet, amely kiszippantaná a homokot. Ha ez így van,
akkor nem Richard az igazi. Nem csak, hogy nem tudta hogyan használja erejét,
hanem, amióta a Sliph-ben volt, már a Tehetségét sem bírta.
Ami Richardot illeti, az idı homokszemei számára már leperegtek. A
Sötétség Nıvérei bevonták Orden Szelencéit az események alakításába; a
Harmóniák beszennyezték az Élık Világát, megkezdve a mágia elpusztítását, s
valószínőleg ez volt az a nagy csapás, amelytıl a fénylények is szenvedtek.
Ráadásul a Birodalmi Rend hadserege akadálytalanul dúlta az Újvilágot. De,
amiıt személyesen a legrosszabbul érintette: Kahlant elrabolták, a Futótőz
varázslat hatása alatt állt, és iszonyúan szüksége volt a segítségére. Ésı itt áll, várva, hogy az idı homokszemei leperegjenek.
Richard mélyen gondolataiba merült, s kezét elvette az arca elıl. Kihajolt a
szirt peremén, nézve a mélyben a kiugró sziklapadot. Az idı homokszemei. Balra nézett, és a sziklát vizsgálta. Ott nem látott semmit, amit tudott volna
használni, de jobboldalon úgy gondolta, észrevett egy utat, ahol a sziklákat
használva lemászhatna. Batyuját levette hátáról, és a földre tette. Elıvette tábori
lapátját és sietve összeszerelte.
- Amikor az idı homokszemei végül leperegnek, akkor az, akinek szánták a
könyvet itt lesz, és magával viszi - idézte Richard. - Nem ezt mondtátok?
- De, igen - felelte Jass. - Ezt mondták nekünk. Richard ismét lenézett a
szirtrıl.
- Le kell oda mennem, arra a sziklapadra - magyarázta a fénylényeknek.
- Jövünk, és világítunk - mondta Tam. Richard nem vesztegette az idejét, és
lemászott a sziklameredélyen. Éppen olyan nehéznek bizonyult, mint
amilyennek megítélte, de nem tartott sokáig, és rövidesen ott állt a keskeny
sziklapárkányon a mélyben,
messze attól a helytıl ahol kifordította helyébıl a sziklatömböt. Körbekeresgélt a sziklafalat tapogatva, amíg meg nem találta, amit keresett.
Azonnal elkezdett ásni, tördelni és kiemelni a szikladarabokat, melyek olyan
sőrőn be voltak tömörítve, hogy a hold és fénylények gyenge fényében nem
tudhatta, valóban azt találta, meg amit találni vélt. De minél több
sziklatöredéket húzott ki, annál könnyebben haladt.
Óvatosan kellett dolgoznia, hogy kiszabadítson néhányat a nagyobb kövek
közül; egy rossz lépés és megcsúszhatott, vagy le is zuhanhatott a szők
sziklapadról. A növekvı lyukban a kıtömbök némelyike nagyobb volt annál,
mint hogy fel tudta volna emelni, ezért ezeket ki kellett görgetnie az egyre
táguló nyílásból. Szerencsére a legtöbbet képes volt meglazítani és kigörgetni.
A szők sziklapárkány oldalára állt, és hagyta, hogy a tömbök lezuhanjanak
mellette. Figyelte, amint lezúgnak az éjjeli levegıbe, némán zuhanva, míg
végül belecsapódnak az erdıbe odalenn a mélyben.
Hirtelen, amikor a lapátja áttört valami puhába, a nyílást eltorlaszoló
sziklahalom maradéka csikorgó hanggal megindult, és törmelék zuhataga
ömlött kifelé. Richardnak el kellet ugrania az útból. Morajló dörgéssel homok
követte egy oszlopban, mely messze kizúgott a peremen túlra, majd ívben lefelé
kezdett el ömleni.
Richard hátát a sziklafalnak nyomva állt, szíve erısen vert a nyílást
megtisztító hirtelen robbanásszerő zuhatag okozta meglepetés miatt. A nyílás a
szirt üreges belsejébe vezetett. A két fénylény pörögve figyelte a lenyőgözı
látványt. Egyikük, Richard nem tudta biztosan melyikük, követte a
homokoszlopot kifelé és lefelé, majd visszatért.
Úgy tőnt, örökké fog tartani, de végül a homok elfogyott a lyukból, csupán
apró hullámokban szitálva érkezett még egy kevés.
Richard nem vesztegette az idejét, és bemászott a lyukba.
- Gyertek - kiáltotta vissza a fénylényeknek. - Fényre van szükségem. A fénylények átlebegtek Richard vállai felett, hogyık menjenek be elsıként.
Amint beértek, megvilágították a kamrát. Richard odabent felállt, miközben
szemlélte köröskörül a könyvekkel teli polcokat. Bámulatos volt arra gondolni,
hogyı az elsı ember, aki ezen a helyen áll Magda Searus óta, aki késıbb az
elsı Inkvizítor lett.
Errıl eszébe jutott Kahlan, és az, hogy meg kell találniaıt, ezért azonnal
elkezdett alaposan körbenézni. Meglehetısen egyszerő könyvtárnak tőnt,
túloldalán egy ajtóval, mely láthatóan mélyebbre vezetett a szirt belsejébe.
Ajtónyílásokat és körkörös lépcsıket látott. A rengeteg homok ellenére, ami
kiömlött a lyukból, még mindig sok homok fedett itt mindent. Idıbe telne
megtisztítani a helyet, hogy megtudják, mit rejt.
Jobbra azonban, egy kı talapzaton, egy üres kıfal mellett, egyetlen könyv
állt. Richard leemelte az állványról, és lefújta róla a homokot és a port. A fedılapján a következıket olvasta: A Harci Mágus hatalmának titkai. Ujjait gyengéden végigfuttatta az aranyozott betőkön, miközben újra

elolvasta a neki szánt szavakat. ıÁhítatos érzés volt felismerni, hogy egy Harci Mágus, maga Baraccus Els Varázsló készítette ezt a könyvet annak a személynek, aki majd azzal a Tehetséggel születik, amitı a Szelek Templomából kieresztett.

Richard végre megtalálta a kincset, amit Baraccus hagyott neki. Mindkét válla felett egy-egy fénylény lebegett, s figyelteıt, ahogy tiszteletteljesen meredt a könyvre, amely végül meg fogja válaszolni a kérdéseit, amely végül segíteni fog neki tökéletesíteni a Tehetségét.
Végül, torkában dobogó szívvel, Richard felnyitotta a fedılapot, hogy lássa, amit Baraccus akart, hogyı megtudjon.
Az elsı oldal üres volt.
Richard tovább lapozott, de minden oldal üres volt. Végiglapozta az egész könyvet, és a címlapon kívüli szavakon kívül csak teljesen üres oldalakat talált.
Richard ujjaival megszorította mindkét halántékát. Azt gondolta, lehet, hogy beteg.
- Lát valamelyikıtök valamit a lapokon?
- Nem - mondta Jass. - Sajnálom.
- Semmi nyomát nem látom írásnak - tette hozzá Tam.
Richard akkor felismerte, hogy mi a probléma. Elszorult a szíve.
A Harci Mágus hatalmának titkai egy oktató könyv volt, amely instrukciókat tartalmazott a Tehetség egy sajátos formájának használatához. Mágikus könyv volt. Valamilyen oknál fogva Richardot elválasztották a Tehetségétıl. E Tehetség segítsége nélkül, bármi is volt a lapokra írva, az nem maradt meg elméjében. Elfelejtette a szavakat, még mielıtt emlékezni tudott volna rá, hogy olvastaıket.
Éppen úgy, ahogyan többé nem emlékezett A Megszámlált Árnyékok Könyvének egyetlen szavára sem, nem volt képes emlékezni A Harci Mágus hatalmának
titkai címő könyv szavaira elegendı ideig ahhoz, hogy emlékezetében megmaradjanak. A Tehetség nélkül számára az egész könyv üresnek tőnt.
- Ezt magammal kell vinnem - mondta Richard a fénylényeknek.
- Éppen, ahogy Baraccus mondta, hogy magaddal fogod vinni, Richard Cypher - mondta Tam.
Richard eltöprengett azon, hogy vajon Baraccus valamiképp tudta-e ezt is? Akár tudta, akár nem, Richardnak nem volt ideje eltőnıdni rajta. Kimászott, vissza a lyukból, majd fel a sziklaszirtre.
Észrevette, hogy a könyvtárba vezetı nyílás felett a sziklában volt egy kiugró rész, hogy a víz ne mossa ki a kıtörmelékbıl álló tömítést, és ne törjön utat befelé. A homoknak száraznak kellett lennie nem csak azért, hogy a könyvek odabent ne pusztuljanak el, hanem azért is, hogy majd kiömöljön. Richard úgy döntött, hogy a könyvtár egyelıre viszonylag biztonságban van az esıtıl.
A szirt tetején az értékes, üres könyvet a batyujába tette. Látta, hogy a kıperemen belül, ahol azelıtt homok volt, most egy csigavonalban kanyargó lépcsı vezetett lefelé a sötétségbe. Hogy gondoskodjon arról, hogy senki se fedezze fel a könyvtárat, minden erejét összeszedve nekifeszült a sziklatömbnek és a helyére forgatta.
Az erıfeszítéstıl zihálva a hátára lendítette a batyuját. Ezernyi különbözı gondolat száguldozott elméjében. A sötét erdın át visszafelé vezetı úton Richard keveset beszélt a fénylényekkel, csupán megköszönte segítségüket.
Amint visszaértek a rétre, bámulattal nézte a főben és vadvirágok között surranó fénylények látványát.
Néhányan közülük bonyolult táncot jártak párosan haladva. Vajon mennyivel több fénylény volt, amikor Kahlan itt járt? Richardnak annyira hiányzott Kahlan, hogy elszorult a torka. A nı a világot jelentette neki. Az egész világ, oly sok tekintetben úgy tőnt, siklik el tıle.
- Mennem kell - mondta Tamnek és Jass-nek.
- Visszajössz majd? - kérdezte Jass.
Richard egy pillanatig a rejtett könyvtárra gondolva, bólintott.
- Igen. És remélem, hogy Kahlant is magammal hozom, és akkorra már emlékezni fogtok rá. Biztos vagyok benne, hogy eltölti majd az öröm, hogy újra láthat benneteket.
- Amikor majd emlékszünk rá - mondta Jass -, akkor bennünket is eltölt majd az öröm.
Richard nem volt hajlandó még egyszer próbára tenni a hangját, ezért csak bólintott, és elindult. Tam kísérteıt azısi erdın át, segített neki rátalálni az útra. Azısi fák szélén a fénylény megállt.
- Baraccus bölcs volt, hogy téged választott, Richard Cypher. Hiszem, hogy megvan benned ami ahhoz kell, hogy sikerrel véghez vidd, amit kell. Kívánom, hogy így legyen.
Richard szomorúan mosolygott. Bárcsakı is ilyen biztos lett volna benne. Már nem fért hozzá a benne rejlı Tehetséghez - ha még valóban benne rejlett -, és fogalma sem volt, hogyan sikerülhetne elérnie célját. Talán Zedd majd tud segíteni.
- Köszönöm, Tam. Te és a fénylények jó védelmezıi voltatok annak, amiket Baraccus rátok bízott. Mindent megteszek, hogy megvédjelek benneteket, és a többi ártatlant, akik nagy veszélyben vannak.
- Ha kudarcot vallasz, Richard Cypher, az tudom, hogy nem azért lesz, mert nem teszel meg minden tıled telhetıt. Ha valaha ismét szükséged lesz a segítségünkre, ahogy Shar mondta, mondd ki valamelyikünk nevét, és mi megpróbálunk segíteni neked.
Richard bólintott, és elindult, egyszer megfordult és integetett. A fénylény egy pillanatra rószaszínőre válva pörgött, majd eltőnt az erdıben. Richard hirtelen szörnyen magányosnak érezte magát, hogy már csupán a hold fénye világított.
Úgy tőnt a holt tölgyek erdeje örökké tart. Dermedt kábulatban taposta az utat. Szüksége volt némi élelemre és pihenésre, de elıször ki akart jutni a furcsa erdıbıl. A tölgyek gyökerei között csontokat látott, mintha csak a fák megpróbálták volna keblükre vonni a holtakat.
Valahol a holt erdıségben, végtelen gyaloglás után, gondoktól terhes gondolataiba merülve, Richard a levegı hirtelen fagyos leheletét érezte, amitıl reszketni kezdett, és kapkodta a hideg levegıt tüdejébe.
Olyan érzés volt, mintha a tél agyarai közé sétált volna be.
Amikor felnézett, észrevett valamit, ami elıször egy felegyenesedett árnyéknak tőnt a koponyák között. Amikor végre meglátta, mi volt az, hátán ismét végigfutott a hideg reszketés.
Egy magas nı állt ott fekete, drótszerő hajjal. Szurokfekete köpönyeget viselt. Bıre olyan sápadt volt, akár a hold, s ettıl sovány, komor arca, mintha a sötétségben lebegett volna. Szikár, száraz húsa szorosan feszült csontos vonásain, látványa, akár a holtaké, miután egy ideig élettelenül feküdtek ebben az elhagyatott erdıben a kukacokra várva, hogy elvégezzék dolgukat.
Vékony, vészjósló mosolya összetéveszthetetlenül jelezte, hogyı az a fajta, aki az elhasznált embereket éppen egy ilyen helyen hagyja rothadni a porladó halottak között.
Richard annyira fázott, hogy nem tudott mozdulni. Észrevette, hogy reszket, de nem tudta abbahagyni. Nem érezte az ujjait, sem a lábujjait. Mozdulni akart, de nem tudta lábait mozgásra kényszeríteni.
Nem volt Tehetsége, amit használhatott volna. Nem volt kardja, amit elıránthatott volna.
Tehetetlennek érezte magát a nı halványkék szemeinek ámító tekintetében. Richard arra gondolt, hogy vajon azı eldobott maradványai is ezen a kietlen helyen rothadnak majd el, elfeledve, a névteleneknek a csontjai mellett, akik szárnyaló álmokkal érkeztek.
A nı karjai, akár egy holló szárnyai, felemelkedtek, és Richardot elnyelte az éj.
5. FEJEZET
Kahlan fokozatosan egyre inkább tudatába került a közelben és a távolban lévı emberi hangok zsongásának. Mély kábultságában azonban nem volt benne biztos, hogy mindez valós vagy csak képzeletében létezik. Azt tudta, hogy az elméjén vég nélkül átáramló gondolatok biztosan képzeletének szüleményei, annak ellenére, hogy nagyon is valóságosnak tőntek. Tudta, hogy nem lehet egyik pillanatban virágos mezın a csillagok között, a következıben pedig egy lóháton vágtató, szikkadt tetemekkel vívott ádáz csata kellıs közepén, majd nem repülhet egy vörös sárkány hátán a felhıkön keresztül. Mindez valósnak tőnt, de tudta, hogy nem lehet az.

Végtére is sárkányok nem léteztek. Az csupán mítosz.
De ha tényleg emberi hangokat hallott, a szavakat nem értette. Inkább mint testetlen, nyers hangok értek el hozzá, s minden egyes hangszín lüktetve, fájdalmasan rezonált valamivel lényének belsejében.
Abban viszont biztos volt, hogy a feje lassú ritmusban lüktetett, s mindahányszor a gyötrı dobogás megszorította, úgy érezte, mintha koponyája menten széthasadna a nyomástól. Ahogy az egyes ütemes ciklusok alábbhagytak, hányinger kezdett emelkedni benne, hogy ahhoz képest ismét viszonylag jelentéktelenné váljon, amikor elérte a következı, letaglózóan kínzó nyomáshullám.
Akárhogyan is próbálta kinyitni a szemét, Kahlan nem volt képes ólomnehéz pilláit megemelni. Ehhez több erıre lett volna szüksége, mint amennyit abban a pillanatban össze tudott szedni. Ezen kívül félt attól, hogy az esetleges fény biztosan olyan fájdalmat okozna neki, mintha hosszú tőket döfnének védtelen szemébe.
Olyan érzés volt, mintha valami ismeretlen, sőrő nyomás tartanáıt mozdulatlanul, míg a lüktetı nyomás alatt valami rejtett erı kínozta. Elkeseredetten próbálkozva, hogy szorításából megmeneküljön, megkísérelte behajlítani a karjait, de túl merevek voltak. Megpróbálta a lábait mozgatni, vagy legalább az egyik térdét, de a lábait szorosan burkolta a sötétség sőrő gubója.
Egy hang, valószínőleg egy éles szó, megrémisztette, közelebb hozvaıt az ébredı tudatossághoz, felemelve a zsibbadt zőrzavaron keresztül az Élık Világába. Ezúttal biztos volt benne, hogy a hangok emberi hangok voltak. Kezdett megérteni egyes szavakat.
Elméjében megragadta ezeket a szavakat, mint egy életvonalat, és arra használtaıket, hogy segítségükkel kihúzza magát az öntudatlanság sötét üledékébıl. Egyenletesen lélegzett, összpontosítva a szavakra, a lüktetést a háttérbe szorítva, amint minden szóra gondosan figyelt, s megpróbáltaıket összefőzni jelentéssel bíró fogalmakká. Nıi hangokat hallott, és egy férfiét. Egy

goromba férfiét. őAz ébrenlét fájdalma azonban még bénítóbb volt, mint az álomszer szenvedés, amit öntudatlanságában érzett. A valóság kínzóvá tette a fájdalmat, nyomorúsággá, amitıl nem menekülhetett, könyörtelen gyötrelemmé, ami végiglüktetett a testén.

Er ıfeszítésében, hogy gondolatait elterelje fájdalmától, Kahlan kinyitotta szemeit, de csak éppen annyira, hogy kikémlelhessen, és óvatosan körülnézzen. Valamiféle építményen belül volt. Halvány rozsdabarna
sátorfélének látszott, de ha valóban sátor volt, akkor sokkal nagyobb volt, mint bármely sátor, amit emlékezete szerint valaha látott. Egyik oldalon gazdagon díszített szınyegek függtek, láthatóan kettıs ajtóként szolgálva.

Vastag prémeken feküdt, melyeket valaminek a tetejére terítettek, ami kissé a padló fölé emelkedett. A forró, fülledt levegıben a prémektıl izzadt. Legalább nem takarták be pokrócokkal. Azt gondolta, talán azért helyeztékıt ide, hogy ne legyen láb alatt. Volt a helyiségben egy faragott háttámlájú szék a túloldalon, de nem ült senki benne.

A helyiségben lámpások világítottak körben a ládákon, mások pedig láncokon lógtak. Nem igazánőzték el a sátorbelsı nyomasztó hangulatát, de legalább az égı olaj szaga némileg elfedte az izzadtság, az állatok és a trágya nehéz bőzét. Kahlan megkönnyebbült, hogy a fény nem bántotta a szemét, pedig félt ettıl.

A gyenge fényben az egyik N ıvér lépdelt, akár egy árny, amely nem találja sírját.
A sátor nehéz vásznán, és a falára aggatott szınyegeken keresztül, felfordulás tompított zaja szőrıdött be. Úgy hangzott, mintha egy egész város venné körül a néma szentélyt. Kahlan hallotta a férfiak morajló zsongását, a paták dobogását, a szekerek zörgését, az öszvérek bıgését, a fegyverek és a páncél fémes csörömpölését. A távolban férfiak ordítva osztottak parancsokat, röhögtek vagy szitkozódtak, míg a közelben lévık történeteket meséltek, amelyek szavait Kahlan nem tudta pontosan kivenni.
Tudta, hogy milyen ez a hadsereg. Távolról, futólag már látta, volt olyan helyeken, ahol elızıleg átvonultak, és látta azokat, akiket megkínoztak, megerıszakoltak
és meggyilkoltak. Nem akarta, hogy valaha is ki kelljen mennie oda, a vademberek közé, mert tudta, hogy ezek azok.
Amikor észrevette, hogy Jagang felé pillant, azt színlelte, hogy még mindig eszméletlen, egyenletesen lélegzett, tökéletesen mozdulatlanul feküdt, és szemeit majdnem teljesen csukva tartotta. Jagang nyilvánvalóan azt hitte, hogy Kahlan még nincs tudatánál, ezért tekintete visszatért a fel-alá járkáló Ulicia Nıvérre.
- Nem lehet ilyen egyszerő - erısködött Armina Nıvér az asztal mellett állva. Dölyfösen megemelte az orrát.
Kahlan éppen csak ki tudta venni az asztalon fekvı könyv élét. Armina Nıvér terpesztett ujjai a könyv bır borítóján nyugodtak.
- Armina - kérdezte Jagang nyugodt, szinte kellemes hangon - Képes vagy akár csak megsejtem, mennyire szórakoztató számomra egy engedetlen Nıvér elméjében lenni, amikor kiküldömıt a sátrakba, hogy kézrıl kézre járjon az embereim között?
A nı elsápadt, miközben hátrált egy lépést, s háta nekiütközött a sátor falának.
- Nem, Méltóságos uram.
- Ott lenni, és tanúja lenni rettegésének? Benne lenni elméjében, s látni teljes tehetetlenségét, amint erıteljes kezek letépik ruháját, és végigtapogatják testét, amint a csupasz földre lökik, lábait szétfeszítik, és meghágják olyan férfiak, akik szemébenı nem jelent értéket, kivéve, hogy kéjelgı szórakozásuk tárgya lehet? Férfiak, akikben semmiféle együttérzés nincs iránta, akik a legkevésbé sem törıdnek azzal, hogy micsoda szenvedést okoznak neki vágyaik semmivel sem törıdı kielégítése közben? El tudod képzelni,
mennyire kielégítı számomra ott lenni az ilyen bosszantó Nıvérek elméjében, szemtanúja lenni, hogy úgy mondjam, jól megérdemelt büntetésüknek?
Armina Nıvér szeme a pániktól tágra nyílt, majd alig hallható hangon megszólalt:
- Nem, Exellenciás uram.
- Akkor azt javaslom, hagyd abba a tiltakozást, amit nem arra alapozol, amit te gondolsz, hanem arra, amit hiszel, hogy hallani akarok. Nem érdekel a talpnyalásod. Az ágyamban hízeleghetsz nekem, ha azt hiszed, kegyet nyersz vele, amit nem fogsz, de ebben a dologban most csak az igazság érdekel. Hajbókoló érveid nem tesznek bennünket sikeressé. Csak az igazság. Ha van valami értékes mondanivalód, akkor halljam, de hagyd abba, hogy folyton félbeszakítod Uliciát, s kritizálod véleményét azzal, amit hiszel, hogy hallani akarok. Különben ismét a sátrakba küldelek, s inkább elıbb, mint utóbb. Megértetted?
Armina Nıvér merev tekintetét lesütötte.
- Igen, Méltóságos uram.
Ulicia Nıvér megnyugtató mély lélegzetet vett, amint Jagang figyelme felé fordult. Megállt, s egyik karját az asztalon heverı könyv felé emelte.
- Az a probléma, Exellenciás uram, hogy nincs mód számunkra, amivel igazolni tudnánk, hogy a másolat a könyvön belül valódi vagy nem. Tudom, hogy ezt várod tılünk, s hidd el, megpróbáltuk, de az az igazság, hogy nem vagyunk képesek találni semmit, ami megoldaná a problémát.
- Miért nem?
- Nos, ha az áll benne, hogy „helyezzétek el a Szelencéket, úgy hogy észak felé nézzenek”, hogyan lennénk képesek csupán az utasítás olvasása alapján eldönteni, hogy az igaz vagy hamis? Az alapján, amit tudunk, az utasítás, hogy fordítsuk észak felé, lehet pontos másolata az eredeti kéziratnak, s ez esetben, ha nem ezt tesszük, az végezetesnek bizonyulhat - de az is lehet, hogy ez a valódi utasítás elferdítése, s ha ennek megfelelıen cselekszünk, az bizonyul végzetesnek. Honnan tudhatnánk? Kívánhatod tılünk, hogy a könyv hitelességével kapcsolatban végeredményre jussunk csupán azáltal, hogy olvassuk, de nincs rá módunk, hogy ezt megtegyük. Tudom, hogy nem akarod, hogy hazudjak, csak, hogy eleget tegyek kérésednek. Akkor szolgállak legjobban, ha az igazat mondom. Jagang gyanakvóan méregette.
- Légy óvatos, Ulicia, ne lépd át a talpnyalás küszöbét! Nem vagyok abban a hangulatban.
Ulicica Nıvér fejet hajtott.
- Természetesen, Exellenciás uram.
Jagang összefonta erıtıl duzzadó karjait masszív mellkasa elıtt, és visszatért a megoldandó problémához. - Tehát, azt gondolod, hogy ebbıl az okból azok, akik a másolatokat készítették, ezt a másik módot hagyták meg nekünk a valódi és a hamis megkülönböztetésére?
- Igen, Méltóságos uram - mondta Ulicia Nıvér, idegessége ellenére, hogy olyan álláspontra helyezkedett, amelynek Jagang nem örült. Mivel a császár képes volt olvasni a gondolatait, mindenképpen tudja, hogy a Nıvérıszintén mit gondol. Kahlan elképzelte, hogy Ulicia Nıvér belátta: legjobb esélye a császár haragjának elkerülésére az, ha hitének megfelelıen beszél. Ulicia Nıvér okos volt.
- Tehát, te hiszed, hogy ez a valódi magyarázat, hogy ez nem tévedés, hanem elıre kiszámított és szándékos.
- Igen, Méltóságos uram. Kell, hogy legyen valami mód az igazolásra. Különben a könyv sikeres használata csak a véletlenen múlna. Orden Szelencéi valamiféle ellenmágiára készültek... - Elhallgatott, miközben egy pillanatra Kahlan felé nézett. Kahlan a szemeit szinte teljesen csukva tartotta, így a nı nem tudhatta, hogy ébren van. Ulicia Nıvér figyelme visszatért Jaganghoz.
- Úgy gondolták, hogy ha valaha szükség lesz ennek az ellenmágiának a használatára, az csak azért lesz, mert a helyzet nagyon reménytelen. Ezért nagyon nagy szükségük lesz majd arra, hogy biztosan tudják, valódi-e a könyv, különben azt kockáztatnák, hogy mindent elveszítenek, amiben hisznek. Végül is arra akarták használni a könyvet, hogy megmentsenek mindent, amiben hisznek. Ha azok, akik a Szelencék ellenmágiáját használják, tévednének a másolat hitelességét illetıen, nem csupán az életük - hanem az Élık Világának teljes pusztulását is kockáztatnák.
- Hacsak nem azok, akik a másolatokat készítették, azt akarták, hogy a hamis példányok meghiúsítsák egy kapzsi tolvaj terveit - mondta Jagang.
- De Méltóságos uram - vetett ellent Ulicica Nıvér -, ha meg akarnak akadályozni bármely ellenük irányuló tervet, azoknak, akikre a Szelencék vannak bízva, szükségük van egy módszerre, mellyel meg tudják különböztetni a valódi és a hamis másolatokat. Ha nem hagytak volna ilyen módszert az utánuk jövıkre, akkor leszármazottaik túlélését a véletlenre bízták volna. Már az ok is, ami miatt a másolatokat készítették az volt, hogy aggódtak az egyetlen, eredeti példánnyal járó esetleges jövıbeni kockázatok miatt. Végül is, ha csak egyetlen könyv létezne, az számos veszélynek lenne kitéve, a tőztıl a vízen át a férgekig, és ezzel még nem szóltunk a sokféle szándékos fenyegetésrıl. Megpróbálták biztosítani, hogy legyen pontos másolat, ha valaha szükség lesz a Szelencék használatára, amennyiben az eredeti könyv nem áll majd rendelkezésükre olyan okok miatt, melyeket akár még elképzelni sem voltak képesek. Ha a véletlenre bízva kockáztatnák azt a jövıt, az ellenkezne azzal a céllal, amiért a másolatokat készítették.
- Érted, mire gondolok, Méltóságos uram? Mivel csak egyetlen valódi példányt készítettek, a többi pedig hamis, megpróbálták a Szelencék számukra káros használatát meggátolni azáltal, hogy egy újabb akadályt helyeztek használatuk útjába. Ugyanakkor viszont, ha a Szelencékre valaha igazán szükség lesz, bizonyosan nem akarnák, hogy e hívásra a véletlen feleljen. Hagytak az utánuk jövıkre egy módszert, mellyel bizonyítani tudják az igazságot.
Mivel a könyvben lévı szöveg önmagában nem tartalmaz ellentmondást, számomra úgy tőnik, a másolatok készítıi megkérdıjelezhetetlenül biztosan alkottak egy módszert a valódi és hamis példányok megkülönböztetésére.
Jagang a másik Nıvér felé fordult.
- Ah, Arminának van egy gondolata. Beszélj, drágám!
Armina Nıvér megköszörülte a torkát.
- Azt kellene elhinnünk, hogy a hitelesség egyetlen jelzıje az lenne, hogy egy szó többes szám helyett egyes számban szerepel? - Armina megrázta a fejét. - Míg elismerem a lényeget, úgy hiszem, ez egy túlságosan egyszerő válasz, ha nem túlságosan is homályos üzenet. Ez azt jelenti, hogy a valódi és a hamis megkülönböztetése
így is véletlenszerővé válik, hacsak nem adnak a kezünkbe egy módszert a megerısítésére.
- És adtak is, nem? - Ulicia Nıvér megemelte szemöldökét, ahogy kissé Armina felé hajolt. - Ott van, ott a legelején, ahol megmondja, pontosan hogyan határozzuk meg, hogy a könyv valódi-e vagy sem. Azt mondja, hogy neki kell igazolnia. Sı igazolta.
Armina összefonta a karjait.
- Mint mondtam, én azt hiszem, ez túl egyszerő válasz.
- Ha valóban olyan egyszerő, Armina, akkor miért nem látod? - kérdezte Ulicia Nıvér.
Kahlan kicsivel összébb zárta szemhéjait, amikor Ulicia Nıvér rámutatott.
- Megtalálta a hibát. Miért nem látta egyikünk sem? Csakı látta meg. Nélküle valószínőleg nem vettük volna észre, vagy ha mégis, valószínőleg azt gondoltuk volna, hogy ez nem lehet fontos, és figyelmen kívül hagytuk volna. Megtette, amit a könyv szerint meg kellett tennie. Megtalálta. Azt mondta, hogy ez azt jelenti, hogy ez a példány hamis. Pontosan ez az, amire a könyv szerint használni kellıt.
Néhányan közülünk talán nem tartják ezt a hibát elég jelentısnek ahhoz, hogy a meghatározó elem legyen, de ez bizonyos, hogy nem lényegtelen. Marad a tény, hogy neki kell igazolnia ennek a könyvnek a valódiságát. Ám egy hiba miatt, amit csakı vett észre, azt kellene hinnünk, hogy ez egy hamis példány. Ez az, ami számít. Ezt a kijelentést érvényesnek kell tekintetünk.
Mindkét nı szavait megfontolva, Jagang húsos kezével nyakát dörzsölgette, miközben az asztal elıtt járkált. Egy ideig a könyvre meredt, majd beszélni kezdett:
- Egyetlen módja van annak, hogy biztosak lehessünk benne. - Egymás után rámeredt a két Nıvérre. - Megtaláljuk a többi másolatot, és összehasonlítjuk ezzel.
Ha mindben, vagy csak néhányban megvan pontosan ugyanez a hiba, akkor az arra mutat, hogy lényegtelen. Ha viszont, egyetlen kivételével, mindegyikben megvan ugyanez a hiba, akkor az, amelyiken nincs, valószínőleg az kell legyen a valódi másolat. Azután összehasonlíthatjuk a szöveg minden változatát, és ha a hiba nélküli címmel rendelkezı könyv különbözik az összes többitıl, akkor megerısítettük, hogy az az egy valódi másolat.
- Méltóságos uram - mondta Armina Nıvér hódolatteljes fıhajtással -, ez kiváló elképzelés. Ha megtaláljuk a többit, és ez az egyetlen, amelyiken megvan ez a hiba, az bizonyítaná a véleményemet, hogy ez csupán egy tudatlan könyvkötı által elkövetett egyetlen, véletlen tévesztés.
Jagang egy ideig mereven nézte a nıt, végül megszakította a szemkontaktust, és odament egy oldalra esı ládához. Felnyitotta a tetejét, és elıvett egy könyvet. Odalökte az asztalra, a könyv odacsúszott a két Nıvér felé.
Armina Nıvér felkapta, és elolvasta az elılapját. Kahlan még az olajlámpák halvány fényében is látta, amint a nı arca mélyvörösre válik.
- A Megszámlált Árnyék Könyve - suttogta hitetlenkedve.
- Árnyék? - kérdezte Ulicia Nıvér Armina Nıvér vállai felett kémlelve. Nem „Árnyékok”?
- Nem - mondta Jagang. - Ez A Megszámlált Árnyék Könyve, ugyanaz a címe, mint annak, amelyiket Caskában találtam.
- De, de - dadogta Armina Nıvér. - Én ezt nem értem. Honnan való ez a példány?
Jagang ellenséges tekintetéhez megvetı mosoly társult.
- A Próféták Palotájából.
Armina Nıvér álla leesett a szótlan döbbenettıl. Ulicia Nıvér összevont szemöldökkel nézett maga elé.
- Micsoda? Az nem lehet! Biztos vagy benne, Méltóságos uram?
- Biztos vagyok-e benne? - morogta gúnyolódva Jagang. - Ó igen, biztos vagyok benne. Látjátok: már egy ideje a birtokomban van ez a könyv. Részben ez volt az oka, hogy engedtem, hogy ti bolondok folytassátok a keresést. Ugyanarra a nıre volt szükségem, akit ti el akartatok kapni, hogy megtudjam, ez a példány valódi-e.
Egész idı alatt a birtokomban volt ez a könyv, s sohasem vettem észre, hogy a címben az Árnyék szó más, mint aminek lennie kellene. Egyszerően feltételeztem, hogy azt mondja, amit kell mondania. De a mi öntudatlan barátunk azonnal észrevette.
- De hogyan lehettél képes ezt a könyvet megszerezni a Próféták Palotájából? - kérdezte Ulicia Nıvér. - Ahogy mi tudjuk, ezeket a példányokat eltemették a csontokkal, akárcsak Caskában, rejtett katakombákban. Egyetlen katakombát sem fedeztek fel a palotában, mielıtt lerombolták.
Jagang magában mosolygott, mintha gyermekeknek magyarázna.
- Azt hiszed olyan okos vagy, Ulicia, mert felfedezted a Szelencéket, a könyv létezését, amely a kinyitásukhoz kell, tudsz a katakombákról, és az egyetlen személyrıl,
akire szükség van a könyv szövegének igazolásához. De én már évtizedek óta tudom azt, amit te csak nemrégiben fedeztél fel.
Már nagyon-nagyon régóta látogatok elméket, hogy segítsem ügyünket. Meg lennél lepve, ha tudnád mi mindent megtanultam már réges-régen. Mialatt benneteket Nıvéreket lekötött a palota politikája, és a hatalmi harc a saját kis szigeteteken, s udvaroltatok vagy azİrzınek vagy a Teremtınek, s egyik vagy másik felé tanúsított lojalitásotokért cserébe szívességeket kérve, én azon dolgoztam, hogy egyesítsem az Óvilágot a Rend Testvériségének ügyében, ami a Teremtı igaz ügye, ennél fogva az emberiség egyetlen igazságos ügye.
Mialatt ti fiatalembereket képeztetek varázslókká, én megmutattam ugyanezeknek a fiatalembereknek az igaz Fényt. Anélkül, hogy a Nıvérek akár csak tudtak volna róla, sokan e fiatal varázslók közül már magukat az emberiség jövıbeni üdvözülésének szentelték azáltal, hogy a Rend tanítványaivá váltak. Évtizedekig járták a Próféták Palotáinak folyosóit, közvetlenül a Nıvérek orra elıtt, miközben valójában a Rend Testvériségének tagjaiként munkálkodtak. És én ott voltam az elméjükben, amikor olvasták mindazokat a titkos könyveket lent a palota alagsorában.
Álomjáróként, irányt és célt adtam nekik tanulmányaikban. Én tudtam, mire volt szükség. Nekem és értem dolgoztak. A Rend fivéreiként réges-régen megtalálták a titkos bejáratot azokba a katakombákba, amely egy használaton kívüli, régen elfelejtett tároló területen volt, az istállók egy régebbi részén. Eltüntették ezt a könyvet más kötetekkel együtt a katakombákból, és azután, amikor végül megérkeztem a palotához, miután diadalmasan egyesítettem az Óvilágot, átadták nekem.
Ez a példány pedig már évtizedek óta a birtokomban van.
Az egyetlen, ami hiányzott, egy út volt a nagy Határon keresztül, hogy hozzájuthassak a Szelencékhez és az igazolás eszközéhez. De a kontárkodásukkal a Nıvérek szívességet tettek nekem azáltal, hogy olyan dolgokat mőveltek, melyek a Határ lerombolását eredményezték.
Most, hogy a Próféták Palotája romba dılt, attól tartok, hogy a katakombák és bennük a könyvek mindörökre elvesztek, de azok a fiatalemberek átkutatták már azoknak a rejtett köteteknek a többségét, és én azı szemeiken keresztül a lehetı legtöbbet olvastam. A palota és a katakombák odavesztek, de az ott rejtett tudás nem veszett el teljes egészében. Azok a fiatalemberek felnıttek, s fivérekké lettek, sokan közülük még élnek, és szolgálják küzdelmünket.
Amikor szemtanúja voltam annak, ahogy forraltátok terveteket az Inkvizítor Anya elfogására, rájöttem, hogy használhatom azt a tervet, hogy végre megkaparintsam, és használjamıt a saját céljaimra, ezért hagytam, hogy azt higgyétek, pontosan azt viszitek véghez, amit akartatok, miközben valójában azt hajtottátok végre, amit én akartam. Most a markomban van a könyv és az Inkvizítor Anya is, akit a könyv szerint használni kell valódiságának igazolására.
A két Nıvér csak bámult.
Kahlan gondolatai zavarodottan kergetıztek.
„Inkvizítor Anya.İ az Inkvizítor Anya!”
„Mi a jó ég az, hogy Inkvizítor Anya?”
Jagang ravasz mosolya a Nıvérekre villant.
- Tökéletes bolondok voltatok, nem gondoljátok?
- De igen, Méltóságos uram - ismerték el egyszerre halkan.
- Tehát, látjátok - folytatta a császár -, most A Megszámlált Árnyék Könyvének két példánya is a kezünkben van, és mindkettıben megvan ugyanaz a hiba: az „árnyék” szó áll az „Árnyékok” helyett a címlapján.
- De ez még mindig csak két könyv - vetett ellent Armina Nıvér. - Mi van akkor, ha az összes többi példányon is megvan ugyanez a hiba?
- Nem hiszem, hogy ez meg fog történni - mondta Ulicia Nıvér.
- Nos, ha mégis, az kétségtelenül bizonyítana valamit, ugye? - Jagang kérdıen nézett, sötét szeme felett összevonta a szemöldökét. - Most a birtokomban van kettı, és mindkettıben pontosan ugyanaz a hiba. Meg kell szereznünk a többit, hogy megerısítsük az elméletet, hogy a címet helyesen „Árnyékoknak” kell írni. Szóval, ezek szerint, életben kell tartanunk az Inkvizítor Anyát, amíg meg nem bizonyosodunk arról, hogy valóban rálelt a hibára, ami igazolja a a valódi másolatot.
- És ha mindegyik példányon megvan ugyanez a hiba, Méltóságos uram? kérdezte Armina Nıvér.
- Akkor tudni fogjuk, hogy a címbeli hiba nem az igazi módszer A Megszámlált Árnyékok Könyvének igazolására. Kiderülhet, hogy meg kell adnunk neki a hozzáférést magához a szöveghez, hogy megalapozottabban végezhesse el az igazolást - olyan dolgok alapján, amiket most nem képes látni.
Armina Nıvér felemelte egyik kezét. - De Méltóságos uram, nem tudom, hogy ez egyáltalán lehetséges-e.
Jagang nem reagált Armina aggodalmára, inkább elvette tıle a könyvet, és letette az asztalon heverı másik példány mellé.
- Az Inkvizítor Anya még mindig létfontosságú a számunkra.İ az egyetlen mód, amivel igazolható az egyetlen, valódi példány. Még nem lehetünk biztosak benne, hogy ezt már megtette. Egyelıre csak a számára rendelkezésre álló információk alapján hozott ítéletet. Egyelıre, élve van rá szükségünk.
- Igen, Méltóságos uram - mondta Armina Nıvér.
- Azt hiszem, ébredezik - szólalt meg Ulicia Nıvér. Kahlan ekkor ráeszmélt, hogy elmélyült figyelmében a szemét nem csukta be teljesen, amikor Ulicia Nıvér felé nézett.
A Nıvér közelebb jött, és vizslatón nézte.
Kahlan nem akarta, hogy tudják, hogyı hallotta, amint az Inkvizítor Anya címmel illeték. Nyújtózott egy kicsit, mintha csak az öntudatlanság kötelékeitıl próbálna szabadulni, miközben megpróbálta elképzelni, mit jelenthet ez a cím.
- Hol vagyunk? - motyogta kábultságot színlelve.
- Biztos vagyok benne, hogy hamarosan túlságosan is nyilvánvaló lesz a számodra. - Ulicia Nıvér erıteljesen megbökte Kahlan vállát. - Ébredj.
- Mi az? Mit kívánsz, Nıvér? Kahlan öklével megdörzsölte a szemét, próbált bizonytalannak és szédültnek látszani. - Hol vagyunk?
Ulicia Nıvér egy ujját beakasztotta a Kahlanra kényszerített Nyakörvbe, és felfelé rántotta aıt.
Mielıtt Ulicia Nıvér folytathatta volna, Jagang húsos kezeivel megragadta Kanlant, és félrehúzta. Teljes figyelmét Kahlanra szegezte. Két marokra fogta az ingét a torkánál. Felemelte a földrıl.
- Megölted két bizalmasırömet! - dühöngött fogcsikorgatva. - Megölted Cecília Nıvért. - Arca a gyorsan gyülemlı dühtıl vörösre vált. Szemöldöke sötét szemére húzódott. Úgy tőnt, a fekete szemeken átvonuló felhıs árnyakon villámcsapás cikázhat át.
- Mibıl gondoltad, hogy megúszhatod, ha megölödıket?
- Nem gondoltam, hogy megúszhatom - felelte Kahlan olyan nyugodtan, ahogyan csak képes volt. Mint azt gyanította, nyugalma csak tovább fokozta Jagang tombolását.
Szabadjára engedett dühvel üvöltött, és olyan erısen rázta megıt, hogy úgy érezte nyakának izmai mindjárt elszakadnak. Nyilvánvaló volt, hogy a férfi a legkisebb provokációra féktelen dührohamban tör ki. Egy pillanat választotta el attól, hogy öljön.
Kahlan nem akart meghalni, de tudta, hogy a gyors halál jobb lehet, mint amit Jagang megígért neki. Egyébként sem tudott tenni ellene semmit.
- Ha nem hitted, hogy megúszod, akkor miért merészelted volna?
- Min változtat mindez? - kérdezte Kahlan nyugodt közömbösséggel, miközben Jagang szorosan tartotta ingét, s lábai nem érték a földet.

- Mir ıl beszélsz?! ı- Nos, már közölted velem, hogy minden eddigi szenvedésemen túlmen szörnyőségekben fogsz részesíteni. Hiszek neked; ez az egyetlen módja, hogy a hozzád hasonlók valaha gyızzenek - fenyegetéssel és kegyetlenséggel. S mert olyan öntelt bolond vagy, elkövetted azt a hibát, hogy elmondtad nekem miféle szörnyő dolgokat szándékozol velem tenni. Ez nagy hiba volt.
- Hiba? Mirıl beszélsz? - Közelebb húzta a nıt izmos testéhez. - Miféle hiba?
- Taktikai hibát vétettél, császár - mondta Kahlan.

Sikerült olyan hangsúllyal kimondani a címet, hogy az gúnyos sértésnek hangzott. Azt akarta, hogy Jagang dühös legyen, és látta, hogy ez mőködik is.
Annak ellenére, hogy a férfi elfehéredett bütykő markaiban lógott, Kahlan megpróbált higgadtnak, sıt közömbösnek hangzani.
- Látod, világossá tetted számomra, hogy nem számít, mit teszek. Már semmi vesztenivalóm nincs. Világossá tetted, hogy veled szemben értelmes beszédnek helye nincs. Azt mondtad, hogy a tıled telhetı legrosszabbakat fogod velem tenni. Ez erıt ad nekem, mert többé nem köt semmilyen remény a kegyelmedért. Azzal, hogy felfedted, nem számíthatok semmiféle kegyelemre tıled, olyan elınyt adtál a kezembe, amellyel elıtte nem rendelkeztem.
Látod, azáltal, hogy elkövetted ezt a hibát, megmutattad, hogy semmit sem veszíthetek azırök megölésével, s mivel tıled mindenképpen csak a legrosszabbra számíthatok, akár Cecilia Nıvéren is bosszút állhatok. S azáltal, hogy elkövetted ezt a taktikai hibát, megmutattad azt is, hogy végül is nem vagy te olyan okos. Valójában csak egy kegyetlen vadember vagy, akit próbára lehet tenni.
Jagang lazított szorításán, de csak éppen annyira, hogy Kahlan csizmájának orra leérjen a földre, és nyerjen némi támaszt.
- Te aztán nem semmi vagy - mondta Jagang, amint egy lassú ravasz mosoly felülkerekedett dühén. - Élvezni fogom, amit terveztem veled.
- Most mondtam el neked a hibádat, és máris megismétled? Nyilván, nem vagy képes tanulni sem, ugye?
Mielıtt dühében magához vonta Kahlant, és arcát közel húzta az övéhez, amikor kezeit szilárdan lefoglalta az, hogy fenyegetıen tartsaıt, Kahlan kihasználta, hogy figyelme máshol jár, és vigyázva kihúzta a férfi kését az övén függı tokjából. Két ujjával feltornázta a kezébe. Jagang olyan dühös volt, hogy nem vette észre.
Ahelyett, hogy újabb dührohamba lendült volna Kahlan legutóbbi sértése miatt, nevetni kezdett. Kahlan a kést már szorosan markolta. Minden elıjel és figyelmeztetés nélkül, amilyen erısen csak tudta, a férfi testébe döfte.
Az volt a szándéka, hogy a pengét a bordái alatt szúrja felfelé, hogy létfontosságú szerveket sértsen, talán akár a szívét is, ha addig fel tudja nyomni. Ahogy azonban a férfi tartottaıt, akadályozta a mozgását, éppen annyira, hogy a penge csupán egy hüvelyk törtrészével is, de elvétette célját, így csupán a legalsó bordát találta el. A fegyver hegye elakadt a csontban.
Mielıtt ideje lett volna arra, hogy visszarántsa, és újra megszúrja a férfit, az megragadta a csuklóját, és a nı karját kitekerve, körbeperdítette. Háta a férfi mellkasának csapódott. Jagang kiragadta a kést a markából, mielıtt esélye lett volna bármit is tenni ellene. Karját a torkához szorítva tartotta Kahlant, s masszív mellkasa zihált a dühtıl.
Ahelyett, hogy elismerte volna vereségét, s mielıtt eszméletét vesztette volna a levegıhiánytól, minden izmát mozgósítva csizmája sarkával beletaposott a férfi sípcsontjába. Kiáltásából tudta, hogy fájt neki. Könyökével élesen belevágott közvetlenül a friss sebbe. Jagang összerándult. Ahogy könyöke visszapattant az ütésbıl, hirtelen elıre rántotta, hogy lendületet nyerjen, és visszacsapott vele a férfi állkapcsára.
Olyan hatalmas volt azonban, s olyan erıs, hogy a csapás meg sem rendítette. Olyan volt, mintha egy bikát ütött volna meg. S akár egy bikának, a férfi dühe csak feljebb lángolt.
A támadástól le sem lassulva, Jagang megragadta Kahlan ingét, mielıtt kicsúszhatott volna a kezei közül. Megütötte középtájon elég erısen ahhoz, hogy összegörnyedjen, és kiszorítsa a levegıt tüdejébıl. Kahlan megpróbált levegıt venni a szédítı fájdalom ellenére.
Csak akkor vette észre, hogy térdre esett, amikor Jagang a hajánál fogva felemelte, és talpra állította. Térdei inogtak.
Jagang vigyorgott. Dühének villanását elmosta a váratlan, veszélyes, de egyoldalú küzdelem, egy lehetıség, hogy fájdalmat okozzon. Kezdte élvezni a játékot.
- Miért nem ölsz meg egyszerően? - préselte ki magából a szavakat, miközben Jagang csak állt, és figyelteıt.
- Öljelek meg? Miért akarnálak megölni? Akkor csak egy hulla lennél. Élve akarlak, hogy szenvedést okozzak neked.
A két Nıvér meg sem mozdult, hogy urukat visszafogják. Kahlan tudta, hogy nem tiltakoznának, bármit is tenne vele Jagang. Ameddig teljesen lekötötteıt Kahlan, legalább nem rájuk figyelt. Mielıtt újra megüthette volna a nıt, hirtelen fény árasztotta el a sátrat, elvonva a császár figyelmét.
- Méltóságos uram — szólt egy mély hang. Oldalról jött. Az egyik nagydarab vadember a szınyeget félretartva várt. A férfi hasonlított arra a kettıre, akikkel Kahlan végzett. Feltételezte, hogy Jagangnak korlátlan ellátmánya van ilyen emberekbıl.
- Mi van?
- Készen állunk, hogy tábort bontsunk, Méltóságos uram. Sajnálom, hogy megzavartalak, de azt kívántad, szóljunk, amint készen állunk. Azt mondtad, siessünk.
Jagang elengedte Kahlan haját.
- Rendben, akkor hát kezdjétek.
Váratlanul megperdült, s visszakézbıl arcon ütötte Kahlant olyan erıvel, hogy a padlóra zuhant.
Mialatt a padlón feküdt, próbálva magához térni, Jagang egyik kezét a bordája feletti sebre nyomta. Ezután elhúzta, hogy lássa, mennyire vérzik. Megtörölte a kezét a nadrágjában, láthatólag úgy döntve, hogy a seb viszonylag jelentéktelen, és nem kell vele törıdni. Abból, amit Kahlan látott belıle, számos heg volt a testén, melyek többsége sokkal súlyosabb sérülésekrıl tanúskodott, mint amitı okozott neki.
- Gondoskodjatok róla, hogy több ötlet ne jusson az eszébe - mondta a Nıvéreknek, miközben a szınyeg felé indult, amit azır tartott félre neki.
Kahlan tüzet érzett, mely a nyakörvbıl kicsapva átszáguldott idegein egészen a lábujjaiig. Az égetı fájdalomtól önkéntelenül levegıért kapott.
Sikoltani akart dühében, hogy ismét ez a forró fájdalom szaggatja testét. Győlölte, ahogy a Nıvérek használták a Nyakörvet, hogy uraljákıt. Győlölte a tehetetlen gyötrıdést, melybe taszították.
Ulicia Nıvér közelebb lépett és megállt fölötte.
- Ez elég nagy ostobaság volt, nem?
Kahlan az elképesztı fájdalmon keresztül nem volt képes válaszolni. Azonban azt mondta volna a Nıvéreknek, hogy egyáltalán nem volt ostobaság, s hogy megérte.
Ameddig van lélegzet a tüdejében, harcolni fog ellenük. Az utolsó leheletével is ha kell, de harcolni fog.
6. FEJEZET
Amikor Jagang császár sátrának nyílásán keresztül Kahlan el ıször látta meg közelrıl a Birodalmi Rend hadseregét, hátrahúzódott. Amikor régebben látta ıket, a távolság kicsit elvett mérhetetlen durvaságuk élébıl. Bár elég jó elképzelése volt róluk, az elébe táruló látvány megrendítı volt.

A férfiak s őrő tömege végeláthatatlan hosszúságban terpeszkedett a horizontig. Ahogy mindenki mozgásban volt - lehajoltak, felálltak, megfordultak, felszerelést emeltek fel, sorakoztak, lovakat nyergeltek, szekerekre pakoltak, s különbözı csoportok lóháton vonultak át az embertömegen - az egész egyetlen, végtelenül kavargó, alattomos fekete tengernek látszott.

Egyetlen férfit sem látott - pedig végtelen ezernyi embert látott -, aki kedvesnek vagy ártalmatlannak tőnt volna. Minden egyes férfi zord volt és félelmetes, mintha semmit sem várna jobban az élettıl, mint az erıszaktevés lehetıségét. Ezek a férfiak úgy néztek ki, mint akiket egy féktelen tombolás páratlan kilátása vezérel. Kahlan félt azokra az emberekre gondolni, akik esetleg ezeknek a férfiaknak az útjában találják magukat.

Amint az egész látványt befogadta, kezdte észrevenni, hogy a férfiak között voltak különbségek. A császárhoz legközelebbi csoport fegyelmezettebb volt, rendezettebb, és megfontoltabb minden tettében. Gondosabbak voltak fegyvereikkel. A császár sátrát körülvevı férfiak mind úgy néztek ki, mint az a kettı, akiket Kahlan megölt.

T ılük távolabb különféle, páncélingbıl és bırbıl álló egyenruhákba öltözött katonák voltak. Mindannyian
közel egyforma magasnak, és ugyanolyan jól képzettnek tőntek, mint a császárhoz legközelebbiek, de azı elsıdleges fegyverük láthatóan a sarlóbárd volt. Mögöttük férfiak további körkörös rétegei sereglettek, köztük olyanok, akik felajzott íjpuskákkal járkáltak, mások karddal voltak felszerelve. De voltak itt lándzsások is, sorokban szoros rendbe fejlıdve, készülve az elıttük álló hosszú menetelésre.

A császár körül a katonák minden egyes rétege külön egyenruhával rendelkezett, amely egy-egy csoportjukat látható módon azonosította. Mindegyik férfi izmos volt, páncélt viselt, és erısen fel volt fegyverezve, méghozzá jó minıségő fegyverekkel. Ez volt a császár hadseregének magva, a leghalálosabb, legfélelmetesebb és legrettentıbb erı.

A bels ı körök között voltak férfiak, akik tiszteknek néztek ki. Egyesek futároknak osztogattak parancsokat, mások alacsonyabb rangúaknak, megint mások pedig csoportokba győltek, és térkép fölé hajolva terveket készítettek. Voltak, akik idırıl idıre odajöttek Jaganghoz, hogy röviden beszéljenek vele.

Kívül, a képzett katonák védgy őrőin túl, hemzsegett a csıcselék, mely a hadsereg messze legnagyobb tömegét alkotta. Fegyvereik - kardok, bárdok, dárdák, lándzsák, buzogányok, furkósbotok és tırök - nem voltak olyan alaposan megmunkált darabok, mint a belsı körben lévı katonáké, de annál halálosabbnak tőntek. Ezek durva, közönséges emberek voltak, akiken látszott, hogy alig várják, hogy tombolhassanak. Egyetlen dolog közös volt bennük és a császárhoz közelebb szolgáló férfiakban: mind úgy néztek ki mint tágra nyílt szemő fanatikusok, akik elszántan készen álltak hiedelmeiknek
csizmájuk sarkával érvényt szerezni. Kahlan úgy érezte, mintha egy alattomos szigeten vetették volna partra, melyet a vad tengerben körös-körül szörnyek vesznek körül.

Kahlan még valamit látott a bels ı körök között. Nıket. Elıször nem vette észreıket, mert ruházatuk olyan egyszerő volt, hogy elvegyültek a férfiak között. Látva, ahogy ezek a nık figyeltek mindenkit, gyanítani kezdte, hogyık is Nıvérek, akik a császárt védelmezik. Voltak még férfiak, akik majdnem fegyvertelennek tőntek, de akiknek a megjelenése Kahlant a Nıvérekre emlékeztette. Valószínőlegık is rendelkeztek a Tehetséggel. Sem a nık, sem pedig a férfiak még csak nem is pillantottak Kahlan felé. Ulicia Nıvéren, Armina Nıvéren és Jagangon kívül senki sem tudta, hogyı ott van.

Voltak ezen kívül fiatal férfiak, akik egyszer ő viseletük és teljes fegyvertelenségük alapján rabszolgáknak látszottak, akik az alantas feladatokat látták el. A császár belsı táborában néhány sátorból Kahlan fiatal nıket látott elıjönni, hogy aztán szekerekre tereljékıket össze, mielıtt a katonák a sátrakat lebontják. Hiányos öltözetükbıl és abból, ahogy a férfiak nyíltan bámulták ezeket a nıket, Kahlan számára nyilvánvalóvá vált, hogy milyen célt szolgáltak a ranggal bíró férfiak között. Üres, halott tekintetük elárulta, hogy biztosan olyan foglyok voltak, akiket szolgálatra kényszerítettek a sátrakban.

A cs ıcselék odakint szüntelen, zajos lármát csapott, míg a közelebbi férfiak többsége csendesen készült a táborbontásra. A közeli férfiak legtöbbjének testén és arcán szegecsek, karikák, láncok és tetoválások voltak egyedi mintával, melytıl nem csupán vadembereknek,
hanem szándékosan embertelen külsejő, már-már állati lényeknek néztek ki. Úgy, mintha elutasították volna a magasabb értékrendet egy alacsonyabb kedvéért. Választott céljuk az életben egyértelmően a brutalitás volt. Amint dolgukat végezték, keveset beszéltek, és a közöttük átlovagló tisztek parancsaira figyeltek. Gyakorlott pontossággal dolgoztak, csomagolták a felszerelést, készítették elı a fegyvereket és nyergelték a lovakat.

A küls ı hatalmas embertömeg azonban közel sem volt ennyire rendezett. Ötletszerően dobálták össze felszerelésüket. Amikor elindultak, szemétbıl és törött holmikból álló halmokat hagytak maguk mögött. Ilyesmivel nem törıdtek, élethivatásuk az volt, hogy uralmuk alá hajtsák azokat, akik nem hittek azı felsıbbrendő küldetésükben.

Látva Kahlan reagálását az ádáz férfiak gyülekezetére, Ulicia N ıvér bólintott egyet a férfiak felé, majd kicsit közelebb hajolt Kahlanhoz.
- Tudom, hogyan érzel.
Kahlan ebben kételkedett. Nem akart semmit sem mondani, mert elég biztos volt abban, hogy Jagang ott volt a Nıvér elméjében, figyelve, hogy Kahlannak van-e valami mondanivalója, amikorı nincs a közelben.
- Nem igazán számít, hogyan érzek, ugye? - mondta azıt figyelı Nıvéreknek. - Azt fogja tenni velem, amit tenni akar. Megtapogatta a vágást az arcán, amit Jagang egyik győrője okozott. Már nem vérzett. - Ezt elég világossá tette.
- Gondolom, így van - felelte Ulicia Nıvér.
- Mindannyiunkkal azt fogja tenni, amit akar - tette hozzá Armina Nıvér. — El sem tudom hinni, hogy ilyen ostobák voltunk.
Egy csoport tiszt tért vissza Jaganggal. Mögöttük a katonák már felnyergelt lovakat vezettek maguk mögött. Mások ládákat, székeket, asztalokat és kisebb tárgyakat hordtak ki a császár sátrából, és nagyobb ládákba töltötték mindet a várakozó szekereken. Amint a sátrat kiürítették, leszedték a sátorköteleket, az oszlopokat, majd végül magát a sátrat is. Pillanatokon belül, ami nem régen még sátrak kis városának látszott, a császár nagy sátrával középen, most már üres mezı volt.
Jagang egy katonát mozdulatokkal utasított, hogy adja át egy ló kantárszárát.
- Ma velem fogsz lovagolni.
Kahlan elgondolkodott, vajon mit kell majd tennie a következı nap, de nem kérdezte meg. Úgy hangzott, hogy Jagangnak tervei vannak a számára. El sem tudta még képzelni, de félt attól, ami várt rá.
Csizmáját a kengyelbe dugva fellendült a nyeregbe, majd fürkészve körbetekintett a katonák tengerén. Az esélyeit latolgatta. Mi történne, ha elvágtatna a lovon... Talán képes lenne túljutni a katonákon, mert a két Nıvér és Jagang kivételével, nem emlékeztek rá elegendı ideig ahhoz, hogy tudatosuljon bennük, hogy láttákıt. Odakint a férfiak között, bármennyire rémisztı is volt a gondolat, olyan volt, mintha láthatatlan lenne. A férfiak csak egy lovas nélküli lovat látnának tovavágtatni, és valószínőleg minden ok nélkül nem akarnának az útjába kerülni.
A Nıvérek, szemüket gondosan rajta tartva, szintén lóra szálltak, közrevették, hogy biztosan ne legyen esélye elszökni. Még ha a katonák számára láthatatlan is volt, Kahlan tudta, hogy a Nıvérek használhatnák a Nyakörvet, hogy leterítsék. Nem kellett, hogy közel legyenek hozzá, ezt már megtanulta kemény leckék árán.
A lábai még mindig fájtak attól, amit korábban tettek vele. Jó volt, hogy lovagolhatott, mert akkor és ott nem hitte, hogy messzire jutna gyalogszerrel.
A katonák tengere sötét, hullámzó áradatként már éppen elindult. A hajnali fény milliónyi fegyveren csillant, s ettıl a sereg szinte folyékonynak tőnt. Mintha a császár személyi testıreibıl és a Nıvérekbıl, szolgákból és rabszolgákból álló kíséretébıl álló szorosan kialakított tutajban úsznának, elkezdtek kisodródni a katonák északi horizont felé mozgó kavargó óceánjába.
A nap a jobb oldalukon volt felkelıben. Kahlan a Nıvérek és a császár személyi testırei között haladt az észak felé áramló tömeggel. Magasan a nyeregbıl jól látta mindezt. Legalább nem kellett cipelnie a Nıvérek dolgait a hátán, mint azelıtt állandóan.
A katonák közötti kezdeti fecsegés rövidesen elhalt a menetelés egyhangú erıfeszítéseinek következtében. A beszéd túl nehézzé vált számukra. Nem kellett sok idı hozzá, s Kahlan már izzadt a hıségben. Elıttük nehéz csomagokat cipelı férfiak lépkedtek, szemüket a földre szegezték. A megállás valószínőleg azt jelentette volna, hogy átgázolnak rajtuk. Több millió fıs erı vonult mögöttük észak felé tartva.
A nap során végig szekerek vagy lovasok vonultak át a tömegen, és osztottak ételt. A masírozó hadseregben elszórtan vizes szekerek gördültek. Rövidesen e szekerek mögött a katonák is felsorakoztak, várva, hogy vízhez jussanak.
Közel dél volt, amikor egy kis szekér érkezett a császár emberei alkotta győrő közepére. Meleg ételt hozott, amit kiosztottak a tiszteknek. A Nıvérek ugyanazt adták Kahlannak, amitık is kaptak - lapos kenyérbe tekert, puha, leveses húst. Nem volt nagyon jó íze,
de Kahlan rettentıen éhes volt, így aztán örült, hogy legalább kapott valamit enni.
Alkonyatra mindenki kimerült a fáradságos meneteléstıl. Menetközben ettek, és nem álltak meg semmiért. Többet haladtak, mint amire Kahlan elképzelései szerint egy ekkora mérető hadsereg egy nap alatt képes. Úgy érezte, mintha a megtett út porának nagy részeıt borítaná. Nem tudta, jobban örülne-e, ha esne az esı, ami esetleg lemosná a port, mert akkor a sárral is küszködniük kellene.
Kahlan meglepıdött, amikor maguk elıtt meglátta a sátrak halmazát, ami úgy nézett ki, mintha a császár belsı tábora lenne. A sátrak tetején zászlók lobogtak, mintha csak a császárt üdvözölnék hazatértében. Kahlan rájött, hogy a szekerek a császár minden felszerelésével biztosan elıresiettek, majd gyorsan tábort vertek. A hadsereg olyan hatalmas volt, és olyan óriási területet lefedett, hogy órákig, ha nem napokig tartott, amíg mindannyian áthaladtak ugyanazon a helyen, így a szekereknek lényegében nem kellett a hadsereg védelmezı közelségét elhagyniuk. A katonák egyszerően utat nyitottak nekik a vonuló tömegen keresztül, és sötétedés elıtt elkezdtek tábort verni, hogy mire a császár megérkezik, minden készen álljon.
Kahlan látta, ahogy egymás után gyúlnak a tüzek, a nyársakon húst sütnek. Az illatokat megérezve a gyomra fájdalmasan összerándult az éhségtıl. Más tüzek felett a vasállványok üstöket tartottak. Itt-ott szolgák rohantak különféle ellátmánnyal, dolgoztak az asztaloknál, nyársakat forgattak, kavargatták az üstök tartalmát, hozzávalókat adtak bele, készítvén a vacsorát. A kenyérrel, húsokkal és gyümölccsel rakott tálakat már el is készítették.
Jagang közvetlenül Kahlan elıtt lovagolt, majd leszállt a lováról a nagy sátra elıtt. Egy férfi rohant, hogy átvegye a kantárt. Amikor a Nıvérek és Kahlan is leszálltak, több fiatal férfi érkezett, hogy azı lovaikat is elvezessék. A Nıvérek, ahogy Jagang szótlan parancsokkal irányítottaıket, tessékelték Kahlant maguk elıtt, amint követték a császárt be a nagy, díszített vászonlapon át, amely a sátor nyílását fedte, és egy ing nélküli, izmos katona tartott félrehúzva. Csillogott az izzadtságtól, valószínőleg a sátorállítás munkálatai következtében, és savanyú bőzt árasztott.
Odabent minden ugyanúgy nézett ki mint reggel, mielıtt elindultak. A látvány nem árulkodott arról, hogy bárhová is mentek volna. A lámpákat már meggyújtották. Kahlan örült az égı olaj szagának, mert némileg elfedte a vizelet, trágya és izzadtság bőzét. Számos rabszolga volt odabent, mind a császár ételének elıkészítésében sürgölıdött.
Jagang hirtelen megfordult, megragadta Ulicia Nıvért a hajánál fogva és elırerántotta. A nıbıl apró kiáltás tört elı fájdalmában és meglepetésében, de gyorsan elfojtotta a nyöszörgést, és nem állt ellent, amint a császár közelebb húzta magához. A rabszolgák csak egy rövid pillantásra figyeltek fel Ulicia Nıvér sikolyára, majd azonnal visszatértek munkájukhoz, mintha semmit sem láttak volna.
- Miért nem látjaıt senki más? - kérdezte Jagang. Kahlan tudta, hogy mirıl beszél.
- A varázslat, Méltóságos uram... A Futótőz varázslat miatt. Ulicia Nıvért esetlen és kényelmetlen testtartásban tartotta Jagang, félig meghajolva és egyensúlyát vesztve állt.
- Ez volt a varázslat célja, hogy senki ne láthassa. Kifejezetten arra hozták létre, hogy egy személyt látszólag eltőntessen. Azt hiszem, talán olyan kémek létrehozására találták ki, akiket nem lehet észlelni. Mi is erre a célra használtuk a varázslatot, hogy kihozhassuk Orden Szelencéit a Népek Palotájából, anélkül, hogy bárki is tudná, mit tettünk.
Kahlan úgy érezte, szíve a torkában dobog, hallván hogyan használtákıt, hogyan fosztották meg emlékeitıl és életétıl. Összeszorult a torka, hallván mit is tettek ezek értékes életével, miként vették arrogáns módon semmibeıt. Honnan volt joguk ezeknek a nıknek, hogy bárkinek az életét ellopják?
Csupán rövid idıvel ezelıtt, azt gondolta még, hogyı egy emlékek nélküli senki, a Nıvérek rabszolgája. Most, rövid idın belül, megtudta, hogyı Kahlan Amnell, és hogyı az Inkvizítor Anya - bármi is legyen az. Most megtudta azt is, hogy azért nem tudta a saját nevét és azt, hogyı volt ez az Inkvizítor Anya, mert a Nıvérek varázslatot bocsátottak rá.
- Így kellene mőködnie - mordult fel Jagang. - De akkor miért láttaıt az a fogadós? Miért láttaıt az a kis sziklai patkány Caskában?
- Én, én nem tudom - dadogta Ulicia Nıvér. Jagang kicsit közelebb rántotta magához. A Nıvér keze elindult felfelé, hogy megragadja Jagang csuklóját, nehogy letépje a fejbırét, de aztán meggondolta magát, és nem próbálkozott semmiféle ellenállással. Karjait hagyta, hogy lengjenek görnyedt vállaiból.
- Hadd fogalmazzam újra a kérdést, hogy még egy ilyen ostoba szuka is, mint te, megértse. Mit csináltatok rosszul?

- De Méltóságos uram... ı sem látta volnaı - Valamit biztosan rosszul csináltatok, különben az a kett
t!
Ulicia N
- Te és Armina látjátokıt, mert ti irányítottátok a varázslatot. Én látom ıvér remegett, de nem válaszolt, ahogy Jagang kioktattaıt.ıt,

mert benne voltam az elmétekben, és ezáltal ugyanez a folyamat védett engem is. De senki más nem szabadna, hogy lássa! - Most pedig - mondta egy rövid szünet után, mialatt a fogát csikorgatta. - meg fogom kérdezni újra. Mi csináltatok rosszul?
- Méltóságos uram, nem csináltunk semmit rosszul. Esküszöm.
Jagang egy ujját Armina felé görbítette. A n ı alázatosan, apró finomkodó lépésekkel közelebb jött.
- Szeretnéd megválaszolni a kérdésemet, és elmondani, hogy mit csináltatok rosszul? Vagy inkább azt szeretnéd, hogy Uliciával együtt téged is a sátrakba küldjelek?
Armina Nıvér visszanyelte rettegését, miközben széttárta karjait.
- Exellenciás uram, ha megóvhatnám magam a vallomással, megtenném, de Ulicia igazat mond. Semmit sem csináltunk rosszul.
Haragos tekintetét a másik Nıvérre vetette, akit a hajánál fogva tartott.
- Elég nyilvánvalónak tőnik nekem, hogy ti ketten nem mondotok igazat, hiszen a varázslatnak láthatatlanná kellene tennie, de mások is látjákıt. És ti mégis ragaszkodtok egy történethez, miközben az nyilvánvaló hazugság? Valamit rosszul kellett csinálnotok, különben az a két ember nem látta volnaıt!
Ulicia Nıvér, a fájdalomtól arcáról csepegı könnyekkel, megpróbálta ingatni a fejét. - Nem, Méltóságos uram - ez nem így mőködik.
- Mi nem mőködik így?
- A Futótőz varázslat. Ha már egyszer begyújtották, a saját pályáját futja. A varázslat elvégzi a feladatot. Önmagát irányítja; nem vezéreltük, és nem irányítottuk semmilyen módon. Valójában nem lehetséges közbeavatkozni a folyamat során. Begyújtják, s azután a varázslat átmegy az elıre meghatározott lépéseken. Még csak nem is tudjuk, mik ezek a lépések. Bizonyos szempontokból a szerkesztett mágiához hasonlóan mőködik. Nem is mernénk megpróbálni manipulálni. Az erı, amely elszabadul a Futótőz varázslatban sokkal több, mint hogy tudnánk szabályozni - és nem áll módunkban megváltoztatni egy ilyen varázslatot, még akkor sem, ha akarnánk.
- Igazad van, Méltóságos uram. Tudtuk, mit kellene hogy elvégezzen, milyen eredményekre kellene hogy vezessen, de azt nem tudjuk, hogyan mőködik. Mit változtatnánk meg? A célunk az volt vele, hogy mőködjön, hogy elvégezze, amire létrehozták. Nem volt okunk arra, hogy megpróbáljunk beleavatkozni, ezért nincs semmi, amit rosszul csinálhattunk volna.
- Mi csak begyújtottuk - erısködött Ulicia Nıvér, miközben kicsordultak a könnyei. - Elvégeztük az igazoló varázslatot, hogy biztosan minden úgy történjen, ahogy kell, s azután begyújtottuk. A varázslat elvégezte a többit. Fogalmunk sincs, miért láthatjaıt az a két ember. Teljesen meglepett bennünket.
Jagang visszafordult Armina Nıvérhez.
- Helyre tudod hozni, bármi is az, ami rossz?
- Fogalmunk sincs, mi lehet a probléma — felelte Armina Nıvér - Így nincs rá módunk, hogy helyrehozzuk. Még azt sem tudjuk biztosan, hogy valóban rossz-e valami. Abból, amit tudunk róla, lehet, hogy a varázslat egyszerően így mőködik — van néhány ember, akik, valamilyen számunkra ismeretlen okból láthatjákıt. A varázslat sokkal összetettebb, mint bármi, amivel eddig valaha is találkoztunk. Elképzelésünk sincs, mi lehet benne a rossz - ha valami egyáltalán valóban az benne - mint ahogy azt sem tudhatjuk, miként javítsuk ki.
- Azt hiszem, talán egy véletlen anomália volt - vetette fel Ulicia Nıvér, amikor a csend a sátorban vészjóslóvá vált. - Ilyesmi néha megtörténik a mágiában. Apró kis dolgok, melyekre a varázslat létrehozója nem számít, átcsusszannak, és érintetlenül maradnak. Lehet, hogy csupán errıl van szó. Végül is, ez a varázslat többezer éves. Azok, akik létrehozták, soha nem vetették alá próbának, így lehetnek megoldatlan problémák, melyeknek nem voltak tudatában.
Úgy tőnt, Jagangot mindez nem gyızte meg.
- Biztosan volt valami, amit ti csináltatok rosszul.
- Nem, Méltóságos uram. Még azok azısi varázslók sem voltak képesek bármit megtenni a varázslattal, ha már egyszer begyújtották. Végül is Orden mágiáját abból a célból hozták létre, hogy megbirkózzon a varázslattal, ha valaha elszabadítják. Semmi, ami ennél kevesebb, nem képes megváltoztatni a folyamatát.
Kahlan hegyezte a fülét. Azon töprengett, hogy a Nıvérek miért használtak varázslatot, hogy ellopják Orden Szelencéit, amelyeket abból a célból hoztak létre, hogy ellensúlyozzák a varázslatot. Talán az volt
a szándékuk, hogy biztosan senki se tudja használni az ellenmágiát?
Jagang végül elengedte Uliciát, s a földre lökte undorát kifejezı morranással. A Nıvér kezeivel próbálta sajgó fejbırének fájdalmát enyhíteni.
Jagang császár fel-alá járkált, miközben a hallottakat mérlegelte. Amikor látta, hogy valaki bekémlel a sátorba, megállt és jelzett. Nık jöttek be korsókkal, és az asztalra kikészített agyagpoharakba vörösbort öntöttek. Felszolgáló fiúk jöttek egymás után a helyiségbe. Különféle gızölgı ételekkel pakolt tálakat, és tálcákat hoztak. Jagang tovább járkált, nem sok figyelmet szentelve a rabszolgáknak, akik továbbra is tették a dolgukat.
Amikor végül tele lett az asztal, Jagang helyet foglalt a mögötte álló faragott székben. Töprengett, s közben a két Nıvért méregette. A rabszolgák némán sorakoztak mögötte, készen állva parancsai teljesítésére vagy arra, hogy hozzák, amit kér.
Jagang végül a vacsorára fordította figyelmét, és ujjait belemélyesztette a sonkába. Kimarkolt egy jókora darabot a forró húsból. Másik kezével hosszú csíkokat tépett le belıle és enni kezdett, miközben a Nıvéreket és Kahlant figyelte, mintha csak azt mérlegelné, éljenek vagy haljanak-e.
Amikor végzett a sonkával, övébıl elıhúzta kését, és levágott egy szelet roston sült marhát. A vörös húsdarabot felszúrta, és feltartotta. Várakozott. A pengén vér csorgott le végig a császár karján egészen az asztalra támaszkodó könyökéig.
Egy pillanatig mozdulatlan ült, és Kahlanra mosolygott.
- Jobb erre használni a késemet, mint amire te akartad, nem gondolod?
Kahlan gondolt rá, hogy csendben marad, de nem tudta megállni, és megszólalt.
- Nekem jobban tetszett, amire én akartam használni. Bárcsak jól céloztam volna. Akkor most nem beszélgetnénk.
Jagang magában mosolygott.
- Talán. - Kortyolt egyet a borból, majd fogaival egy jókora darabot letépett a késére tőzött marhahúsból.
Amint Kahlant nézte, és közben rágott, ezt mondta:
- Vesd le a ruhádat. Kahlan pislogott. -Mi?
- Vesd le a ruhádat. - A késsel gesztikulált. - Mindet.
Kahlan összeszorította állkapcsát.
- Nem! Ha azt akarod, hogy ne legyen rajtam, magadnak kell letépned rólam.
Jagang vállat vont.
- Azt megteszem késıbb, csak az élvezetért, de most, vetkızz!
- Miért?
Összevonta a szemöldökét. - Mert én azt mondtam.
- Nem! - ismételte meg Kahlan. Lidérces tekintetét Ulicia Nıvérre szegezte.
- Mesélj Kahlannak a kínzó sátrakról.
- Méltóságos uram?
- Mesélj neki széles körő tapasztalatainkról az emberek meggyızését illetıen, hogy tegyék azt, amit mi kívánunk tılük. Mondd el neki, miféle kínzásokat alkalmazunk.
Mielıtt Ulicia Nıvér szóhoz jutott volna, Kahlan beszélni kezdett: - Csak gyerünk, kínozz meg.
Senkit sem érdekel a pletykálkodásod, mint egy öreg tyúké. Biztos vagyok benne, hogy jobban szeretnél szenvedést okozni nekem - szóval tedd meg.
- Ó, a kínzás nem rád vár, drágám! - Egy rostonsült liba combját lecsavarta, és azzal mutatott egy mögötte álló fiatal nıre.
- A kínzás rá vár.
Kahlan a hirtelen pánikba esı nıre pillantott, majd elkerekedı szemmel Jagangra bámult.
- Micsoda?
Jagang leharapott egy darabot a sötét libahúsból. Ujjain zsír csorgott le. Leszopogatta a zsírt a győrőirıl.
- Nos - mondta, miközben a combról lecsípett egy lógó húsdarabot -, talán nekem kellene elmagyaráznom. Látod, van ez a kínzásunk, amikor a vallató egy kis bevágást eszközöl a kérdéses személy hasának alsó részén. - Megfordult, és a libacombbal megbökte a fiatal nı hasát, közvetlenül a köldöke alatt. A libacomb zsíros foltot hagyott a nı csupasz húsán. - Körülbelül itt.
- Azután - mondta visszafordulva -, a vallató benyom egy fogót mélyen a hasába, és körbetapogatózik, amíg meg nem tud ragadni egy kis darabot a vékonybélbıl. Odabent minden elég csúszós, és a kezelésnek alávetett személy nem fekszik nyugodtan, amíg a vallató keresgél, ha érted, mire gondolok, szóval általában eltart egy ideig, mire sikerül megfognia a megfelelı darabot a belsıségbıl. Amint megragadta, elkezd lassan kihúzni néhány lábnyit belıle. Ez kifejezett megpróbáltatás.
Elırehajolt, és lehámozott egy újabb sonkacsíkot.
- Most pedig, ha nem teszed, amit mondok, mi mindannyian átmegyünk a kínzó sátrakhoz - az ernyedt sonkacsíkkal mutatott baloldalra - és megengedjük,
hogy az egyik tapasztalt vallatónk elvégezze mindezt a mögöttem álló lányon.
Jeges tekintetét Kahlanra emelte.
- S mindezt azért, mert megtagadod, hogy tedd, amit mondanak neked. Végig fogod nézni az egész gyötrıdést. Hallgatni fogod a sikolyait, könyörgését az életéért, nézni, ahogy vérzik, látni, ahogy a belsı szerveit kihúzzák belıle. Amint a kínzómester már kihúzott néhány lábnyit belıle, elkezdi feltekerni egy botra, akár a fonalat - csak hogy minden takaros rendben folyjon. Azután meg fog állni, és rám fog nézni.
Akkor, udvariasan ismét meg foglak kérni, hogy tedd, amire utasítottalak. Ha ismét megtagadod, akkor lassan ki fogunk húzni még néhány lábnyit a lágy, finom, véres bélbıl, feltekerve a botra, miközben mindannyian hallgatjuk sikolyait, ordítását, és ahogy könyörög, hogy meghalhasson. Ez az egész folyamat elég sokáig eltarthat. Gyötrın lassú és fájdalmas megpróbáltatás.
- Jagang vidáman Kahlanra mosolygott. - És akkor, a végéhez közeledve, látni fogodıt halálában vergıdni.
Kahlan felnézett a lányra. A lány nem mozdult, de olyan fehérre vált, mint az asztal szélén egy tálban púposra pakolt cukor.
Jagang lassan rágott, majd a falatot jókora kortynyi borral öblítette le.
- Ezek után nézheted, ahogy élettelen tetemét a halottas szekérre dobjuk, más vallatott emberek megrongált testei mellé.
- Azután pedig, felajánlom Uliciának és Arminának, hogy választhatnak: a sátrakhoz küldjemıket, hogy szórakoztassák az embereimet, akik elég buja vágyakkal teltek. De az is lehetséges, megkérdezem majd
ıket, ha netán jobban szeretnék, találjanak ki módokat arra, hogy használják a Nyakörvedet, hogy nagyobb fájdalmakban részesítsen, mint amit eddig tapasztaltál. A kikötés az lesz, nem szabad hagyniuk, hogy elájulj, mivel természetesen azt fogom kívánni, hogy érezd az egészet.
Odakint a sereg lármája szüntelen morajlott, de bent a sátorban síri csend honolt. Jagang lenyiszált egy újabb darabot a véres marhahúsról, s közben folytatta.
- Miután a Nıvérek kimerítették képzeletük mélységeit, és hiszem, hogy az ösztönzés újszerő ötletek szikráit csiholja belılük, személyesen foglak a halál küszöbére verni. Mindezek után pedig, le fogom tépni a ruhádat, és ott fogsz állni elıttem meztelenül.
Rémálom szemeit Kahlanra szegezte.
- Te döntesz, drágám! Akárhogyan is, végül teljesíteni fogod a parancsomat, és meztelenül állsz majd elıttem. Melyik módszert választod? Dönts gyorsan. Nem ajánlom fel újra a lehetıséget.
Kahlannak nem volt választása. Most ellenállni értelmetlen lett volna. Nyelt egyet, és azonnal elkezdte kigombolni az ingét.
7. FEJEZET
Jagang kiszedett egy maréknyi pekándiót egy ezüsttálból, és néhányat bedobott a szájába. Mosolygott diadalán, miközben nézte, ahogy Kahlan elkezdte levetni ruháit. A férfi önelégült arckifejezésétıl még elhagyottabbnak és erıtlenebbnek érezte magát.

Biztos volt benne, hogy arca bíborvörösre vált. Nem tett újabb kísérletet, hogy szembeszálljon a császár parancsával. Tudta, hogy meg kell válogatnia, mikor harcol, és ez nem olyan csata volt, amelyet megnyerhetne. Vajon fog-e még valaha csatát nyerni? Kezdtek kétségei lenni, hogy ez valóban lehetséges lenne. Számára már nincs megváltás. Ez az élete, jövıje, ez minden, amiben valaha része lesz. Nincs semmi, amit örömmel várhatna, semmi oka, hogy bármi jóra vágyhatna.

Amilyen közömbösen csak lehetett, halomba dobálta ruháit, nem lassítva a folyamatot azzal, hogy összehajtogatjaıket. Amikor végzett, s minden darab lekerült róla, behúzott vállakkal állt a helyiség halotti csendjében, nem nézve fel Jagangra, mert nem akarta látni kárörvendı, gúnyos diadalát. Mindent megpróbált, hogy remegése ne legyen látható.

- Állj fel, egyenesebben! - utasította Jagang.
Kahlan tette, amit mondtak neki. Hirtelen kimerültnek érezte magát. Nem fizikai erıfeszítéstıl, hanem mindenféle erıfeszítéstıl. Miért küzd? Miféle élet

vár rá? Semmi esélye sincs, hogy valaha szabad lehessen, hogy szeretetben legyen része, hogy valaha biztonságban érezze magát. Mennyi esélye van, hogy valaha még boldog lesz az életben?

Semennyi.
Abban a pillanatban semmit sem akart jobban, mint összekuporodni és sírni vagy csak megszőnni lélegezni, és bevégezni. Minden reménytelennek tőnt. Erıfeszítései hiábavalóak ilyen erıvel, ilyen nagy számú ellenséggel és ilyen képességekkel szemben.
Zavara elmúlt. Nem érdekelte, ha a férfi bámultaıt. Biztos volt benne, hogy nem tart már sokáig, hogy befejezze vacsoráját, és sokkal többet is tesz majd vele, mint hogy pusztán bámulja. Ebben sem volt választása.
Semmiben sem volt választása. Csupán az élet szánalmas utánzata volt ez. A képesség nélkül, hogy legalább ennyit uraljon az életébıl, uralja, hogy megadja-e magát a felháborodásnak, valójában nem volt élete. Az élet olyasvalami, ami másoknak van. Lélegzik, lát, érez, hall, ízlel, még gondolkodik is, de jelentıségteljes értelemben nem él.
- Van egy sziklaformáció, egyenesen a sátram nyílásával szemben. - mondta Jagang, miközben hátradılt székében. - Emlékszel rá, hogy láttad, amikor megérkeztünk?
Kahlan felnézett rá, s belül halottnak érezte magát. Akár egy jó rabszolga, elvégezte, amire utasították. Elgondolkodott Jagang kérdésén; emlékezett rá. Messze volt, de emlékezett, ahogy a férfiak sötét folyója a kiugró szikla köré ömlött.
- Igen, emlékszem rá - felelte tompa hangon.
- Helyes - kortyolt egyet, és letette az agyagpoharat. - Azt akarom, hogy beszélj ahhoz a sziklához. Ne egyenesen menj oda, hanem körkörös úton. Megemelte szemöldökét. - Nem kell elpirulnod, kedves. A katonák nem látnak téged - emlékszel?
Kahlan rámeredt.
- Akkor miért akarod, hogy ezt tegyem? Jagang vállat vont.
- Nos, megölted kétırömet, szükségem van még néhányra.
- Rengeteg embered van a sátrad körül is. Jagang mosolygott.
- Igen, deık nem látnak téged. Olyanokat akarok, akik látnak téged.
Kahlan kezdte megérteni, mire gondol. Hirtelen ismét nagyon meztelennek kezdte magát érezni.
- Ahogy gondolom, valószínőleg nincs jobb módszer arra, hogy találjak katonákat, akik látnak téged, mint hogy megsétáltatlak közöttük, hogy megmutasd mindazt, amit ajánlani tudsz. - Tekintete végigpásztázta Kahlan testét, majd visszatért a szeméhez. - Hidd el, ha látnak, nincs rá esély, hogy azt titokban tartsák. Nincs semmi kétségem, hogy ha látnak, ahogy a fogadós vagy az a lány, és így látnak, el fogják dobni, bármit is tesznek éppen, és elıjönnek, hogy kedvesen üdvözöljenek.
Szívbıl nevetett saját tréfáján. A sátorban senki még csak jelét sem adta mosolynak, deıt ez láthatólag nem érdekelte. Végül röhögésrohama elhalt.
- E rengeteg katona között, fogadom, hogy akad a hálónkba néhány, akik látnak téged. E sok-sok férfi között biztosan lesz még néhány „anomália”, ahogy Ulicia fogalmazott. - A Nıvér felé billentette fejét. - Azután lesznek olyanıreink, akikhez nem tudsz majd ilyen észrevétlenül odalopózni, mint ahogy azzal a kettıvel tetted. Látod, kedves, elkövettél egy taktikai hibát. Meg kellett volna tartanod ezt a trükköt egy jobb szökési esélyre. Most elpazaroltad.
Kahlan nem pazarolta el. Amit tett azért tette, hogy megmentse Jillian életét. Tudta, hogy neki nincs esélye a szabadságra, de legalább megadta ezt az ajándékot Jilliannek. Nem lett volna azonban semmi haszna, ha ezt elmondja, ezért nem vitatta, amit Jagang hitt, hogy elınyre tett szert a játékban, amit vele játszott.
Kahlannak semmi nem jutott eszébe, amivel lebeszélhette volna Jagangot tervérıl. Egyetlen reménye az volt, hogy láthatatlan marad. De egyáltalán nem érezte magát láthatatlannak. Hirtelen úgy érezte, amikor kisétált a császár sátrából, mintha a táborban minden férfi képes lenneıt látni. Már érezte is több milliónyi kéjsóvár férfi bámuló tekintetét magán. Jagang intett.
- Ulicia, Armina, ti vele mentek, de maradjatok le mögötte. Ha bármelyik katona látjaıt, nem akarom, hogy benneteket észrevegyen, és félénkké váljon, mielıtt esélye lenne, hogy ezt a tudomásunkra hozza. Azt akarom, hogy aki képesıt látni, legyen elég buzgó és merész ahhoz, hogy eldobjon mindent, és siessen megvizsgálni a mi szép hölgyünket.
Mindketten meghajoltak, és egyként mondták:
- Igen, Méltóságos urunk!
Jagang elhagyta a vidám színlelést, és vészjóslóvá vált.
- Most induljatok! Tegyetek egy nagy kört jobbra, keresztül a táboron, addig a sziklaformációig, majd folytassátok a kört vissza ide. Mozgás, szukák!
Kahlan nesztelenül átvonult a puha szınyegeken, majd az ajtónyílásban függı szınyegen. Erezte magán Jagang bámuló tekintetét. Félrelökte a szınyeget, és átsiklott a nyíláson.
Odakint a terpeszkedı táborral szemben, lemerevedett a rettegéstıl. Kényszerítette magát, hogy ugyan minden lépésnél megremegve, de elinduljon a tagbaszakadt brutális katonák között a császár sátrához közel. Könnyek égették a szemét. Megszégyenítve érezte magát és teljesen meztelennek a tábor összes katonájának szemében.
A katonák elsı védelmi győrőjénél megtorpant, rémülten, hogy ki kell mennie a rengeteg vadember közé. Sikoltani akart a dühtıl, a megalázó szégyenkezéstıl. Úgy érezte, csapdában tartják, akik uralkodnak felette. Nem tudta elszánni magát egy újabb lépésre. Visszanézett a válla felett.
Jagang császár közvetlenül a sátra elıtt állt, s a hajánál fogva tartotta a nıt, akinek megkínzásával megfenyegette Kahlant. Tehetetlen könnyek csorogtak le arcán.
Kahlan valami nehezet vitt véghez, amikor megmentette Jillian életét. Eldöntötte, most feláldozza magát, hogy megmentse annak a nınek az életét, akit Jagang szörnyő fenyegetése sújt.İ is rabszolga, akinek nincs választása az életében. Csak Kahlan választhat, amivel szörnyő szenvedésektıl óvhatja meg a nıt.
Kahlan visszafordul a tábor zabolátlan lármája felé, és elindult. A talaj göröngyös volt, és óvatosan kellett lépdelnie, hogy elkerülje nem csak a köveket, és felszerelések törött darabjait, hanem a friss trágyát is.
Emlékeztette magát, hogy e férfiak közül egyik sem képesıt látni. Megállt egy újabb védelmi vonalnál, ahol nagydarab brutális katonák álltakırt. A mellette álló férfit kémlelte. Az nem vette észreıt, hanem a vonalon túliakat figyelte. Egyelıre egyik férfi sem láttaıt. Visszanézett, és látta a Nıvéreket, amint arra várnak, hogyı távolabbra jusson. Jagang még mindig tartotta a nıt a hajánál fogva. Kahlan megértette az üzenetet, és anélkül, hogy akár csak egy pillanatot elvesztegetett volna, ismét mozgásba lendült.
Látott a közelben lovakat, és egy pillanatra megfordult a fejében, hogy odarohan hozzájuk. Lelki szemei elıtt látta, ahogy felpattan az egyik hátára, és elvágtázik, elmenekül a táborból. Tudta, hogy mindez csak képzelgés. A Nıvérek fájdalomáradatot szabadítanak rá a Nyakörvön keresztül, és letaglóznák. S mi több, a nı, akit Jagang tartott, meghalna. Nem olyan férfi volt, aki üres fenyegetéseket hangoztatna. Be is váltotta azokat, nehogy bárki is valaha azt higgye,ı amolyan blöffölıs fajta.
Kahlan tudta, hogy a menekülés lehetetlen, de amikor ezen merengett, gondolatai elterelıdtek a hozzá oly közel, lármásan sürgölıdı férfiakról, mocskos kezeikrıl, amiket nem tudott megállni, hogy ne bámuljon. Teljesen sebezhetınek és védtelennek érezte magát. Úgy állt ott a terpeszkedı tábori horda között, mint egy alabástrom vízililiom virága egy hatalmas, bőzölgı iszapos lapály közepén.
Gyorsan mozgott, úgy gondolkodva, hogy minél hamarabb megteszi a körutat, annál hamarabb visszajut a sátor védelmezı biztonságába. Szörnyő gondolat volt: Jagang sátra jelenti számára a védelmet, ez a szörnyő vadember a biztonságát. Legalább ismét eltőnhet, és akkor ott, ez volt minden vágya. Gondolatait erre összpontosította. Megtenni a távolságot a szikláig, majd visszajutni. Minél hamarabb megteszi, annál hamarabb benn lesz ismét a sátorban.
Hacsak nincsenek olyan férfiak a katonák tömegében, akik képesekıt látni. Ez ésszerő volt. Eddig már két emberrel is találkozott, akik látták. Ez a kettı csak
a néhány ember közül került ki, akikkel útjuk során összeakadtak. Ebben a hadseregben viszont több milliónyi férfi lehet. Túlságosan is nagy esély volt rá, hogy belefut majd olyanokba, akik képesekıt látni.
Mit fog akkor tenni? Visszapillantott a válla felett. Úgy tőnt, a Nıvéreket tengernyi katona választja el tıle. Mi lesz, ha egy férfi megragadja és elvonszolja? A Nıvérek végül elindultak utána, de messze lemaradtak. Kahlan aggódott, hogy mi történne, ha lennének férfiak, akik lámákıt, és megragadnák. Mi van, ha egy egész csoport katona képesıt látni? Képesek lennének a Nıvérek egy egész csıcseléket leszedni róla? Ráadásul a Nıvérek messze mögötte jöttek. Kahlan aggódott, hogy milyen messzire jutnának a megerıszakolásával, mielıtt a Nıvérek megjelennek.
De a Nıvérek képesek mágiát kivetni. Biztosan nem engednék, hogy a katonák meggyalázzákıt.
Vajon mitıl van meg benne ez a magabiztosság?
Jagang. Jagang magának akartaıt. Nem az a fajta férfi volt, aki hagyná, hogy alattvalói rátegyék a kezüket. Rá, a zsákmányok zsákmányára. Magának akarná. A gondolattól, hogy a férfi teste ránehezedik, jeges rettegés futott végig a hátán.
A közvetlen probléma azonban nem Jagang volt, hanem ezek a férfiak. Egyetlen folyékony mozdulattal, ahogy elhaladt egy neki háttal álló katona mellett, kiemelt a csípıjén lógó tokból egy kést. A mozdulatot úgy hajtotta végre, hogy karjának lendülete ne törjön meg, ha a Nıvérek figyeltek is, nem láthatták, amit tett. A férfi körbepillantott, érzett valamit, s annak ellenére, hogy egy pillanatig közvetlenül Kahlanra nézett, tekintete tovább pásztázott, majd a férfi visszatért a beszélgetéshez.
A férfiak, akik között eddig haladt, még mindig a császár belsı tábora körül lévı több rétegnyi külsı győrőt alkották, de most már kifelé tartott a közkatonák közé. A katonák ittak, nevettek, szerencsejátékot játszottak, és a tábortüzek körül történeteket meséltek egymásnak. A lovak közöttük kipányvázva, a szekerek pedig sokfelé elszórtan álltak. A legtöbb férfi már felverte kezdetleges sátrát, míg mások megelégedtek a fızéssel vagy már aludtak.
Kahlan látta, amint két nıt a sátrakba vittek. Egyikük sem ment vidáman. Látott más nıket is elıjönni a szálláshelyekrıl, csak hogy a várakozó férfiak megragadták, és a következı sátorba vonszoltákıket. Kahlan emlékezett arra, amikor Jagang megemlítette, hogy a Nıvéreket büntetésként a sátrakba küldi. Hallva a nık zokogását a sátrakban, Kahlan izzadni kezdett a rettegéstıl saját sorsa felett, amikor végül visszatér majd Jagang sátrába. Akármennyire is rémisztıek voltak a kilátások a nık számára, akiket e férfiak a sátrakba vittek, Kahlan nem érzett sajnálatot a Nıvérek iránt. Ha úgy végzik, hogy ezek a férfiak megerıszakoljákıket, Kahlan szemében az sem volt elegendı büntetés. Sokkal rosszabbat érdemeltek.
Az egyik közeli férfi felpillantott rá. Kahlan látta, hogy a férfi rászegezett szemein feismerés villant át. Látta Kahlant. Szája tágra nyílt az izgalomtól, és szerencséjének megörülve, hogy miféle nı botlott bele a karjaiba.
Ahogy kelt fel, mielıtt teljesen kiegyenesedett volna, Kahlan felhasította a hasát teljes szélességben, miközben gyorsan elhaladt mellette, mintha mi sem történt volna. A férfi döbbenten észlelve a támadást, gyengén megpróbálta elkapni nehéz tömegben kiömlı
beleit. Felbukott és a földre csapódott, miközben a pánik hörgései törtek elı belıle, amit senki nem vett észre az általános érdes ricsajban. Amikor földet ért, belsıségei kiömlöttek. Férfiak fordultak felé, néhány döbbenten, mások nevetve, de mind azt hitte, a férfi épp az imént veszített egy késpárbajban.
Kahlan nem lassított, s nem nézett vissza. Csak ment elıre töretlenül, emlékeztetve magát feladatára: eljutni a sziklához, visszajutni a sátorba. Megtenni a körutat. Tenni, amit parancsoltak neki.
Amint egy férfi tőnt elı a tömegbıl, és rohant oda hozzá, Kahlan megfeszíttet izmait és a lendületet kihasználva a kést beledöfte a férfi bordái alá, felhasítva létfontosságú szerveit. Az emelkedı vágástól ökle ütésszerően belemerült a zuhanó test meleg belsejébe. Ahogy a férfi a földre zuhant akár egy zsák homok, s egyetlen hang nélkül, Kahlan biztos volt benne, hogy sikerült felhasítania a szívét. Rövid találkozásuk mementójaként, most a férfi vére kesztyőszerően fedte a kezét.
Vajon hol tanulta ezeket a dolgokat? Úgy érezte, ösztönösen cselekszik, ahogy az érzelmek jelentkeznek természetes módon, anélkül, hogy szükség lenne szándékos megidézésükre. Semmire sem volt képes emlékezni önmagáról, de emlékezett, hogyan kell használni egy fegyvert. Úgy gondolta,

ennek örülnie kell. ı katonák sőrőA tengernyi férfi között haladva, az esti tevékenységeket végz szigetéhez érkezett. Egy alacsony területen a férfiak hátrahúzódtak, miközben nyílt területet hagytak középen, s a csapatok Ja'Lát játszottak. A katonák tízezrével győltek ide és biztatták egyik vagy másik csapatot. A játék egy erıszakos küzdelem volt, ahol az élen álló férfi kapta a legrosszabbat a másik csapattól. Amikor földre került véresen, a körülállók fele vad éljenzésben tört ki. - Ejha! - mondta egy férfi Kahlantól balra. – Úgy látszik, egy szép kis szajha jött engem meglátogatni. Ahogy Kahlan elkezdett felé fordulni, egy másik férfi jobbról megragadta a csuklóját, kicsavarta, és elvette a kését. Egy pillanat alatt mindkét férfi rávetett magát, megragadták, s vonszolták el hátra el a Ja'La játékra összegyőlt tömegtıl.

Kahlan küzdött, hogy kiszabadítsa magát, de a férfiak sokkal er ısebbek voltak nála, és megleptékıt. Néma düh fogta el önmaga iránt, amiért így elkapták figyelmetlensége miatt. A körülálló férfiak közül egyik sem vett észre semmit.İk nem látták Kahlant; számukra láthatatlan volt, de e kettı számára nem, akik szorosan összezártak, hogy elrejtsék friss zsákmányukat katonatársaik elıl, nehogy harcolniuk kelljen érte. Ennyi erıvel akár egyedül is lehetett volna ezzel a két férfival.

Egyikük belökte kezét Kahlan lába közé. Leveg ıért kapkodott a váratlan erıszaktól. Ahogy a férfi elırehajolt, hogy megtapogassa, Kahlannak sikerült a csuklóját kiszabadítania. Karját azonnal körbelendítette és könyökével a férfi arcának közepére sújtott, eltörve az orrát. A férfi ordítva hátraesett, arcán és szemei alatt vér bugyogott elı. A másik férfi nevetett, s mindezt lehetıségnek tekintette, hogy a nıt magának szerezze meg. Irányt változtatott, Kahlant maga után húzva, egyik erıteljes markával összefogva mindkét csuklóját, miközben a másikkal felfedezıútra indult prédája testén.

Kahlan küzdött, és tekergett, de a férfi túlságosan nagydarab és er ıs volt. Nem tudott megkapaszkodni semmiben, hogy szorításából kiszakíthassa magát.
- Tüzes kis szuka vagy - suttogta Kahlan fülébe
- Mit hittél? Hogy megúszhatod szent kötelességedet a Rend katonáival szemben? Azt hiszed, túl jó vagy ahhoz, hogy a sátrakban szolgálj? Hát nem vagy az. Itt a sátram, ideje, hogy tedd a dolgod.
Kahlan körbecsavarodott, hogy megpróbálja megharapni, amint a férfi egy közeli üres sátor felé vonszoltaıt. A katona visszakézbıl arcon ütötte. Az ütés megrendítette Kahlant. A tábor zaja úgy tőnt, kezd elhalni. Nem tudta rávenni izmait, hogy tegyék, amit kíván tılük, nem tudta kényszeríteniıket, hogy ellenálljon a mocskos katonának, amint húztaıt a sátor felé.
Hirtelen Ulicia Nıvér arca tőnt fel. Eddig még sohasem örült egyik Nıvér megjelenésének sem. Ez most a ritka kivétel volt.
A Nıvér egy pillanatra elvonta a férfi figyelmét Kahlanról, majd a halántékához nyomta egyik ujját. Végre megszabadulva, Kahlan hátraugrott. A foglyul ejtıje térdre zuhant, s ökleit a fejéhez szorítva ordított a fájdalomtól.
- Állj fel! - utasította Ulicia Nıvér a katonát -, vagy sokkal rosszabbat teszek. - A férfi ingó lábakon állt. - Az a parancs, hogy azonnal a császár sátrába kell menned, hogy különlegesırként szolgálj.
A férfi zavartnak tőnt.
- Különlegesır?
- Így van. Ezt a rakoncátlan hölgyet fogodırizniİméltósága számára.
A férfi veszedelmesen rávillant Kahlanra.
- Élvezni fogom.
- Akár fogod, akár nem, indulj! Ezt maga Jagang császár parancsolta. Hüvelykujjával a válla fölött hátramutatott. - Arra.
A katona fejet hajtott, nyilvánvalóan félve a Nıvér mágikus képességeitıl. Egyfajta óvatos, bár kimondatlan, győlölettel viszonyult a Nıvérhez. Ezek a férfiak nyilvánvalóan nem tartották nagyra azokat, akik bírtak a Tehetséggel.
- Hamarosan többet is fogok belıled látni - ígérte meg a férfi Kahlannak, mielıtt elfutott, hogy tegye, amit parancsoltak neki.
Kahlan látta, amint Armina Nıvér ugyanezeket az utasításokat adja a törött orrú férfinak. Halkan beszélt, így Kahlan nem hallotta a lármás éljenzés miatt, de egyértelmő volt, hogy a férfi hallotta, mert megmerevedett a félelemtıl, fejet hajtott a Nıvérnek és futott a társa után.
Ulicia Nıvér figyelmét ismét Kahlan felé fordította.
- A könnyek nem segítenek rajtad. Indulj tovább. Kahlan nem vitatkozott. Minél hamarabb vége, annál jobb. Azonnal elindult, s szerencsésnek tartotta magát, amiért sikerült végeznie kettıvel a négy közül, akik eddig képesek voltakıt látni. Meg kellett kerülnie a Ja'La játékot, amitıl a férfiak tömegében az izgalom a tetıfokára hágott. Egyszer megállt, lábujjhegyre emelkedett, hogy megbizonyosodjon a szikla pontos helyérıl; majd arrafelé indult.
Mire visszaért Jagang sátrába, öt embert győjtöttek össze. Mind odakint állt a sátor elıtt, parancsra várva, köztük a törött orrát ápolgató férfival. Mereven nézte Kahlant, amint a két Nıvér betessékelte a sátornyíláson.
Kahlannak sikerült gyorsan felfegyverkeznie, miután Ulicia Nıvér megmentette. Ezúttal azonban, gondoskodott róla, hogy két kést is elrejtsen, két

kezébe egyet-egyet. ıTenyerében tartotta a markolatukat, pengéjük pedig nekifeküdt csuklói bels részének, s így a Nıvérek, mivel csak távolról követték, nem láthatták azokat. Kahlannak sikerült további hat férfit megölnie, akik láttákıt, anélkül, hogy a Nıvérek rájöttek volna, mit tett. Nem volt nehéz dolga, a katonák nem számítottak fenyegetésre egy meztelen nıtıl. Végzetes tévedés volt. Mivel nem tartottak veszélytıl, Kahlan képes volt fegyverét célba juttatni gyorsan és felfordulás nélkül. Akkora zaj volt, ivászat, ordibálás és annyi verekedés, hogy a Nıvérek észre sem vették a katonákat, akiket Kahlan eltett láb alól.

Amikor nem tudott végezni a férfiakkal, akik képesek voltak ıt látni, vagy azért, mert Ulicia vagy Armina Nıvér túl közel volt, vagy mert erısen szemmel tartották, és megmentésére siettek, majd a katonáknak megadták új feladatukat, hogy immár különlegesırök lettek, Kahlan a kést mindig lecsúsztatta a földre. Hagyta eltőnni a katonák csıdületében, hogy a Nıvérek még csak ne is gyanítsák, mire készült. Mivel láthatatlan volt szinte mindenki számára, elég könnyen szerezhetett még késeket a hosszú, idegırlı sétája során a tömegen át.

Amikor már a sátorban volt, Jagang rádobta a ruháit. - Öltözz! Ahelyett, hogy megkérdezte volna az okait a parancsnak, melyre nem számított, nem vesztegette az idıt, hanem azonnal teljesítette. A férfi rendületlen, sötét tekintetét magán tudva, óriási megkönnyebbülés volt végre ismét ruhában lenni. Nem tőnt úgy azonban, mintha Jagang nyilvánvaló érdeklıdése az iránt, amit látott, egy kicsit is csökkent volna.
Figyelme a két Nıvér felé fordult.
- Eligazítottam újıreinket kötelességeikben. - Mosolya olyan volt, hogy mindkét Nıvér rettegve nyelt egyet. - Most, hogy ez a néhányır leveszi a vállatokról a terhet, lesz némi szabadidıtök, amit a sátrakban tölthettek a hátatokon téve eleget egy másfajta kötelességnek.
- De Méltóságos uram... - hebegte Armina Nıvér remegı hangon -, mindent megtettünk, amit kértél tılünk. Begyőjtöttük azıröket...
- Azt hiszitek, csak azért, mert egy rövid ideig teszitek, amit mondanak nektek, el fogom felejteni az éveket, mialatt szövetkeztetek, terveket szövögettetek, hogy meggyilkoljatok engem? Azt hiszitek, oly könnyen el fogom felejteni másokkal szembeni kötelességmulasztásotokat, a Rend ügye szolgálatának elhanyagolását? Sıt annak a semmibe vételét, és az erkölcsi felelısségeteket, hogy feláldozzátok világi vágyaitokat mások jólétéért?
- Ez nem úgy volt, Méltóságos uram - mondta Armina Nıvér kezeit tördelve, miközben kereste a szavakat, melyek talán megmenthetnék. - Igen, gyalázatosan önzık voltunk, elismerem, de nem gondoltunk arra, hogy ártsunk neked.
Jagang horkanva nevetett.
- Nem gondoltad, hogy azİrzı kiszabadítása az Alvilágból árthat nekem? Nem gondoltad, hogy ha a Holtakİrzıje kezére játsszátok az emberiséget, az ellenem is irányul, a Rend útjai ellen, a Teremtı ellen?
Armina Nıvér elhallgatott. Tudta, hogy nincs több érve. Kahlan mindig úgy gondolt a Nıvérekre, mint viperákra. Most vergıdtek valaki elıtt, akinek túlságosan kemény az irhája ahhoz, hogy fogukat belé tudják mélyeszteni.
Ulicia és Armina Nıvérek vonzó nık voltak. Kahlannak az volt az érzése, hogy kinézetük csak rontani fogja helyzetüket odakint az állatok között, akik a Birodalmi Rend hadserege voltak.
- Uralmam alatt tartom az... - Jagang azon kapta magát, hogy majdnem használta Kahlan címét. - ...Kahlant a nyakörvön keresztül, a ti képességeteken keresztül. Nincs szükségem rá, hogy jelen legyetek ahhoz, hogy megidézzem ezt az erıt, ha szükséges - elég ha életben vagytok. Utasítani fogom a katonákat, hogy nem akarom, hogy meggyilkoljanak titeket, miközben hódolnak nıi bájaitok élvezetének.
- Köszönjük, Méltóságos uram - préselte ki magából a halk szavakat Ulicia Nıvér. Bütykei fehérek voltak, amint szoknyája szélét markolászta.
- Odakint vár két férfi, akik utasítást kaptak, hogy mit tegyenek veletek. Menjetek velük. - Rájuk vigyorgott. Ez olyan volt, mint a halál maga. - Jó éjszakát, hölgyek! Megérdemlitek! Sıt, még sok hasonlót is...
Amikor elhagyták a sátrat, Kahlan a hely középen állt, hasonló sorsra számítva. Jagang közelebb lépett hozzá. Kahlan azt hitte, menten elájul a rettegéstıl, vagy rosszul lesz a gondolattól, hogy mi fog vele történni.
8. FEJEZET
Kahlan a lábai alatt hever ı szınyeg mintázatát bámulta. Nem akart kihívóan Jagang fekete szemeibe nézni. Tudta, hogy pillanatnyilag bátorságának kinyilvánítása nem sokat érne.

Amikor gyaloglásra kényszerítették, miközben a N ıvérek lovagoltak, mindig azt mondta önmagának, hogy így csak erısebb lesz, amikor majd szükség lesz az erejére. Ehhez nagyon hasonlóan, nem akarta elszántságát dacának hasztalan mutogatására pazarolni. Szembeszállni fogva tartójával, és dacolni azzal, amit tenni készült vele, amikor tudta, hogy sehogyan nem tudná megakadályozni, csak erejének elvesztegetését jelentené.
Forró dühét meg akarta tartani a megfelel
És az az idı el fog jönni. Megígérte magának, hogy az az id
ı idıre. ı el fog jönni.
Még ha az az id ı akkor lesz, amikor maga a halál fogai közé veti magát, lappangó dühét szabadjára ereszti majd azokra, akik ezt tették vele és a Birodalmi Rend összes ártatlan áldozatával.

Látta Jagang csizmáit megjelenni közvetlenül maga el ıtt. Visszafojtott lélegzettel várt, arra számítva, hogy a férfi megragadjaıt. Nem tudta, mit tesz majd, amikor valóban megtörténik, hogyan lesz képes elviselni azt, amirıl tudta, hogy Jagang meg fogja tenni. Tekintetét csak egy kicsit megemelte, éppen annyira, hogy láthassa a kést a férfi övén. Jagang tenyere élét a kés markolatán tartotta.

- Kimegyünk - mondta. Kahlan összevont szemöldökkel felnézett.
- Kimegyünk? Miért?
- A mai a Ja' La dh Jin tornák éjszakája. Katonáink különbözı egységeinek csapataik vannak. Vannak éjszakák, melyeket a tornáknak szentelünk. Megemeli erıink lelkületét, ha császáruk szemtanúja, ahogyan játsszák a játékot.

Az Újvilág meghódított területeir ıl is mindenhonnan jönnek férfiak, hogy csatlakozzanak és kihívjanak más csapatokat. Ez nagy lehetıség számukra, hogy kezdjenek beilleszkedni az új kultúrába, amit mi hozunk a legyızött vidékekre, hogy a Rend szövetének részeivé váljanak, részt vegyenek abban, ahogy mi élünk.

A legjobb játékosok néha h ısökké válhatnak. A nık küzdenek az ilyen férfiakért. Az én csapatom csupa ilyen férfiból áll - hısökbıl, akik sohasem veszítenek. Ezekre a férfiakra nık tömegei várnak a játékok után, buzgón, hogy széttárhassák lábaikat nekik. A Ja'La játékosok bármelyik nıt kiválaszthatják.

Kahlannak eszébe ötlött, hogy míg császárként valószín őleg sok nı közül válogathatna, akik közel akarnak lenni egy üyen tekintéllyel bíró férfihoz, Jagang inkábbıt akarja megkapni. Méghozzá erıszakkal. Inkább elveszi, amit nem ajánlottak fel neki, amit nem érdeme eredményeként kap.

- Ma éjjel e csaptok közül néhány rangért játszik. Mind azt reméli, hogy egy nap esetleg esélye lesz az én csapatommal megküzdeni egy nagy versenyben a legmagasabb dicsıségért. A csapatom havonta egyszer vagy kétszer játszik a legjobbak legjobbjaival. Sohasem veszítenek. Minden új kihívó csoportban állandóan ég a remény, hogyık lesznek azok, akik legyızik a legjobbakat - a császár csapatát - és a játékok koronázott bajnokaivá válnak. Sok jutalomban részesülne egy ilyen csapat, s e jutalmak közül nem a legjelentéktelenebbek a legszebb nık, akik most csak azért lelkesednek, hogy az én csapatom tagjaival legyenek.

Úgy t őnt, Jagang élvezi, hogy mesélhet az ilyen nık szokásairól, mintha általánosítana minden nırıl, s ezzel azt közölné Kahlannal, hogy úgy gondolja a szívében,ı is ilyen. Inkább eret vágna magán. Figyelmen kívül hagyta a császár rejtett célzását, és inkább kérdezett tıle valami mást.

- Ha a te csapatod nem játszik, miért akarod nézni? Egy olyan férfi, mint te biztosan nem jutalmazná meg a hő tömeget értékes jelenlétével ilyen rendszeresen csak azért, hogy nemeslelkőségét kinyilvánítsa.
Jagang töprengve nézett, mintha a kérdés furcsa lett volna.
- Hogy lássam a stratégiájukat, természetesen. Megtudjam, mi az er ısségük, a gyengeségük azoknak, akik a csapatom ellenfelei lesznek.
Mosolya visszatért.
- Ezt kell tenni - felmérni azokat, akik ellenfeleiddé válhatnak -, és ne próbáld azt mondani, hogy te nem ezt teszed. Látom, ahogy tekinteted a fegyverekre siklik, felméri a termek elrendezését, a katonák elhelyezkedését, a fedezékeket és a menekülési útvonalakat. Mindig lehetıséget keresel, mindig figyelsz, mindig azon jár az eszed, hogy hogyan gyızd le azokat, akik az utadban állnak. A Ja'La dh Jin ugyanezzel jár. A stratégia játéka.
- Láttam, ahogy játsszák. Én azt mondanám, a stratégia másodlagos, ez elsısorban a brutalitás játéka.
- Nos, ha nem élvezed a stratégiát - mondta Jagang önelégült mosollyal -, akkor kétségtelenül élvezed majd az izzadó, erılködı és egymással küzdı férfiak látványát. A legtöbb nı ezért szereti nézni a Ja'Lát.
A férfiak a stratégia miatt élvezik, a versengés adok- kapokját, a lehetıséget, hogy gyızelemre buzdítsák csapatukat, és hogy elképzelik, hogyık is ilyen férfiak. A nık szeretik nézni a félmeztelen testeket és az izzadtságban fürdı izmokat. Szeretik nézni, ahogy a legerısebb férfiak gyızedelmeskednek, arról álmodnak, hogy a hódító hısök vágyai lesznek, és módokat eszelnek ki, hogy az ilyen férfiak számára elérhetıvé tegyék magukat.
- Nekem mindkettı értelmetlennek tőnik. Vagy brutalitás, vagy jelentéktelen üzekedés.
- Jagang vállat vont. - Az anyanyelvemen Ja'La dh Jin azt jelenti: „Az Élet Játéka”. Hát nem küzdelem az élet? Hát nem egy brutális versengés? A férfiak, és a nemek versengése? Az élet, akár a Ja'La, kegyetlen küzdelem.
Kahlan tudta, hogy az élet lehet kegyetlen, de a brutalitás nem határozza meg az életet, sem a célját, a nemek pedig nem egymás riválisai, hanem céljuk, hogy osztozzanak az élet munkájában és örömeiben. - Az olyanok számára, mint te vagy, az - mondta. - Ez az egyik különbség köztünk. Én csak végsı esetben alkalmazok erıszakot, csak ha elkerülhetetlen ahhoz, hogy megvédjem az életemet - a jogomat a létezéshez. Te a brutalitást eszközként használod, hogy kielégítsd vágyaidat, még a hétköznapi vágyaidat is, mert erıszak nélkül, semmi értékeset nem tudsz ajánlani cserébe azért, amit akarsz, vagy amire szükséged van - ebbe beletartoznak a nık is. Te elveszel, s nem kiérdemelsz. Én jobb vagyok. Te nem értékeled az életet, sem bármit az életben. De én igen. Ezért kell eltipornod mindent, ami jó, mert meghazudtolja semmilyen életedet. Hiszen megmutatja, hogy nem teszel semmit, csupán
elvesztegeted a létezésedet. Ezért van az, hogy az olyanok, mint te, győlölik az olyanokat, mint én, mert jobb vagyok nálad, és te ezt tudod.
- Az ilyen hit, bőnös hit. Hogy saját életedet jelentıségteljesnek tartod, az bőn a Teremtıvel szemben, ugyanúgy mint embertársaiddal szemben.
Amikor Kahlan csak bámult rá, Jagang összevont szemöldökkel, dorgáló tekintettel közelebb hajolt. Feltartotta vastag ujját, amit egy zsákmányolt aranygyőrő ékített. Hangsúlyozni akart egy fontos mondanivalót, úgy, mintha egy önzı, konok gyermeket oktatna ki, aki egy hüvelyknyire volt attól, hogy jól megérdemelt verésben részesüljön.
- A Rend Testvérisége azt tanítja nekünk, hogy jobbnak lenni valakinél azt jelenti, hogy rosszabb vagy mindenkinél.
Kahlan csak meredten nézett a pusztító ideológia hallatán. Az üres meggyızıdés vallásos kinyilvánításától hirtelen valódi betekintést kapott a férfi kegyetlen természetének sötét mélységeibe, és magának a Rendnek győlölködı jellegébe. Olyan koncepció volt, mely régen elhagyta a távoli alapokat, melyekre épült, hogy minden életnek egyenlı joga van saját magáért létezni. Csak azért, hogy igazolja az életek elvételét a Rend közös jóról kiagyalt, torz fogalma érdekében. Az irracionális tan egyszerő hangzású keretén belül, Jagang önkéntelenül is felfedett mindent.
Ez megmagyarázta egész ügyük elfajult gonoszságát és a meghatározó érzelmeket, amelyek az odakint tömegbe győlt szörnyeteg férfiak természetét vezérelte, akik készen álltak arra, hogy bárkit megöljenek, aki nem adja meg magát hitüknek. Olyan dogma volt ez, amely meghátrál a civilizációtól, dicsıíti a barbárságot mint
a létezés egy igaz módját. És amely állandó brutalitást követelt meg, hogy eltiporjon minden nemes gondolatot, és az embert, kinek fejében ez megfogant. Olyan mozgalom volt, amely vonzotta azokat a tolvajokat, akik magukat igaz embereknek akarták gondolni, a gyilkosokat, akik szent feloldozást akartak az ártatlan áldozatok lelküket átitató véréért.
A teljesítményt és eredményét nem azoknak tulajdonította, akik elérték, hanem azoknak, akik nem érdemelték ki és nem érdemelték meg.İrült módon pontosan azért, mert nem érdemelték ki, és nem érdemelték meg. A tolvajlást, nem pedig az igaz tetteket értékelte nagyra. Az egyéni élet győlöletteli elutasítása a hitük része volt.
Ugyanakkor, rémisztıen szomorú beismerése is a gyengeség rothadó magvának az élettel szemben. Képtelenség arra, hogy a primitív vadság szintjén kívül bármely más szinten létezzenek, mindig gyáván félve attól, hogy valaki jobb lesz náluk. Egyszerően minden jót visszautasítottak, bosszankodva megsértıdtek, ha valaki valódi teljesítménnyel állt elı. Sıt, valójában ennél is rosszabbak voltak. Minden jó iránt marcangoló győlöletet éreztek, ami abból a belsı vonakodásból származott, hogy bármiféle értékesre is törekedjenek saját életükben.
Mint minden irracionális hiedelem, ez az ideológia is megvalósíthatatlan volt. Ahhoz, hogy éljenek, ezeket a hiedelmeket figyelmen kívül kellett hagyniuk, hogy véghezvihessék uralmi céljaikat, melyek már önmagukban is megszegték azokat a hittételeket, amelyekért harcoltak. A Rend emberei, az egyenlıség erıszakos fáklyavivıi, sem voltak egyenlıek. Legyen bár Ja'La játékos, a katonák között a legtökéletesebb, vagy akár
maga a császár, voltak kivételes személyek. Tehát, ezek szerint, mégis a legjóbbakra nem csak hogy szükség volt, hanem egyenesen keresni is kellett ıket, mi több, nagyra lehetettıket értékelni. Ám mindezért belsı győlöletet tápláltak saját magukkal szemben is, hogy nem tudnak saját tanításaik elvárásainak megfelelıen élni, és rettegtek attól, hogy leleplezıdhetnek emiatt. Az egész képtelenségért, hogy szentesített hitüket beteljesítsék, azáltal, hogy megfelelnek a tanításoknak, inkább az önostorozást választották. Azt hangoztatták, hogy mennyire méltatlan minden ember, és öngyőlöletüket a bőnbakokra zúdították. Mindennek tetejeként, ezért az egész ostobaságért saját áldozataikat okolták.
Lényegében a hitük nem volt más, mint egy összetákolt hitelmélet. Gondolkodás nélkül, fennhangon ismételgettek és buzgón hirdettek egy ostobaságot, hogy ezzel hitelességgel ruházzák fel, és már maguk is úgy gondolják, hogy ezáltal szentnek hangozzék.
- Már láttam a Ja'La játékokat - mondta Kahlan. Elfordult a férfitól. - Nem kívánok többet látni belılük.
Jagang megragadta a felkarját, visszaperdítve Kahlant, hogy szembe kerüljön vele.
- Tudom, mennyire sóvárogsz, hogy ágyba vigyelek, de tudsz várni. Most a Ja'La játékokat fogjuk nézni.
Arcára kéjes mosoly telepedett, mint valami zsíros szenny, amely fekélyes lelkébıl tört volna fel.
- Ha nem élvezed a játékokat a stratégiáért és a versenyért, szemeiddel kalandozhatsz a riválisok meztelen húsán. Biztos vagyok benne, hogy a látványtól még sóvárabban várod majd, ami éjjel követezik. Próbáld meg türelmetlenkedésed visszafogni.
Kahlan hirtelen ostobaságnak érzett minden érvet, s tiltakozást, hogy elkerülje a férfi ágyát. De a Ja'La
játékok odakint folytak a férfiak között, és nem kívánt ismét kimenni oda. De nem volt választása. Győlölt ott lenni azok között az visszataszító vademberek között. Emlékeztette magát, hogy érzelmeit fékezze meg. A katonák nem láthattákıt. Ostobaság volt, amit tett.
Jagang a sátorból kivezetı átjáró felé húzta. Kahlan ellenállás nélkül követte. Még nem volt itt az ellenállás ideje.
Odakint az öt különlegesır várakozott. Mind észrevette, hogy Kahlan felöltözött, de egyikük sem szólt. Magasak voltak, egyenesen és figyelmesen álltak, ugrásra készen arra, ha parancsot kapnának. Nyilvánvalóan a tılük telhetı legjobb viselkedést mutatták császáruk elıtt, jó benyomást akartak kelteni benne.
Kahlan arra gondolt, hogy jobbnak lenni valakinél rendben való, ha éppen valaki császár, de csak akkor, ha ez nem tesziıt rosszabbá mindenkinél. Jagang olyan dogmákért harcolt, mely alólı kivételnek tekintette saját magát, épp úgy, mint ahogy lényegében az összes katonája is ezt tette. Kahlan azonban tudta, hogy jobban teszi, ha erre nem mutat rá.
- Ezek az újıreid - dörögte Jagang. - Nem fog megismétlıdni a múltkori incidens, mivel ezek látnak téged.
A férfiak mind meglehetısen elégedettnek tőntek magukkal, és a rájuk bízott fogoly nyilvánvalóan ártalmatlan természetével.
Kahlan gyors, de alapos pillantást vetett az elsı férfira, akit a Nıvérek behoztak különlegesırnek, a törött orrú katona társára. Felmérte a fegyverzetét, a kését, két félbıl álló, famarkolatú, kidolgozatlan kardját, ami a nyélhez volt drótozva. De azt is, hogy mennyire hiányzott belıle minden elegancia, ahogy viselteıket.
E pillantásból Kahlan tudta, hogy a fegyverek eszközök, melyeket a férfi kétségkívül hamis virtussal használt ártatlan nık és gyermekek lemészárlására. Nem hitte, hogy a katona valaha használta volna azokat igazi férfiakkal folytatott harcban. Egy aljas gyilkos volt, semmi több. A megfélemlítés volt választott fegyvere.
Önelégült mosolyából Kahlan látta, hogy nem tesz rá mély benyomást. Végül is, már egyedül is majdnem igazi feladatára tudta kényszeríteni a sátrában. Gondolataiban csupán néhány lépés választotta el attól, hogy maga alá győrje.
- Te! - mondta ekkor Kahlan, egyenesen a szeme közé mutatva.
- Téged öllek meg elıször.
A férfiak mind kuncogtak. Tekintete végigsöpört rajtuk, felmérteıket és fegyvereiket, megtudva, amit meg kellett tudnia.
A törött orrú férfira mutatott
- Te halsz meg másodiknak, utána.
- Mi lesz velünk, hármunkkal? - kérdezte az egyik katona, képtelenül arra, hogy elfojtson egy kaján vigyort. - Milyen sorrendben fogsz bennünket megölni?
Kahlan vállat vont.
- Tudni fogjátok, rögtön azelıtt, hogy elvágom a torkokat.
A férfiak mind nevettek. Jagang nem.
- Azt tanácsolom, hogy vegyétekıt komolyan - intetteıket a császár. Legutóbb, amikor tırt kaparintott a markába, megölte két testırömet, akikben a legjobban bíztam. Két férfit, akik sokkal jobb katonák voltak, mint ti - és egy Sötétség Nıvérét is. Teljesen egyedül, néhány röpke pillanat alatt.
A nevetés elhalt.
- Legyetek éberek! — parancsolta Jagang halk morgással -, különben magam belezlek ki benneteket, ha csak megfordul a fejemben, hogy figyelmetlenül végeztétek kötelességeteket. Ha elszökik azırizetetek alól, a kínzó sátrakba küldelek benneteket, és megparancsolom, hogy a halálotok egy hónapig és egy napig tartson, hogy a húsotok már rohadjon és pusztuljon, mielıtt ti magatok is végül meghalnátok.
A férfiakban többé a kétség magva sem maradt Jagang parancsainak komolyságát, sem zsákmánya értékét illetıen.
A császár belsı, legképzettebb és legtapasztaltabbıreibıl több száz, ha nem több ezer fınyi kíséret formálódott vezetıjük köré, amint sátrától célzatosan elindult. Az öt különlegesır körbefogta Kahlant minden oldalról, kivéve azt, ahol Jagang ment. Kivonultak a táborba a páncél és a harcra kész fegyverek ékjében. Kahlan feltételezte, hogy mint vezetı, Jagang a normális elıvigyázatossági lépéseket teszi meg a kémek ellen, de úgy gondolta, ez több annál.
Jagang császár többet ért mindenki másnál.
9. FEJEZET
Mire visszatértek a császár bels ı táborába a Ja'La verseny után, a nagy sátrához közeledve Kahlan aggodalma növekedni kezdett. Nem csak a nyilvánvaló rettegés volt ez amiatt, hogy egyedül marad egy ilyen kiszámíthatatlan és veszedelmes férfival, hanem a szinte elhatalmasodó pánik is szinte megbénította, mert tudta, hogy hamarosan mit szándékozik tenni vele.

Mindehhez hozzájárult Jagang kegyetlenségének felszín alatt kavargó baljós áramlata. Arca kipirult, mozdulatai még agresszívebben öntudatossá váltak, rövid megjegyzéseibıl éles izgatottság tőnt ki, koromfekete szemében vad lobogás látszott. A játékoktól Jagang még erıszakosabb hangulatba került, mint amilyennek Kahlan eddig látta. A játékok felizgatták. S izgalma minden tekintetben fokozódott.

Figyelve a játékokat, Jagang úgy érezte, hogy az egyik csapat nem játszott teljes képességei szerint, nem adták bele mindenüket. Úgy gondolta, visszafogják magukat, s nem küzdenek teljes erıbedobással a versenyben.

Amikor vesztettek, kivégeztette ıket ott helyben, a mezın.
A tömeg erre jobban éljenzett, mint az unalmas játék során. Jagangot éltették, amiért halálra ítélte a veszteseket. A következı játékot jelentısen

nagyobb szenvedéllyel, ugyanezen a lefejézést ıl véráztatta talajon játszották. A Ja'La játékban a férfiak futottak, kitértek és elszáguldtak egymás mellett, vagy blokkolták, üldözték a nehéz labdával - a brockal - rohanó férfit, megpróbálva megszerezni vagy támadni, s így pontot
szerezni vele. A játékosok gyakran elestek vagy leütötték ellenfeleikıket a lábukról. Ilyenkor meghemperegtek a földön, s a nyári hıségben, ing nélkül nem csak az izzadtságtól, hanem a vértıl is csúszóssá vált a testük. Abból, amit Kahlan látott a tábort követı nıkbıl, akik oldalról nézték a küzdelmet, a legkevésbé sem szegte kedvüket a vér látványa. Sıt, inkább még sóvárabban próbálták felhívni magukra a játékosok figyelmét, akikırjöngésbe hergelték a tömeget gyors-iramú és agresszív taktikájukkal.

A kivégzést követ ı összes játékban, akárcsak az azt megelızıben, a vesztes csapatok tagjait, mivelık legalább vad elszántsággal játszottak, nem végezték ki, csupán megkorbácsolták. Egy szörnyő, számos csomós kötélbıl összefont korbácsot használtak a büntetéshez. Minden szál kötél végére nehéz fémrögöket rögzítettek. A vesztesekre minden egyes pontért, pontosan amennyivel veszítettek, egy ütést mértek. A legtöbb vesztes csapat több pontnyi különbséggel kapott ki, de azzal a szörnyő eszközzel már egyetlen korbácsütés felszakította a férfiak hátának meztelen húsát.

A tömeg lelkesen számolta a játéktér közepén térdepl ı vesztesek hátára csapódó korbácsütéseket. A gyıztesek gyakran körbeszökelltek a mezı szélén, parádézva a tömegnek, miközben a vesztesek lehajtott fejjel viselték megveretésüket.

Kahlant rosszullét környékezte a látványtól.
Jagang viszont izgatott lett.
Kahlan megkönnyebbült, amikor a játékok végre véget értek, de most, hogy már visszatértek a császár területének belsejébe, és belépni készültek a sátrába, növekvı rettegés mardosta belsejét. Jagang erıszaktól provokált, vértıl felizgatott hangulatban volt. Kahlan
látta a szemeiben, hogy hangulata nem tőr semmiféle visszautasítást.

És az egyetlen, ami maradt neki éjjelre, az Kahlan volt.
Amint Jagang a különlegesıröket éppen a sátor elé rendelte, Kahlan felfigyelt egy a belsı tábor felé rohanó férfira, akit kis csoport katona követett. Jagang felfüggesztette utasításait Kahlan különlegesırei felé, amint a védelmezık győrője megnyílt, hogy átengedjék a férfit és a tisztek fecsegve közeledı csoportját. Amikor a férfi lihegve megállt, hírnıkként mutatkozott be.
- Mi az, hát? - kérdezte Jagang a hírnököt, fürkészve a fél tucat rangos katonát, akik vele érkeztek. Jagang egyáltalán nem örült, hogy megzavarták, amikor éppen más dolgokra készült.
Kahlan tudta, hogy Jagang elmélyült gondolatainak fókuszábanı áll, és hogy bent akar lenni vele, méghozzá egyedül. Eljött az idı, és türelmetlen volt, hogy végre megkapjaıt.
Eddig egyetlen tolakodó érintéssel sem illette. Késıbbre tartogatta. Nagyon hasonlóan ahhoz, ahogy a serege útjába esı városoknak gyötrı rettegésben kellett várniuk fenyegetı rohamát, a nı is érezte a felülkerekedı félelem szorongatását, amint várt arra, amirıl tudta, hogy be fog következni. Megpróbálta nem elképzelni, mit fog tenni vele a férfi, s hogy milyen érzés lesz, de nem tudott semmi másra gondolni, amivel le tudta volna lassítani vágtázó szívét.
A hírnök átnyújtott egy bırrel fedett, csı alakú tárgyat. Tompa üres hangot hallatott, amikor Jagang felpattintotta a tetejét. Két ujjával kihúzott egy összetekert papírdarabot. Feltörte a viaszpecsétet, kitekerte a papírt, majd feltartotta, hogy elolvassa a sátra
bejáratát szegélyezı fáklyák fényében. A győrők az ujjain csillogtak a lobogó fáklyafényben.
A császár kezdetben mord arcvonásait mosoly váltotta, ahogy olvasott. Végül nevetve felnézett tisztjeire.
- A D'harai Birodalom hadserege elmenekült a csatamezırıl. Felderítık és Nıvérek ugyanerrıl számolnak be, hogy a d'haraiak annyira megrémültek attól, hogy Jaganggal az Igazságossal és a Rend hadseregével kell szembeszállniuk, hogy mind dezertáltak, és szétszóródtak a szélrózsa minden irányába, bizonyítva, hogy milyen hitetlen gyávák isık valójában.
A D'Harai Birodalom erıi többé nem léteznek. Semmi sem áll köztünk és a Népek Palotája között.
A tisztek megéljenezték császárukat. Hirtelen mindenki vidám hangulatba került. Jagang gratulált tisztjeinek, amiért részesei voltak az ellenség megfutamításának.
Kahlan oldalt állva hallgatta mindezt, s miközben a többiek mind Jagangot figyelték, amint a papírt lengetve beszél a hosszú háború végének közelségérıl, lassan óvatosan felemelte jobb lábát, amíg ujjai el nem érték a csizmájába dugott kés markolatát.
A lehetı legkisebb mozgással, hogy ne vonja magára az öt férfi figyelmét, akik képesek voltakıt látni, sem magáét Jagangét, és kihúzta a fegyvert a csizmából, majd feltornázta a markába. Amint biztosan tartotta kezében, kihúzta a másik kést is a másik csizmájából.
Szorosan markolta a jó minıségő fegyverek bırbe burkolt markolatát, ujjait addig mozgatva, míg biztos fogást nem talált rajtuk. Kezében a fegyverekkel céltudatosság érzete töltötte el, előzve a rá váró megaláztatások miatti tehetetlen rettegését. Most már módjában áll lecsapni rájuk. Tudta, hogy valószínőleg nem lesz képes megakadályozni Jagangot abban, amit tenni kíván vele, de harc nélkül nem adja meg magát. Ez volt az esélye, hogy megszabja az árát. Nem mozdította a fejét, csak a szemeit, s felmérte, hol állnak a férfiak. Jagang sajnos messze volt tıle. Éppen a hírnökhöz lépett, majd közelebb a tisztjeihez.
Kahlan tudta, hogy a császár távolról sem ostoba. Ha odasétálna mellé, azonnal gyanakodni kezdene. Tudná, hogy ilyesmit önszántából nem tenne. Azt is tudta a férfiról, hogy tapasztalt harcos. Kivédené a szúrást, még mielıtt döfése célba érne. Ha közelebb lenne, valószínőleg az sem kecsegtetne sok jóval.
Voltak jobb célpontok jobb esély a meglepetésre. Az öt különlegesır balra állt tıle a közelében, a tisztek kicsit messzebb a jobb oldalon. A tisztek nem képesek látniıt. Mögöttük egy tábornyi katona, akik szintén nem képesek látni ıt. Bár a tisztek nem látták, az ötır igen, s amint mozgásba lendül, csupán egy pillanatnyi ideje marad, mielıtt reagálnának.
Tudta, hogy sok vért onthat, de kevés az esélye arra, hogy elmeneküljön.
A másik lehetıség az volt, hogy alázatosan átadja magát a rá váró erıszaknak.
Kahlan hagyta feltörni dühét. Szorosabbra fogta a tırök markolatát. Ez volt azı esélye, hogy visszavágjon fogvatartóinak.
Egy egyenes, közvetlen és erıteljes döféssel a bal kezében tartott hosszú kést belevágta annak a különlegesırnek a mellkasa közepébe, akinek megígérte, hogy elıször vele fog végezni. Elméjének homályos szegletében észlelte a férfi meredt meglepetését.
Közvetlenül mögötte a törött orrú katona szemei tágra nyíltak, ésı szintén lemerevedett a döbbent meglepetéstıl. Kahlan az elsı férfi mellkasába döfött kést horgonyként használva lendületet vett. Megperdült a már megszúrt férfi körül, ugyanakkor a jobb kezében tartott késsel ívet leírva felhasította a törött orrú férfi torkát. Kalapáló szívének két dobbanása alatt megölte mindkettıt.
Bal csizmájával rátaposott az elsı férfi mellkasára, aki már a földre zuhant, hogy kiszabadítsa a kést és elrugaszkodjon az ellenkezı irányba - a tisztek felé. Szívének harmadik dobbanására lecsapott a legközelebbi tisztre, akár egy Ja'La blokkolás. Amint rávetette magát, jobb kezében tartott kését mélyen a tiszt hasába merítette, majd felrántva a fegyvert, felhasította vele a férfit.
Egyidejőleg a másik kést beledöfte pontosan a közvetlenül az elsı tiszt mellett és kissé mögötte álló férfi torkába.İ volt a rangidıs tiszt, s Kahlan elsıdleges célpontja. Olyan erıvel csapott le rá, hogy a penge nem csak a férfi torkán hatolt át, hanem átszakította a csigolyái között részen a nyakának hátsó részét is. Gerincvelıjét elvágta, s teljes tehetetlen súlya olyan gyorsan zuhant a földre, hogy Kahlan kést tartó keze megcsavarodott, elvesztette egyensúlyát és az összeomló test magával rántotta.
Ekkor, mielıtt megtámaszkodhatott volna, vagy kiránthatta volna a kését, a Nyakörv ereje villámcsapásszerően áthatolt testén. A három különlegesır rávetette magát, estében elkapva leteperték, és arccal a puha talajba döntötték. Mivel a Nyakörv a karjait használhatatlanná bénította, lábai pedig képtelenné váltak arra, hogy reagáljanak akaratára, a katonáknak nem okozott nehézséget, hogy lefegyverezzék.
Amikor Jagang üvöltve megparancsolta, talpra rángatták. Kahlan zihált a rövid küzdelem erıfeszítésétıl. Szíve még mindig száguldozott. Még ha nem is sikerült
elmenekülnie, nem volt teljesen csalódott. Nem is igazán gondolta, hogy eleve jók az esélyei a szökésre. Arra számított azonban, hogy legalább néhány tisztet megöl, és kettıvel végzett is. Csak amiatt volt csalódott, hogy a különleges ırök nem ölték meg, csupán elfogták.
Jagang elbocsátotta zavart tisztjeit, magyarázatul annyit mondva nekik, hogy egy kis mágia szabadult el. Biztosítottaıket, hogy mindent jól kézben tart. Erıszakhoz szokott férfiak voltak, és két tiszttársuknak egy láthatatlan kéz általi halálát, ha nem is természetes könnyedséggel, de megfelelı önkontrollal vették tudomásul, és császáruk viselkedése megnyugtattaıket.
Amint haladtak kifelé a császár belsı táborából, összegyőjtöttek számos férfit, akik berohantak, hogy elvigyék a holttesteket. Azırök, akik meglátták, mi volt ez a felfordulás, mind döbbent rémülettel látták e gyilkosságokat saját védelmi héjaikon belül. Mind Jagangra pillantottak, hogy felmérjék hangulatát, majd látván, hogy nyugodt, fürgén tették a dolgukat, és kivitték a négy holttestet.
Amint elvonultak, Jagang mord tekintetét Kahlanra szegezte.
- Látom, nagyon figyelted a játékokat. Látszik, hogy a stratégia jobban lekötött, mint az izmos férfiak csupasz húsának látványa.
Kahlan szeme találkozott azıt tartóırök tekintetével.
- Csak megtartottam egy ígéretet.
Jagang lassan, mélyen kilélegzett, mintha csak próbálná visszafogni magát a gyilkolástól.
- Te aztán figyelemreméltó nı vagy - és félelmetes ellenfél.
- Én vagyok a Halálhozó - felelte Kahlan.
Jagang a négy holttest felé pillantott, amiket akkor vittek ki az éjszakába.
- Az vagy.
Intenzív figyelmét a Kahlant tartó három katona felé fordította.
- Van valami okom rá, hogy ne küldjelek el benneteket megkínoztatni?
A férfiak, akik eddig önelégültek voltak, amiért Kahlant leteperték, hirtelen már nem is tőntek annyira ilyennek. Idegesen egymásra pillantottak.
- De Méltóságos uram - mondta egyikük -, a kettı, aki kudarcot vallott, az életével fizetett. Mi hárman megállítottukıt. Nem hagytuk elszökni.
- Én vagyok az, aki megállítottaıt - felelte Jagang alig visszafogott dühvel. Megállítottam a Nyakörvvel, amit visel. - Egy pillanatra némán méregette az ıröket, hagyta, hogy kitörı dühe némileg csillapodjon. - De jó okkal neveznek így: Jagang az Igazságos. Életben hagyom mindhármótokat, egyelıre, de legyen ez tanulság a számotokra. Figyelmeztettelek benneteket, hogy veszélyes a nı. Most talán már magatok is látjátok, hogy mirıl beszéltem.
- Igen, Exellenciás urunk - mondták egymással versengve.
Jagang összekulcsolta a kezét a háta mögött.
- Engedjétek el!
Megsemmisítı tekintetével végigsöpört a három férfin, majd megragadta Kahlan karját, és elindult vele visszafele a sátor nyílása felé. Kahlan még mindig támolygott a Nyakörv csapásától. Izületei sajogtak, lábai és karjai belülrıl égtek.
Elgondolkodott már azon, hogy Jagang vajon igazat mondott-e, amikor arról beszélt, hogy képes használ
ni a Nyakörvet, anélkül, hogy a Nıvérek jelenlétére szüksége lenne. Most már tudta. A Nyakörv nélkül talán esélye lett volna kitörni, de így a világon semmi. Ettıl kezdve nem merte könnyedén venni Jagang képességét. Legalább most már tudja. Néha rosszabb volt töprengeni azon, hogy vajon valami lehetséges-e, mintsem biztosan tudni, hogy nem.
- Azt akarom, hogy ti hárman a sátram elıttırködjetek. Ha nélkülem jön ki, jobban jártok, ha megállítjátok.
A három katona meghajolt.
- Igen, Méltóságos urunk!
Már egyáltalán nem látszottak önelégültnek. Úgy néztek ki, mint amik valójában voltak - férfiaknak, akik éppen most menekültek meg a halálbüntetéstıl.
Amint a férfiak elfoglaltákırhelyüket, Jagang bıszen Kahlanra tekintett. Legutóbb csak egy sétát tettél a katonák között. Rövid séta volt. Csak egy kis részét láttad a hadseregemnek. Holnap sokkal jobb esélyed lesz, hogy jóval többet láss az embereimbıl. És sokkal több lesz közöttük, akik képesek lesznek majd látni téged.
Nem tudom, mi az az anomália, amirıl Ulicia beszélt, sem az okát nem ismerem, de nem is igazán számít. Ami számít, az az, hogy mint mindenben, ezt is saját hasznomra akarom majd kihasználni. Szándékomban áll gondoskodni róla, hogy biztosırizet alatt állj. Holnap ismét lovagolni fogsz, és kirándulunk egyet a csapatainkkal, de te mindezt a ruháid nélkül fogod megtenni. Ily módon segítesz nekünk bıséges ellátmányt találni új és különlegesırökbıl. Biztosan elég izgalmas nap lesz.
Kahlan nem szólt. Hiszen bármit mondott volna, nem használt volna. Jagang alapos magyarázatából
megértette, hogy a férfi célja az, hogyı kellemetlenül érezze magát. Gyanította, hogy megaláztatása még csak most kezdıdött.
Jagang császár úgy vezette ki Kahlant a sátor nyílásán, mintha valami királyi fenség lenne. Gúnyoltaıt, sı ezt tudta. Ahogy beért a sátorba, érezte, hogy a Nyakörv erejének szorítása felengedett. Végre egyedül tudta mozgatni a lábait és karjait. A fájdalom szintén kezdett halványulni.
A sátoron belül szinte teljes volt a sötétség, csak gyertyák világítottak. Meleg ragyogásuk az otthonosság és biztonság érzetét keltette, szinte mint egy szent helyen.
De ez minden volt, csak az nem. Kahlan úgy érezte magát, mintha a kivégzésére vezették volna.
10. FEJEZET
A rabszolgákat, akik könny ő ételekbıl késı esti csemegét készítettek a császárnak, Jagang mind elküldte.
Látva uruk tekintetét, és miután hallották a haldokló férfiak sikolyait, mindenki örült, hogy elmehet, amikor rájuk förmedt, hogy tőnjenek el.
Jagang figyelte, ahogy mindannyian kirohannak, majd vastag ujját Kahlan hátának közepébe nyomva irányítottaıt el a boroskorsókkal, húsostálakkal, feketecipókkal gondosan elrendezett dióstálakkal, gyümölccsel és édességekkel megrakott asztal mellett, át egy másik faliszınyeg mögé, amely egy belsı

hálószobába vezet ı nyílást takart. ıl és a külsıA hálószobát párnázott falak választották el a sátor többi részét tértıl, valószínőleg azért, hogy csendesebb legyen. A falakat irhák és mintás anyagból szıtt falikárpitok fedték. A szobát meleg hangulatot árasztó, ízléses szınyegek, néhány kisebb bútor, könyvekkel teli üvegezett könyvespolcok, és ékes arany és ezüst lámpák díszítették. A prémekkel és szaténnel takart ágy négy sarkán fekete faoszlopok emelkedtek csigavonalban.

Kahlan remeg ı ujjait a háta mögé rejtette, miközben figyelte Jagangot, ahogy átmegy a szobán és leveszi báránybır mellényét. Egy kis íróasztal melletti székre dobta. Meztelen mellkasát és hátát sötét göndör szır borította. Több tekintetben is olyan volt mint egy medve. Egyáltalán nem tőnt olyan embernek, akinek ágyát szatén ágynemő fedi. Kahlan gyanította, hogy a férfi nem igazán méltányolja az ilyen dolgokat, hanem csupán rangját akarta hangsúlyozni vele.

Jagang biztosan megfeledkezett arról, hogy a Rendben senkinek sem szabadna jobbnak lennie a másiknál. Biztosan soha nem merengett el azon, hogy a katonák odakint a mocskos sátrakban szaténnel takaróznak-e. Jagang felnézett Kahlanra.
- Asszony, vesd le a ruhádat! Vagy jobban szeretnéd, ha én tépném le rólad?
Választhatsz.
- Akár leveszem, akár letéped rólam, az mindenképpen erıszak. A férfi felegyenesedett, és egy pillanatig mereven nézteıt a sátor

csendjében. Odakint a tábor jelent ısen elcsendesedett, csupán távoli beszéd egyetlen tompa zümmögésbe összeolvadt hangja hallatszott. A katonákat kifárasztotta a hosszú menetelés, és a Ja'La játékok izgalma. Jagang elrendelte, hogy amíg el nem érik a Népek Palotáját minden nap ugyanolyan gyorsan haladjanak, ezért a férfiak többsége már kétségtelenül a sátrában aludt.

Az egyetlen, akit nem nyugtatott le a közelg ı éj, Jagang volt. Ha a játékok után felizgatott állapotban volt, most, miután Kahlan megölte négy katonáját, azırjöngés küszöbére került. Kahlant ez nem igazán érdekelte. Ha eszméletlenre veri, legalább nem kell tudatánál lennie, amikor egyebeket is tesz vele.

- Most már az enyém vagy - mondta halk veszedelmes hangon. - Hozzám tartozol - senki máshoz. Egyedül hozzám, azt teszek veled, amit csak kívánok. Ha úgy döntök, hogy elvágom a torkodat, akkor az a kötelességed, hogy halálra vérezz nekem. Ha odaadlak annak a háromnak, akik látnak téged, akkor engedelmeskedsz nekik, akár tetszik, akár nem, akár önként teszed, akár nem.
- Most már hozzám tartozol. A sorsodat én választom meg. Nincs választásod, hogy mi történjen veled. Semmi. Minden, ami veled történik egyedül az én döntésem.
- Ez akkor is erıszak.

Három dühödt lépéssel áteszelte a szobát, és visszakézb ıl megütötte. Kahlan elterült. A hajánál fogva felhúzta, és az ágyra lökte. Forgott a világ, amint Kahlan zuhant. A feje csak hüvelykekkel kerülte el a faoszlopot.
- Persze, hogy erıszak! Azt akarom, hogy az legyen! Ez vár rád!
Mint dühödt bika rontott az ágyra. Fekete szemeit vad, viharos formák töltötték meg. Mielıtt Kahlan észbe kaphatott volna, a férfi már rajta volt. Kahlan már eltervezte az egészet. Nem próbálja megakadályozni, nem adja meg neki a kielégítı érzést, hogy erıt kelljen használnia ahhoz, hogy megkapja. Ám ott, amikor a férfi fölékerekedett, és csípıjét lábaival közrefogta, ezek a gondolatok elvesztek az események hirtelen pánikjában, és reményvesztetten megpróbálta Jagang kezeit ellökni magától, de ebben a hangulatában nem lehetettıt megállítani. Ereje nem volt összemérhetı az övével. Még azzal sem veszıdött, hogy egy pofonnal oszlassa el ellenállását. Egyetlen rántással széttépte az ingét.

Kahlan megmerevedett, csak mellkasa zihált az er ıfeszítéstıl. A férfi a melleit bámulta.
Kahlan arra használta a hirtelen nyugalmat, hogy fegyelmezze önmagát. Az imént ölt meg négy vadembert. Meg tudja tenni ezt is. Ez semmi a Nyakörvhöz képest, ahhoz képest, hogy megfosztották emlékeitıl, elveszítette az identitását, elveszítette azt, aki volt, s tehetetlen rabszolgája lett a Sötétség Nıvéreinek és egy gyilkos csıcselék császárának.
Ez semmi. Okosabb volt annál, minthogy ilyen ostoba módon próbáljon küzdeni ellene, mint egy iskoláslány, aki egy erıszakos fiú kezeit próbálja leszedni magáról.İ nem így küzd. Nem fog. Több esze van annál. Igen, meg van rémülve, de nem kell, hogy megadja magát a pániknak. Akkor is félt, amikor azt a négy férfit megölte, de uralta félelmét, és cselekedett.
İ jobb Jagangnál. Jagang csak erısebb. Csak erıvel kaphatja meg. Ennek tudása a férfi feletti hatalom szálát adta a kezébe. És Jagang ezt tudta. Soha nem kaphatja meg önként, mertı jobb nála, és sokkal jobbat érdemel. Soha nem kaphat meg egy ilyen nıt, csak erıszakkal, mert férfiként gyenge és értéktelen.
- Kielégítı a zsákmányok zsákmánya, Méltóságos uram? - gúnyolódott Kahlan.
- Ó, igen - gonosz mosolya kiszélesedett. - Most pedig vedd le azt az utazó nadrágot.
Amikor meg sem mozdult, hogy engedelmeskedjen, Jagang egyenként elkezdte kigombolni, mintha valami értékes ajándékot csomagolna ki. Kahlan kezei teste mellett feküdtek. Jagang az ujjait beleakasztotta a nadrág derékrészébe, majd lehúzta lábain, s kifordítva eldobta, miközben a nı szinte teljesen csupasz testének látványát befogadta.
Kahlan némán megharapta arcának belsejét, hogy visszafogja magát, nehogy ellökje a férfi kezét az újra feltörı pánikban, amint Jagang a kezét felcsúsztatta a lábain, combja puhaságát ízlelgetve. Kahlan visszafojtotta könnyeit. Mindent megadott volna, hogy ne kelljen ott lennie, hogy bárhol máshol legyen, mint ennek a szörnyeteg kegyének kiszolgáltatva.
- Most a többit - mondta a férfi súlyos suttogással. - Vedd le azokat az alsónemőket.
Kahlan tudta, hogy ha a férfi húzza le róla a ruhákat, az csak még jobban felizgatja, ezért tette, amit mondott neki, megpróbálva az egészet úgy végrehajtani, hogy minden legyen csak csábító ne.
Miközben figyelte, ahogy Kahlan teljesíti a parancsait, Jagang az ágy szélére ült, és lehúzta csizmáit. Lecsúsztatta nadrágját, majd lerúgta magáról. Meztelenségének látványától Kahlant rémült rosszullét fogta el, s elgyengülve fordította el tekintetét.
Eszébe jutott, hogy ezek után hogyan lehetne képes arra, hogy majd szerelmes legyen, és hagyja, hogy egy férfi megérintse. Gondolatban megfedte magát. Soha nem fogja megkapni az esélyt, hogy szerelmes legyen. Olyan problémán rágódott, amellyel sohasem fog szembesülni.
Az ágy mozgott a férfi súlya alatt, amint visszamászott Kahlan mellé, és lefeküdt. Megállt, és bámulta mezítelen testét, végigfuttatta kezét a hasán. Kahlan arra számított, hogy érintése durva lesz, a férfi keményen megragadja ıt, de ez az érintés óvatos volt, lassú, kimért felbecsülése valami meglehetısen értékesnek. Nem hitte, hogy e gyengéd közeledés sokáig tart.
- Te igazán különleges vagy - mondta fojtott hangon szinte inkább magának, mint a nınek. - Mások szemein keresztül látni téged nem volt ugyanaz - most már tudom.
Hangja megváltozott. Mérge elolvadt vágya hevében. Szinte már átadta magát gátlástalan kéj vágyának.
- Nem ugyanaz... Mindig tudtam, hogy kivételes vagy, de most hogy így látlak... rendkívüli lény vagy. Rendkívüli...
Kahlannak az járt a fejében, hogy Jagang mit értett az alatt, hogy mások szemein keresztül láttaıt.
Vajon úgy értette, hogy Nıvérek szemein keresztül figyelteıt. Egy váratlan gondolat a velejéig megrázta: a férfi láttaıt, amikor vetkızött, és azt hitte, hogy csak a Nıvérek vannak jelen. Ez az erıszak jeges dühvel töltötte el.
Jagang ott volt, figyelteıt, és ezt tervezte. Ugyanakkor azonban az az érzése támadt, hogy a férfi valami másról is beszél. Szavai mögött más is rejlett, többet jelentettek, valami titkolt dolgot. Valami abban, ahogy mondta, azt a gondolatot keltette Kahlanban, hogy valami olyasmirıl beszél, ami azelıtt történt, hogy a Nıvérek varázslatot bocsátottak rá, mielıtt elveszítette azt, aki volt. A gondolat, hogy Jagang a Nıvéreken keresztül figyelteıt, feldühítette, de a gondolat, hogy azelıtt is látta, abban az életében, amire nem emlékszik, megrázta. Jagang hirtelen ráfordult.
- El sem tudod képzelni, milyen régóta vártam, hogy ezt megegyem veled.
Kahlan lélegzete, szívverése már éppen kezdett megnyugodni. Most az események túl gyorsan történtek. Szíve ismét a bordáinak ütıdve dobogott. Le akarta lassítani a férfit, idıt akart szerezni magának, hogy kieszelje a módját, hogyan akadályozhatná meg, hogy ezt tegye vele. Amikor azonban a férfi húsát érezte sajátjának feszülni, elméje kiürült. Nem jutott eszébe semmi, amivel meg tudná akadályozni. Csak arra tudott gondolni, mennyire nem akarta, hogy Jagang megtegye.
Emlékeztette magát egy önmagának tett ígéretre.İ jobb, mint a Jagang; és képes úgy is cselekedni.
Nem szólt. Mereven elnézett a férfi mellett a sátor lágy lámpafénnyel megvilágított tetejére.
- El sem tudod képzelni, mennyire akartam, hogy ezt tehessem veled mondta hirtelen fenyegetı hangon.
- El sem tudod képzelni, mennyire nem tudsz ellene tenni.
Kahlan tekintetét a lidérc szemekbe fúrta.
- Nem, nem tudom. Úgy hogy, csak végezz vele, és kímélj meg egy beszédtıl, ami semmit nem jelent nekem, mivel fogalmam sincs, mirıl beszélsz.
Szemeit ismét elfordította. Csak közömbösséget akart mutatni. Gondolatait felszabadította. Nem volt könnyő, miközben a férfi teste az övének feszült, s

készült megtenni, amit akart, de mindent megtett, hogy ne figyeljen rá, hogy ımásra gondoljon. Nem akarta megadni Jagangnak egy olyan küzdelem kielégít érzését, melybenı csak veszíthetne. A Ja'La játékokra gondolt, nem azért, mert kívánt rá gondolni, hanem azért, mert elég frissen élt emlékezetében ahhoz,

hogy könny ő legyen részleteiben felidézni. ıJagang váratlanul átkarolta Kahlan térdeit, és felhúzta lábait majdnem a n mellkasáig. Nehezen kapott levegıt. Csípıizületei fájtak az erıszakkal meghajlított testhelyzettıl, attól, hogy lábait így széttárta, de visszanyelte sikolyát, és megpróbált közömbös lenni azzal szemben, ahogyan Jagang próbálta irányítani, és uralniıt, miközben magáévá teszi.
- Ha eztı tudná... belehalna.
Kahlan tekintete a férfi felé fordult. Ránehezed ı súlya miatt csak fél lélegzetet tudott venni.
- Kirıl beszélsz?
Gondolta, talán az apjáról - az apjáról, akire nem emlékszik. Talán volt egy apja, aki a hadseregben parancsnok volt, és ezért tudhattaı, hogy hogyan kell késsel harcolni. Nem tudta elképzelni, ki másról beszélhetne Jagang.
Akart valamit mondani, ami lelohasztja a férfit, de aztán meggondolta magát, inkább csendben maradt és közömbösen tőrt.
Jagang szája a füleit érintette. Durva borostája fájdalmasan dörzsölte arcát és nyakát. A férfi gyorsan és szaggatottan lélegzett.
- Bárcsak tudnád... belehalnál - a gondolat nyilvánvalóan és mélységesen örömmel töltötte el.
Kahlan még kevésbé értette, de hallgatott, aggodalma fokozódott. Vajon mire gondolhat Jagang?
Azt hitte, a férfi visszatér nyilvánvalóan kéjes szükségletének kielégítéséhez, de nem mozdult. Kahlan lábait széttárva tartva bámult le rá. Szırös teste teljes hosszában neki feszült, szándéka küszöbén. A férfi súlya alatt, Kahlan alig kapott levegıt, de tudta, hogy minden tiltakozás hiábavaló lenne, s Jagangot nem érdekli, bármilyen kellemetlenséget is okoz neki.
Bizonyos módon már azt kívánta, bárcsak sietne és végezne. A várakozás megırjítette. Sikítani akart, de nem volt hajlandó ezt megengedni magának. Elkerülhetetlenül rettegés fogta el, hogy mekkora fájdalmat okoz majd neki, mennyi ideig tart majd - és hogyan ismétlıdik meg nem csak aznap éjjel, hanem az elkövetkezendı éjjeleken is. Ha a férfi bikányi súlya nem nyomta volna bele az ágyba, remegett volna a szörnyő várakozástól.
- Nem - mondta Jagang magának. - Én nem ezt akarom.
Kahlan meghökkent. Nem volt biztos benne, hogy valóban azt hallotta, amit hallani vélt.
Jagang elengedte Kahlan lábait, hagyta, hogy lecsússzanak az ágyra, miközben kezeire támaszkodva felnyomta magát. Kahlan azt kívánta, bárcsak ne feküdne a lábai között, hogy összezárhassaıket.
- Nem - ismételte. - Nem így. Te nem akarod, de így csupán terhes lenne számodra. Nem tetszene, de semmi több.
- Azt akarom, hogy tudd, ki vagy, amikor megteszem veled. Azt akarom, tudd, mit jelentek neked, amikor megteszem. Azt akarom, hogy amit teszek, jobban győlöld, mint bármit egész életedben. Én akarok lenni, aki ezt megteszi mindkettıtökkel. Be akarom ültetni az elmédbe az emlékét annak, hogy mit jelent mindez neked, amikor beléd vetem a magomat. Azt akarom, hogy ez az emlék kísértsen, bármeddig is élsz, kísértsen örökké, mindahányszor csakı rád néz. Azt akarom, hogy megtanuljon téged győlölni érte, győlölni azt, amivé válsz a szemében. Hogy győlölje a gyermekedet, a gyermeket, akit én nemzek majd neked.
Hogy ezt megtegyem, elıször tudnod kell, ki vagy. Ha most teszem meg veled, csak beletompulsz, csak elrontja azt a pompás szenvedést, amit akkor okozna, ha tudnád, ki vagy, amikor megtörténik.
Akkor hát mondd meg - mondta Kahlan, szinte hajlandón arra, hogy elviselje megerıszakolását csak, hogy megtudja.
Jagang arcára lassú, alattomos mosoly ült ki.
- Ha csak megmondanám, az nem lenne jó. A szavak üresek lennének a jelentés és az érzelmek nélkül. Tudnod kell, emlékezned kell arra, hogy ki vagy, mindent tudnod kell, ha azt akarom, hogy igazán erıszak legyen... és én azt akarom, hogy az elszenvedhetı legrosszabb erıszak legyen, erıszak, mely gyermeket
ad neked, akire az a férfi emlékeztetıként tekint, úgy, mint egy szörnyetegre.
Kahlant bámulva, lassan ingatta fejét szándéka mélységének
önelégültségével.
- Hogy így legyen, teljesen tudatában kell lenned, hogy ki vagy, és mindannak, amit ez jelenteni fog számodra, mindannak, amit megérint, mindannak, aminek árt, mindannak, amit örök idıkre beszennyez.
Hirtelen oldalra gördült. Kahlan szinte fulladozva kapott levegıért.
Jagang a fogát csikorgatta, és hatalmas markával megragadta Kahlan jobb mellét.
- Ne hidd, hogy bármitıl is megmenekültél, kedves. Nem mész sehová. Épp csak gondoskodom róla, hogy sokkal rosszabb legyen, mint amilyen most lett volna, ma éjjel. - Kajánul nevetett, miközben megszorította Kahlan mellét. - S rosszabb neki is.
Kahlan nem tudta elképzelni, hogyan tehetné bármi is rosszabbá, mint eddig volt. Csak azt tudta elképzelni, hogy Jagang szemében az erıszak az áldozatra veti a vétkesség bélyegét.İ így gondolkodott, a Rend így gondolkodott - hogy az áldozat a vétkes.
Váratlanul lelökte Kahlant az ágyról. Fájdalmasan ért földet, de zuhanását legalább némileg puha szınyegek tompították.
Jagang lenézett rá.
- Ott fogsz aludni a földön, az ágy mellett. Késıbb magamévá teszlek az ágyamban. - Vigyorgott. - Amikor már visszatért az emlékezeted, amikor ez elpusztít téged. Akkor megadom neked, amit megérdemelsz, amit csak én adhatok meg neked, amit csak én tehetek meg veled, hogy tönkretegyem az életedet...és az övét.
Kahlan a szınyegen feküdt, félt mozdulni, félt, nehogy Jagang meggondolja magát. Mámorító megkönnyebbülést érzett, hogy ezen az éjjelen nem kell elviselnie.
Jagang kihajolt az ágy szélén, közelebb hozzá, nyugtalanító fekete szemével bámulta. Nagy kezét a lábai közé nyomta olyan hirtelenül, hogy Kahlan felkiáltott.
Rávigyorgott.
- És ha eszedbe jutna elmerengeni azon, hogyan szökhetnél el, vagy ami rosszabb, hogyan végezhetnél velem, amíg alszom, jobb, ha elfelejted. Nem fog mőködni. Csak azt éred el vele, hogy eltöltesz majd egy kis idıt a sátrakban, miután leromboltam benned mindent. Gondoskodom róla, hogy minden férfi megkapjon, itt, ahol az ujjaim vannak. Megértetted?
Kahlan bólintott, s érezte, hogy arcán egy könnycsepp folyik le.
- Ha éjszaka elmozdítod azokat a szınyegeket az ágy mellett, a Nyakörv ereje meg fog állítani. Kívánod próbára tenni?
Kahlan csak a fejét ingatta, félve, hogy hangja cserbenhagyja. Jagang visszahúzta a kezét.
- Helyes.
Kahlan hallotta, amint a férfi elfordult tıle a másik oldalára. Tökéletesen mozdulatlanul feküdt. Alig tudott lélegezni. Nem értette igazán, mi történt ezen az éjjelen, sem, hogy mindez mit jelenthet. Csak azt tudta, hogy
magányosabbnak érezte magát, mint életében valaha - legalábbis életének abban a részében, amelyre emlékezett.
Furcsamód szinte azt kívánta, bárcsak megerıszakolta volna Jagang. Ha megtette volna, most nem remegne a félelemtıl amiatt, amit mondott, azon töprengve, mitjelentettek a szavai. Ettıl kezdve minden reggel úgy ébred, hogy nem tudja vajon az lesz-e a nap, amikor visszanyeri emlékezetét. Amikor visszanyeri, az valamiképp még szörnyőbbé teszi majd megerıszakolását, még szörnyőbbé tesz mindent, sokkal szörnyőbbé.
Kahlan hitt neki. Amennyire sóváran vágyott rá, hogy megkapja, és Kahlan nagyon jól tudta, mennyire vágyott rá, nem torpant volna meg beteljesülésének küszöbén, ha nem lenne igaz minden szava.
Kahlan ráeszmélt, hogy többé már nem akarja tudni, ki isı valójában. A múltja túlságosan veszélyessé vált a számára ahhoz, hogy valaha meg akarja ismerni. Ha megismerné, Jagang megtenné vele a legrosszabbat. Jobb, ha megmarad a feledésben, és biztonságban attól a legrosszabbtól.
Amikor hallotta a férfi egyenletes lélegzését, majd halk, morajló horkolását, kinyújtotta a kezeit, és remegı ujjakkal felhúzta alsónemőjét, majd a többi ruháját.
A nyári meleg ellenére jeges rettegés rázta. Egy szınyeget magára húzott az ágy mellett fektében. Okosabb volt annál, minthogy próbára tenné Jagang szavait szökésének következményeirıl. Nincs menekvés. Ez azı élete.
Most már azt remélte, hogy a többi eltemetve és elfeledve marad.
Ha valaha emlékezni kezdene arra, hogy kiı, élete végtelenül rosszabbá válna. Nem hagyja, hogy ez megtörténjen. A sötét lepel mögött fog maradni. Ezen az éjjelen új emberré vált, elválasztva attól, aki azelıtt volt. Annak az embernek örökké halottnak kell maradnia.
Azon gondolkodott, kirıl beszélhetett Jagang. Félt elképzelni, mit tesz majd vele, sırajta keresztül, ami elpusztítja azt az embert.
Előzte ezeket a gondolatokat. Ez a régi énje volt. Ez a személy örökre eltőnt,
és ez így is marad. ıdıA keserőség és magány mélységeiben Kahlan összekuporodott, és gyötr zokogással csendesen sírt.
11. FEJEZET
Ricard kábultan ment, figyelve maga el ıtt a holdfénytıl megvilágított talajt. Ezen a sötét, ködös állapoton, úgy tőnt, csupán egyetlen szikra képes átégni.
„Kahlan „.
Annyira hiányzott neki. Annyira fáradt volt a küzdelemtıl. Annyira fáradt volt a próbálkozástól. Annyira fáradt volt a kudarcoktól.
Égett a vágy fájdalmától, hogy visszakapjaıt. Hogy visszakapja vele élt életét. Hogy átölelje... csak, hogy ölelje.
Emlékezett arra az idıre, évekkel ezelıtt, a Szellemek Házában, amikor még nem tudta, hogyı az Inkvizítor Anya. Kahlan iszonyúan magányos volt, és elborították a titkok súlyai, melyeketıriznie kellett. Arra kérte Richardot, hogy ölelje át., csak ölelje. Emlékezett hangjában a fájdalomra, a fájdalomra, hogy szüksége van az ölelésre, a vigasztalásra.
Most mindent odaadna, hogy ölelhesse.
- Állj! - sziszegte egy hang. - Várj!
Richard megállt. Nehezen volt képes törıdni azzal, hogy mi történik, bár tudta, hogy kellene. A nı tartásából leolvasta a feszültséget; olyan volt akár egy fejét billentı, szárnyát alig emelı vergıdı madár.
Úgy tőnt, Richard nem képes kitörni a rátelepedı, súlyos, sőrő letargiából, hogy mindezt átgondolja. A nı viselkedése látszólag feszültséget és agressziót hordozott magában, de Richard látta a félelem jelét is.
Végül sikerült összekaparnia annyi aggodalmat, hogy megpróbálja megérteni. Akkor, ott a holdfényben látta, hogy Hat figyel: amit figyelt, úgy nézett ki, mint egyvölgyben elterülı hatalmas tábor. Mivel az éjszaka közepe volt, minden viszonylag csendes volt odalent. Még a nı jelenlétének zsibbadt, ártalmas páráján keresztül is, de Richard érezte, ahogy aggodalma fokozódik.
Valami mást is látott. A völgyben terpeszkedı táboron túl fent magasan egy várat látott, melyrıl úgy gondolta, felismerte. - Gyerünk - sziszegte Hat, amint elsiklott mellette. Richard vánszorgott utána, ismét visszasüllyedve a közömbös ködbe, ahol csak Kahlanra tudott gondolni.
Óráknak tőnt, míg gyalogoltak a síri éjben. Hat csendes kígyó volt, ment, majd megállt, majd megint ment sőrő erdık apró ösvényein haladva. Richardnak vigaszt nyújtott a balzsam- és erdei fenyıfák illata. A moha és páfrány gyermekkori emlékekkel vidította fel.
Az erdı örömei a semmibe tőntek, amikor kockaköves utcákon haladtak, bezárt üzletek között, sötét épületek mellett. Az árnyékos részeken férfiak álltak dárdákkal. Richard úgy érezte, mintha álmodna, s mindez lelki szemei elıtt tőnik tova. Félig arra számított, hogy csak el kell képzelnie az erdıt, és az újra megjelenne. Elképzelte Kahlant, deı nem jelent meg. Egy mellékutcából két férfi rohant elı fényezett fémpáncélban. Térdre borultak Hat elıtt, megcsókolták fekete ruhájának szegélyét. Hat csak kicsit lassított alázatos esdeklésükre. A két férfi követteıket, amint Hat ment tovább az utcákon, s a sötétség uszályos éjjeli árnyék kíséretévé szegıdtek.
Az egész olyan álomszerő volt. Richard tudta, hogy küzdenie kellene ellene, de nem tudta rávenni magát, hogy érdekelje. Csak azzal törıdött, hogy tegye, amit Hat mond neki. Nem tudott magán segíteni. A nı hömpölygı alakjának látványa elbővölte, tekintete
fogva tartotta, hangja megbabonázta. A Tehetsége hiányában, Hat töltötte be az őrt lelkében. Jelenléte valahogyan teljessé tetteıt, céllal töltötte meg.
A kétır finoman kopogott egy nagy kıfalban lévı vasajtón. Belül egy apró ajtó résnyire kinyílt. Szemek kémleltek kifelé. Kissé tágra nyíltak, amikor meglátták a sápadt árnyat. Richard hallotta, amint férfiak rohannak, hogy elhúzzanak egy nehéz rudat.
Az ajtó kinyílt, és Hat átsiklott, Richard pedig követte. A holdfényben nagy kıfalakat látott, de nem szentelt nekik sok figyelmet. Jobban elbővölte a kígyózó alak, mely vezetteıt át a selymes éjszakán.
Amint áthaladtak nagy ajtókon, férfiak érkeztek rohanva, és újabb ajtókat nyitottak, parancsokat ordítottak, és fáklyákat hoztak.
- Erre - mondta egyikük, s egy kılépcsıházba vezetteıket.
Lefelé mentek, kanyarogva, fordulva, egyre mélyebbre. Richard úgy érezte, mintha egy hatalmas kıszörnyeteg nyelnéıket el. Ameddig azonban Hat vitte ıt magával, elégedett volt ezzel is. Az alacsonyabb szinteken, egy nyirkos folyosón a férfiak egy sötét, homályos helyre vezettékıket. A síkos padlóra szénát szórtak. A távolból vízcsepegés visszhangzott.
- Ez az a hely, amit kértél - mondta egyır Hatnak.
A nehéz ajtó rozsdás tiltakozással nyikorgott, amint azır kinyitotta. Odabent egy kis asztalon a fáklyával meggyújtott egy gyertyát.
- A szobád éjszakára - mondta Hat Richardnak. - Hamarosan felkel a nap. Akkor visszajövök.
- Igen, Úrnı!
Hat kissé Richard felé hajolt, vértelen arcát vékony mosoly szelte át.
- Ha jól ismerem a királynıt, azonnal el akarja majd kezdeni. Elég türelmetlen, nem beszélve arról, hogy mennyire impulzív. Kétségkívül hozza majd a nagydarab férfiakat a korbácsokkal. Arra számítok, hogy még délelıtt letépeti a húst a hátadról.
Richard csak bámult. Nem tudta rávenni elméjét, hogy felfogja. -Úrnı?
- A királynı nem csak gonosz, bosszúálló is. Te leszel gonosz mérgének célpontja. De ne aggódj; még mindig élve van rád szükségem. Lehet, hogy kínzó gyötrıdésben lesz részed, de élni fogsz.
Hullámzó lendülettel megfordult, kisuhant az ajtón, s árnyát elnyelte a sötétség. A katonák egymás után követték. Az ajtó hangos csapódással bezárult. Richard hallotta a zár kattanását. Mielıtt észbe kapott volna, hirtelen egy kıszobában állt egyedül, elhagyatva, elfeledve.
A csendben csontjaiba rémület kezdett beszivárogni. Miért akarna egy királynı ártani neki? Mire kellı Hatnak élve?
Richard pislogott. Amint a pillanat tovatőnt, kezdte érezni, hogy elméje dolgozik, hogy megértse. Úgy tőnt, minél messzebb ment Hat, annál jobban tudott gondolkodni.
Miután a fáklyákat kivitték, eltartott egy ideig, amíg a szeme hozzászokott az egyetlen gyertya fényéhez. Körbenézett a kıcellában. Csak egy szék és egy asztal állt odabent. A padló kıbıl volt. A falak kıbıl voltak. A mennyezetet nehéz gerendák tartották.
Villámcsapásként ötlött fel benne.
Denna.
Ez volt az a cella, ahová hozták, amikor elıször elfogtaıt Denna. Felismerte az asztalt. Emlékezett rá, hogy Denna ugyanebben a székben ült. Felnézett, és ott, éppen ahogyan emlékezett, meglátta a vaskampót.
Csuklóin vasbilincsek voltak. Denna felakasztotta a két bilincset összefogó láncot arra a kampóra. Ott lógott, amint Denna kínozta az Agieljével. Szörnyő képek villantak át lelki szemei elıtt az éjszakáról, amikor Denna megtörteıt. Az éjszakáról, amikor azt hitte, hogy megtörteıt. Elméjét részekre osztotta, de emlékezett a dolgokra, amiket akkor éjjel Denna tett vele.
És emlékezett, hogy mi sarkallta ilyen erıszakra.
Ott lógott már egy ideje, amikor Violet hercegnı bejött, hogy nézze. A hercegnı úgy döntött, hogy részt akar venni, be akar szállni a kínzásba. Denna odaadta a kis szörnyetegnek az Agieljét, és megmutatta neki, hogyan használja Richardon.
Richard emlékezett, ahogy Violet kérkedett, hogyan fogja Kahlant megerıszakoltatni, megkínoztatni, és végül megölni.
Richard megrúgta Violetet, elég keményen ahhoz, hogy állkapcsa belerázkódjon és leharapja a nyelvét.
Ez volt az a cella.
Richard hátradılt a kıfalnak, és lecsúszott, hogy ülve pihenjen. Gondolkodnia kellett, rá kellett jönnie, meg kellett értenie, mi történik.
A batyujának dılve ült, ezért lehámozta hátáról, és az ölébe vette. Egy gondolat nyilallt belé, és átkutatta batyuját, félrelökve Harci Mágus öltözetét és arany köpenyét, míg végül megtalálta a könyvet, amit Baraccus hagyott neki. Végiglapozta. Az oldalak még
mindig üresek voltak. Bárcsak ne vesztette volna el a Tehetségét, képes lenne elolvasni a könyvet. Ha tudná, hogyan használja a képességét, képes lenne megmenteni magát. Bárcsak.
Hirtelen támadt egy gondolata. Nem hagyhatja, hogy megtalálják ezt a

könyvet. Hat birtokolja a Tehetséget. Legalább is valamely formáját. Nem ıhagyhatja, hogy Hat lássa. Baraccus három ezer évre elrejtette Kizárólag az számára. Senki másnak nem szabad látnia. Egy ilyen bizalmat nem hagyhat cserben. Nem hagyhatja, hogy bárki tudomást szerezzen errıl a könyvrıl.

Felkelt, és járkálni kezdett a cellában, keresve egy helyet, ahol elrejthetné. Nem volt ilyen hely. Egyszerő kıszoba volt. Nem voltak benne üregek, fülkék, sem laza kövek. Sehová nem tudna elrejteni semmit.

Ahogy Richard a cella közepén állt, gondolkodva felnézett, és meglátta a vaskampót. Átszelte a cellát megvizsgálva a gerendákat. Volt egy gerenda, mely az egyik fallal párhuzamosan futott, s nem sok hely volt a gerenda és a fal között. A gerendában, mint a mennyezet gerendái többségében, hosszú repedések voltak, melyek akkor keletkeztek, amikor a frissen vágott gerendát faragták, majd szárították. Richardnak támadt egy ötlete.

Azonnal odahúzta a széket, és felmászott rá. Nem volt elég magas. Félrelökte a széket, és odavonszolta az asztalt. Miután a székrıl fellépett az asztal tetejére, végre képes volt elérni a vaskampót. Megmozgatta, de szorosan be volt ékelıdve. Szüksége volt arra a vaskampóra, ha el akarta rejteni a könyvet.

Belekapaszkodott a kampóba, és teljes súlyával, ugrálva rángatni kezdte. Végül a kampó kezdett
engedni. Gyorsan dolgozva, minden erejét megfeszítve, végre sikerült ideoda mozgatva kiszabadítania a kampót.
Richard a cella szélére húzta az asztalt, közel a sötét sarokhoz, majd felállt a tetejére. Megvizsgálta a repedést a gerendában, s talált rajta egy részt, ahol felfutott a gerenda tetejére, a keresztpallók közelébe. Beékelte a vaskampót a gerenda hasadékába, s addig nyomta, amíg szilárdan be nem rögzült.
Fogta a batyuját, és begyömöszölte a gerenda és a fal közötti szők résbe. Amint olyan magasra és laposra sikerült benyomnia, amilyenre csak tudta, elkezdte tolni a gerenda mentén, amíg be nem ékelıdött a vaskampó fölött. Megrángatta, hogy lássa elég szorosan helyén van-e, de a batyu nem mozdult.
Leugrott, és visszatette a széket és az asztalt oda, ahol elızıleg voltak. A batyujának színe hasonlított a koros tölgygerendáéhoz, és az árnyékban volt. Hacsak valaki nem keresi, észrevétlen marad odafent elrejtve. Most ez volt a legtöbb, amit tehetett.
Elégedetten, hogy mindent megtett a könyv és a Harci Mágus öltözet megırzése érdekében, nehogy az rossz kezekbe kerüljön, lefeküdt a szemközti fal mellett a kıpadlóra, és megpróbált elaludni.
Képtelen volt azonban álomba zuhanni, mivel egyfolytában arra gondolt, amit Hat megígért neki. A mardosó félelemtıl gondolatai száguldoztak. Tudta, hogy szüksége van pihenésre, de egyszerően nem volt képes lenyugtatni magát.
Érzett némi megkönnyebbülést, hogy Hat nincs a közelében. Teljesen elveszítette idıérzékét, amióta a fénylényekkel találkozott, majd találkozott Hattal, amikor elhagyta azısi fákat. Amikor vele volt, nem
volt képes gondolkodni, nem volt képes tenni semmit. Hat elemésztette az egész elméjét. Az egész elméjét.
Emlékezett, hogy volt már ebben a cellában, Dennával. Denna azt mondta neki, hogy engedelmes ebet csinál belıle, megtöri, hogy azı akarata szerint éljen. Emlékezett, hogy azt mondta magának: hagyja, hogy Denna tegyen, amit akar, deı megıriz egy darabot önmagából, félreteszi, és ebbe a részbe nem enged senkit, még önmagát sem, amíg szüksége nem lesz rá, hogy kinyissa ezt a biztonságos helyet, és ismét önmaga legyen.
Ezt kellett tennie újra. Nem engedhette, hogy Hat az egész elméjét bitorolja úgy, ahogy tette, amióta a foglyává vált. Még mindig érezte a boszorkány hatásának súlyát, akaratának vonzását, de most, hogy nem volt a közvetlen közelében, összehasonlítva e hatás annyival kisebbnek tőnt, hogy szinte szabadnak érezte magát tıle, és képesnek arra, hogy gondolkodjon. Képesnek, hogy döntsön, hogy bizonyos fokig azt tegyen, amit akar. El akart szabadulni a boszorkánytól. Elméjében létrehozott egy részt, mint ahogyan azt tette oly régen ugyanebben a cellában, és elzárta önmaga egy részét, erejének egy részét, akaratának magvát, nagyon hasonlóan ahhoz, ahogyan elrejtette batyuját egy eldugott sarokban, ahol senki nem találhat rá.
Új képességével a gondolkodásra, és egy tervvel, megkönnyebbülést érzett. Annak ellenére, hogy még mindig érezte magában a boszorkány agyarait, érezte, hogy már nem uraljaıt úgy, mint ahogyan Hat gondolta. Végre legalább képes volt kicsit elengedni magát.
Azután Kahlanra gondolt. Emléke szomorú mosolyt csalt az arcára. Gondolatait a vele töltött boldog idıkre
terelte. Felidézte, milyen érzés volt ölelniıt, megcsókolni, egyedül lenni vele éjszaka, hallgatni suttogását, hogy mennyit jelentı neki. Kahlanra gondolva végül álomba sodródott.
12. FEJEZET
Richardot a zár kattanása ébresztette fel. Kahlanról álmodott, és nem örült az ébredésnek. Soha nem emlékezett az álmaira, de abban biztos volt, hogy róla szóltak. Még szinte érezte a jelenlétét, mintha valóban vele lett volna, és most kegyetlenül elszakította tıle az ébrenlét, az érzés pedig minden perccel egyre jobban halványult. Bár most csak az álmát vették el tıle, a hideg, üres valóság mégis teljesen elcsüggesztette. Az álombéli világ sokkal színesebbnek tőnt. Még ha nem is emlékezett rá, édessége még mindig simogatta, mint valami távoli zeneszó, s már ennyi is elég volt ahhoz, hogy tudja, a való világ helyett inkább az álmot választaná.

Nem volt kellemes a felülés. A k ıpadlón nem esett kényelmes fekvés, és most minden porcikája fájt. Valószínőleg nem aludhatott többet néhány óránál, mert a gondolkodás még mindig nehezen ment. Amikor meglátta azıröket az ajtóban, igyekezett feltápászkodni, és közben kissé bejáratni görcsbe merevedett izmait.

Hat, mint valami gonosz szélvész rontott a szobába. Drótszer ő fekete haja, és a levegıben úszó fekete ruhája mellett halvány bıre olyan volt, akár egy kísértete. Fakó kék szemével mereven bámult rá, mintha mást nem is látott volna rajta kívül. Richardot szinte béklyóba verte ez a tekintet, egy hegy súlyával nehezedett rá. Az akarata semmivé foszlott.

Ahogy a boszorkány közeledett, a megadás kényszere egyre jobban maga alá győrte, sı elkeseredetten próbált akarata utolsó morzsáiban megkapaszkodni.
Úgy érezte, egy megvadult folyóban küzd az életéért, miközben lefelé húzza az ár.
- Gyere, el kell mennünk a barlangba! Nincs sok idınk.
Nem kérdezte meg, miért nincs idejük, nem volt biztos benne, hogy elég ereje lenne feltenni a kérdést. Helyette inkább olyasmit kérdezett, amihez még mindig elég erıs volt, ami az egyetlen kristálytiszta gondolat volt a fejében.
- Tudod, hol van Kahlan?
Hat megállt, félig megfordult, és szúrós szemekkel ránézett.
- Persze! Jagangnál.
Jagangnál. Richard megdöbbent. Hat nemcsak emlékezett Kahlanra, hanem azt is tudta, hol van. Látszott rajta, kedvére való a férfi fájdalma.
Megfordult, és az ajtó felé indult.
- Most pedig gyere! Igyekezz!
Valami nem stimmelt. Richard nem tudta pontosan megfogalmazni, hogy mi, de érezte abban, amilyen hatással voltak rá a szavai. Valamilyen varázslattal tartotta fogva az akaratát, mintha lágy, ám vas szilárdságú pórázon vezette volna, mégis, most valahogy más volt az érzés. Enyhe félelmet érzett a nı viselkedésében.
De nem tudott most ezzel foglalkozni. Kahlan Jagangnál van. Vajon honnan tudhatta Hat, hogy kicsoda Kahlan? Annyira megdöbbentették a szavai, hogy képtelen volt értelmes magyarázatot találni rá.
Ha Hat elméje nem tartotta volna fogva az akaratát, biztosan összeesik. Rosszabbat el sem tudott képzelni. Gondolatai vadul kavarogtak a rémülettıl, miközben a sötéten kanyargó kıfolyosón a boszorkányt követte
Valamit muszáj tennie. Segítenie kell Kahlannak. Nemcsak a Sötétség Nıvéreitıl kellett most már félteni, hanem közös ellenségük bosszújától is.
A másik gondolat, Kahlanért érzett aggodalma mellett az volt, hogy tudja, hol van most Jagang. D'Hara-ban, a Népek Palotájánál. És most nála van Kahlan.
Annyira elgondolkozott, hogy nem is vette észre, mikor értek ki a szabad levegıre. Ahogy körülnézett, megértette, mi aggasztotta Hatot. Mindenfelıl csapatok özönlöttek a városba. Ezek táboroztak a völgyben elızı éjszaka.
Hat halkan átkozódott, miközben azon tanakodott, hogyan hagyhatnák el az udvart észrevétlenül. Minden bejáratnál katonák álltak, és már a visszautat is elzárta a kastélyba masírozók sorfala.
Mocskosak voltak, néhányan páncélt, mások egyszerő láncinget, de a legtöbben sötét bırvértet viseltek. Mellükön keresztbe vetve szegecselt szíjakon késeket és egyéb felszerelést viseltek, derekukon, nehéz bıröveken pedig szekercék, buzogányok és kardok lógtak. Richard még soha nem látott pokolibb kinézető hadsereget. A páncélingük felett vörös tunikát viselı palotaırök okosabbak voltak annál, semhogy szembeszálljanak ilyen óriási túlerıvel.
Richard biztosra vette, hogy a palotát elárasztó had nem más, mint a Birodalmi Rend.
- Egyezségünk úgy szól - lépett egy nagydarab katona Hat elé -, hogy Tamarang elismeri a Birodalmi Rend ügyét, és beengedi csapatait.
- Igen, természetesen - válaszolt Hat. - De... Sokkal korábban érkeztetek a vártnál.
A katona sötét tekintettel vizsgálta a palotát, miközben egyik kezét kardja markolatán nyugtatta.
Válogatott fegyvereibıl, jó minıségő páncéljából és a kiállásából Richard azonnal látta, hogyı a parancsnok.
- Hamarabb végeztünk, mint gondoltuk. Mivel jó néhány város ellenállás nélkül megadta magát, elıbb érkeztünk, és nem a tél elmúltával, ahogy terveztük.
- Nos, kérlek, engedd meg, hogy a királynı nevében üdvözöljelek - mondta Hat. - Éppen most indultam a keresésére.
A parancsnok bır vállvédıt, és díszes mellvértet viselt, melyen több vágás és karcolás mutatta, milyen sokszor tett már neki jó szolgálatot és védte meg az ellenséges fegyverektıl. Bal fülének cimpájában karikák sorakoztak, jobb arcára pedig végig pikkelyeket tetováltak, amelytıl külseje félig hüllıszerővé vált.
- Mi itt a Rend ügyét szolgáljuk, és Tamarang most már a Birodalmi Rend része. Remélem, itt mindenki örül, hogy a Rendhez tartozhat?
A köveken trappoló csizmák zajától nem lehetett hallani a napfelkeltét köszöntı madarak énekét. Az udvart teljesen elárasztották a katonák, és szorosan körbevettékıket.
- Hát persze - válaszolt Hat. Úgy tőnt, kezdi visszanyerni önuralmát. - A királynı és én bízunk benne, hogy te is tartod magad a megállapodáshoz, miszerint, a palota zárva lesz a Rend elıtt, ésİfelsége a királynı, valamint tanácsadói és szolgái kizárólagos használatában marad.
A katona néhány pillanatig a boszorkány szemébe bámult.
- Nekem mindegy. A kastély nem fontos nekünk. - Néhányat pislogott, mintha maga is meglepıdött volna rajta, hogy ilyesmibe beleegyezik. Kidüllesztette a mellkasát, és a korábbi határozottsággal folytatta.
- Viszont a megegyezés értelmében Tamarang többi része most már a Birodalmi Rendhez tartozik.
Hat beleegyezıen fejet hajtott. Halvány mosolya visszatért.
- Rendben van.
Richard hallotta ugyan a beszélgetést, de nem nagyon figyelt oda. Hat lazuló szorítását, melyet a katonák megjelenése váltott ki, arra használta fel, hogy észrevétlenül kivonhassa elméjét az irányítása alól.
Eljött az ideje, hogy tegyen valamit Kahlanért és magáért.
Bár a Tehetségéhez nem férhetett hozzá, és az Igazság Kardját is elveszítette, sem a kardforgatás mővészetét, melyre a Kard tanította, sem az élettapasztalatát nem vehették el tıle. A Tehetségét nem tudta ugyan használni, a szimbólumok jelentését, azonban nem felejtette el. Emlékezett arra, hogyan kell táncolni a halállal.
Még képes volt uralni a pengét.
Már csak szereznie kellett egyet.
Miközben Hat és a tiszt a határokat tisztázta, hogy ki meddig mehet el a városon belül, és a város mely része kihez tartozik, Richard hátra pillantott, és szemügyre vette a fanyelő kardokat, melyeket a katonák viseltek, valamint a közvetlenül mögötte, jobb oldalt álló helyettes tiszt bırnyelő pengéjét.
Rámosolygott, miközben egy pennyt görgetett az ujjai között. Szándékosan hagyta, hogy az érme megcsússzon, és a földre essen, mintha elügyetlenkedte volna a mutatványt. Lehajolt, hogy felvegye, egyik kezével megtámaszkodott a földön, miközben a másikkal az érméért nyúlt. Ahogy megfogta, egy kis port is felmarkolt vele együtt. A mögötte álló tiszt, aki a felettesét
és Hatot figyelte, alig méltatta figyelemre Richardot, aki letörölte a port a pénzdarabról, és a zsebébe tette. A boszorkány sokkal figyelemreméltóbb jelenség volt, mint ez a kis ügyetlen senki. Richard úgy tett, mint aki a portól próbálja megtisztítani a kezét, de valójában szándékosan eloszlatta mindkét tenyerén és az ujjain.
Nem akarta, hogy majd ha belekezd, megcsússzon a bırön a keze.
Anélkül, hogy megfordult volna, a mögötte álló tiszt felé hajolt. A férfi a
hálóját szövögetı Hatot figyelte, aki éppen a feltételeit ecsetelte a ıparancsnoknak. Richard nem nézett rá, mégis jól látta a férfi csípıjén függ kard markolatát. Jobb fegyver volt, mint amit a többiek viseltek.
Hat és a parancsnok még mindig beszélt. Richard kissé elfordult, mintha csak nyújtózkodna, majd egy szempillantás alatt a keze a markolaton volt, a következıben pedig már a kezében tartotta a csupasz kardot.

Az érzés emlékek árját zúdította rá, és eszébe jutott minden, amit a sok gyakorlás során megtanult. Bár ilyen alkalmakkor sokszor túlvilági erıkkel harcolt, a tudás, amire szert tett, valós tudás volt, nem mágia. A Richard elıtt élt számtalan Keresı tapasztalata volt ez, és hiába nem volt nála a Kard, a tudásra emlékezett.

A tiszt nyilvánvalóan azt hitte, Richard csak bohóckodik, óvatlanul megpróbálta visszavenni a kardját. Richard azonban megpördült, és egy hátravágással átdöfte a testét.

A katonák azonnal akcióba lendültek. Számtalan penge hasított a kora hajnali hővös levegıbe. Nagydarab férfiak hatalmas görbe csatabárdokat akasztottak le az övükrıl.

Richard elemében érezte magát. A köd már teljesen felemelkedett a gondolatairól. Nem volt biztos benne, hogy tudata, melyet igyekezett mindeddig elzárni, azonnal engedelmeskedni fog, de nem késlekedhetett, ez volt az egyetlen esélye. Tudja, hol van Kahlan. Muszáj elmennie érte. Ezek az emberek azonban az útjában állnak. Elıre lendült, és levágott egy szekercét forgató kart. A kiáltás és a spriccelı vér hatására a közelben állók ösztönösen elhátráltak, Richard pedig újabb kitörésre használta fel az értékes pillanatot. Újabb katonát szúrt át, aki felemelni készült a kardját. A férfi meghalt, mielıtt befejezhette volna a mozdulatot. Richard elfordult és kitért a közeledı fegyverek elıl.

A fémek pengését és az emberi kiáltások z őrzavarát már nem érzékelte. A világ elcsendesedett körülötte,ı pedig csak a célra koncentrált. Tökéletesen uralta minden mozdulatát. Ezek itt úgy vélték, semmi esélye egy egész hadsereggel szemben, csakhogyı nem egy hadsereggel harcolt, hanem egyes emberekkel. Ezek a katonák tömegként gondolkodtak, teret engedtek egymásnak, együtt mozdultak, mint egy hatalmas százlábú.

Ez pedig hiba volt. Richard ezt használta fel ellenük. Minden habozás, miközben egymásra vártak, csak arra volt jó, hogy közéjük vágjon, és megölje ıket. Hagyta, hogy erejük pocsékolásával hátráljanak és támadjanak, miközben ı szinte átsiklott a támadó pengék közt. Minden döfése talált. Minden csapás húst ért. Mintha sőrő bozótban kellett volna utat vágnia, miközben az érte nyúló indák elıl hajolgatott volna. Hagyta, hogy a kard ereje, lendülete végezze el a következı csapást, folyamatos mozgásban tartotta, ahelyett, hogy energiát és értékes idıt veszített volna a visszahúzásával. Ha lefelé suhintott, amikor átmetszette az egyik torkát, a felfelé mozdulattal egy újabb rárontó katonát szúrt át, és ahogy kifelé húzta a pengét már fordult is el a kardok és szekercék áradata elıl, melyek már csak hőlt helyét találták. Folyamatosan táncolt a rárontó, nyögı, kiáltozó katonák között. Szúrt, vágott, és a sikolyok megtöltötték a kora reggeli levegıt. Ellenfelei kezdtek elbizonytalanodni. Érezték, hogy nem képesek megállítani.

Richard mindvégig a céljára koncentrált. A fal felé tartott. Bár támadott, elhajolt és ismét támadott, kitartóan a kijárat felé, a szabadság felé haladt. Ki kell innen jutnia, akkor elmehet Kahlanért.

Elkaszált néhány el ıtte állót, miközben megpördülve kitért a többiek elıl. Nem az volt a célja, hogy minél többet megöljön közülük, csak az, hogy a nyitott kapuig eljusson.

Bár körülötte parancskiáltások harsantak, ordítottak a támadók, és a fájdalomtól üvöltöttek, akiket ledöfött vagy kibelezett, azı agyában mégis csend honolt. Ebbıl táplálkozott. Gyorsan választott célt, és habozás nélkül támadott. Nem vagdalkozott céltalanul, pontosan szúrt. Ha észrevette, hogy támadóit valaki vezeti, aki ügyesebb, és a többiek figyelnek rá,ıt vette célba. Közben, rést vágva a katonák közt, folyamatosan haladt a fal felé, ahol a kapu volt. Egy pillanatra sem pihent, kitartóan tört elıre. Nem engedte lélegzethez jutni az ellenfeleit. Könyörtelenül lesújtott rájuk, mindenkit levágott, akit ért, nem számított, hogy bátran támadott, vagy gyáván hátrált. Ellenfelei arra számítottak, hogy nagy számuk és üvöltésük majd eltántorítja, de nem így történt.

Végre elérte a falat. Még egy embert lefejezett baloldalon, aztán megint egyet a másikon. Ezzel szabaddá vált az út, átrohant a kapun.
Hirtelen azonban mintha megállt volna az idı. A fal túloldalán íjászok sorfala várta, nyílvesszıiket mind ráirányították. Ott álltak félkörben a kapu elıtt, és borotvaéles acélvégő nyilaikkal csapdába ejtették. Tisztában volt vele, hogy a több száz nyílvesszı elıl nem menekülhet, különösen ilyen közelségben.
Ekkor a parancsnok lépett át a kapun.
- Igazán lenyőgözı. Ilyet még sohasem láttam - mondta. A férfiıszintén ámuldozott, a csata azonban véget ért. Richard felsóhajtott, és leengedte a kardját.
A parancsnok közelebb lépett, és homlokráncolva méregette. Mögötte Hat fekete alakja rajzolódott ki az ajtóban, ahogy kitakarta a felkelı nap sugarait.
A parancsnok keresztbe fonta izmos karjait.
- Tudod, hogy játszák a Ja'La dh Jin-t? Richard erre a kérdésre nem számított. A fal túloldalán még mindig hallatszott, hogy a sebesültek kiáltoznak, és segítségért könyörögnek. Magabiztosan válaszolt.
- Igen, tudom, hogy kell játszani az Élet Játékát. A férfi mosolyogva vette tudomásul a fordítást, és láthatóan nem törıdve az embereivel, akiket Richard megölt, vagy megsebesített, csodálkozva ingatta a fejét. Richardot sem érdekelték sem a halottak, sem a sebesültek.İk döntöttek úgy, hogy a hódító sereghez állnak, és rabolnak, erıszakolnak és meggyilkolnak olyan embereket, akik semmi rosszat nem tettek, akiknek csak annyi a bőne, hogy nem hisznek abban, amiben a Rend, akik csak szabadon akarnak élni. Hat a parancsnok mellé lépett.
- Nagyra értékelem a segítségedet, hogy megfékezhettük ezt az embert. Elitélt bőnözı, és rám bízták. A büntetését maga a királynı fogja kiszabni.
A parancsnok ránézett.
- Most ölte meg egy rakás emberemet. Most már az én foglyom.
Hat úgy nézett, mint aki mindjárt tüzet fog okádni.
- Nem hagyhatom...
Több száz nyílvesszı vette azonnal célba. Rögtön elhallgatott, és csendben fontolgatta, mekkora a veszély. Akárcsak Richard,ı is tisztában volt vele, hogy hiába a Tehetsége, nem veheti fel a versenyt a rászegezıdı nyílvesszıkkel, melyek egy szempillantás alatt eltalálhatják. Egy is elég ahhoz, hogy meghaljon.
- Ez a férfi az én foglyom - magyarázta Hat halk, de határozott hangon. Éppen a királynıhöz tartottunk, mert...
- Most már azonban az enyém. Menj vissza a kastélyba! Ez a terület most már a Rendé, nem a királynı, vagy a te felségterületed. Ez a férfi pedig mostantól a mi foglyunk.
-De én...
- Távozhatsz. Vagy talán meg akarod szegni az egyezségünket? Szeretnéd, ha mindenkit lemészárolnánk a palotában?
Hat vizenyıs kék tekintetét végigjártatta a több száz íjászon, akik fegyverüket célra tartva állták körül.
- Az egyezségünk természetesen áll, parancsnok.
- Élénken figyelı szemét most a férfira szegezte.
- Én tiszteletben tartottam a megállapodást, és te is ezt fogod tenni.
A férfi biccentett.
- Akkor rendben van. Most pedig hagyj magunkra! Ahogy megegyeztünk, te, az uralkodók és a tisztségviselık szabadon tehetitek a dolgotokat, oda mentek, ahová akartok, az embereim nem fognak akadályozni sem téged, sem a többieket.
Hat egy utolsó gyilkos pillantást vetett Richardra, azután megfordult, és távozott. A parancsnok, a katonák és Richard együtt figyelték, ahogy átsiklik az ajtónyíláson, végig a halottak és haldoklók között anélkül, hogy akár egyszer is hátrapillantana, majd a kastély bejárata felé indul. A katonák szétváltak elıtte, nem álltak az útjába. A parancsnok Richardhoz fordult.
- Mi a neved?
Richard tudta, hogy nem adhatja meg sem a valódi nevét, sem pedig a Richard Cypher nevet, amellyel felnıtt. Ha megmondaná, valószínőleg rájönnének, kiı. A gondolatai szinte száguldottak. Hirtelen eszébe ötlött az a név, melyet Zedd szeretett használni, amikor el akarta fedni a kilétét.
- Ruben Rybnik vagyok.
- Nos, Ruben, választhatsz. Élve megnyúzunk, felvágjuk a hasadat, és hagyjuk, hogy a madarak vájják ki a beleidet.
Richard tudta, hogy nem vár rá ilyesmi. Mindössze annyit kell tennie, hogy támad, és az íjászok azonnal megölik. Mindazonáltal nem akart meghalni. Holtan nem lehet Kahlan segítségére.
- Ez a lehetıség nem tetszik túlságosan. Van másik? Ravasz mosoly terült szét a férfi arcán, a hüllıszerő pikkelyes tetováláshoz illı.
- Ami azt illeti, van. Tudod, a hadsereg minden hadosztályának van saját Ja'La csapata. Az enyémben
hatan játszanak az én embereim közül, meg még néhányan azok közül, akik átálltak hozzánk, és akiket a Teremtı kivételes tehetséggel áldott meg. Egészen hihetetlen volt, ahogy átküzdötted magad a falhoz, végig szem elıtt tartva a célt. Semmi sem állíthatott meg, mindegy hányan támadtak rád, te csak mentél tovább. Tipikus frontember vagy.
- Nem veszélytelen pozíció. A parancsnok megvonta a vállát.
- Az Élet Játéka veszélyes. Éppen most veszítettük el a frontemberünket. Meghalt a legutóbbi meccsen. Egy védıt került ki, de közben nem tudta elkapni a labdát, ami bezúzta a bordáit, s azok kiszúrták a tüdejét Borzalmas halála volt.
- El tudnék képzelni vonzóbb állást is. A parancsnok tekintete gonoszan
villogott. ő- Ha az a változat jobban tetszik, kipróbálhatod az élve nyúzást és a kesely lakomát.
- Játszhatok a császár csapata ellen?
- A császár csapata ellen? - ismételte meg a parancsnok Richard szavait, miközben a szemébe fúrta a tekintetét, annyira furcsállotta a kérdést. - Benned aztán van versenyszellem! - Végül bólintott. - Minden bejegyzett Ja'La csapat arról álmodik, hogy egyszer kiállhatİfelsége játékosai ellen. Ha érdemesnek bizonyulsz, és segítesz megnyerni a bajnokságot, mint a csapat frontembere, akkor igen, lehet, hogy lesz lehetıséged ellenük játszani. Persze csak, ha addig életben maradsz.
- Rendben, akkor vállalom. A parancsnok elmosolyodott.
- Szeretnél hıs lenni, mi? Errıl van szó? Ünnepelt Ja'La játékos akarsz lenni? Akit mindenki ismer?
- Lehet.
A parancsnok egy kissé közelebb hajolt.
- Szerintem te azokról a n ıkrıl álmodozol, akiket a dicsıség az ágyadba vonzhat. Gyönyörő hölgyek szemérıl és mosolyáról.
Richard Kahlan csodás, zöld szemére gondolt, és arra, hogyan tudott mosolyogni.
- Valóban, ez is átfutott az agyamon.
- Átfutott az agyadon!
A férfi felröhögött. - Akkor jobban teszed, ha elhessegeted a gondolatot. Te nem egy szerzıdött játékos vagy, hanem fogoly, mégpedig veszélyes fajta. Az ilyenekre, mint te külön szabályok vonatkoznak. Ketrecben, egy szekéren fogsz utazni, és csak játszani meg edzeni jöhetsz ki onnan, egyébként nem leszel több egy bezárt állatnál. Az edzések során keményen kell dolgoznod, hogy megtanulj együttmőködni a csapat többi tagjával, hogy megismerd az erısségeiket és gyengeségeiket, hiszen te leszel a frontember. De soha nem leszel egyedül.
Richard nem látott más lehetıséget.
- Értem.
A parancsnok mély levegıt vett, s a fegyverszíjába akasztotta a hüvelykujját.
- Akkor jó. Ha jól játszol, ha minden meccsen a legjobb formádat nyújtod, és ha esetleg sikerül legyıznünk a császár csapatát, akkor megengedem, hogy válassz magadnak egyet a nık közül, akik ilyenkor versengenek a játékosok kegyeiért.
- A gyıztesek kegyeiért - javította ki Richard. A parancsnok bólintott.
- Igen, így van. - Figyelmeztetıleg felemelte az ujját. - De elég egyetlen rossz mozdulat, és meghalsz.
- Áll az alku. Megtaláltad az új frontemberedet.
A parancsnok odaintette a többi tisztet, akik gyorsan közelebb jöttek.
- Készítsétek elı a vasketreces szekeret az új játékosunk számára! Azt hiszem, nem kell senkit figyelmeztetnem, mennyire veszélyes. Bánjatok vele akként! Azt akarom, hogy az ellenfeleinkkel szemben is hasznát vehessük a tehetségének.
A tiszt Richardot méricskélve felelt.
- Hát bizony, nem lenne rossz, ha gyakrabban nyerhetnénk.
A parancsnok bólintott, és sorolni kezdte az utasításait.
- Állítsatokıröket a kastély közelébe és a városba, mégpedig annyit, hogy Tamarang lakóinak biztosan ne jusson eszébe semmi ostobaság! Azután pedig a munkások lássanak neki, hogy megfelelı helyet készítsenek elı a hadtáp számára! Elıször egy kellıen nagy területet kell találni. Például valahol a városon kívül, a folyó közelében.
Vége a nyárnak, és a tél hamarosan itt van a nyakunkon. Az utánpótlás sőrőn és nagy mennyiségben érkezik majd, amelyre nagy szüksége lesz az Újvilágban állomásozó csapatainknak, hogy átvészeljék a telet. Tamarang város majd biztosítja, ami az építkezéshez kell. Van egy kikötı a folyón, ahol a faanyagot behajózzák, már csak utakat kell építeni az új táborhelyhez és az itt elszállásolt katonák barakkjaihoz.
Az egyik tiszt jelezte, hogy megértette a parancsot.
- Mindent elıkészítünk.
Richard feltételezte, hogy a Rend Tamarang város segítségével készül megépíteni a lerakatot. Látott már ilyet korábban. Könnyebb volt azokkal a városokkal
egyezkedni, akik buzgón csatlakozni kívántak a Rendhez, mint mindent lerombolni, majd újjáépíteni.
- Én máris tovább indulok a csapatokkal és ezzel az utánpótlással - közölte a tisztekkel a parancsnok. - Jagang mindenkit maga mellett akar tudni, aki él és mozog, amikor D'Hara-ra támad.
A D'Harai Birodalom vezére eközben csendesen állt, és hallgatta, hogyan tervezgetik az Újvilág lakóinak lerohanását, a szabadságra vágyók kiirtását, azt a csatát, amelyre soha nem fog sor kerülni - amirılı gondoskodott.
13. FEJEZET
Rachel arra ébredt, hogy Violet a szobájában járkál. Vas zárkája ajtajának apró nyílásán keresztül éppen a szoba túlsó felében lévı hosszú, magas ablakra látott. Bár a súlyos, kék függönyt még nem húzták félre, a két szárny közt beszőrıdı fény színe alapján valószínőleg éppen hajnalodott.
Violet királynı általában nem szokott ilyen korán felkelni.
Rachel fülelt, és megpróbálta kitalálni, mit csinálhat Violet. Hallotta, ahogy hosszan ásít, majd öltözködni kezd.
Rachel lábai elgémberedtek a szők ketrecben. Jó lett volna kimenni és kinyújtaniıket. Persze ennek a vágyának nem mert volna hangot adni. De legalább a nyelvcsipeszt nem tették rá. Néha Violet egyszerően nem vette a fáradságot.
Hirtelen megrebbent, és a szíve majd kiugrott az ijedtségtıl, ahogy Violet háromszor belerúgott a dobozba.
- Ébredj! - szólalt meg. - Nagy nap a mai. Egy hírnök éjjel levelet hozott. Hat visszatért néhány órával pirkadat elıtt.
A királynı fütyörészett, és folytatta az öltözködést. Már önmagában ez is nagyon szokatlan volt. Általában a szolgáit utasította, hogy vegyék elı a ruháját és öltöztessék fel, most pedig maga öltözött, ráadásul még fütyörészett is közben. Rachel ritkán hallottaıt fütyülni. Nyilvánvalóan jó kedve volt Hat visszatérése miatt.
Rachelnek elszorult a szíve arra a gondolatra, hogy ez mit jelent.
Az a kis fény, ami a doboz nyílásán át beszőrıdött, eltőnt, ahogy Violet benézett hozzá.
- Vele van Richard. Mőködött a varázsige, amit felrajzoltam. A mai lesz élete legrosszabb napja. Gondoskodom róla. Ma megfizet a bőnökért, amiket elkövetett ellenem.
Violet arca eltőnt. A fütyülés újrakezdıdött, ahogy a királynı átment a szoba másik végébe. Befejezte az öltözködést, felvette a harisnyáját és a csizmáját. Néhány perc múlva ismét a dobozhoz hajolt.
- Majd megengedem, hogy megnézd a korbácsolást. - Felszegte a fejét. - Na, mit szólsz?
Rachel börtöne hátsó sarkába húzódott és nagyot nyelt.
- Köszönöm, Violet királynı. Violet felállt, majd kuncogva folytatta.
Mire ma lemegy a nap, nem marad hús a hátán. - Elsétált a sarokban álló asztalkáig, meg vissza. Rachel hallotta, ahogy a kulcs elfordul a zárban. Fémesen kattant egyet a lakat, ahogy kinyílt, majd a fém ajtónak csapódott. Violet levette a pántról.
- És ez még csak a kezdet. Mást is... Kopogtak az ajtón. Valaki fojtott hangon a bebocsátást sürgette. Hat volt az.
- Máris jövök! - kiáltott oda Violet.
Rachel kissé közelebb húzódott a nyíláshoz. Látta, ahogy Violet sietve visszaakasztja a lakatot. Éppen zárta volna össze, amikor Hat dörömbölni kezdett az ajtón.
- Jól van, jól van! - kiáltotta Violet. Elengedte a lakatot, és átvágott a szobán. Ahogy a reteszt elhúzta, az ajtó azonnal kivágódott. Hat a szobába rontott, mint valami sötét, fenyegetı vihar.
- Nálad van? Itt van ugye? Bezártad oda, ahová mondtam? - kérdezte izgatottságtól remegı hangon Violet, ahogy Hat becsukta az ajtót.
- Máris elkezdhetjük a büntetést. Hívom azıröket...
- Elvitték a katonák.
Rachel közelebb húzódott a vasajtóhoz, hogy óvatosan kikukucskálhasson a lyukon. Hat közvetlenül az ajtó elıtt állt, a királynı Rachelnek háttal. Violet fehér szatén ruhát viselt, mélykék övet és fehér harisnyát a csizma alatt. Meredten bámult a boszorkányra.
- Micsoda?
- A Birodalmi Rend csapatai hajnal elıtt megérkeztek. Miközben itt beszélünk, elárasztják a várost és a palotaudvart. Több ezren vannak, több tízezren, vagy százezren is akár.
Violet zavartnak tőnt. Nem akart hinni a fülének, nem talált szavakat. - De hiszen ez lehetetlen. Azt üzented, hogy bezártad, ahogy utasítottalak, mégpedig abba a cellába, ahol megütött.
- A múlt idı helytálló. Éjjel érkeztünk, majd valóban bezártam, ahogy kívántad. Azután elküldtem az üzenetet, és elmentem néhány dolgot elintézni még virradat elıtt. Épp most akartam idehozni. Idetartottunk, amikor katonákba botlottunk. Nagydarab férfiak voltak, azok, akik az utánpótlást szállítják.İk nem fosztogatnak és mészárolnak. Tamarang azért kell nekik, mert itt akarják elraktározni az Óvilágból érkezı felszerelést és élelmiszert. Készségesen beleegyeztek, hogy...
- Richardról beszélj! Hat felsóhajtott.
- Túl késın értem oda. Már nem tehettem semmit. Minden irányból körülvettek minket a katonák, a
palotaıröket egyszerően félresöpörték. Gondoltam, jobb lesz, ha magam tárgyalok velük. Megpróbáltam magunkat és a személyzetet biztonságba helyezni, amíg még megtehettem.
Miközben a parancsnokkal alkudoztam kedvezı feltételekért, cserébe azért, hogy segítünk neki az utánpótlást biztosító utak megépítésében, Richard valahonnan szerzett egy kardot.
Violet csípıre vágta a kezét.
- Mi az, hogy szerzett egy kardot? - A hangja egyre rikácsolóbbá vált a haragtól. - Hiszen te magad gondoskodtál róla, hogy ne legyen kardja.
- Nem is az Igazság Kardja volt nála, hanem egy másik, közönséges kard. Valószínőleg egy figyelmetlen katonától vette el. Ennek ellenére nagyon is tudta, hogyan használja. Szinte egyik pillanatról a másikra háború tört ki. Richard olyan volt, mintha maga a halál szabadult volna el. Tucatjával vágta le a Birodalmi Rend katonáit. Tisztaırület volt az egész. Valóságos csata dúlt. A katonák támadtak, anélkül, hogy tudták volna, valójában mit kellene tenniük. Elszabadult a pokol. Ekkora felfordulást nem tudok kezelni. Túl sokan voltak, és túl sok volt az erıszak. Idıre lett volna szükségem, hogy a befolyásom alá tudjam vonniıket, de nem volt idı. Richard a falhoz ért, és...
- Megszökött! Mindezek után megszökött!
- Nem. A falon túl több száz íjász várta. Elfogták. Violet megkönnyebbülten sóhajtott.
- Akkor jó. Egy pillanatig már azt hittem...
- Nem! Nem jó! A parancsnok nem hajlandó elengedni, mert annyi emberét megölte. Azt mondja, Richard most már azı foglya. Valószínőleg ki akarják végezni. Szerintem nem éli meg a holnapot. Ahogy jöttem ide
felfelé, a kastélyban az egyik ablakon kinézve láttam, hogy berakják egy vasketrecbe egy szekérre. Elvitték az északra tartó csapattal együtt. Violet ingerülten hunyorgott.
- És te elengedted? Hagytad, hogy azok a mocskos kis senkik elvigyék? Elvigyék azt, ami az enyém?
A hirtelen beállt csendben Rachel látta, hogy Hat tekintete elsötétedik. Még soha nem látta, így nézni a királynıre, amitıl az jutott eszébe, talán nem ártana, ha Violet kissé megfontoltabb lenne.
- Nem volt más választásom - válaszolt Hat, szavai olyanok voltak, mint a jég. - Több száz íjász vett célba, nem hagytak más lehetıséget. Én sem akartam átengedni nekik Richardot, gondolhatod. Túl sok energiát öltünk a kézrekerítésébe.
- Meg kellett volna állítanodıket. Neked van hatalmad!
- Nem elegendı ahhoz, hogy...
- Te ostoba, semmirekellı idióta! Rád bízok egy fontos feladatot, de te nem vagy képes átlátni, mit jelent nekem! Ezért félholtra korbácsoltatlak! Egy fikarcnyival sem érsz többet, mint a többi üresfejő léhőtı körülöttem! Richard helyett te fogod elszenvedni a haragomat, hogy megtanuld a leckét!
Rachel még a fejét is behúzta, amikor a pofon elcsattant. Violet az ajtó elé esett.
- Hogy merészelsz hozzám érni? - szólalt meg Violet, és az állát tapogatta. Ezért lefejeztetlek.İrség! Hozzám!

Szinte azonnal kopogtak az ajtón. ıször az ajtó elıtt a földön ülıHat kinyitotta. Két lándzsásır állt kint, akik el
királynıre bámultak, majd a kilincset fogó nı fakó szemeibe.
- Ha még egyszer kopogni mertek ezen az ajtón
- sziszegte Hat -, nyers májatokat eszem meg reggelire, és a véretekkel öblítem le.
A kétır elsápadt.
- Elnézést a zavarásért, Úrn
- Bocsánatodat kérjük - tette hozzá a másik, majd megfordultak és elt ım, - mondta az egyik.őntek a
folyosón.
Hat hörögve megragadta Violet haját és annál fogva talpra rángatta. Akkora pofont kevert le neki, hogy a szoba másik felébe bukfencezett, és esés közben összevérezte a szınyeget.

- Te hálátlan kis szörnyeteg! Elegem van bel ıled! Elég sokáig tőrtem az ostobaságaidat. Mostantól hallgatsz, vagy kitépem a nyelvedet, amit visszaadtam.

Hosszú, csontos kezével megint a hajába markolt, megemelte és a falhoz vágta. Rachel látta, hogy Violet karja bénán lóg mellette. Meg sem próbálta védeni magát, ahogy Hat újra és újra megütötte. Orrán, száján folyt a vér, s a fehér ruhájára folyt, a falra kenıdött.
Amikor a boszorkány végre elengedte, Violet zokogva esett össze.
- Elhallgass! - mordult rá Hat, egyre növekv ı haraggal. - Talpra! Állj fel, ha mondom, vagy soha többé nem kelsz fel!
Violet nagy nehezen összeszedte magát, és megállt Hat elıtt. A boszorkányra nézett. Szemében a könnyek mellett rémület bujkált.
Felemelte az állát. Szinte látható volt, ahogy próbálja leküzdeni a félelmét, és helyette a sértettségébe kapaszkodik.
- Hogy merészeled bántalmazni a királyn
- A királynımet? - gúnyolódott Hat. — Madzagon rángatott királyn ıdet? Majd én...ı voltál

csupán, de mostantól az sem vagy. Ezennel lemondasz. Most már én vagyok a királynı, mégpedig nem egy pöffeszkedı, hisztériás kis senki, aki fontosnak hiszi magát, hanem valódi királynı, akinek hatalma van. Hat királynı. Megértetted?

Violet hirtelen dühében elsírta magát, erre Hat ismét pofon vágta. Már csupa vér volt a világoskék csipke-mintával díszített fal. Violet, mint az elıbb, most sem reagált, a dühös boszorkánnyal szemben tehetetlen volt.

Hat csíp ıre tett kézzel fölé hajolt.
- Azt kérdeztem, megértetted-e.
Violet hallotta a kérdésben a halálos fenyegetést, ezért rémülten bólintott.
- Mondd ki! - Hat ismét megütötte. - Felelj rendesen, ha a királynıd kérdez! Violet egyre hangosabban sírt, mintha ezzel megtarthatná a trónját.
- Mondd ki, vagy élve megfızlek, felaprítalak és a disznók elé vetlek.
- Igen... Hat királynı.
- Nagyszerő, - sziszegte Hat epés mosollyal az ajkán, majd kihúzta magát.
- Hát lássuk, mi hasznomra lehetsz még? - A mennyezetre nézett, egyik

ujjával megérintette az állát, fölényes pózban, mintha elmélkedne.
- Nem is tudom, egyáltalán életben hagyjalak-e. - Tudom már! Te leszel az
udvari festı. Személyzetem jelentéktelen tagja. De ha jól végzed a munkádat,
életben maradsz. Persze, ha csak egyszer is csalatkoznom kell benned, moslék
lesz belıled, és a disznók vályújában végzed. Megértetted?
Violet bólintott, de a boszorkány merın rámeredt, ezért hozzátette:
- Igen, Hat királynı.
Hat büszkén, gonosz mosollyal nyugtázta, milyen hamar beadta a derekát
Violet. Megragadta a volt királynı gallérját.
- Most pedig sürgıs dolgunk van. Még mindig nincs veszve minden.
- De hogyan? - nyafogta Violet. - Richard nélkül...
- Lenyestem a karmait. A Tehetsége most az enyém,ı továbbra is el van
vágva tıle. Én döntöm el, mi lesz vele. Ami a többi dolgot illeti, van más módja
is, de sajnos az sokkal bonyolultabb. Csak azért akartam Richardot használni,
mert vele könnyebben ment volna, emellett így el tudtalak hallgattatni, s te
zokszó nélkül dolgoztál. A másik módszer sokkal komplikáltabb, mert sokkal
több embert érint, tehát máris neki kell állnunk.
- Mi a másik módszer?
Hat kényszeredetten elmosolyodott.
- Szükségem van még néhány festményre. - Egyik kezével kinyitotta az ajtót,
míg a másikkal a folyosóra rángatta Violetet. - Egy nıt kell lefestened, akinek
fém nyakörv van a nyakán.
- Miféle nıt? - kérdezte Violet remegı hangon.
Rachel már alig láttaıket, ahogy kimentek a folyosóra. Hat az ajtógomb után
nyúlt. - Nem emlékszel rá. Emiatt nem lesz a dolog egyszerő, de majd elmagyarázom, hogyan rajzold. Mindazonáltal, biztos, hogy nehezebb lesz, mint
eddig bármi, amit festened kellett. Attól tartok, ez nemcsak a Tehetségedet,
hanem a tőrıképességedet is próbára teszi majd. Ha azonban
nem akarod a disznók eledeleként végezni, mindent bele kell adnod. Érted?
- Igen, Hat királynı- felelte Violet sírással küszködve.
A boszorkány nekiiramodott, és Violetet is magával rángatta. Az ajtót
becsapta maga után. Rachel a hirtelen beállt csendben lélegzetvisszafojtva
várta, vajon eszükbe jut-e, vajon visszajönnek-e érte. Egy kis idı múlva lassan
kifújta a levegıt. Violet visszatette a lakatot, így nyilván nem foglalkozik
Rachellel. Most nagyobb problémája van annál, hogy kiengedjeıt. Megrémült. Itt fog meghalni ebben az átkozott ládában? Senki nem jön,
hogy kiengedje? Lehet, hogy Hat visszajön, és megöliıt? Végül is,ıt csak
Violet szórakoztatására tartották itt. Most már nem volt rá szükség. Most már Hat parancsolt.
Rachel szinte mindenkit ismert a kastélyban. Tudta, hogy senki sem mer
majd szembeszállni Hattal, ha közli velük, hogy mátólı a királynı. Mindenki
félt Violettıl, mert megbüntette és kivégeztette az embereket, de Hattól még
jobban féltek, mertı volt az, aki érvényt szerzett Violet szeszélyeinek.
Ráadásul, ha Hat mondott valamit, az emberek mintha minden másról
elfelejtkeztek volna, csak azı utasítására koncentráltak. Azoknak pedig, akik
ellentmondtak, érdekes módon nyoma veszett. Rachelben hirtelen felmerült,
milyen jóltápláltnak tőntek a disznók.
Arra gondolt, Hat mennyire megverte Violetet, ésı mégsem tett semmit,
hogy megvédje magát. Még a kezét sem emelte fel. Rachel tudta, hogy Hat
boszorkány, aki képes az emberek minden ellenállását letörni. Ilyenkor
egyszerően azt teszik, amit mond nekik, bármennyire is nem akarják. Mint a két
ır. Látták a vérzı királynıt a padlón, hallották, hogy segítségért kiáltott, mégis
Hatnak engedelmeskedtek, nem Violetnek.
14. FEJEZET
Rachel egy ideig csak tilt a ládában és gondolkozott. Aggódott, vajon mi fog történni vele.
Egyszer csak eszébe jutott valami.
Óvatosan, csendesen, bár senki sem volt a szobában, és az ajtó is zárva volt, szorosan a láda ajtajához simult. Egyik szemével kikukucskált a lyukon. Körbenézett, mert attól tartott, hogy a boszorkány valahogy mégis szemmel tartja. Néha a nı megjelent az álmaiban. Ha most hirtelen elıtte teremne a semmibıl, Rachel meg sem lepıdne. A személyzet arról suttogott, milyen furcsa dolgok történnek a kastélyban, mióta a boszorkány megjelent.
A szoba azonban üresnek tőnt. Nem volt ott senki, nem volt semmilyen magas, fekete ruhás alak.
Miután Rachel meggyızıdött róla, hogy egyedül van, a lakatot kezdte vizsgálgatni. Eltartott egy darabig, mire felfogta, mit lát.
A lakatot, amely a helyén lógott ugyan, nem kattintottak össze.
Rachel emlékezett rá, hogy Violet megnyomta, amikor Hat kopogott az ajtón, de sietségében valószínőleg nem elég erısen. Ha ki tudná akasztani, kinyithatná az ajtót, s akkor megmenekülhetne.
Hat magával vitte Violetet á barlangba. Elmentek.
Megpróbált átnyúlni a rácson, hogy leakassza a lakatot, de nem érte el. Valamilyen botra lett volna szüksége hozzá. Körbenézett apró hálóhelyén, de semmi ilyesmit nem látott. A ládán kívül jó pár dolog volt, ami megfelelt volna, de bent semmi.
Márpedig amíg a lakat be van akasztva, addig hiába lökdösi az ajtót, még a végén a lakat is bezárul.
Reményvesztetten dılt hátra a takaróján. Annyira hiányzott neki Chase! Egy kis ideig édes álom volt az élete. Volt családja, csodálatos édesapja, aki vigyázott rá, aki rengeteg mindenre megtanította.
Rachel elgondolkozva húzogatta a durva fonalat, amivel a takaró szélét beszegték. Milyen csalódott lenne Chase, ha látná, hogy ilyen könnyen feladta, és most itt kesereg! De hát mit tehetne? Semmi olyasmi nem volt a ládájában, amivel leakaszthatta volna a lakatot. Rajta volt a ruhája meg a csizmája. A csizma nem fér át a résen. Ezen kívül csak a takarója volt még ott. Rachel mindent számba vett. Nem volt más.
Ahogy húzogatta, egyre hosszabban felfeslett a takaró széle. Már egy csomó fonal tekeredett az ujjára. Akkor egyszer csak bevillant egy ötlet.
Tovább húzta a fonalat, bontogatta az öltéseket, míg a takaró egyik felét szinte teljesen felbontotta. Egész hosszú fonalat sikerült így kiszabadítania. Kettıbe hajtotta, azután a tenyere meg a lába közé fogva több rétegbe próbálta sodorni, hogy erısebb madzag legyen belıle. A végén hurkot formált, majd a nyíláshoz húzódott.
Vigyázva kidugta a zsineget. Megpróbálta a hurkot a lakatra húzni, hogy leránthassa vele. Kigondolni persze sokkal egyszerőbb volt, mint megtenni. A fonal nagyon laza volt, nem lehetett irányítani. Rachel többször is megpróbálta, de mindig lecsúszott a lakatról. Egyszerően képtelen volt beakasztani, mindig kijött alóla. Már odadobni sem volt egyszerő, annyira könnyő volt a fonal. Ha meg odaesett ahova szánta, akkor meg beakasztani nem volt képes.
Ismét eldobta, s bár a madzag pont a lakat tetejére esett, a vége felemelkedett, ahelyett, hogy lefelé hajlott.
volna, így nem tudta rácsúsztatni a lakat nyitott szárára.
Visszahúzta, kissé megköpködte, hogy megnedvesítse, azután ismét megpróbálta. A nedves fonal valamivel súlyosabbnak bizonyult. Pontosabban lehetett vele célozni. Már égett a karja, alig tudta tartani, hiszen folyamatosan ki kellett tekernie ahhoz, hogy mozgatni tudja a madzagot. Úgy érezte, biztosan eltelt az egész délelıtt. A fonal pedig állandóan kiszáradt.
Rachel megint visszahúzta, majd a szájába vette, hogy benedvesítse. Visszament a lyukhoz, hogy megint eldobja. Most elıször pont jó helyre esett, a hurok éppen a lakat szára alá lógott.
Megdermedt. Ennyire közel még soha sem jutott a megoldáshoz. Nem volt könnyő kilátni a lyukon úgy, hogy a kezét is kidugta rajta, de annyit látott, hogy ha most meghúzza a fonalat, akkor a hurok felemelkedik, de nem akad be.
A fonal olyan nedves volt, hogy hozzátapadt a hosszú fém részhez, ami behúzódott, amikor a lakat bezárult. Rachelnek támadt egy ötlete. Óvatosan tekerni kezdte a fonalat a mutató és a hüvelykujja közt. Ahogy húzta, a nyáltól a fémhez tapadt rész nem mozdult, míg a másik fele átfordult. Pislogni sem mert. Most pont ott volt a hurok, ahol lennie kellett. Rettegett, hogy ha megmozdul, és elrontja, soha többé nem lesz ilyen jó esélye. Mi van, ha nem gondolta át eléggé a mozdulatot? Mi van, ha elvéti?
Chase arra tanította, hogy használja a fejét - a józan eszét - és döntsön.
Mindent átgondolt, a hurok pont jó helyen volt. Ha most meghúzza, s az továbbra is odatapad a fémhez,
ahogy eddig, akkor pont beakad. A szíveırülten kalapált. Hangosan, zihálva szedte a levegıt. Lélegzetét visszatartva meghúzta a madzagot. A fém lapos részéhez még mindig odatapadtak a szálak. Ha túl erısen húzza, leválik.
Kissé lejjebb nyomta az ujjait, változtatott a húzás irányán, hogy biztosan beakadjon a hurok, ahelyett, hogy lecsúszna.
A hurok megfeszült, és a lakat nyitott szárára csusszant. Hihetetlen volt! Finoman, de határozottan felfelé kezdte emelni. Amikor már szinte majdnem kijött a lakat, a záró rész hornyolt része beakadt. Hiába húzta, csak kissé elfordult, de a fémet nem engedte el. Nem merte erıvel húzni, nehogy elszakadjon a fonal.
Bár több rétegőre sodorta, mégsem tudhatta, kibír-e egy erısebb rántást. Kissé meglazította, lejjebb engedte a lakatot, majd enyhén megrázta, hátha kiakad.
A lakat föl-le ugrált, majd egyszer csak leesett, és a fonal végén lengedezett, amit Rachel még mindig a kezében tartott.
Gyorsan megnyomta az ajtót, ami nyikorogva kinyílt. A keze fejével letörölte a megkönnyebbüléstıl kibuggyant könnyeket az arcáról. Kiszabadult! Bárcsak Chase láthatta volna!
Most azonban gyorsan el kell tőnnie a kastélyból, még mielıtt Violet vagy Hat visszatér. Rachel nem tudta, vajon Violet tisztában van-e vele, hogy nem zárta vissza a lakatot. Ha igen, és megemlíti Hatnak, hamarosan visszajönnek.
Rachel azonnal a nagy ajtó felé indult, de hirtelen még egy fontos dolog eszébe jutott. Megfordult és visszarohant a sarokban álló asztalhoz. Kissé megdöntötte a tetejét, ahogy Violet szokta, amikor felírta magának kit kell megbüntetni, vagy kivégezni. Rachel megragadta az arany fogót az alsó fiókon, kihúzta, majd félre tette. Bedugta a nyílásba a kezét és körbe tapogatózott. Az ujjai fémes tárgyat tapintottak.
Kivette. A kulcs volt az. Violet nem vitte el innen. Még mindig ott volt, ahová éjszakára betette. Megkönnyebbülten a csizmájába süllyesztette a kulcsot, majd visszatette a fiókot és lecsukta az asztalt.
Gyorsan becsukta az alvó ládája ajtaját, a helyére akasztotta a lakatot és összezárta. Jól meg is rángatta, hogy biztos legyen benne, tényleg bezárult, amit szerencsére Violet elfelejtett megtenni. Ha bárki bejön a szobába, azt fogja hinni, hogy Rachel még mindig bent van a ládában, holott addigraı már messze jár.
A dupla szárnyas ajtóhoz futott, résnyire nyitotta és kilesett. A folyosó üres volt. Kisurrant a nyíláson, csendesen behúzta az ajtót maga mögött, körbe nézett, majd a lépcsık felé indult. Olyan gyorsan futott, ahogy csak tudott. A másik emeleten, egy faborítású, ablaktalan folyosón, egy bezárt szoba felé tartott. Még mindig égtek a lámpák. Egész éjjelre égve hagytákıket arra az esetre, ha a királynı az ékszeres szobájába kívánna jönni. Miközben végigsietett a folyosón, egy lábon ugrált, hogy a csizmájából kivehesse a kulcsot. Kulccsal a kezében, ahogy elérte az ajtót, amit keresett, hátra pillantott a válla fölött. Akkor látta meg a férfit a folyosó túlsó végén. Az egyik lakáj volt. Rachel ismerte látásból, de a nevét nem tudta.
- Rachel kisasszony? - szólította a nevén, és homlokráncolva megállta elıtte.
Rachel bólintott.
- Tessék, mi a helyzet?
- Pontosan ezt akartam én is kérdezni. - Az ajtóra nézett. - Mi a helyzet?
Chase arra tanította, hogy könnyő kitérni a válaszadás alól, ha az ember egyfolytában visszakérdez. Arra is megtanította, hogyan hárítsa el magáról a gyanút azzal, hogy olyan színben tünteti fel a dolgokat, mintha a másik valami rosszban sántikálna. Gyakran játszották ezt a játékot, amikor úton voltak. Tudta, hogy most is ezt kell tennie, csakhogy ezúttal ez nem volt játék, halálosan komoly volt a helyzet.
Megpróbált rosszalló tekintetet ölteni. Chase erre is megtanította. Azt mondta, akkor sikerül a legjobban, ha elképzeli, hogy egy fiú meg akarja csókolni.
- Szerinted?
A férfi összeráncolta a szemöldökét.
- Szerintem ki akarod rabolni a királynı ékszeres szobáját.
- Szerintem meg te akarod elvenni tılem a királynı ékszereit, amelyekért ideküldött. Ezért leskelıdtél a sarkon? Vártad, hogy majd eljön valaki a királynı ékszereiért, és akkor kirabolhatod?
- Leskelıdtem? Kirabolni? Ugyan már! Csak azt akartam tudni...
- Tudni akartad? - Rachel csípıre vágta a kezét. Te akartad tudni? Talán te felelsz az ékszerekért? Miért nem kérdezed meg Violet királynıtıl, amit tudni szeretnél? Gondolom, örül majd neki, ha egy lakáj kérdésekkel nyaggatja. Talán csak megkorbácsoltat érte, de megtarthatod a fejedet. Én azért vagyok itt, mert ide küldött. Talánıröket kell hoznom magammal, hogy megvédjenek engem és a királynı ékszereit?
-İröket? Dehogy!
- Akkor mi dolgod van neked itt? - körülnézett, de senkit nem látott. İrség!
- kiáltotta, persze nem túl hangosan. İrség! Egy tolvaj el akarja lopni a királynı ékszereit!
A férfi pánikszerően próbálta elhallgattatni, de aztán mást gondolt, és egyetlen szó nélkül elviharzott. Vissza se nézett. Rachel gyorsan kinyitotta az ajtót, ismét körülnézett, majd besurrant. Nem hitte, hogy meghallhatták, de azért nem akarta húzni az idıt.
A falat beborító fényes fa fiókok, melyeket nyakláncok, brossok, tiarák és győrők töltöttek meg, nem érdekelték. Azonnal a fehér márványoszlopocskához ment, amely magányosan állt az ékszerszoba távolabbi sarkában. Régen Milena királynı a kedvenc drágaköves szelencéjét tartotta rajta, melyet minden alkalommal megcsodált.
Most egy másik Szelence volt a helyén, amelyet mintha azİrzı legsötétebb gondolatiból alkottak volna. Olyan fekete volt, hogy gonoszsága elhomályosította az értékes ékszerek csillogását.
Rachel már azt is győlölte, amikor Milena királynı Szelencéjét meg kellett érintenie, ehhez pedig még kevésbé akarózott hozzáérnie.
Mégis meg kellett tennie.
Azt is tudta, hogy sietnie kell, ha nem akarja elvesztegetni egyetlen esélyét a szökésre. Violetnek bármikor eszébe juthat, hogy nem zárta össze a lakatot, és elmondhatja Hatnak, vagy Hat kiolvashatja a gondolataiból. Rachel gyanította, hogy a boszorkány ilyesmire is képes. Márpedig, ha rájönnek, hogy nem zárták be a ládát, visszajönnek.
Rachel leemelte a fekete Szelencét a márványoszlopról, majd betette a fal mellett álló bırtáskába, amelyben Sámuel elhozta.
Az ajtó felé félúton megállt a fakeretes tükör elıtt. Győlölte a tükörképét, mert győlölte látni, Violet mennyire tönkretette a haját, amikor levagdosta. Míg a kastélyban élt Violet hercegnı játékszereként, nem növeszthette meg, mert csak egy kis senki volt. Ahogy Violet visszakapta, az volt az elsı dolga, hogy egy hatalmas ollóval levágta gyönyörő, hosszú, szıke haját. Most nyílt elıször alkalma közelrıl megnézni. Letörölte a könnyeit.
Chase, amikor elıször elvitte magával, azt mondta neki, hogy ha a lánya akar lenni, meg kell növesztenie a haját. Az azóta eltelt néhány év során szépen meg is nıtt, és tényleg Chase lányának érezte magát. Most, akit a tükörben látott, már alig hasonlított arra a kislányra, aki Giller varázslónak ellopta Orden Szelencéjét. Megváltoztak a vonásai. Kevésbé volt... kislányos, és kevésbé... édes. Chase szerint most az az átmeneti fázis jön, ami a nıvé válásig tart. Nagyon hosszúnak tetszett az út, amit addig be kell járnia, de Chase ígérete szerint egyszer gyönyörő nı lesz belıle. Persze ha nincs Chase, úgysem érdekel senkit, mi lesz vele.
Chase halott, és neki megint levagdosták a haját. Violet nem egyszerően levágta, hanem tépte, ahol érte, úgyhogy most összevissza, loncsosan lógott a fején. Úgy nézett ki, mint egy korcs, aki a szemétdombon aludt. Rachel azonban mást is észrevett a tükörben. Meglátta azt a nıt, akivé Chase ígérete szerint egyszer válni fog.
Vajon mit szólna most Chase, ha látná mit mőveltek a fejével?
Elhessegette a gondolatot, az összehúzott bırtáskát a vállára vetette, kinyitotta az ajtót, hogy kileshessen, majd kissé még jobban, hogy a másik irányba is kilásson. Minden tiszta. Gyorsan kiment a folyosóra, becsukta, majd bezárta az ajtót.
A kastély minden folyosójára, annak minden kanyarulatára emlékezett, csakúgy, mint Chase mosolyára, amikor mosolyognia kellett, akkor is, ha nem akart. A legjobban azt szerette, amikor a férfi, bár korholni próbálta, elnevette
magát. ın ment, hátha elkerülheti azıröket, akik általában a f
ı
A cselédlépcs
folyosón járıröztek. Az emberek szótlanul siettek el mellette, mindenki tette a dolgát, senki sem tudta még, hogy más a királynıjük. Kíváncsi volt, mit szólnak majd, ha kiderül. Tudta, hogy Violetet győlölik, Hattóll viszont egyenesen rettegnek.

Pletykálkodó mosón ık cipelték a mosnivalót. Rachel elrohant mellettük. A férfiak, akik élelmiszert hoztak a palotában lakóknak, szintén figyelmen kívül hagyták, Rachel pedig kerülte a tekintetüket, nehogy valamelyikük megszólítsa.

Egy ajtóhoz ért, amely a kastélyból kifelé vezet ı oldalfolyosóra nyílt. Ahogy befordult a sarkon, szinte beleütközött kétırbe. Vörös tunikát viseltek a páncéling felett, és fényes hegyő dárdát tartottak a kezükben. Az övükrıl kardok lógtak.

Rachel bizonyos volt benne, hogy nem fogják átengedni anélkül, hogy meg ne kérdeznék, mit csinál itt, és merre tart.
- El kell tőnnötök innen! - kiáltott rájuk. - Gyorsan! - A háta mögé mutatott. A Birodalmi Rend katonái betörtek a kastélyba!
Az egyikır két kezével a lándzsájára támaszkodott.
- Nekünk nincs miért tartanunk tılük.İk a szövetségeseink.
- Le akarják fejezni az összes palotaırt. Hallottam a parancsnokukat. „Fejezzétek leıket!” - ezt mondta. - „Legalább több marad nekünk”. Erre a katonák megragadták hatalmas szekercéiket.
- Azt is mondta a parancsnokuk, hogy mindent megtarthatnak, amit azıröknél találnak. Mire vártok? Mentsétek az irhátokat! Siessetek!
Azırök leesett állal figyelték.
- Erre! - mutatott a cseléd lépcsıre Rachel. - Itt biztosan nem fognak keresni.
Menjetek! Majd én szólok a többieknek!
A két férfi köszönetet mormolt, s gyorsan a cselédlépcsı felé indult. Amikor
végre eltőntek, Rachel ismét nekiiramodott. Kisvártatva el is érte a kastély
ajtaját. Azon az úton haladt, amit a szolgák használtak, ha be kellett szaladniuk
valamiért a városba. Nagydarab, marcona katonák járıröztek mindenfelé, de a
szolgákkal nem törıdtek. Rachel a tetıfedık közé vegyült és szekerük hatalmas
kereke mellett lépkedett. A deszkák eltakarták az arcát.
A katonákat nem érdekelték a dolgukra igyekvı szolgák, csak a csinosabb
nıkre fordítottak nagyobb figyelmet. Rachel leszegett fejjel igyekezett elıre.
Tépett hajával nem volt túl vonzó, így a katonák nem állították meg. Miután elérték a kıfalat, még egy darabig a szolgákkal tartott, mígnem egy
kis erdısávhoz értek az ösvény mellett. Ekkor a háta mögé pillantott.
Szerencsére a katonák közül senki sem nézett felé.
Egy macska fürgeségével besurrant a fák közé, majd amikor már a vastag
balzsamfenyık és luccok eltakarták, rohanni kezdett. Egy szarvascsapást követve északnyugatnak indult. Futás közben egyszer csak a semmibıl utolérte a
pánik, és átvette a lába irányítását. El kellett innen tőnnie. Ez az egyetlen
esélye. Futnia kell.
Ha a Birodalmi Rend katonái itt találják, nagy bajban lesz. Nem tudhatta
biztosan, mit tennének vele, de el tudta képzelni. Chase egyik este a tábortőznél
elmondta neki, milyenek ezek a katonák, és mit tennének vele, ha a kezük közé
kerül.
A lelkére kötötte, hogy ha ilyenekkel találkozik, harcoljon minden erejével,
mert nem szabad, hogy foglyul ejtsék. Azt mondta, nem akarja megijeszteni
ezzel, csak biztonságban szeretné tudni. Persze ettıl még elsírta magát
ijedtében, és csak akkor nyugodott meg, amikor Chase védelmezın magához
ölelte.
Rádöbbent, hogy semmilyen fegyvert nem hozott magával. A késeit elvették.
Bárcsak okosabb lett volna! Mielıtt elindult, körül kellett volna néznie Violet
szobájában, hátha megtalálta volna a késeit. Csakhogy annyira gyorsan el akart
tőnni onnan, hogy erre nem is gondolt. A konyha felé is futhatott volna, amikor
arra járt, de teljesen eszét vette a szabadulása felett érzett öröm. Chase foroghat
a sírjában. Valószínőleg legszívesebben visszatérne a halálból, hogy megszidja
ezért az ostobaságért. Égett az arca a szégyentıl.
Meglátott egy vastag faágat a földön. Megállt, felvette, és meghajlítgatta.
Egészségesnek tőnt, de azért próbaképpen rávágott vele az egyik fenyı
törzsére. Nem reccsent. Kissé nehezebb volt, mint amit szívesen cipelt, mégis
legalább volt nála valami.
Valamivel lassabban ugyan, mint eddig, de tovább indult. Próbált minél
messzebbre kerülni a kastélytól, mivel nem tudhatta, mikor fedezik fel az
eltőnését, és azt sem, vajon képes-e Hat a nyomára akadni. Lehet, hogy
egyszerően belenéz egy tál vízbe, és már látja is, merre jár. Ez a gondolat még
nagyobb sietségre ösztökélte.
Kora délutánra egy úthoz ért. Úgy tőnt, északnak tart, Aydindril irányába.
Fogalma sem volt, mire számíthat, ha arra megy, de nem volt jobb ötlete. Ha
vissza tudna jutni a Varázslók Tornyába, Zeddhez, a varázsló biztosan a
pártfogásába venné.
Annyira elgondolkodott, hogy nem vette észre a férfit, amíg neki nem ment.
Felnézett, és rögtön látta, hogy egy Birodalmi katona áll elıtte.
- Nocsak, nocsak, mit találtam?
Ahogy lehajolt, Rachel minden erejét összeszedve elıre lendítette a
husángot, és a férfi térdére vágott. Az felkiáltott, majd a térdét szorongatva a
földre roskadt, miközben válogatott rondaságokat kiabált.
Rachel rohanni kezdett. Megint a szarvascsapást követte, mert kisebb volt, s
bár neki megfelelt, a nagydarab férfiaknak biztosan nem. Hirtelen csörtetést
hallott a bokrok között, mintha vagy tucatnyian üldöznék. A férfi, akire
rávágott, még mindig átkozódott, két szitok közt meg a társainak kiabált, hogy
kapják el.
Egyszer csak egy tisztás tárult elé. Alig kapott levegıt, és a lábából is kiszállt
minden erı. A tisztáson még több fegyveres várakozott, akik most mind felé
indultak.
Rachel oldal irányban kezdett rohanni. Mintha mindenfelıl körülvették
volna. Szörnyen rettegett. Fogalma sem volt, hogyan menekülhetne el elılük.
Hallotta, hogy egyikük elesik, de nem nézett hátra,
csak rohant tovább. Közben egy másik is elesett, és röviden felkiáltott, majd
elhallgatott. Nem tudta eltalálni, hogyan estek el. Talán a nyaktörı sebességnél
lyukba léptek, vagy indába akadt a lábuk?
Újabb elfojtott kiáltást hallott. Most már megállt, hogy egy gyors pillantást
vethessen a háta mögé. A férfi nem csupán elesett, vagy kificamította a bokáját.
Meghalt. Rachel tágra nyílt szemekkel figyelt. Újabb katona kezdett üvölteni,
de úgy, mint akit nyúznak.
Vajon milyen erdı ez? Milyen szörnyetegek tanyája?
Megfordult, és ismét rohanni kezdett. Ha elkapják, biztosan nem eresztik.
Nem értette, mi történt, most azonban csak az számított, hogy elmeneküljön. Ha
elkapják, még elvágják a torkát, amiatt, hogy megfuttattaıket.
Váratlanul három katona ugrott elé üvöltve a bokrok mögül. Rachel minden
erejét összeszedve, rémülettıl hajtva, sikoltva próbált elrohanni mellettük, de
azoknak hosszú lábuk volt, és már majdnem beérték.
Egyikük azonban megtorpant. Rachel hátrapillantott, és látta, hogy a férfi
elıre görnyed, mintha fájdalma lenne. Akkor látta meg, hogy egy nagydarab
fém áll ki a mellkasából. A másik kettı a váratlan támadás hatására megfordult. Amikor a ledöfött férfi elıredılt, a lány leesett állal bámulta az elé táruló
látványt.
Chase állt ott, teljes életnagyságban.
Rachel nem értett semmit.
A két katona a férfire támadt, aki fürge, erıteljes csapásokkal mindkettıt
leterítette, mintha csak valami kártevıt pöckölt volna odébb. Ekkor még több
férfi rontott elı a fák közül. Hat nagydarab Birodalmi Rend
béli katonát számolt meg egyik oldalon, akik a náluk is nagyobb darab
határjáróra támadtak.
Rachel visszarohant, miközben Chase sorra megküzdött a támadóival.
Amikor mind a hatot megölte, a másik oldalról egy újabb katona rohant volna
rá, Rachel azonban a térdére vágott, amitıl az összerogyott. Chase megpördült,
kardjával átszúrta, majd a többi támadó felé fordult. Nyögtek, s a fogaikat
csikorgatták, ahogy próbáltak elbánni vele. A karjait igyekeztek lefogni, hogy a
társaik ledöfhessék. Rachel is csépelteıket, ahogy tudta, de nem sokat segített,
ezért, mikor egyikük elesett, Rachel kihúzta a kését az övébıl, majd ugyanazzal
a lendülettel belevágott a Chase háta mögül támadó katona lábába. Az
felkiáltott és megfordult, Chase pedig abban a pillanatban leszúrta. Egyszerre minden elcsendesedett. Rachel és Chase zihálva lélegzett. A
katonák holtan feküdtek körülöttük.
A kislány le sem vette a szemét a férfirıl. Képtelen volt elhinni, amit lát.
Attól tartott, a látomás bármelyik pillanatban eltőnhet.
A férfi ránézett, és csodálatos módon elvigyorodott.
- Chase, mit csinálsz te itt?
- Eljöttem megnézni, hogy jól vagy-e.
- Hogy jól vagyok-e? Fogva tartottak a kastélyban! Azt hittem meghaltál. Ki
kellett szabadulnom. Mi tartott ennyi ideig?
A férfi megvonta a vállát.
- Nem akartam elrontani a kalandodat. Nem jobb így, hogy egyedül sikerült?
- Hát - válaszolta Rachel kissé elképedve -, azért jól jött volna a segítség.
- Tényleg? - A zokszó láthatóan nem hatott rá. - Nekem úgy tőnik, jól
boldogultál.
- De te nem tudod, milyen borzalmas volt! Megint bezártak egy ládába, sıt
még a nyelvemet is lecsipeszelték, hogy ne tudjak beszélni. Chase a szeme
sarkából leste.
- Gondolom, nem hoztad magaddal azt a nyelvcsíptetı vackot, ugye? Kár.
Pedig elég hasznosnak hangzik.
Rachel elvigyorodott, és a férfi dereka köré kulcsolta a karját. Amikor
elıször találkoztak, csak a lábát tudta átfogni, mert még túl alacsony volt.
Örömmel simult védelmezı karjai közé. Mintha megint helyrezökkent volna a
világ.
- Azt hittem meghaltál - mondta újra, és sírni kezdett.
Chase megborzolta csapzott haját.
- Nem tennék ilyet veled, kedvesem. Megígértem, hogy gondodat viselem,
amit komolyan is gondoltam.
- Azt hiszem, tényleg a lányod vagyok.
- Én is azt hiszem, viszont a hajad borzalmas. Vissza kell növesztened, ha
velem akarsz maradni. Nem vagdostathatod le örökké, már mondtam neked. Rachel mosolygott a könnyei között. Chase életben van!
15. FEJEZET
Nicci, Cara-val a sarkában, berobogott a hatalmas, rézveretes, finom motívumokkal díszített ajtón. Az óriási mahagóni oszlopok között, a tucatnyi boltíves ablakon keresztül a villámlás beragyogta a szobát, megvilágította a polcokra zsúfolt rengeteg könyvet. Még épp hogy csak sikerült helyreállítaniuk a két emelet magas ablakokban keletkezett kárt, remélhetıleg legalábbis annyira, hogy a szobában alakíthassák ki az elszigetelı teret. A sötétzöld, aranyszegélyes függönyök nedvesek voltak, mert még maradt hátra néhány lyuk, amelyen az erısebb széllökések befújták az esıt.

Nicci, látva, hogy mi lebeg az asztal fölött a szoba közepén, ott, ahol korábbanı maga is lebegett már, csak remélhette, hogy az esın kívül más nem képes bejönni az ablakok hiányzó darabjain keresztül.

Zedd elésietett és megszorította a vállát. Szemében egyértelm ően látszott a kétségbeesés.
- Megtaláltad? Ugye életben van? Jól van? Nicci nagy levegıt vett.
- Zedd, Richard a Sliph-ben történteket túlélte. Ennyit bizton állíthatok.
A Sliph ennyit elárult nekik. Rikka már ott volt egy ideje,ırizte a kutat, mikor a Sliph váratlanul visszatért. Mind meglepıdtek ezen, fıleg, hogy még el is mondta nekik, mit történt.
Az ezüstös lény hirtelen nagyon is beszélni akart - persze nem mindenrıl. Tudatta velük, hová lett Richard. Persze nem azért tette, mertı maga kívánt beszélni az egyik utazójáról, hanem mert Richard, a mestere parancsolta, mondja el nekik, hogy jól van és
hogy hová ment. A Sliph pedig lelkesen tett eleget az utasításnak.
Sajnos a Sliph természeténél fogva titkolózó volt, ezért másról nem tudtak belıle egyenes válaszokat kicsikarni. Zedd elmagyarázta, hogy ez nála nem valami perverzió, hanem egyszerően arról van szó, hogy nem szabadulhat a természetétıl, ilyennek alkották. Muszáj volt így elfogadniuk, és lehetıség szerint a legtöbbet megtudni abból, amit felfed elıttük.
Zedd még egy boszorkány nyomait is képes volt felfedezni a Sliph-en, aki szinte biztosan Hat volt. Nem tudhatták, mire készült, de annyit legalább sikerült kihúzniuk a Sliph-bıl, hogy Richardnak valahogy sikerült elmenekülnie.
- De hol van most? Elvitt oda a Sliph, aholıt hagyta?
- Igen. - Nicci a Mord-Sithre pillantott, majd Zedd vállára tette a kezét. Miután megérkeztünk arra a helyre, a Sliph elmondta azt is, merre ment: A fénylények földjére. Jó idıbe telt, míg eljutottunk odáig.
Zedd döbbenten bámult.
- A fénylényekhez?
- Igen. De Richardot már nem találtuk ott.
- De legalább életben van. Ez úgy hangzik, mintha saját elhatározásából cselekedett volna, és nem egy boszorkány utasítására - szólt közbe Zedd, kissé megkönnyebbülten.
- Na és mit mondtak? Mit tudtak mondani róla a fénylények?
Nicci felsóhajtott.
- Jó lett volna, ha te magad utazhattál volna oda, Zedd. Lehet, hogy neked többet mondtak volna. Még azt sem engedték meg, hogy a halott erdı szélét átlépjük.
- Halott erdı? Miféle halott erdı? Nicci felemelte a kezét.
- Nem tudom, Zedd. Nem nagyon ismerem a vidéket. Hatalmas terület volt, tele tölgyfával, de minden fa elpusztult...
- Elpusztult a tölgyfaerdı? - Zedd közelebb hajolt.
- Biztos vagy ebben? Meghaltak a tölgyfák? Nicci megvonta a vállát.
- Igen, szerintem tölgyfák voltak. Richard megtanított felismerni a tölgyfát. És igen, mind elpusztult.
Zedd a távolba révedt, egyik szemöldökét felvonta.
- Láttatok csontokat is a fák között?
- Igen, igen - bólogatott Cara. - Mindenfelé csontok hevertek a tölgyek alatt.
- A kutyafáját! - Átkozódott Zedd fojtottan.
- Miért? Mi a baj? - kérdezte Nicci. Zedd felnézett.
- A fénylényekkel beszéltetek? Nicci bólintott.
- Az egyiket Tam-nek hívták.
Zedd az állát vakargatta, de továbbra is a semmibe bámult.
- Tam...İt nem ismerem.
- Volt egy másik is, Jess. - tette hozzá Nicci. Zedd szája megrándult, ahogy a nevet ízlelgette.
- Attól tartok,ıt sem ismerem.
- Jess azt mondta, Richard egy olyan nıt keresett, akit a fénylényeknek ismernie kellene.
- Bizonyára Kahlant - bólintott Zedd.
- Mi is erre a következtetésre jutottunk - mondta Cara.
- De miért keresné pont ott? — Zedd a kérdést inkább csak magának szánta, Nicci azonban válaszolt rá.
- Errıl a Sliph nem beszélt, csak azt tudtuk meg, hová vitte Richardot. Valószínőleg Richard nem fogalmazott elég pontosan, amikor utasította, hogy számoljon be nekünk. Nem mond többet annál, mint amire felhatalmazták. Ahogy már mondtad, ilyen a természete.
- És a fénylények sem voltak hajlandók elárulni, hogy miért ment oda. Azt mondták, az indítékai csak rá tartoznak, senki másra, ezért helyette nem árulhatnak el semmit.
- Senki másra? De hát... - hadarta idegesen Zedd, majd kettıjükre nézett. Akkor hát nem mondtak el semmit arról, mit keresett ott Richard? Egyáltalán semmit? Tudnunk kell, miért ment oda. Hiszen erre tartott, amikor valami történt vele az utazás alatt, ami elszakította a Tehetségétıl - valami, aminek Hathoz van köze ı meg erre elmegy a fénylényekhez. De miért? Mit mondtak neki? Mit történt, amíg ott volt?
- Sajnálom, Zedd - válaszolt Nicci. - Tényleg nem sikerült túl sokat megtudnunk. A Sliph annyit elmondott, mi történt Richarddal, hogy hová vitte, és hogy elment a fénylényekhez - de vagy nem tud többet, vagy egyszerően nem akarja elárulni, amit még tud. Richard nem tért vissza hozzá, hiszen a Tehetség hiányában már nem utazhat benne, ez logikus. Tehát lehet, hogy a Sliph tényleg nem tud többet.
- Valószínőleg gyalog indult el, és szerintem ide, a Toronyba akar eljutni. Hiszen akkor is idetartott, amikor a baleset történt a Sliph-ben. Valami oknál fogva elment a fénylényekhez, de lehet, hogy ennek inkább csak földrajzi oka van, semmi egyéb - közelebb volt hozzájuk, mint hozzánk, így úgy döntött, megáll náluk, mielıtt ideindul. Lehet, hogy pusztán ennyi a magyarázat.
- A fénylények sem voltak hajlandók többet elárulni. Még annyit sem engedtek meg, hogy a halott erdıt elhagyva azok közé a hatalmas,ısi fák közé léphessünk. Azért nézzük a dolog jó oldalát! Azt legalább biztosan tudjuk, hogy Richard életben van, és hogy elment a fénylényekhez. Csak ez számít.İt ismerve, biztosan hamarosan talál egy lovat, s még mielıtt felocsúdnánk, már itt is lesz.
Zedd megszorította Nicci karját.
- Igazad van, kedvesem. - Nicci vigasztalónak találta ezt a gesztust, Richardot érezte benne.İ is épp így bátorította volna hasonló helyzetben.
Zedd hirtelen összehúzta a szemöldökét.
- Azt mondtad, hogy a fénylények nem engedtek be a nagy fenyık közé?
Nicci bólintott.
- Igen. A halott erdın túlra már nem engedtek minket, és nem láthattuk a többi fénylényt sem.
- Végülis, van értelme. - Zedd egyik ujjával a halántékát masszírozta, miközben gondolkodott. - A fénylények titokzatos teremtmények. Általában nem engednek idegeneket a földjükre, mégis, a körülményeket tekintve különös, hogy benneteket - fıleg, hogy én üzentem - megállítottak.
- Haldokolnak.
Zedd szemei elkerekedtek.
- Micsoda?
- Tam azt mondta nekünk, a fénylények kihalófélben vannak, ezért nem engedhetnek be minket. Ez most a nagy szomorúság és nyomorúság ideje a számukra, és nem akarják, hogy ennek idegenek a szemtanúi legyenek.
- Drága szellemek! — suttogta Zedd. - Richardnak igaza volt.
Nicci gyomra görcsbe rándult az idegességtıl.
- Mirıl beszélsz? Miben volt Richardnak igaza?
- A tölgyfák elpusztultak,İk védik a fénylények földjét. Most pedig a fénylények is haldokolnak. Ez is része az események sorának, amirıl Richard pont ebben a szobában beszélt. Nem mintha még mindig kételkednék benne.
- Hogy-hogy?
Zedd megfogta Nicci karját, majd az asztal fölött lebegı varázsháló felé fordította.
- Idenézz!
- Zedd - mondta kissé idegesen Nicci. - Ez egy Futótőz vizsgáló háló, ráadásul nagyon úgy néz ki, hogy belsı nézıpontból.
- Pontosan.
- De hát mi folyik itt? Mire készülsz?
- Rájöttem, hogyan tesztelhetem belsı nézıpontból anélkül, hogy ténylegesen benne kellene lennem. Nem ugyanolyan minden tekintetben legyintett -, de a célnak megfelel.
Nicci döbbenten hallgatta. El sem tudta képzelni, hogy volt képes ilyesmire, emellett nyugtalanító volt újra látnia azt a valamit, ami majdnem az életét követelte. Nem ez volt az egyetlen dolog azonban, ami idegesítette.
- Miért van belıle kettı? - kérdezte. - Csak egy Futótőz varázslat van. Miért kellett hát akkor két varázsháló?
Zedd elmosolyodott.
- Na, pontosan ebben van a trükk. Emlékszel? Richard azt állította, a Harmóniák eljöttek a világba és megfertızték azt, mint ahogy megfertızték a mágiát is. Ennek azonban senki sem látta a bizonyítékát.
Ez a fertızés paradoxona, hiszen miatta erodálódik az a képességünk, hogy észrevegyük az eróziót. Csak szerettem volna megbizonyosodni róla, hogy Richardnak igaza van.
- Richard Rahlnak mindig igaza van.
Zedd megvonta a vállát ezen kinyilatkoztatás hallatán.
- Akkor is muszáj volt látnom, hogy képes vagyok-e bizonyítékot találni. Nem értettem egy szót sem abból, amit Richard a szimbólumokról mondott. Én is hiszek neki, de nem világos, hogyan értheti a szimbólumok nyelvét olyan szinten, ahogy érti, az pedig pláne nem, hogyan juthatott azokra a következtetésekre, amelyekre jutott. Nekem bizonyíték kellett, hogy megértsem.
Nicci összefonta a karját, miközben a kettıs varázshálót szemlélte.
- Azt hiszem, megértelek. Én is hiszek benne, és van is értelme annak, amit mond, néha azonban teljesen elveszettnek érzem magam, mint novícia koromban, mint amikor számot kellett volna adnom valamirıl, aminek a tanításánál hiányoztam. Amikor Richard... - Nicci hirtelen elhallgatott. Lehanyatlott a karja.
- Zedd, ez a két varázsháló nem teljesen egyforma!
A férfi ravaszul elmosolyodott.
- Tisztában vagyok vele.
Nicci közelebb lépett az asztalhoz, közelebb a fénylı vonalakhoz, hogy jobban szemügyre vehesseıket. Az egyikre rámutatott.
- Ez a Futótőz varázslaté. Felismerem. Ez a másik, ugyanolyan, de mégsem azonos a kettı. Ez az eredeti tükörképe.
- Igen. - Zedd nagyon büszke volt magára.
- De ez lehetetlen!
- Én is ezt hittem, de aztán eszembe jutott egy könyv:
Az Inverzió és a Duplex. Nicci megfordult, s az öreg varázslóra nézett.
- Te tudod, hol van ez a könyv? Zedd legyintett.
- Nos, igen. Valahogy sikerült szereznem egy példányt.
Nicci gyanakvón vizsgálgatta.
- Szereztél egy példányt? Zedd megköszörülte a torkát.
- A lényeg az - folytatta, majd karjánál fogva újra a fénylı vonalak felé fordította Niccit, s igyekezett figyelmét a témára visszaterelni -, hogy eszembe jutott, mit olvastam benne. Arról szólt, hogyan lehet egy varázslat alakját lemásolni. Soha nem értettem, mire lenne ez jó. Miért akarna bárki is ilyesmit csinálni?
És nemcsak ennyi volt benne. Pontos instrukciókat is találtam benne arra vonatkozólag, hogyan lehet megfordítani az elızetesen lemásolt varázsformát. Ez volt a legırültebb dolog, amit valaha hallottam. Akkoriban félre is tettem a könyvet, és ezzel a számomra érthetetlen procedúra leírását. Mire lenne ez jó? Kinek lenne szüksége ilyesmire? Akkor úgy véltem, senkinek. - Feltartotta az egyik ujját. - Ám amikor a Harmóniák hatásán gondolkodtam, és azon, vajon hogyan lehetne bizonyítani Richard elméletét, hirtelen eszembe jutott ez a régi könyv, és belém hasított a felismerés. Megértettem, miért akarna valaki lemásolni, majd megfordítani egy varázsformát.
Nicci kezdte elveszíteni a fonalat.
- Rendben. Feladom. Miért?
Zedd izgatottan a két hálóra mutatott.
- Hát ezért. Nézd meg! Ez az eredeti, mint amelyikben benne voltál, de kihagytam belıle a bonyolult instabil részeket. - Zedd megint legyintett, hangsúlyozva, hogy ez lényegtelen. - Most nincs is rájuk szükségünk. - Ez pedig a lemásolt és megfordított forma.
- Ennyit én is megértettem - szólt közbe Nicci -, de még mindig nem látom be, hogyan lehetne ez a bizonyíték.
Zedd mindentudó mosollyal megérintette a nı vállát.
- A hibák miatt.
- Hibák? Mi a...- Nicci felszisszent a felismeréstıl.
- Amikor kifordítasz egy varázsigét, a hiba nem invertálódik!
- Pontosan - hagyta helyben Zedd egy huncut kacsintással, miközben az ujját tudálékosan ingatta. - A hiba nem fordul meg. Nem tud. A varázsforma csak a varázslat utánzata, a valóságost helyettesíti, tehát módosítható, megfordítható. Nemı maga az igazi varázslat, hiszen azt nem lehetne manipulálni. A hiba azonban nem része a varázslatnak, így a könyvben leírt utasításokra nem reagál. A hiba valóságos. Teljes egészében jelen van.
Zedd már egészen ünnepélyes hangnemben beszélt, amilyet a dolog komolysága megkövetelt.
- Amikor egy varázsformát aktiválunk, magával viszi a hibát, ami már benne van. Amikor lemásoljuk, ugyanez történik, de ha megfordítjuk, a hiba nem fordul meg, mert az valós, nemcsak valami helyettesítı dolog, mint amilyen ez a varázsháló. Ne felejtsd el, hogy a fertızés majdnem megölt téged!
Nicci Zedd élénk mandulabarna szemérıl a két fénylı varázshálóra nézett. Tényleg egymás tükörképei voltak. Elkezdte követni a felépítésüket, végigment minden
vonalon, minden elemen, és a másikat is megnézte, amelynek ugyanolyannak kellett lennie, csak fordítva.
És akkor meglátta.
- Ott. - Beszívta a levegıt, és rámutatott. - Az a rész mindkettıben egyforma, nem fordult meg. Az ott nem tükörkép, hanem pontosan olyan, mint a másik.
- Így van - mondta Zedd diadalmasan. - Ezt a célt szolgálja Az Inverzió és Duplex - hogy felfedezzük a hibákat, amelyeket másként nem lehet észrevenni.
Nicci az öregemberre nézett, teljesen új színben látta.İ is ismerte ezt a könyvet, de mint mindenki más, aki olvasta,ı is képtelen volt átlátni, mi az értelme. Sokan vitatkoztak rajta, persze, de senki nem tudta igazán, mi a lényege ennek az elvont varázskönyvnek. A hagyományos bölcsesség és funkcionális mágia keretein belül nem lehetett megmagyarázni. Végül félretették, mint a múlt egyik érdekességét. Az elıadásokon is csak így utaltak rá: Furcsaság, a régi idık egy relikviája, ami egyébként haszontalan, de értékes, pusztán amiatt, hogy a régi idıkbıl maradt ránk.
Zedd, Richardhoz hasonlóan semmilyen tudást nem vetett el. Minden információt összegyőjtött, agya rejtett zugaiban elraktározott, hogy aztán elıszedje, ha szüksége van rá. Ha nem találta valamire a választ, ezekben a rejtett zugokban kutakodott.
Richard is ilyen volt. A tudást, ha egyszer szert tett rá, soha nem vetette el. Emiatt volt képes újszerően összerakni a dolgokat, majd meglepı megoldásokkal elıállni, amelyek gyakran furcsának tőntek, és ellentmondtak a megszokott módszereknek. Sokan az ilyen gondolkodást, fıleg, ha mágiáról volt szó, szinte az eretnekséggel határosnak tartották.
Nicci azonban tudta milyen értékes képesség ez. A valódi válaszok mind kiállták a logika, az értelem próbáját - ismereteken alapultak. Ez volt a Keresı lényege, az igazság keresésének alapja. És ez volt Richard azon
tulajdonságainak egyike, amely rabul ejtette Niccit. Richard olyan diák volt, aki nem a hagyományos módon tanult, aki olyan komplex módon volt képes látni a dolgokat, mint ahogy senki más.
Zedd hozzáhajolt, és magával húzta.
- Ezt nézd meg! Látod? Felismered?
- Azt a részt, ami nem fordult meg? - Nicci a fejét rázta. - Nem. Mi ez?
- Ez a Harmóniák nyoma. Ez a pók a varázshálóban. Nicci felegyenesedett.
- Akkor ez Richard igazát bizonyítja.
- Bizony, a fiúnak igaza volt - ismerte el Zedd. - Nem igazán értem hogyan, de rájött az igazságra, Így már, hogy ennyire elkülönül, én is felismerem a Harmóniák hatását, mint ahogy a rozsdát is könnyedén felismerem. A varázslat megfertızıdött, mégpedig a Harmóniák miatt. Pontosan így erodálják és pusztítják el a mágiát a Harmóniák. Ha ezt a varázslatot megfertızték, akkor minden más mágikus dolog is erre a sorsra jut.
- Emiatt haldokolnak a fénylények? - kérdezte Cara.
- Attól tartok, ez a helyzet - válaszolta Zedd. - A tölgyes, amely körülveszi az otthonukat, védı mágiával bírt. Az, hogy a fák is és a fénylények is meghalnak, felettébb gyanús.
Nicci az ablakhoz lépett, s a távoli villámlást figyelte az áttetszı üvegen keresztül.
- A mágikus lények kihalnak. Pontosan, ahogy Richard mondta.
Annyira hiányzott neki a férfi, hogy a fájdalom, mint a halál, sötét homályként ült meg a lelkén. Az az érzése támadt, hogy ha nem találják meg hamarosan,ı is kiszárad, és meghal. Mintha nem élhetne anélkül, hogy láthassa az élet fényét azokban a szürke szemekben.
- Zedd, szerinted minden másban is igaza van? Tényleg voltak sárkányok, csak mi elfelejtettükıket? Gondolod, hogy az általunk ismert világ tényleg eltőnik, és legendává válik csupán?
Zedd nagyot sóhajtott.
- Nem tudom, kedvesem. Tényleg nem tudom. Szeretném azt hinni, hogy téved, de már rég megtanultam, nem jó Richard ellen fogadni.
Nicci elmosolyodott. Ezt márı is megtanulta.
16. FEJEZET
- Nicci - Zedd tétovázott, kereste a szavakat. - Te... nos, te ugyanolyan nagyra tartod Richardot, akárcsak én. Ugyanolyan szenvedéllyel szereted és bízol benne. Sok tekintetben olyan vagy neki, mintha... - A levegıbe emelte mindkét kezét, majd hagyta leesni. - Nem is tudom.
- Zedd, te, Cara és én - mi mindhárman nagyon szeretjük Richardot. Ha ez az, amit mondani szeretnél...
- Nos, azt hiszem, lényegében igen. Én egyáltalán nem emlékszem Kahlanra, de úgy képzelem, ugyanúgy kellett vélekedjek róla, mint ahogy rólad, aki több vagy Richardnak, mint pusztán sorstárs.

Niccit mintha villám sújtotta volna. Nem is akart belegondolni, mit sejtetnek Zedd szavai. Nagy nehezen sikerült erıt venni magán, s csak a szemöldökét vonta fel, amikor megkérdezte:

- Mit akarsz ezzel mondani?
- Akárcsak Cara és Richard, én is nagyon megszerettelek, nagyra tartalak, különösen, ahhoz képest, hogy mit gondoltam rólad eleinte. Már megbízom benned, épp úgy, mintha a menyem lennél.

Nicci nyelt egyet, de nem mert ránézni.
- Köszönöm Zedd. Tekintve, hogy honnan jöttem és én magam is mit gondoltam magamról, ez többet jelent nekem, mint képzelnéd. Az hogy olyan emberek vesznek körül, akikıszintén... - megköszörülte a torkát, majd végre a férfire nézett. Annak ellenére, hogy milyen mellbevágónak érezte a szavait, valószínőleg Zedd nem akart velük semmit sem sugallni, pusztán csak valami fontosat bevezetni. - Valamit mondani szeretnél, igaz? Zedd bólintott.
- Megtudtam valamit. Borzasztó hírem van. Senkinek sem mondok el ilyesmit szívesen, de mivel Richard nincs itt, nincs más, akiben jobban megbíznék rajtad és Cara-n kívül. Ti ketten már több mint barátok lettetek. Csak próbálom kifejezni, mennyire...
A szava megint elakadt, a távolba révedt. Nicci lágyan a vállára tette a kezét.
- Megtaláljuk, ígérem neked. De abban igazad van, hogyan érzünk iránta. Richard teljesen megváltoztatta az életemet. Ha valamit el akarsz mondani, szeretném azt hinni, hogy bennünk ugyanúgy megbízhatsz, mint Richardban. Ez volt a lényege annak, amit mondani akartál, ugye? Hogy mi mind ugyanúgy érzünk iránta, és mellette állunk a harcban. Én... szóval, - csettintett az ujjával tudod, hogy értem.
Attól tartva, hogy máris túl sokat mondott, elpirult.
- Csak arra próbálok kilyukadni - vette át a szót Zedd -, hogy szükségem van a segítségedre, és tudatni akartam veled, mit jelentetek nekem ti ketten csakhogy az ilyen vallomások nekem nem mennek túl könnyen. Egész életemben titkokatıriztem, amelyeket nem volt szabad továbbadni. Nem könnyő, de ez volt a feladat. A dolgok azonban megváltoztak, és már nem helyes, ha bizonyos tudást nem osztok meg veletek. Sokkal több minden forog kockán.
Nicci bólintott, miközbne minden idegszálával a varázslóra figyelt.
- Megértem, és megteszem, amit tudok, hogy kiérdemeljem a bizalmadat. Zedd összehúzta az ajkát.
- Az a könyv, Az Inverzió és Duplex, egy olyan helyen volt, amelyet senki sem ismer rajtam kívül, lent a torony alatt a katakombákban.
Nicci és Cara összenéztek.
- Zedd - kérdezte - a Torony alatt is van egy temetı, és régi könyvek?
Zedd bólintott.
- Nagyon sok könyv. Ott találtam rá Az Inverzió és Duplex-re.
Néhány lépésnyire eltávolodott tılük, majd a villámoktól fénylı ablakokra nézett.
- Amennyire én tudom, rajtam kívül nincs senki, aki tudna errıl a helyrıl. Még kisfiú koromban bukkantam rá. Látszott, hogy ezer éve nem járt ott senki. A vastag porban sehol sem találtam lábnyomokat. Az enyém volt ott az elsı hosszú idı óta, és ennek jelentısége teljesen nyilvánvaló volt számomra.
Kisfiúként eléggé megrémített ez a felfedezés. Eleve kísérteties volt az egész, mert éppen azon fáradoztam, hogy rájöjjek, hogyan osonhatnék vissza a Toronyba észrevétlenül. Amikor rátaláltam a katakombákra, ösztönösen éreztem, hogy nem rejtették volna így el, ha nem lett volna jó okuk rá, ezért hát, bár sokszor nehéz volt megállnom, soha nem beszéltem róla senkinek. Szinte azt képzeltem, az a hely hagyta, hogy rátaláljak, de a hallgatásomat követelte cserébe. Én pedig nemcsak, hogy komolyan vettem ezt a felelısséget, hanem úgy éreztem, meg kell védenem ezt a felfedezetlen helyet, hiszen sok ember, köztük talán az énıseim maradványai voltak ott. Mindig vannak olyanok, akik szívesen fosztanának ki egy ilyen helyet, én pedig nem akartam, hogy ez történjen, hiszen azıseim olyan gondosan elrejtették és titokban tartották.
Ráadásul bőntudatom is volt, mert megzavartam ezt a nyughelyet, ráadásul pusztán olyan pórias indíttatásból, hogy ne kerüljek bajba, amikor engedély nélkül kilópózom és utána észrevétlenül akarok visszatérni. Azért szöktem ki a Toronyból, hogy lemenjek a vásárba Aydindril-be, mert olyan sok izgalmas kacatot lehetett ott látni, amelyek sokkal jobban érdekeltek, mint az unalmas tanulás, aminek az idımet kellett volna szentelni.
Váratlan felfedezésem után többször is próbáltam burkoltan kérdezgetni az öregeket, de hamarosan kiderült, hogy mégık sem tudnak arról a helyrıl, amit a Torony alatt találtam. Egy idı után nyilvánvalóvá vált, olyannyira nem is gyanítanak semmit, hogy még csak szóbeszéd tárgyát sem képezi, egy ilyen hely esetleges létezése.
Kisfiúként a tanulás szinte minden idımet felemésztette. Akkoriban sokan éltek a Toronyban, és nekem annyi volt a feladatom, hogy összesen talán ha néhány órát tölthettem ott lent. Hamarosan észrevettem, hogy a könyvek többsége a fenti könyvtárakban is megtalálható, így úgy véltem, talán nem is annyira fontos ez a felfedezés, mint elıször hittem - Halványan elmosolyodott.
- Nagy felfedezınek képzeltem magam, akiısi kincsre bukkant. Persze ez a kincs fıleg csontokból és könyvekbıl állt, a Toronybeli könyvtárakban pedig így is rengeteg unalmas könyv volt, amit meg kellett tanulnom, úgyhogy a még több könyv nem volt annyira izgalmas, mint az a gondolat, hogy borostyánba zárt varázslatot, vagy valamilyen elátkozott ékszert találok. Persze semmi ilyesmi nem volt ott, csak rengeteg csont és régi könyvek.
Könyvekkel telezsúfolt szobák egész sorát rejtik azok a katakombák. Soha nem volt annyi idım, hogy mindbe belenézzek.
Meg sem kísérelem megbecsülni az ott lévı könyvek számát, hiszen csak egy aprócska részletébe sikerült eddig belepillantanom. Ahogy már mondtam, sok kötetet megtaláltam a fenti könyvtárszobákban is, amelyeket pedig nem, azok - fiatal koromból adódóan - nem tettek rám különösebb hatást, így meg sem jegyeztem a címüket, néhányat kivéve, mint amilyen például Az Inverzió és Duplex.
Amikor felnıttem, beleszerettem a világ legcsodálatosabb asszonyába, és elvettem feleségül. Neki köszönhettem a második legnagyobb boldogságot az életemben, a kislányomat, aki késıbb Richardnak életet adott. A Toronyban a fiatal varázslóknak mindig rengeteg tennivalója akadt, így soha nem maradt idım arra, hogy azısi könyvekkel foglakozzak.
Azután jött az a borzalmas háború D'Hara-val. Sötét idık következtek. Elsı Varázsló lettem, ezért nekem kellett iszonyatos csatákba küldenem az embereket. Nekem kellett a varázslók szemébe nézni, öregnek s fiatalnak egyaránt, és bár tudtam, hogy a feladat meghaladja a képességeiket, azt kérnem tılük, hogy tegyenek meg minden tılük telhetıt. A szívem mélyén pedig tudtam, hogy ez sem lesz elég, és valószínőleg az életükbe kerül a feladat teljesítése. Ráadásul sok esetben, ha én mehettem volna, én meg tudtam volna tenni, amit kellett, de a feladatokból rengeteg volt, belılem pedig csak egy.
Idınként átoknak éreztem a felelısséget, a tudást és a Tehetséget. Látni, hogy az a sok ember számít rám, míg én, az Elsı Varázsló elbuktam, s ezértık meg fognak halni, több volt, mint, amit el tudtam viselni.
Emiatt nagyon is jól tudom, min megy keresztül Richard. Én is jártam ebben a cipıben. Nekem is kellett
az egész világ súlyát vinnem a vállamon. - Kezével legyintett, hogy elhessegesse a szomorú gondolati kitérıt. - Vagyis olyan sok volt rajtam a felelısség, hogy a katakombák továbbra is elfeledetten feküdhettek, mint ahogy tették több ezer éven át, mielıtt rájuk találtam. Egyszerően nem volt idım foglalkozni azzal, amit találtam. A rövid kutatásból, amit kisfiúként végeztem, úgy sejtettem, hogy egyébként sem lehetnek fontosak azok a csontokkal eltemetett könyvek. Az élet és halál sokkal komolyabb kérdéseivel kellett akkor szembenéznem.
Számomra továbbra is azért voltak érdekesek a katakombák, mert titkos bejárót biztosítottak a Toronyba. Felbecsülhetetlen értékő segítséget jelentett ez, amikor a Sötétség Nıvérei megszállták a Varázslók Tornyát.
Fiatal férfi koromban, a háború után, amikor meghalt a feleségem, a városi tanáccsal elkeseredett vitát folytattam Orden Szelencéit illetıen. Akkor történt, hogy Darken Rahl... megerıszakolta a lányomat. Akkor hagytam el Középföldet, és a lányomat is magammal vittem. Átkeltünk a Határon, hogy Nyugatföldön telepedjünk le. Már csakı maradt számomra, csakı számított. Azt reméltem, a hátralévı éveimet háborítatlanul élhetem le ott, a Határ túloldalán.
Akkor megszületett Richard. Láttam felnıni. A lányom annyira büszke volt rá! Titokban aggódtam, hogy örökölte a Tehetséget, és hogy a Határon túli erık egyszer eljönnek érte. Akkor azonban hirtelen tőz ütött ki a házban, és Richard anyja, a lányom, örökre eltőnt az életünkbıl.
Richardhoz fordultam vigasztalásért. Mindent megadtam neki, amirıl azt gondoltam, késıbb szüksége lehet rá. Csodálatos idıszak volt ez az életemben.
Nem tudtam róla, hogy miközben én próbáltam elfelejteni a kinti világot, Ann és Nathan, a próféciától vezérelve, segített George Cyphernek elhozni A Megszámlált Árnyékok Könyvét a Varázslók Tornyából. Ott volt az Elsı Varázsló lakosztályában, ahol én hagytam, hogy biztonságban legyen.
- Várj egy kicsit! - szakította félbe Nicci. - Azt akarod mondani, hogy A Megszámlált Árnyékok Könyve, az egyik legfontosabb könyv a világon, csak úgy ott hevert a Toronyban?
- Nos, azért azt nem mondanám, hogy csak úgy ott hevert. Ahogy már mondtam, az Elsı Varázsló lakosztályában volt, ami jobban védett, mint az egész Torony. Nem egyszerő oda betörni.
- Ha annyira védett - emlékeztette Nicci -, akkor hogyan sikerülhetett Annnek, Nathan-nek és George Cypher-nek bemenni a könyvért?
Zedd felsóhajtott, ahogy bozontos szemöldöke alól a lányra nézett. Pontosan ez aggaszt engem is - egy ilyen értékes könyv egyetlen példánya ilyen sebezhetı...
- Ezt akarta elmondani neked Richard - hasított Nicci-be a felismerés. - Ezért akart olyan gyorsan visszajönni ide - azt mondta, azonnal beszélnie kell veled. Ez volt az oka!
Zedd a homlokát ráncolta.
- Mirıl beszélsz?
Nicci közelebb lépett a varázslóhoz és elıhúzott egy kismérető könyvet a zsebébıl.
- Darken Rahl ezt használta, amikor mőködésbe hozta Orden Szelencéit.
- Micsoda?!
- Ezt használta, amikor mőködésbe hozta Orden Szelencéit - ismételte meg. Zedd csak döbbenten
hallgatott. - A Népek Palotájában találtuk. Megígértem Richardnak, hogy tanulmányozom, hátha sikerül rájönnöm, hogyan fordíthatnánk vissza, amit Ulicia tett, s hogy esetleg lehetséges-e leállítani a Szelencéket. Megpróbáltam elmagyarázni Richardnak, hogy a mágia nem így mőködik, de ismeredıt, nem tudja egykönnyen elfogadni a lehetetlent.
Zedd a könyvre meredt, amit úgy tartott a nı, mint valami mérges viperát.
- Ez a fiú aztán igazán tudja, hogyan állítsa feje tetejére a dolgokat!
- Zedd, ez a könyv itt arra figyelmeztet, hogy emellé egy kulcs is szükséges. Anélkül minden, amit a könyv alapján teszünk, nemcsak, hogy hatástalan, de egyenesen végzetes. Azt írja, hogy egy év múlva a kulcs segítségével be kell fejezni, amit elkezdtünk.
- A kulcs... - suttogta Zedd, mintha már legalábbis eljött volna a világvége. A Szelencéket egy éven belül a mőködésbe helyezésük után ki kell nyitni, ehhez pedig szükség van A Megszámlált Árnyékok Könyvére. Biztosan a könyv a kulcs.
- Én is így gondolom - erısítette meg Nicci. - Az a helyzet, hogy találtunk információt a nagy háború idejébıl, amely szerint a varázslók öt másolatot készítettek arról a könyvrıl, amelyet nem lett volna szabad lemásolni.
- És szerinted ez a könyv, amit nem lett volna szabad lemásolni, nem más, mint A Megszámlált Árnyékok Könyve.
- Igen. Az egyik próféciás könyv így fogalmaz: - „Remegni fognak a félelemtıl tettük miatt, és a kulcsot a csontok közé vetik.”
Zedd úgy bámult rá, mintha az egész világ darabokra hullana.
- Drága szellemek! Ez úgy hangzik, mint a Yanklee Fonala.
- Igen. Így van. A dolog úgy áll, hogy minden másolat, egyet kivéve, hamis. Öt hamis, és egy igaz másolat létezik.
Zedd a homlokára szorította a kezét. Nicci hallotta, hogy gyorsabban lélegzik a normálisnál. Úgy tőnt, mindjárt elájul.
- Zedd, mi a baj?
A férfi ujjai remegtek.
- Emlékszel, mit mondtál arról, hogy A Megszámlált Árnyékok Könyvét túl könnyő volt ellopni? Nekem is mindig ez járt a fejemben, de soha nem vettem tudatosan fontolóra. Olyasmi volt, mint az elménk mélyén megbújó gondolatok, amelyeket általában nem tudatosítunk.
- Értem - Nicci türelmesen várt, amíg végre folytatta.
- Nos, amikor eszembe jutott Az Inverzió és Duplex, végre az is beugrott, hol láttam gyermekkoromban: a katakombákban. Muszáj volt ellenıriznem ezt a varázslatot, úgyhogy amíg ti elmentetek Richarddal a Népek Palotájába, én visszamentem a Torony alá, és megkerestem a könyvet.
Nicci tudta mi következik, még mielıtt folytatta volna.
- Keresés közben pedig találtam egy példányt A Megszámlált Árnyékok Könyvébıl.
- „Remegni fognak a félelemtıl tettük miatt, és a kulcsot a csontok közé vetik.” - idézte Nicci újra.
Zedd bólintott.
- Egész életemben úgy tudtam, mindig arra tanítottak, hogy ebbıl a könyvbıl csak egyetlen egy létezik, tehát nem készült belıle másolat. Már ebbıl is sejteni lehetett, mennyire fontos. Persze, ha annyira fontos, akkor miért nem volt biztonságosabb helyen? Ez a kérdés mindig is kísértett a tudatom mélyén.
Azért voltam mindig annyira mérges, amikor a tanács ajándék gyanánt osztogatta Orden Szelencéit, mert tudtam, mennyire veszélyesek. Persze nem hallgatott rám senki. Azt hitték, babonaságokkal vagy gyermekmesékkel traktálomıket.
Részben azért sem hittek a veszélyben, mert a könyvet, amely a kinyitásukhoz szükséges lett volna, nem találták meg. Nélküle pedig a Szelencék veszélye hóbortos mese csupán. - A könyvre mutatott, amelyet Nicci a kezében tartott. - Az igazat megvallva, még a címét sem tudta soha senki ennek a könyvnek. Mintha ó d'harai nyelven lenne. Szükségünk van valakire, aki lefordítja.
- Én tudok ezen a nyelven - mondta Nicci.
- Hát persze - Zedd olyan hangon ejtette ki ezt a két szót, mintha már soha többé nem tudná meglepni semmi. - És mi a címe?
- Az Élet Könyve.
Zedd olyan fehér lett, mint hullámosısz haja. Úgy tőnt, sokkot kapott. Az Élet Könyve - ismételte meg, miközben fáradtan megtörölte az arcát.
- Mennyire helytálló! Orden erejét maga az élet adja. Ha az ember a helyes Szelencét nyitja ki, övé Orden hatalma - az élet lényege, és az uralom minden élı és holt felett. Legyızhetetlen lesz, mindenható. Ha azonban a rossz Szelencét nyitja ki, meghal, és vele együtt minden élı a semmibe vész, eltőnik az élet.
Orden mágiája az élet mágiájának ikertestvére. Minden élınek része a halál is, így Orden mágiája is egyaránt kötıdik az élethez s a halálhoz. A kulcs pedig nem más, mint az a tudás, hogy melyik Szelence melyik. Aki kinyitjaıket, kockáztathat, de csak egy bolond próbálná meg a kulcs használata nélkül.
- Bolond? - vetette közbe Nicci. - Mint a Sötétség Nıvérei, akiket például egyáltalán nem érdekelt, hogy véletlenül nem a megfelelı Szelencét nyitják ki?
Zedd nem tudott megszólalni. Végül Cara kérdezett, látva, hogy Zedd szótlanul a gondolataiba merült.
- Tehát azt állítod, megtaláltad a másolatok egyikét?
Nicci megkönnyebbült, hogy Cara megpróbálta szóra bírni. Zedden látszott, mennyire lesújtották az események.
- Attól tartok, ez még nem minden - felelte. - Tudod, Richard még kisfiúként megtanulta A Megszámlált Árnyékok Könyvét. George Cypher attól tartott, a könyv esetleg rossz kezekbe kerül, de ahhoz elég bölcs volt, hogy ne merje elpusztítani, így hát Richardot bízta meg vele, hogy megtanulja. Miután minden szót az agyába vésett,ı és George Cypher, aki felnevelte, és akit Richard akkoriban az apjának hitt, elégették.
Amikor Darken Rahl ki akarta nyitni a Szelencéket, Richarddal mondatta el a könyvben lévı utasításokat Arra már nem emlékszem, hogyan vette rá, hogy megtegye. Valószínőleg a Futótőz varázslat lehet ennek az oka. A lényeg az, hogy ott voltam. Arra nagyon is jól emlékszem, mennyire megdöbbentem, két dolog miatt is. Egyrészt, mert akkor tudtam meg, hogy a könyvet ellopták a Toronybeli lakosztályomból, másrészt pedig mert mágikus
könyv lévén, Richard csak úgy lehetett képes megtanulni és felmondani, ha maga is birtokolja a Tehetséget.
Amikor a katakombákban megtaláltam A Megszámlált Árnyékok Könyvének egyik másolatát, leírhatatlan döbbenet kerített hatalmába. Elolvastam, és tényleg az volt benne, szóról szóra, amit akkor Richard mondott.
Nicci felnézett.
- Ugyanaz volt? Biztos vagy benne?
- Egészen biztos - felelte Zedd teljes határozottsággal. - A kettı egy és ugyanaz.
Nicci érezte, hogy háborog a gyomra.
- Erre csak két magyarázat lehetséges. Vagy az egyikük az eredeti, és a másik az igaz másolat, vagy mindkettı hamisítvány.
- Nem, az nem lehet, hogy hamisítvány - erısködött Zedd. - Amikor Richard felmondta a könyvet, egy fontos elemet kihagyott a végén. Emiatt tudta legyızni Darken Rahlt. Lényegébenı tette hamissá a könyvet, és ezzel a trükkel halálos csapást mért Darken Rahl-ra. Gyakran mondogattam Richardnak, hogy néha egy jó trükk a legjobb varázslat.
Nicci az asztalra tette a könyvet.
- Ez még nem bizonyítja, hogy nem volt hamis a könyv. Idenézz! Kinyitotta Az Élet Könyvét, s az egyik oldalra mutatott a legelején, amelyen csak egyetlen dolog állt, a lap közepén, hogy kiemeljék, mennyire fontos. - Ez Az Élet Könyvének bevezetı mondata. Már lefordítottam. Figyelmeztetés mindenkinek, aki a könyvet olvassa.
Így szól: „Azok, kik győlölettel jöttek ide, most távozzanak, mert győlöletükben magukat csapják be.”
Zedd hunyorogva nézte a papír közepére írt ó-d'harai szavakat.
- Tehát azt állítod, hogy... mivel Darken Rahl győlöletbıl cselekedett, az igazi, A Megszámlált Árnyékok Könyve ugyanúgy elpusztította volna, mint a hamis.
- Igen, ez is egy lehet
- Én ezt nem hiszem. Néhány mágia valóban úgy m
ıség. Zedd a fejét rázta.őködik, hogy felméri a

szándékot. Az Igazság Kardja is ilyen. Azok az emberek, akik gy őlölnek, nem mindig ismerik fel ezt magukban. Úgy köpködik a győlöletet, hogy közben azt hiszik, igazuk van. Ez tesziıket gonosszá és egyben veszélyessé. Képesek véghezvinni a leggyőlöletesebb tettet, mégis közben hısnek tekintik magukat.

- Akkor tehát azt állítod, hogy pusztán a véletlen m őve az egész, szerencse, hogy mindkét könyv igazi, és az is, hogy itt voltak egymás közvetlen közelében? Szerinted a varázslók, akik lemásolták, majd távoli titkos helyekre küldték a másolatokat, szándékosan ide, egymás közelébe tették a két igazit? Akkor mi értelme volt a többit szétszórni?

Zedd az állát dörzsölgetve gondolkozott.
- Igen, igazad van.
- Ilyen könyveknél kell hogy legyen valami eljárás, amivel meg lehet

állapítani, melyik az eredeti.
- Van is - felelte Zedd. A Megszámlált Árnyékok Könyve így kezdıdik: „A
Megszámlált Árnyékok Könyvében foglaltak igazsága, ha nem a Szelencék
urának, hanem valaki másnak az ajkairól hangzanék el, csak egy Inkvizítor
igénybevételével ellenırizhetı. „
- A másolat esetében, valaki más az, aki beszél - magyarázta. - Az, aki a
másolatot készíti, lényegében elbeszéli, ezért ilyenkor az olvasó valójában nem
az eredetit olvassa. Hacsak nem az eredeti kulcsról van szó, amit az olvas fel,
aki mőködésbe helyezte a Szelencéket, ezen figyelmeztetés szerint a
hitelességet muszáj igazolni.
- Kahlan - szólalt meg Nicci.
A másik kettı egymásra nézett, és tekintetük elárulta, megértették.
- Zedd - törte meg a csendet végül Nicci -, egyikünk sem emlékszik
Kahlanra. Ha megtalálnánk, és valahogy helyrehozhatnánk, amit a Futótőz
tönkretett... szerinted képes lenne emlékezni mindarra, amire most nem tud? Zedd tekintete az asztal fölött fénylı varázshálóra vándorolt.
- Nem.
Nicci nem számított ilyen határozott válaszra.
- Ez egészen biztos?
- Ennél biztosabb nem is lehetne. A varázslat elpusztítja az emlékezetet.
Nem elfedi vagy blokkolja, hanem elpusztítja. Nem egyszerően elfelejtet
dolgokat az emberekkel, hanem gyakorlatilag törli a memóriájukat. Annak az embernek, akire ezt a varázslatot rászabadítják, teljesen eltőnik minden az
agyából, amire emlékezhetne.
- De kell, hogy legyen rá mód - erısködött Cara -, valamilyen mágia, amely
képes helyreállítani az okozott kárt.
- De mibıl állítaná helyre? Hiszen egyikünk fejében sem maradt semmi! Az
emlékezet, olyan mint az élet. A mágia meghatározott törvények szerint
mőködik, épp úgy, ahogy a létezésnek is megvannak a maga törvényei. A mágia
nem valami rejtett, szuperintelligens tudat, amely mindenre képes, többek közt
arra is, hogy
mint valami zsebbıl elıhúzza egy ember emlékeit - az egész életét - és
visszaadja, kívánság szerint. Cara még mindig nem adta fel.
- De nem lehet...
- Nézd, próbáld meg így elképzelni: Ha azt a könyvet lelököm az asztalról,
leesik a padlóra. Ezt teszi a láthatatlan gravitáció, de ez a láthatatlan erı
meghatározott módon mőködik. Nem elég, ha integetek, és azt kívánom, hogy a
gravitáció készítsen nekem vacsorát. Erre nem képes.
Ugyanez a helyzet a mágiával és az emlékezettel. A Futótőz elpusztította
Kahlan emlékezetét, amit nem lehet visszafordítani. Nem lehet visszaállítani
azt, ami már nincs ott. Egyszerően lehetetlen. Ami elpusztult, az örökre
elveszett.
Cara hosszú szıke copfját simogatta.
- Akkor azt hiszem, nagy bajban vagyunk.
- Szörnyő nagy bajban - hagyta helyben a varázsló.
Nicci még szerette volna hozzátenni, hogy Richard szívével is ez a helyzet,
de nem mert ilyesmit hangosan kimondani. Szörnyő csüggedtséget érzett
miatta. Iszonyú lesz, ha egy nap szembesülnie kell mindezzel, de nem akarta,
hogy neki kelljen erre rámutatnia.
- Akkor, ha Richard megtalálja - kérdezte halkan -, mihez kezd majd? Zedd összekulcsolta a kezét a háta mögött, és egy pillanatra Niccire nézett,
majd elfordult.
- Van más módja is annak, hogy megtudjuk, melyik a valódi példány - szólalt
meg Cara.
Zedd és Nicci homlokráncolva, megkönnyebbülve fordultak felé, hálásan,
hogy eltért a tárgytól.
- Csak meg kell találni a többi másolatot - mondta -, és össze kellıket
hasonlítani. Amit Richard megtanult, az máris kiesik. Így hát, ha megtaláljátok
a többit, összevethetitekıket. Az, amelyik a többitıl különbözik, az a valódi
másolat, a többi négy, amelyik szintén egyforma, a hamis. Zedd felvonta a
szemöldökét.
- No, de akkor mi van, ha a kulcs készítıi aggódtak, hogy egy nap esetleg
egy okos Mord-Sith rájön a megoldásra, ezért nem készítettek egyforma
másolatokat, hogy ne lehessenıket összevetni.
- Ó - grimaszolt Cara. Nicci égnek emelte a kezét.
- Egyébként is hogyan lehetne megtalálni a többi másolatot? Úgy értem, már
három ezer éve el vannak rejtve!
- És nemcsak ez a baj - folytatta Zedd, - hanem az is, hogy Nathan
elmondása szerint a Próféták Palotája alatt is voltak katakombák, márpedig a palota megsemmisült. Biztosan tudom, mert én indítottam el a fényvarázst, ami elpusztította. Semmi sem maradt ott. De még ha a katakombák egy része túl is élte a pusztulást, mivel a palota szigetre épült, a robbanás után valószínőleg a
víz elárasztott és elpusztított mindent.
Ha ott tényleg volt egy másolat, az egész biztosan nincs már meg, akár
hamis, akár valódi másolat volt. Honnan tudhatnánk, hogy ennyi idı alatt nem
semmisült-e meg másik példány is, vagy akár az összes többi? A kérdés tehát
továbbra is kérdés. Hogyan bizonyosodhatnánk meg róla, hogy az a példány,
amit találtam, és az, amelyik Richard fejében van, az egyedüli igaz kulcsok-e
vagy sem?
Nicci elgondolkodott.
- Attól tartok, hamisak is lehetnek - amit Richard megtanult, és amire a
katakombákban bukkantál.
Zedd járkálni kezdett.
- Nem tudom, hogyan gyızıdhetnénk meg róla.
- Két módja is van - mondta Nicci. - Az elsıben még nem vagyok teljesen
biztos. Még csak most kezdtem el Az Élet Könyvének fordítását. De sok
mindent ír a kulcs használatáról. Például azt, hogy abban az esetben, ha a
személy, aki a Szelencéket mőködésbe helyezte, nem jól használja a kulcsot, a
Szelencék megsemmisülnek a használójukkal együtt.
- Ha nem jól használja... - ismételte meg Zedd elgondolkodva.
- Ebbıl arra következtetek, hogy ha Darken Rahl rosszul használta volna a
kulcsot, például úgy, hogy kihagyja az utolsó részt - mint ahogy elmondásod
szerint Richard tette, amikor idézte neki a könyvet - a Szelencék is elpusztultak
volna vele együtt. De mivel nem így történt, szerintem Richard valószínőleg a
rossz kulcsot mondta fel, ezért Darken Rahl egyszerően a rossz Szelencét
nyitotta ki, ami a halálát okozta. Arról nem szól, hogy a Szelencék
elpusztulnak, ha hamis kulcsot használunk, mert amikor ez a könyv íródott,
még nem voltak hamis kulcsok, úgyhogy ezt a problémát egyáltalán nem is
vehették számításba.
Zedd elgondolkodva ráncolta a homlokát.
- Biztos vagy ebben?
- Nem - ismerte el Nicci. Eléggé bonyolult könyv, én pedig még csak most
kezdtem el fordítani. Ezt a részt átfutottam, mert a kulcs használata elıír
bizonyos lépéseket. Formulák is vannak benne, amelyeket szintén figyelembe
kell venni. Csak az elsıdleges benyomásomat mondtam most el. Nicci egyik kezével végigsimított a haján. Az asztal elıtt állt, melyen a
nyitott könyv feküdt, egyik keze a
csípıjén nyugodott.
- De azért érthetı, mire akarok kilyukadni, ugye? - A könyvre mutatott. - Ha
Richard szándékosan elrontotta volna az igazi kulcsot, és emiatt választotta
volna Darken Rahl a rossz Szelencét, akkor az alapján, amit olvastam, a
Szelencéknek is meg kellett volna semmisülniük. Márpedig nem így történt,
tehát Richard minden bizonnyal egy hamis kulcsot memorizált.
- Talán. De azt mondod, még nem vagy biztos benne.
Nicci bólintott, majd azt a próféciát kezdte el idézni, amit Nathan-tól
hallottak.

- „ A kabócák évében, amikor az áldozat és szenvedés bajnoka végül megosztja seregét, az lesz a jel, hogy a prófécia életre kelt, és elérkezett a végsı küzdelem ideje. Vigyázzatok, mert minden igaz ág és annak elágazásai ebbe az egy közös gyökérbe futnak össze. Csak egy törzs ágazik el a közös gyökérbıl. Ha a fuer grissa ost drauka nem vezeti ezt a végsı csatát, a világ, amely már a sötétség szélén áll, borzasztó homályba zuhan.”
- Értitek már? - kérdezte Nicci. - „Az áldozat és szenvedés bajnoka az emberiség és a Fény zászlaja alatt”, nem más mint Jagang és a Birodalmi Rend. Azután azt mondja, hogy amikor „végül megosztja seregét, az lesz a jel, hogy a prófécia életre kelt, és elérkezett a végsı küzdelem ideje.” Jagang megosztotta a sereget. Az egyik fele az átjáróknál harcol, a másik fele délrıl vág át D'Hara-n. Tehát, ahogy a prófécia mondja: „elérkezett a végsı küzdelem ideje.”

Mintha meg akarná er ısíteni Nicci szavait, hirtelen hatalmas villám szelte át az eget, s világította meg a Torony ablakait, majd robaj ló mennydörgés követte, amelytıl megremegett az épület.

Zedd tovább akadékoskodott.
- Nem egészen értem az érvelésedet.
- Elıször is, miért lopta el Ann és Nathan a könyvet Richardnak? Mert

félreértelmezték a próféciát - azt hitték, a végs ı csatát Darken Rahl ellen kell megvívni. Azt hitték, Richardnak A Megszámlált Árnyékok Könyvére van szüksége, hogy legyızze Darken Rahl-t a végsı csatában. Azt hitték, az egyetlen létezı példányra bukkantak rá. Hát nem érted? Ez így túl egyszerő lett volna. Richard arra született, hogy ezt a végsı csatát vívja meg Jaganggal, a Sötétség Nıvéreivel szemben, Orden Szelencéivel. Ez annak a küzdelemnek a vége, amely Darken Rahl-lal kezdıdött.

Szerintem a prófécia arra is utal, hogy Richard a hamis kulcsot tanulta meg: „ Vigyázzatok, mert minden igaz ág és annak elágazásai ebbe az egy közös gyökérbe futnak össze.” Az igaz ág, talán az igaz kulcsokra utal, melyek egy közös gyökérben, a végsı csatában találkoznak. Ebbıl az is következik, hogy a többi elágazás rossz, talán azok a hamis kulcsok.

Nem lehetséges, hogy a Darken Rahl elleni csata ilyen hamis elágazás volt? Ann és Nathan nem tudtak eleget akkoriban - nem tártak eléjük többet az események, így a hamis elágazást követték, és arra készítették Richardot, hogy Darken Rahllal szálljon szembe nem pedig Jaganggal. Ez a prófécia azonban azt mondja: „Ha fuer grissa ost drauka nem vezeti ezt a végsı csatát, a világ, amely már a sötétség szélén áll, borzasztó homályba zuhan.”

Ez a borzasztó homály, nem más, mint Orden ereje, amelyet a Sötétség Nıvérei szabadíthatnak ránk. Ez a céljuk,ık akarják sötétségbe taszítani az Élık Világát.

Ann, Nathan és Richard rossz csatára készült. Ez az a harc, amit vezetnie kell.
Zedd tovább járkált, arcát meggyőrték a gondolatai. Végül megállt, és Niccihez fordult.
- Lehet, Nicci. Lehet. Te jóval régebben tanulmányozod a jóslatokat, mint én. Lehet, hogy igazad van. De mi van, ha nincs? Nathan úgy magyarázta, hogy a próféciát nem lehet úgy szemlélni, ahogy most te tetted. A prófécia olyasmi, mint a próféták közötti kommunikáció. Nem egyszerő a tanulmányozása, profetikus képesség nélkül nagyon nehéz elemezni és megérteni.
Ahogy Ann és Nathan is túl gyors következtetést vont le a jóslat alapján anélkül, hogy elegendı információ állt volna a rendelkezésükre, szerintem te most ugyanezt teszed.
Nicci bólintott, hogy ezt elismeri.
- Remélem, így van, Zedd. Igazán remélem. Jó lenne, ha nem nekem lenne igazam. Csak azért mondtam ezt el, mert szerintem minden lehetséges esetet meg kell vizsgálnunk.
- Igen. És még valamit figyelembe kell vennünk. Azt, hogy Richardot hidegen hagyják a jóslatok.İ a szabad akarat híve, mégis valahogy a prófécia mindig mintha megnyílna elıtte, s a dolgok úgy alakulnak, ahogyı szeretné. Darken Rahl esetében, lehet, hogy az hamis ág volt, de vannak olyan ágak is, amelyek a gyızelmével számoltak. A prófécia hívei ezekre mutogatva kijelentenék, hogy Darken Rahl az igaz elágazás volt. Lehetnénk egy másik ágon most, és akkor ez az
ág lenne hamis. Minden teóriát alá tudsz támasztani egy jóslattal.
- Nem tudom. - Nicci továbbra is a haját fésülgette az ujjaival. - Talán így van.
Annyira fáradtnak érezte magát. Muszáj egy kicsit aludnia, hátha akkor tisztábban tudna gondolkodni. Talán csak az aggodalom miatt követ hamis nyomot.
- Most még lehetetlen megállapítanunk, hogy az A Megszámlált Árnyékok Könyve, amelyet én találtam, és amit Richard ismer, igaz, vagy sem.
- Akkor mit tegyünk?
Zedd abbahagyta a járkálást, és szembefordult a nıvel.
- Visszahozzuk Richardot.İ majd megtalálja a módját, hogyan hárítsa el ezt a fenyegetést.
Nicci elmosolyodott. Zedd mindig tudta, hogyan derítse fel magát, még a legsötétebb idıkben is, akárcsak Richard.
- Egy dolog azonban biztos - folytatta. - Mire eljön az idı, muszáj kiderítenünk, hogy amit megtanult, az igaz kulcs volt-e vagy sem.
Nicci becsukta Az Élet Könyvét, s a hóna alá csapta.
- Ismernem kell ezt a könyvet, tövirıl hegyire. Muszáj rájönnöm, hogyan lehetséges az, amit Richard kért tılem, azaz hogyan lehet kivonni a Szelencéket a játékból, vagy valahogy másképpen elhárítani a veszélyt. Ha pedig ez nem sikerül, akkor is kívülrıl kell tudnom, mit ír, hogy a hasznára lehessek a válasz megtalálásában.
Zedd a nı szemébe nézett.
- Nem kis munka lesz. Sok idıbe telik majd - egy ilyen bonyolult könyvet megérteni hónapokig is el tarthat.
Remélem, marad elég idınk. El kell ismernem azonban, hogy igazad van. Szerintem is jobb, ha máris nekilátsz.
Nicci ismét a zsebébe süllyesztette a könyvet.
- Igen, szerintem is. És más könyvek is lehetnek itt, amelyek hasznosak lehetnek. Ha eszembe jut valami, vagy találok valamit, azonnal szólok. Abból pedig, amit eddig olvastam, biztosan lesznek olyan technikai részletek, amelyeknél szükségem lehet rád. Ha elakadok, jól jöhet az Elsı Varázsló segítsége. Zedd elmosolyodott.
- Számíthatsz rám, kedvesem. Nicci egyik ujjával megfenyegette.
- De ha rájössz, hogyan találhatnánk meg Richardot, jobb, ha máris rohansz hozzám, még mielıtt a gondolat végére érsz.
Zedd még szélesebben vigyorgott.
- Áll az alku.

- Mi van, ha nem találjuk meg a Rahl Nagyurat? - kérdezte Cara. ıA másik kettı rámeredt. A völgyben mennydörgés robajlott, az ablakokat es csapkodta.
- Visszahozzuk - állította Nicci. Nem volt hajlandó más lehetıséget tekintetbe venni.
- Semmi sem egyszerő - dünnyögte Zedd.
17. FEJEZET
Annak ellenére, hogy szörnyen fáradt volt a lovaglástól, Kahlant teljesen lenyőgözte az eléje táruló látvány. A Birodalmi Rend haderejének sötét folyama mellett, a hatalmas síkságot elborító szürkéslila árnyakon túl, óriási sziklapárkányon ragyogtak a lemenı nap aranyló sugarai.

A szilapárkányon városnyi méret ő palota állt. A magasabban fekvı falak, szinte izzani látszottak a késı délutáni fényben. Fehér márvány, stukkók és fehér kövek, mindenféle mérető és formájú épületek egész sora csillámlott a vöröses sugaraktól. A tetık, mint valami összefüggı, közös védıernyı, úgy borultak föléjük, hogy megvédjékıket a késı ıszi hideg éjszakákon.

Azok után, amit a hosszú, borús utazás alatt heteken keresztül látott, az aljas emberi természetüket kiélni vágyó katonák közt, ez a látvány csupa jót és nemességet sejtetett, földöntúlian gyönyörőnek látszott.

Szinte már szentségtörésnek hatott itt ezeknek az embereknek a jelenléte egy ilyen palota árnyékában. Szégyellte magát, hogy ilyen durva csıcselék győlt össze e páratlan szépségő emberi alkotás elıtt. Már pusztán a palota látványától dalra fakadt a lelke. Bár nem tudta felidézni, látta-e már valaha, mégis úgy érezte, látnia kellett.

Körülöttük emberek nyögtek, lovak horkantottak, szekerek nyikorogtak, páncélok zörögtek - mindez pedig egyáltalán nem volt kellemes. A bőz, mint valami gyilkos pára mindenhová követteıket, és mindenkit jó elıre figyelmeztetett, aki az útjukba akadt, milyen
kártékony ez a horda. Persze ilyen megerısítésre már senkinek nem volt szüksége.

Kahlan körül különleges ırei lovagoltak, akik heteken át árgus szemekkel lesték minden lépését. Negyvenhárman voltak. Kahlan megszámoltaıket, hogy mindegyiket megfigyelhesse. Az utazás alatt igyekezett kiismerni a szokásaikat. Tudta, melyik ügyetlen, melyik ostoba, ki az okos közülük, és ki bánik jól a fegyverekkel. Ahogy nap-nap után csak haladtak elıre, azzal szórakoztatta magát, hogy az erısségeiket illetve gyenge pontjaikat tanulmányozta, miközben eltervezte, olykor el is képzelte, hogyan öli megıket egytıl-egyig.

Eddig még egyikkel sem végzett. Egyel ıre azt tartotta jó taktikának, ha mindent megtesz, amire utasítják, ha szolgálatkész és engedelmes lesz. A katonákat figyelmeztették, hogyı Jagang tulajdona, ezért egy ujjal sem érhetnek hozzá, - kivéve persze, ha szökni próbálna.

Kahlan azt akarta, hogy az ırei éberségét elaltassa a hétköznapok monotonitása, azı érdektelensége, s azt higgyék róla, hogy veszélytelen, ártalmatlan, hogy fél, és csak egy a fárasztó, unalmas feladataik közül. Már számtalan alkalma nyílhatott volna, hogy többet is megöljön közülük, de soha nem élt a lehetıséggel, bármilyen könnyőnek is ígérkezett. Helyette inkább úgy döntött, hagyja, hogyırei biztonságban érezzék magukat, és ráunjanak. Ha pedig egy idı után úgy ítélik meg, hogy semmilyen veszélyt nem jelent, nagyobb eséllyel harcolhat majd ellenük. Most még úgyis teljesen haszontalan lenne egy ilyen támadás. Megszökni nem tudna, csak rákényszerítené Jagangot, hogy használja a Nyakörvet - vagy a kezét - büntetésképpen. Bár Jagangnak nem kellett indok, hogy fájdalmat okozzon
neki, jobbnak látta, ha feleslegesen nem szolgáltat rá okot.

Az egyetlen ember, akinek nem sikerült az éberségét elaltatnia, az Jagang volt.İt nem tudta félrevezetni, ismerte a szándékát. Szinte élvezte a nı taktikáját, még ha ez nem is állt másból, mint tudatos nem cselekvésbıl. Hozzá hasonlóanı is türelmes ember volt.İ volt az egyetlen, aki soha nem volt vele óvatlan. Kahlan biztos volt benne, tudja, mire készül.

Persze ıt is semmibe vette; még ha tudta is, mire készül, valószínőleg azért azı ébersége is lazul kissé, ha nem történik semmi. Ha olyasmire kell várni, ami soha nem akar bekövetkezni, az meglehetısen fárasztó, még ha tudjuk is, hogy elkerülhetetlenül bekövetkezik. Még ha Jagang tudja is, hogy Kahlan elıbb-utóbb megpróbálkozik valamivel, több hét szelíd engedelmesség után egy támadás a meglepetés erejével hatna rá, amit a javára fordíthat. Még egy pillanatnyi elıny is sokat számíthat, ha majd eljön az idı.

Néha azonban nagyon nehezére esett semmibe vennie ıt. Amikor rossz kedve volt, és Kahlan idegesítette - néha pusztán csak a jelenlétével, még ha nem is csinált semmit - véresre verte. Már kétszer kellett egy Nıvérnek meggyógyítania, különben elvérzett volna. Volt olyan, amikor különösen gonosz hangulatban volt. Ilyenkor a dolog sokkal rosszabbul végzıdött, mintha egyszerően megverte volna. Nagyon találékony ember volt, ha nık bántalmazásáról volt szó, és amikor gyalázkodó hangulatban volt, a megalázásában lelte kedvét. Kahlan már megtanulta, hogy ilyenkor addig nem hagyta abba, amígı el nem sírta magát.

Csak akkor fakadt sírva, ha már nem tudott tovább uralkodni magán, ha a fájdalom, vagy a megalázás
olyan mértékő volt, hogy egyszerően nem tudta visszatartani a könnyeit. Jagang ilyenkor élvezettel nézte, ahogy sír. Nem azért sírta el magát, hogy ezzel megadja magát, hogy így Jagangot megállítsa, hanem azért, mert ilyenkor már nem tudta megállni a sírást. Jagang pedig pont ezt élvezte.

Más alkalmakkor n ıket hozott a sátrába, miközben Kahlannak az ágy melletti szınyegen kellett maradnia, ahol mindig is aludt, akár egy kutya. Ezek a nık általában szegény, szerencsétlen foglyok voltak, akik a végsıkig ellenálltak. Úgy tőnt, szándékosan olyan foglyokat választ, akik a legjobban rettegnek tıle, majd csöppet sem gyengéd bemutatót tartott nekik arról, hogy milyen a császár rabszolgájának és egyben ágyasának lenni. Amikor a férfi elaludt, Kahlan a karjaiba vette a rémült nıt. Azzal nyugtatgatta, hogy jobbra fordulnak a dolgok, megpróbálta megvigasztalni.

Valószín őleg Jagang részben azért tette ezt, mert élvezte az ilyen helyzeteket, de a valódi indítéka az volt, hogy folyamatosan emlékeztesse Kahlant, mi fog történni vele, ha majd egyszer visszanyeri az emlékezetét.

Kahlan azonban nem szándékozott emlékezni. Az emlékezés a vesztét jelentené.
Most, hogy útjuk végéhez értek, még több Ja'La meccsre kerül majd sor. Kahlan biztos volt benne, hogy nagy bajnokság lesz, és remélte, ez majd eltereli Jagang figyelmét róla, s majd ezzel foglalkozik inkább. El kell persze kísérnie mindig a közelében kellett maradnia -, de ez akkor is jobb volt, mint kettesben maradni vele.
Amikor elérték a császár sátrait, Kahlan meglepıdött, hogy az egész tábor, de különösen ezek a sátrak, milyen
messze helyezkedtek el a palotától, holott úgy tőnt, már csak egy órányi lovaglás választja elıket tıle.
Nem kérdezte meg, miért álltak meg, de hamarosan kiderült, amikor a tiszteket behívták eligazításra.
- Azt akarom, hogy a Nıvérek álljanakırt ma éjjel - adta ki a parancsot Jagang. - Most, hogy ilyen közel vagyunk, lehet, hogy az ellenség gonosz erıket vet be ellenünk.
Kahlan látta, hogy Ulicia és Armina, akik a közelben álltak, mennyire örülnek a parancsnak, mert így nem kell a katonák sátraiba menniük. A hosszú hetek alatt, amikor szinte minden estét a katonákkal kellett tölteniük büntetésképpen a Jaganggal szembeni engedetlenségük miatt, mindketten éveket öregedtek.
Régebben mindketten vonzó nık voltak, de ennek mára nyoma sem látszott rajtuk. Minden szépségüket elveszítették. Szemük alatt táskák éktelenkedtek, tekintetük fátyolos volt és távoli. Armina Nıvér égszínkék szeme mindig riadt és meglepett volt, mintha még mindig nem tudná elhinni, hogy ez vele történik.
Arcukat ráncok csúfították, amitıl örökösen csüggedtnek és kiégettnek tőntek. Mindig piszkosak voltak, a hajuk örökké kócos, a ruhájuk győrött. Reggelente gyakran égı vörös horzsolásokkal tértek vissza a sátrakból.
Kahlan győlölte a szenvedést, de ezek ketten nem tudták felkelteni az együttérzését. Nekik köszönhette, hogy egy olyan ember foglya, aki számolja a perceket, annyira várja, hogy visszanyerje az emlékezetét, és akkor elkezdhesse borzalmas kínzását testileg és lelkileg egyaránt. Ígéretet tett, nem is egyszer, hogy ha majd végül emlékezni fog arra, hogy ki isı, majd akkor megerıszakolja,ı pedig majd gyereket szül neki
- egy fiút. Halálos fenyegetései közepette leírta neki, hogyan érti majd meg akkor, milyen szörnyőséget jelentene egy ilyen fiú gyermek.
Kahlan úgy érezte, ez a két nı, bármennyit is szenvedett Jagang miatt, még nem szenvedett eleget.
Azon túl, amit vele tettek, Kahlannak sikerült kihallgatnia és megértenie mire készültek, és hogy mit jelent borzalmas tervük mindenki számára. Már önmagában emiatt rászolgáltak a brutális bánásmódra. Ha Kahlanon múlott volna, egyszerően halálra ítéliıket. Nem szívelte a kínzást; egyszerően úgy vélte, nem érdemlik meg, hogy élhessenek. Eljátszották az élethez való jogukat azzal, amit eddig mások ellen elkövettek, nem is szólva borzalmas tervükrıl, mellyel mindenkit el akartak pusztítani. Persze ennyi erıvel az egész hadsereg rászolgált a halárra.
Kahlan egyetlen vágya az volt, hogy Jagangot is utolérje ez a sors.
- Legalább a hadseregük megszökött, - mondta az egyik rangidıs tiszt Jagangnak, miután a lovát elvezették. Egy másik férfi Kahlan kancáját vezette el.
A tisztnek hiányzott a jobb füle alsó fele. A régi sérülés helyén csak egy nagy bırcsomó volt, amit nem lehetett nem észrevenni. Sok katonának szintén egy fülébe került, ha nem volt képes elvenni róla a tekintetét.
- Egyetlen védı sem maradt itt - mondta egy másik.
- Biztos vagyok benne, hogy hagytak itt Mágiahasználókat - válaszolt Jagang. - Persze ez nem jelenthet akadályt, nem állíthatnak meg.
- A felderítık és kémek jelentése szerint keskeny út vezet a fennsíkra, túl keskeny ahhoz, hogy nagy
erejő ıhíd is, amit felvontak. Az úton
épít
ı
ostromot indíthassunk. Van egy függ
anyagot felvinni és védekezni, miközben a szakadékot megpróbáljuk

átívelni, egyszer ően lehetetlen.
- A nagykaput, ami a fennsík belsejébe vezet, lezárták. Nem hiszem, hogy
áttörhetnénk. Évezredek óta ellenállt mindennemő támadásnak. Ráadásul a
Tehetséggel bírók azt állítják, az erejük gyengül a palota falain belül. Jagang mosolygott.
- Azért nekem van néhány ötletem.
A férfi, akinek hiányzott a fél füle, fejet hajtott.
- Igenis, Exellenciás uram.
Miközben Jagang a tisztekkel beszélt, Kahlan észrevette, hogy egy csoport
közeledik lóháton, nyaktörı sebességgel a táboron keresztül. Dél felıl érkeztek.
Az ellenırzı pontoknál szinte csúszva megálltak, röviden beszéltek az
ırszemmel, majd tovább vágtattak.
Jagang is észrevette a lovasokat. A beszélgetés hamarosan elhalt, már mind a
közeledıket figyelték, ahogy átvágtattak a belsı védelmi vonalon, majd ıhatalmas porfelhıt verve megállították a lovaikat és leszálltak. Már a legbels védelmi győrőnél várakoztak, hogy a császár elé engedjékıket.
Amikor Jagang intett, a katonák el ıre léptek. Bár fáradtnak tőntek, sietve léptek az uralkodó elé.
Vezetıjük, egy szikár, de izmos, öregedı, komor tekintető férfi, tisztelgett.
- Nos - szólította meg Jagang -, mi olyan sürgıs?
- Felség, az Óvilágban ostrom alá fogták a városokat.
- Tudok róla. - Jagang türelmetlenül felsóhajtott. - Ezek az Altur'Rang-i bajkeverık. Hát még mindig nem fékezték megıket?
- Nem, felség, ezek most nemık voltak - bárık is okoznak elég bajt, egy kovács vezetiıket. Ezúttal túl sok várost ért egyszerre támadás ahhoz, hogy ezek az alakok lehetnének mögötte.
Jagang gyanakodva szemlélte a férfit.
- Milyen városokat érintett az ostrom?
A férfi egy papírtekercset húzott elı koszos inge alól.
- Eddig ennyit győjtöttünk össze.
- Eddig? - vonta kérdıre rosszallóan Jagang, miközben széttekerte a papírt.
- Igen, Felséges uram. Az a hír járja, hogy teljes támadó roham söpör végig a földeken.
Jagang végigfutotta a hosszú listát. Kahlan megpróbálta elrejteni örömét, miközben lopva a listára pillantott. Két oszlopban sorakoztak a városok nevei a papíron.
- Nem tudom, mit értesz azon, hogy végigsöpör a földeken - morogta Jagang.
- Ezek találomra kiválasztott helyek. Nem egy vonalban helyezkednek el, nem is egy csoportban, vagy az Óvilág egy tartományán belül, hanem szerteszét az országban.
A férfi megköszörülte a torkát.
- Igen, Felség, mi is ezt a jelentést kaptuk.
- Szerintem ez kissé el lett túlozva. - Hogy kifejtse mit ért ez alatt, húsos ujjával a papírra bökött. Ezüst győrőin megcsillant a gyengülı napfény. - Itt van például Taka Mar. Taka Mart is megtámadták? Nem hiszem, hogy egy gyülevész banda sokra mehetett ott. Nagy létszámú helyırség állomásozik a városban. Ez az utánpótlást szállító szekérkaravánok egyik megállója. Jelentıs védelemmel rendelkeznek. Még Rendtestvérek is vannak a városban. Biztosan nem hagyták, hogy egy ostoba horda kárt tegyen benne. Ezt a jelentést nyilván ideges bolondok készítették, akik a saját árnyékuktól is megijednek. A férfi alázatosan meghajtotta a fejét.
- Felség, Taka Mar az egyike azoknak a helyeknek, amelyeket a saját szememmel láttam.
- És? - Jagang most már üvöltött. - Mit láttál? Gyerünk, kivele!
- A városba vezetı utakat póznákra tőzött koponyák szegélyezik.
- Na és mennyi? - legyintett Jagang. - Néhány tucat? Talán száz?
- Felség, lehetetlen volt megszámolni, én néhány ezerig jutottam, és még csak nem is láttam a végét. A város nincs többé.
- Hogy hogy nincs többé? - Jagang zavartan pislogott. - Mit értesz az alatt, hogy nincs többé. Ez lehetetlen!
- Porig égették, Felség. Egyetlen épület sem maradt. Olyan hatalmas tőz volt, hogy egy darab fát sem lehetett megmenteni. A környezı dombokon húzódó kerteket feldúlták, a fákat kivágták, a gabonaföldeket minden irányban több mérföld hosszan felégették, a talajt pedig sóval hintették fel. Ott már többé semmi sem terem. Ami termékeny talaj volt, most puszta ugar. Mintha maga az İrzı pusztította volna el.
- És hol voltak ezalatt a katonák?
- A koponyák az utak mentén a helyırség katonáinak koponyái. Attól tartok,

egyet sem hagytak életben. ı hibája lenne, ami történt. ÉgıJagang Kahlanra nézett, mintha legalábbis az
pillantása egyértelmővé tette, minden bajértıt teszi felelıssé. Összegyőrte a papírt, majd ismét a hírnökhöz fordult.

- És a Rend Testvérei? Elmondták, mi történt? Miért nem tudták megállítani a pusztítást?
- Hat Rendtestvér élt Taka Mar-ban, Felség. Karóba húztákıket a városba vezetı fıutak mentén. Nyaktól lefelé megnyúztákıket. A fejükön rajtahagyták a rangjukat jelzı sapkát, hogy mindenki tudja, kik voltak.
Azok, akik elmenekültek a városból, azt mondják, éjszaka érkeztek a támadók. Halálra voltak rémülve, ezért nem sok értelmes dolgot tudtunk kihúzni belılük. Csak annyit tudtunk meg, hogy a támadók a D'Harai Birodalom katonái voltak. Ezt mind bizton állították. Mind elvesztették az otthonukat.
A támadók nem bántották a menekülıket, ha nem fordultak ellenük, de egyértelmően közölték velük, hogy a földdel kívánják egyenlıvé tenni az egész Óvilágot, és mindenkit lemészárolnak, aki a Birodalmi Rendet támogatja.
A katonák azt is mondták, hogy a Rend és annak tanai hozták rájuk a szenvedést, a Rendnek köszönhetik földjeik pusztulását. Megesküdtek, hogy a sírig üldözni fogják az Óvilágbelieket, az Alvilág legsötétebb bugyraiig, ha nem adják fel a Rend tanításait és az ezen tanítások miatti háborúskodást.
Kahlan már csak akkor vette észre, hogy mosolyog, amikor Jagang hirtelen megfordult, és visszakézbıl úgy szájon vágta, hogy elesett. Tudta, hogy ezért a mosolyért még aznap este keservesen megbőnhıdik, de nem érdekelte. Minden verést megért, hogy hallhatta, amit hallott. Nem tudott nem mosolyogni.
18. FEJEZET
Nicci szorosabbra húzta maga körül a köpenyét, ahogy a l ırés mellett a kıfalhoz támasztotta a vállát. Lenézett az alant kanyargó útra, a négy lovast figyelte, akik a Torony felé lovagoltak. Még meglehetısen messze jártak, de már így is sejtette, kik lehetnek.

Ásítva végignézett a Torony el ıtt elterülı városon. Azısz élénk színei már fakulóban voltak. Ahogy a környezı hegyeket elborító fákat figyelte, az évszakok változásának hírnökeit, Richardra gondolt. Szerette a fákat, fıleg azért, mert a férfire emlékeztették, de most egyéb oka is volt, hogy más színben lássaıket, mint korábban.İk jelezték az idı múlását, az egymást követı évszakokat, amelyek mostanában Az Élet Könyve miatt azı világában is fontos szerepet játszottak. Mindez pedig szorosan összefonódott Orden mágiájával, azzal, ahogy ez az erı az Élık Világához való kapcsolatán keresztül mőködött. A világ, az évszakok, a csillagok, a hold helyzete, mind részei voltak az egyenletnek, mind hozzájárultak és irányították Orden erejét. Minél többet tanult, minél többet tudott, annál inkább érezte az idı és azıt körülvevı élet lüktetését.

Most már abban is teljesen bizonyos volt, hogy Richard a rossz kulcsot tanulta meg.
Soha többé nem hozta azonban szóba Zedd elıtt. Egyelıre nem tőnt fontosnak. Nem volt egyszerő bizonyítani, mert nem arról volt szó csupán, amit Az Élet Könyve írt, hanem arról, ahogyan tette. A könyv egy másik nyelven íródott, és nem egyszerően ó-d'harai-ul. A nyelvet, amit használt, áthatotta az erı, amit megidézett. A formulák és különbözı varázslatok leírásai csak egy elemét adták ennek az erınek.
Sok tekintetben emlékeztetett arra, ahogy Richard beszélt a szimbólumok és a jelek nyelvérıl. Most kezdte csak megérteni a férfi magyarázatát, amikor saját maga is láthatta Az Élet Könyvében.
Már kezdte a különbözı vonalakat és szögeket a különbözı képletekben önálló nyelvként észlelni. Most kapott igazán képet arról, amit Richard megpróbált velük megértetni.
Az Élet Könyve olyan jelentést hordozott, amely arra késztette Niccit, hogy teljesen új szemlélettel forduljon az Élık Világa felé - oly módon, ahogy Richard látta az életet, mintha az izgalom, csodálkozás és az életszeretet prizmáján keresztül nézné. A dolgok természetének mélyrıl jövı felismerése volt ez, a dolgok önnön magukért való szeretete.
Részben azért történhetett ez, mert Az Élet Könyve nemcsak Alkotó, hanem Pusztító Mágiát is tartalmazott, úgy, ahogyan a halál is az élet része. Az egészet egy egységként kezelte. Emiatt nem tudta Nicci elmagyarázni Zeddnek az okfejtését, hiszen Zedd nem tudta használni a Pusztító Mágiát. E nélkül a képesség nélkül pedig Az Élet Könyvét lehetetlen volt megérteni. El tudta volna magyarázni a képleteket, a leírásokat, meg tudta volna mutatni a varázslatokat is, de Zedd mindezt csak Tehetsége korlátain belül tudta volna érzékelni. Bár intellektuálisan egy részét megértette volna, nem tudta volna használni.
Mintha valakinek beszélnénk a szerelemrıl, miután az illetı képes is lenne megérteni az érzés mélységét, hogy milyen hatással van az emberekre, de ez nem
ugyanaz, mintha maga is átélte volna. A személyes tapasztalat nélkül, üres tudás csupán.
Ugyanez a helyzet a mágiával: Amíg az ember meg nem tapasztalja, nem is ismeri igazán.
Nicci így gyızıdött meg róla, hogy Richard a hamis kulcsot tanulta meg. Abban már korábban is igaza volt, hogy ha a Szelencéket mőködésbehozó személy nem megfelelı módon használja a kulcsot, a Szelencék is megsemmisülnek a használójukkal együtt. Más is volt azonban, ami a sejtését bizonyította. A folyamatoknak a Szelencék használatára vonatkozó egész, komplex rendszere azt támasztotta alá, amit a szavak egyszerő formában.
A könyvben leírt eljárásokon keresztül bepillantást nyert Orden erejének mőködésébe. Azáltal pedig, hogy mélységében megértette, abba is belelátott, hogy a megidézett mágia hogyan és mennyiben igényelte a kulcs használatát. Mindezek alapján pedig egyértelmő volt, hogy a kulcs nem megfelelı használata a Szelencék elkerülhetetlen megsemmisülését, és a hibát elkövetı személy halálát eredményezi. A mágia egyszerően nem tőri a szabályok

megszegését. ı, hogy egy meglökött kıdarab minden külsıMint ahogy az sem fordulhat el
beavatkozás nélkül megálljon a levegıben, és ne essen le, ugyanúgy Orden mágiájának is megvannak a törvényei, a sajátossága, melyek értelmében a rossz kulcs használata miatt a Szelencéknek meg kell semmisülniük. A kınek le kell esnie.

Amikor Richard a memóriájára támaszkodott, arra, amit megtanult A Megszámlált Árnyékok Könyvébıl, majd megváltoztatta, hogy emiatt Darken Rahl a rossz Szelencét nyissa ki, pusztán arról volt szó, hogy - bár Darken Rahl valóban nem a megfelelı Szelencét

nyitotta ki - mivel a hamis kulcsot használták, csak imitált volt a folyamat. Ha a valódi kulcsot használták volna rosszul, a Szelencék már nem léteznének. A hamis kulcs nem indította be Orden mágiáját, az igazi nem megfelelı használata azonban a teljes varázslat megsemmisülését eredményezte volna.

Végül is Orden Szelencéit azért hozták létre, hogy megállíthassák velük a Futótőz varázslatot, tehát a kulcs nem megfelelı használata azt jelentette volna, hogy valaki helyénvaló szándék és tudás nélkül kíván Orden erejére szert tenni, lényegében megváltoztatva ezzel a mágia eredeti célját. Az Élet Könyvében egyértelmően az állt, hogy ha a varázslat folyamán bármi is helytelenül történik, azaz a kulcsot nem az elıírt módon használják, egyfajta biztonsági intézkedés, önmegsemmisítés indul meg - épp úgy, mint amikor Richard az igazoló háló fogságából megmentette Niccit, azáltal, hogy beavatkozott, s ezért a háló összeomlott.
Richard hamis kulcsot tanult meg, ez bizonyos.
- Mi a helyzet? - hallotta Zedd hangját. Hátranézett, és meglátta a közeled ı öreg varázslót.
Tudta, hogy egy idıre muszáj félretennie, amin gondolkodott. Ha most elmondaná Zeddnek mindezt, csak újabb, értelmetlen vitába bonyolódnának. Richard az, akinek meg kell tudnia az igazságot.
- Négy lovas közeledik - felelte Nicci.
Zedd megállt a fal mellett. Lenézett az útra, majd mordult egyet annak jeleként, hogyı is látjaıket.
- Szerintem Tom és Friedrich - mondta Cara. Biztosan rajtaütöttek valakin, aki a városban ólálkodott.
- Nem hinném - mondott ellent Nicci. - Nem tőnnek foglyoknak. Látom az acél csillogását. Annál a férfinél fegyverek vannak. Tom lefegyverezte volna, ha
fenyegetést jelent. A másik meg úgy néz ki, mint egy kislány.
- Rachel? - Zedd megpróbált jobban kihajolni, hogy tisztábban láthassa a fák közt közeledıket. Már csak néhány nap, és ezek az aranyló levelek mind lehullnak. - Lehetséges lenne, hogy ténylegı az?
- Szerintem, igen.
Zedd megfordult, majd kritikusan megjegyezte: Borzalmasan nézel ki.
- Igazán köszönöm - felelte a nı. - Pontosan ilyen bókot vártam egy úriembertıl.
Zedd egy legyintéssel elintézte a rossz modorára tett célzást.
- Mikor aludtad ki magad utoljára? Nicci ásított.
- Nem tudom. Talán tavaly nyáron, amikor visszajöttem a Népek Palotájából azzal a könyvvel.
Zedd nem tudta értékelni a humorizálásra tett kísérletét Nicci maga sem tudta, miért próbált meg viccelıdni. Zedd már azzal is meg tudta nevettetni az embereket, hogy felmordult. Haı mondott olyasmit, ami szerinte vicces volt, az emberek csak bámultak rá, ahogy most Cara is tette.
- Na, és hogy állsz? - kérdezte Zedd.
Nicci tudta, mire gondol. Félresöpörte a hajtincset, amit az arcába fújt a szél.
- Hát jól jönne egy kis segítség, nem igazán boldogulok a csillagtáblázattal és a szögszámítással. Felgyorsítaná a dolgokat, ha nem egyedül kellene végignéznem ezeket. Helyette folytathatnám a fordítást.
Zedd gyengéden a hátára tette a kezét, barátian, vigasztalón megsimogatta.
- Egy feltétellel.
- Igen? - kérdezte a nı ásítva.
- Ha elıtte alszol egyet. Nicci mosolyogva bólintott.
- Rendben, Zedd. - Az állával az út irányába bökött. - De elıször nézzük meg, kik érkeztek hozzánk látogatóba.
Épp csak kiléptek a fıkapun a zárt, füves elıudvarba, amikor a lovasok átlovagoltak a boltív alatt.
Tom és Friedrich kíséretében Chase és Rachel volt a két vendég. Rachel haja rövidre volt vágva, nem hosszú volt, mint korábban, Chase pedig meglepıen egészségesnek nézett ki ahhoz képest, hogy nemrég az Igazság Kardjával szúrták meg.
- Chase! - kiáltotta Zedd. - Te élsz!
- Nos, ha nem élnék, elég nehéz lenne megülnöm a lovat.
Cara kuncogni kezdett. Nicci rápillantott, és arra gondolt, vajon hogyan tett szert hirtelen a humorérzékre.
- Hazafelé tartva úton találtunk rájuk - szólalt meg Tom. İk az elsık, akiket hónapok óta láttunk errefelé.
- Nagyon örültem, hogy Rachel visszatért - csatlakozott a társalgókhoz Friedrich is. Az idıs férfi arcán szétterülı mosolyból látszott, mennyire így is gondolta.
Zedd segített Rachelnek lecsúszni a nyeregbıl, miközben Cara a ló kantárját tartotta.
- Te jó ég, de nehéz lettél!
- Chase megmentett - újságolta Rachel. - Annyira bátor volt! Látnotok kellett volna! Száz embert ölt meg egymaga.
- Százat!? Ez aztán a teljesítmény!
- Egyet te döftél lábszáron helyettem - helyesbített Chase, miközbenı is leszállt a lováról. - Úgyhogy nekem csak kilencvenkilenc jutott.
Rachel rúgkapált, hogy Zedd tegye le végre.
- Zedd, valami fontosat hoztam neked!
Ahogy a varázsló letette, a kislány a nyeregtáskájához futott, leakasztotta, a gránit lépcsıre tette, és kioldozta.
Amikor hátrahajtotta a táska fülét, a táskából kiszőrıdı feketeség szinte elnyelte a késı ıszi napfényt. Nicci úgy érezte, mintha Jagang tintafekete szemébe nézne.
- Rachel, ezt meg hol találtad? - kérdezte Zedd megütközve.
- Egy Sámuel nevő alak hozta el egy Hat nevő boszorkánynak és Violetnek, Tamarang királynıjének, bár már azt hiszem, nem királynı többé. El sem tudjátok képzelni, milyen gonosz ez a Hat!
- Én azt hiszem, el tudom képzelni.
Mivel nehezen állt össze a fejében a történet, Zedd még jobban hátrahúzta a táska tetejét, hogy jobban szemügyre vehesse a tartalmát.
Miközben a lépcsın elıtte heverı Szelencét nézte, Nicci érezte, hogy a torkában dobog a szíve. Már hetek óta tanulmányozta a könyvet, amely a Szelencékrıl szólt, de saját szemével látni az egyiket egészen más volt. Az elmélet egy dolog, de valóban látni, amit ez a tárgy képvisel, leírhatatlan.
- Nem hagyhattam ott nekik - magyarázta Rachel Zeddnek. - így hát, amikor lehetıségem adódott a szökésre, elloptam, és magammal hoztam.
Zedd megborzolta a lányka haját.
- Nagyon jól tetted, angyalkám. Mindig is tudtam, hogy különleges kislány vagy.
Rachel átfogta a varázsló nyakát.
- Hat képeket rajzoltatott Violettel Richardról egy barlangban. Nagyon megrémítettek vele.
- Egy barlangban? - kérdezte Zedd. Amikor Rachel bólintott, Zedd Niccire nézve folytatta. - Ez sok mindent megmagyaráz. Nicci közelebb lépett.
- Richard is ott volt? Láttadıt? Rachel megrázta a fejét.
- Nem. Hat egyik nap elment. Amikor visszatért, azt mondta Violetnek, hogy magával hozta Richardot, de a Birodalmi Rend foglyul ejtette.
- A Birodalmi Rend... - ismételte meg Zedd. Nicci megpróbálta eldönteni, melyik a rosszabb, ha a boszorkány tartja a markában, vagy ha a Birodalmi Rend.
Arra jutott, hogy a legrosszabb a mostani helyzet: Richard el van vágva a Tehetségétıl, nincs nála a kardja és a Rend foglya.
19. FEJEZET
Kahlan összehúzta magán a köpenyt. A császár mellett lépkedett, állandó, szolgálatkész kísérıjeként. Nemİ választotta ezt a szerepet, rákényszerítették, még ha nem is mindig fizikai kényszerrel. Éjjel egy szınyegen feküdt Jagang ágya mellett, amivel a férfi emlékeztetni akarta, hol végzi majd. Napközben mindig mellette volt, mint egy pórázon vezetett kutya. Csakhogy azı póráza egy fém Nyakörv volt, amellyel Jagang bármikor térdre kényszeríthette.

El sem tudta képzelni, mivel vívhatott ki ilyen ég ı győlöletet, miért akarjaıt Jagang megbüntetni az összes ellensége bőneiért, de bármit követett is el, amiéit így győlöli, biztosan megérdemelte.

Hirtelen csíp ıs, hideg szélroham söpört végig a táboron. Kahlan a köpenye mögé rejtette az arcát. A katonák elfordították a fejüket, hogy védjék arcukat a szél foga ellen. Azısz a vége felé járt, hamarosan itt a tél. Kahlan tudta, hogy nem lesz kellemes az idı a Népek Palotájának otthont adó sziklapárkány elıtt elterülı irdatlan síkságon, de azzal is tisztában volt, hogy Jagang nem adja fel, konokul tör a célja felé.

A fennsík alatt valahol A Megszámlált Árnyékok Könyvének egyik példánya lapult, amit meg akart szerezni.
Az Azrith síkságon tovább folyt az építkezés. Kahlan tudta, hogy egész télen építkeznek majd, ha kell, amíg az építmény el nem készül, persze csak akkor, ha nem fagy meg a talaj alattuk. Kahlan gyanította, hogy Jagang már erre is felkészült, és ha kell tüzet rakat,
hogy felolvadjon. Vagy lehet, hogy fagyban is fel lehet ásni a földet, ha száraz? A bejárati kaput lehetetlen volt áttörni, a felfelé vezetı utak pedig alkalmatlanok voltak a támadásra, nem fért el rajtuk sok ember. Jagang természetesen elıállt a megoldással. Az volt a szándéka, hogy egy hatalmas rámpát épít, amelyen majd könnyedén a sziklapárkány tetejére masírozhat a hadsereg. Ha pedig elérik a falakat, akkor már használhatják az ostromgépeket. Ehhez azonban elıször fel kellett oda jutniuk.
Emiatt épült a hatalmas rámpa a táboron túl a sziklafal közelében. A nagysága döbbenetes volt. Muszáj volt szélesre építeniük két, egyaránt nyomós okból. Kellett egy út, amely elég széles ahhoz, hogy elbírjon egy masszív támadást, amelyet nem tudnak megállítani a védık. A másik ok az volt, hogy az Azrith síkság fölé magasodó irdatlan építménynek nagyon magasra kellett nyúlnia, az alapnak tehát elég szélesnek kellett lennie, hogy ne omoljon össze az egész. Lényegében egy kisebbfajta hegyet kellett emelniük a sziklafal mellé, hogy elérjék a párkány tetejét. Nem volt egyszerő feladat.
Rémületesnek tetszett a táv, amit le kell győrniük. A magassága miatt hosszan el is kellett nyúlnia, hogy a katonák könnyedén vonulhassanak végig rajta egészen a palotáig.
Elıszörırült ötletnek tőnt, lehetetlen vállalkozásnak, amely azonban mégis kivitelezhetı, ha adott hozzá több millió katona, akinek nincs más dolga, sıket egy olyan ember vezeti, akit embereinek jóléte egyáltalán nem érdekli. Néha még fáklyafénynél is kígyózott az élı lánc, ahogy az emberek egymásnak adogatták a földet meg a köveket az egyre növekvı rámpán, míg mások hatalmas gödrökben ásták fel a talajt, melyet a kövekhez kevertek, hogy a hegy stabilabb legyen. Voltak, akik nehezékekkel döngölték a frissen leöntött földet.
A táborban szinte mindenki ezen az építményen dolgozott. Bár kísértetiesnek tetszett a feladat, egyre jobban látszott az elvégzett munka eredménye. A rámpa kérlelhetetlenül tovább növekedett. Persze minél magasabb az építmény annál jobban lelassul az emelkedés, hiszen annál tovább tart az építés, minél nagyobb az anyagigény.
Kahlan arra gondolt, milyen jellemzı, hogy ezek az emberek földdel próbálják legyőrni a márványt. Pontosan illett a Rend filozófiájához: A földet túrják azért, hogy elpusztíthassák a legcsodálatosabb épületet, amit valaha ember alkotott.
Nem tudta, mennyi ideig tarthat az építkezés, Jagang mindenestre nem szándékozott elállni a tervétıl, be akarta fejezni, s már valóban látni lehetett a végét. Gyakran emlékeztette a tisztjeit, hogy teljes elkötelezettséget követel tılük ez a nemes cél. Kérlelhetetlenül hajszolta az embereket, és tört célja felé, hogy a szabadság ezen utolsó bástyáját is lerombolhassa.
Ahogy a császári sátrak mellıl szemlélték az építkezést, Kahlan egy hírnököt vett észre, aki lóháton közeledett. Dél felıl egy utánpótlást szállító szekérkaraván érkezett. A levegıben látni lehetett a lovak által felvert port. Már órák óta figyelte. Az elsı szekerek épp most érték el a tábor szélét.
Jagang megkönnyebbülten nyugtázta az utánpótlás megérkezését. Egy ilyen hatalmas hadsereget folyamatosan táplálni kellett. Mindenfélére szükségük volt, de fıként élelmiszerre. Az Azrith síkságon nem volt
semmi, ahol a katonák élelmiszert zsákmányolhattak volna; nem voltak tanyák, sem termıföldek, sem állatok. A hadsereg teljes egészében az Óvilágból érkezı szállítmányokra volt utalva, csak így maradhatott életben és építhette az egekbe szökı rámpát a császárnak.
A hírnök leszállt a nyeregbıl, az uralkodói sátrakhoz sietett, s ott türelmesen várta a bebocsátást. Jagang végül intett a tisztjeinek, hogy a hírnökkel együtt jöjjenek közelebb.
A férfi meghajolt.
- Excellenciás uram, az utánpótlással érkeztem, amelyet az otthoniak küldtek. Sokan hoztak áldozatot azért, hogy hısies seregünknek mindene meglegyen, amire szüksége van az ellenség elpusztításához.
- Mi tagadás, nagyon fontos az utánpótlás. Minden férfi keményen dolgozik, és muszáj megırizniük az erejüket.
- A szállítmánnyal megérkeztek a Ja'La dh Jin csapatok is a bajnokságra abban a reményben, hogy egy nap játszhatnakİexcellenciája új csapatával.
- Na, és milyenek? - kérdezte Jagang, szinte oda sem figyelve, miközben egy papírt tanulmányozott, melyet a hírnök átadott.
- Többségükben a különbözı zászlóaljak katonáiból állnak. Az egyik a szekérkaravánt vezetı parancsnoké.İ kiegészítésképpen az Újvilágban is szerzett embereket a csapatába az északra tartó utunk során. Úgy véli, hogy ezzel látványos szórakozásban részesítheti felségedet..
Jagang bólintott, és tovább olvasta a listát.
- Nem is árt ezeknek a pogányoknak, ha megtanulják, hogy mennek nálunk a dolgok. A játék eltereli az egyszerő emberek figyelmét a sivár létezésrıl, melyet
mind elszenvedni vagyunk kénytelenek ebben az értelem nélküli életben. A férfi meghajolt.
- Így van, Excellenciás uram.
Jagang befejezte az olvasást, és felnézett.
- A pletykák szerint ez a csapat, amelyben foglyok is játszanak, nagyon jó. Igaz ez?
- Rettenthetetlenek, Exellenciás uram. Olyan csapatokkal szemben nyertek, amelyeket eddig legyızhetetlennek tartottak. Elıször mindenki azt hitte, csak szerencséjük van, de már senki sem gondolja így. Van egy frontemberük, akit a legjobbnak mondanak.
Jagang morogva adott hangot a kételyeinek.
- A legjobb az én csapatomban játszik. A férfi bocsánatkérıen meghajolt.
- Igen, Exellenciás uram, természetesen.
- És mi hírt hozol otthonról? A férfi nem válaszolt rögtön.
- Uram, attól tartok, nyugtalanító hírekkel szolgálhatok csupán. Az utánunk jövı utánpótlást szállító szekérkaravánt megtámadták, és szétdúlták, az erısítésnek szánt újoncokat... nos, mind egy szálig megölték. A fejüket az út mellett hagyták karóra tőzve. A karók egyik várostól a másikig érnek. A mészárlás után pedig mindkét várost porig égették. Nagyon sok város, termıföld és erdı jutott erre a sorsra. A füstöt sokszor még északon is érezni, ha úgy fúj a szél. Nem igazán tudjuk, mi történik, csak annyi bizonyos, hogy a támadásokat újvilágbeli katonák hajtják végre.
Jagang Kahlánra pillantott.İ azonban már gyanította, figyelni fogja, mosolyog-e úgy, mint legutóbb. Nem kellett mosolyognia. Úgy is tudott örvendezni, hogy
az arcán nem látszott semmi. Ujjongott a gondolatra, hogy azokon a távoli helyeken ezek a katonák kellemetlenséget okoznak Jagangnak. A táborban már elterjedt a hír, ami még rosszabb volt, mint a valódi pusztítás. Az, hogy támadások érik az otthonukat, nyugtalanította ezeket a katonákat, akik az Óvilágot nemcsak erısnek, hanem egyenesen legyızhetetlennek tartották. A pletyka pedig ahogy terjedt, egyre túlzóbb méreteket öltött. Jagang már többeket kivégeztetett rémhírek terjesztése miatt. Mivel Kahlan nem igazán érintkezett ezekkel az emberekkel, hiszen a legtöbben még csak nem is látták, nem tudta, hogy a kivégzések véget vetettek-e a pletykáknak, de nem hitte. Ha ezeket a katonákat ennyire felkavarták a hírek, vajon milyen rettegéssel tölthették el az Óvilág lakóit? Míg a hadseregük a hódítással volt elfoglalva,ık védtelenül maradtak.
- A jelentések arról számolnak be, Felség, hogy ezek a barbárok mindent elpusztítanak, ami az útjukba kerül. Felégetik a termést, lemészárolják a háziállatokat, lerombolják a malmokat, a gátakat, és minden eszközt megsemmisítenek, amelyet az otthoniak elı tudnak teremteni a Rend nemes ügyéért harcoló katonák ellátásához. És elpusztítják az élelmet is.
De leginkább azokra vadásznak, akik a népnek a Rend tanításait hirdetik akik az áldozat szükségességét hangoztatják, melynek segítségével eltiporhatjuk az északi pogányokat.
Jagang kívülrıl nyugodtnak látszott, de Kahlan, és a körülöttük álló tisztek is tudták, hogy forr benne a düh.
- És azt lehet tudni, hogy ki üldözi a tanítóinkat? Az ellenségnek melyik csapata?
A férfi megint meghajolt, már elıre elnézést kérve amiatt, amit mondania kell. - Felség, a tanítóknak és Testvéreknek, akiket meggyilkoltak, miközben a Teremtı és a Rend tanításait hirdették... Hogy is mondjam? Szóval, mindegyik holttestnek hiányzott a jobb füle.
Jagang arca vörös lett, ahogy elfutotta a harag. Kahlan látta, ahogy az állkapcsán és a halántékán kidagadnak az erek, s a fogait csikorgatja.
- Esetleg ugyanazok lehetnek, akik a Középföldre tartó utunkon csaptak le ránk? - kérdezte az egyik tiszt.
- Persze, hogy ugyanazok! - üvöltötte Jagang. - Muszáj tennünk valamit, ez így nem mehet tovább! - A tisztjei felé fordult. - Megértettétek?
- Igen, Felség! - felelték kórusban, lehajtott fıvel.
- Azt akarom, hogy vessetek véget ennek egyszer s mindenkorra. Szükségünk van az utánpótlásra. Már nem vagyunk messze tıle, hogy dicsıségesen fejezzük be ezt a háborút. Nem hagyhatjuk, hogy az eddigi fáradozásunk hiábavaló legyen. Megértettétek?
- Igen, Felség! - ismételték megint kórusban, még mélyebbre hajtva a fejüket.
- Akkor rajta, lássatok neki! Mindannyian! Ahogy a tisztek elviharzottak, hogy eleget tegyenek a parancsának, Jagang is nekiiramodott. Kahlan azonnal érezte a fájdalom elsı hullámát, amiıt is indulásra bírta. Fegyveresek egész sora kísérteıket.
20. FEJEZET
Richard vas ketrecének kis ablakán keresztül figyelte, ahogy a szekerük bedöcög a táborba.
- Ruben, ezt nézd meg! - Johnrock megragadta az ablak rácsait, miközben vigyorgott, mint a vadalma.
Richard a ketrectársára pillantott.
- Hát tényleg hihetetlen látvány - mondta megadóan.
- Gondolod, hogy van itt olyan csapat, amelyik legyızhet minket?
- Ez elıbb vagy utóbb kiderül.
- Én mondom neked, Ruben, szeretnék néhány fejet bezúzni a császár csapatában. - Oldalvást Richardra nézett. - Szerinted, ha legyızzükıket is, hazaengednek bennünket?
- Ezt most komolyan kérdezed? A férfi felröhögött.
- Ugyan, csak vicc volt!
- Hát elég gyenge.
- Na, igen - sóhajtott fel Johnrock. - Akkor is. Az a hír járja, hogy a császár csapata a legjobb. Nem örülnék még egy korbácsolásnak.
- Egyszer nekem is elég volt.
Ok ketten azóta osztoztak ezen a vasketrecen, hogy Richardot elfogták Tamarangban. Johnrockot már korábban foglyul ejtették. Nagydarab férfi volt, egy molnár, Középföld déli részérıl származott. Amikor az utánpótlást szállító szekérkaraván átvonult a faluján, a katonák úgy gondolták, a méretébıl adódóan jó játékos lehetne.
Richard nem ismerte az igazi nevét. Mindenki Johnrocknak hívta, olyan termetes volt, és olyan kemények voltak az izmai a gabonás zsákok cipelésétıl. İ pedig Ruben Rybnik néven ismerte Richardot, mert bár fogolytársak voltak, Richard úgy érezte, jobb, ha senki sem tudja ki isı valójában.
Johnrock elmesélte, hogy három katona karját törte el, amikor elfogták. Richard csak annyit mondott el, hogy rá nyilakat szegeztek, ezért feladta. Johnrockot kissé zavarta, hogy Richard ennyire kevéssé heves vérmérséklető.
Meglehetısen bárgyú, féloldalas vigyora ellenére, amely a körülményektıl függetlenül, szinte mindig ott ült az arcán, gyors gondolkodású, jó felfogású férfi volt. Azért szerette meg Richardot, mertı volt az egyetlen, aki nem hitte róla, hogy ostoba, és nem is kezelte úgy, mintha az lenne. Johnrockról sokmindent el lehetett mondani, de ostoba nem volt.
Végül arra a következtetésre jutott, hogy elhamarkodottan ítélkezett Richard bátorsághiányát illetıen, ezért arra kérte, hogy jobbszélsı lehessen a Ja'La meccseken. Nem volt hálás feladat, mert ezt a pozíciót érte leginkább a támadás elsı rohama. Johnrock viszont szerette, mert itt nyílt a legtöbb lehetısége a Rend szolgáinak fejét bezúzni, ami megelégedésére szolgált. Termete ellenére gyors volt, emiatt tökéletesnek bizonyult arra a feladatra, hogy Richard jobb szélsıje lehessen. Annak is örült, hogy játék közben Richard mellett lehet, s így láthatja, hogyan ragadja magával a pályán a düh, ami az ellenfelet mindig váratlanul érte.İk ketten félelmetes párost alkottak. Soha nem mondták ki, de mindketten érezték, hogy a másik is bosszúból játszik, azért, hogy némiképp elégtételt vehessen azokon, akik elfogták.
A rácsok mögött eléjük táruló katonai tábor, mintha a végtelenbe nyúlt volna. Richard rosszul volt a gondolattól, hogy itt vannak az Azrith síkságon, a Népek Palotája körül. Már szinte hányingere volt a látványtól, ezért a ketrec falának támaszkodva leült, egyik kezét felhúzott térdén nyugtatta, miközben a kocsi ide-oda dülöngélve döcögött tovább.
Kissé megkönnyebbült a gondolatra, hogy a d'harai haderıt szélnek eresztette, mert ez a horda porrá zúzta volna. Ehelyett remélhetıleg mostanra rászabadultak az Óvilágra, és mindent megtesznek azért, hogy az egészet a földdel tegyék egyenlıvé.
Remélte, hogy tartják magukat a tervhez - gyors és heves támadásokat hajtanak végre kisebb csoportokban az Óvilág teljes területén, semmit sem kímélve. Nem akarta, hogy bárki biztonságban érezhesse magát. Fontos volt, hogy az Óvilágiak hitébıl fakadó tettek ne maradjanak következmények nélkül.
A katonák megörültek a szekérkaravánnak, úgy tőnt, már nagyon várták, bizonyára az étel miatt. Richard remélte, hogy még utoljára belaknak, mert az alapján, amilyen parancsot adott a katonáinak, hamarosan elfogy az Óvilágból érkezı utánpótlás. Élelem híján pedig, itt az Azrith síkságon, a tél közeledtével Jagang hadserege nem sok jónak néz elébe.
Szinte mindenki próbált belesni a kocsijukba, hogy egy pillantást vethessen Richardra. Valószínőleg már ide is eljutottak a hírek róla és a csapatáról. Már korábban is észrevette, amikor egy-egy helyırségnél megálltak játszani az ottani csapatokkal, hogy a hírnevük megelızteıket. Ezek a katonák a játék megszállott rajongói voltak, már alig várták a bajnokságot, különösen most, hogy Richard csapata - vagy ahogyık
ismerték Ruben csapata, bár valójában a kígyó arcú parancsnoké volt valószínőleg izgalmas meccsekkel kecsegtetett. Más szórakozásra - a nıi foglyokat leszámítva - nemigen számíthattak itt a táborban. Richard megpróbált nem gondolni erre, mert csak feldühítette magát, pedig itt és most úgysem tehetett semmit.
Egyik nap, egy különösen kegyetlen játék után, melyet könnyedén megnyertek, Johnrock bevallotta, nem érti, hogyan engedhette Richard, hogy elfogják. Ekkor mondta el neki, valójában hogyan történt. Johnrock elıször nem hitt neki, de Richard arra bátorította, kérdezze meg a kígyópofát. Az persze megerısítette, hogy Richard igazat mondott. Johnrock nagyra értékelte a szabadságot, és kész volt harcolni érte. Ekkor kérte meg Richardot arra, hogy jobb szélsı lehessen.
Míg Richard korábban az Igazság Kardján keresztül hívta elı a dühét, most ugyanezt a Ja'La pályán a broc-kal tette. Még a saját csapattársai is, bár szerették, ahogy vezetteıket, kissé féltek tıle. Kivéve Johnrockot.İ nem félt. İ is úgy érezte, ahogy Richard, hogy ez játék életre-halálra.
Ez igaz is volt jó néhány ellenfelükre, akik a Birodalmi Rend katonáiból álltak, és túl sokat gondoltak magukról. Elég gyakran megesett, hogy a meccsen sokan súlyosan megsérültek, vagy meghaltak. Richard csapatából is meghalt egy ember a pályán. Váratlanul a fején találta el a broc, és eltörte a nyakát.
Richardnak eszébe jutott, amikor egyszer Kahlannal sétáltak Aydindrilben és figyelték a gyerekeket, amint Ja'La-t játszottak. Akkor a kemény broc-ot könnyebbre cseréltette, mert nem akarta, hogy megsérüljenek játék közben.
Mostanra már minden gyerek elmenekült Aydindrilbıl.
- Nem túl szívderítı ez a hely, Ruben - suttogta
Johnrock, miközben a tábort figyelte az ablakon át. Rá nem jellemzı módon nagyon komoran beszélt. – Nem szerencsés itt rabszolgának lenni.
- Ha rabszolgának hiszed magad, az is vagy. Johnrock egy hosszú percig bámulta Richardot.
- Akkor nem vagyok az, Ruben. Richard bólintott.
- Nagyon helyes, Johnrock.
A férfi visszafordult, hogy a szeme elé táruló hatalmas tábort és irdatlan tömeget szemügyre vegye. Valószínőleg most látott ilyet elıször életében. Richard még emlékezett, mennyire csodálkozott, amikor elıször hagyta el a szarvasföldi erdıt, emlékezett, milyen különösnek tetszett a világ.
- Ezt látnod kell - szólalt meg csendesen Johnrock. Richardnak nem volt kedve hozzá.
-Mi az?
- Egy csomó katona, de nem olyan, mint a többi. Ezek mind egyformán vannak öltözve, jobb fegyvereik vannak, és fegyelmezettebbek. Nagyobbak is. Nagyon vadnak tőnnek. Mindenki utat enged nekik.
Johnrock hátranézett Richardra.
- Szerintem a császár kíváncsi ránk, ezért eljött megnézni a csapata ellenfeleit. A leírások alapján, amiket hallottam, az a fickó, a nagydarab, páncélingesırök között, maga Jagang.
Erre már Richard is odament a kis ablakhoz. Megragadta a rácsot, egészen közel hajolt, hogy jobban láthassa azıröket és akit kísértek.
- Igen, ez valószínőleg Jagang császár.
A férfi éppen a másik irányba nézett, a többi Ja'La csapatot vette szemügyre, melyek játékosai a Birodalmi Rend katonái voltak.İket persze nem zárták vasketrecbe. Büszkén vonultak el Jagang elıtt a csapatuk zászlaja alatt.
Richard ekkor látta meg a nıt.
- Kahlan!
A lány a hang irányába fordult, de nem tudta, honnan jöhetett. Richard úgy markolta a rácsot, hogy majd elhajlott. Bár Kahlan nem állt messze, nem hallhatta a zajban. Mindenfelé férfiak kiabáltak, a felvonuló csapatokat éltették.
Hosszú haja a köpenyére omlott. Richard azt hitte, menten kiugrik a szíve, olyan erıvel zakatolt.
- Kahlan!
Ezúttal tényleg meghallotta.
Találkozott a tekintetük, azok a csodálatos zöld szemekıt figyelték.
Amikor észrevette, hogy Jagang mindjárt megfordul, gyorsan másfelé nézett. A hátát fordította a kocsi felé.
A következı pillanatban pedig már ott sem volt. Elment. Eltakarták a szekerek, lovak, a sok sátor. Richard a falnak dılt, zihálva lélegzett. Johnrock melléült.
- Ruben, mi történt? Úgy nézel ki, mint aki szellemet látott azırök között.
Richard csak nézett maga elé, de megszólalni nem bírt.
- A feleségemet láttam. Johnrock hangosan felnevetett.
- Úgy érted, megláttad azt a nıt, akit meg akarsz kapni, ha gyızünk? A parancsnok ígérete szerint, ha
legyızzük a császár csapatát, kedvünkre választhatunk. Szóvalıt láttad?
-İ volt az!
- Ruben, te egybıl beleszerettél!
Richard csak most vette észre, hogy szélesen mosolyog.
-İ volt az. Életben van, Johnrock! Bárcsak láttad volna! Életben van! Semmit nem változott. Drága szellemek, Kahlan volt az!
- Szerintem jobban teszed, ha megpróbálsz lassabban lélegezni, mert még a végén elájulsz, mielıtt még esélyünk lenne néhány újabb fejet betörni.
- Játszani fogunk a császár csapatával, Johnrock!
- Hát, ahhoz még jó pár meccset meg kell nyernünk.
Richard alig hallotta, mit beszél. Nevetett a boldogságtól, és képtelen volt abbahagyni.
-İ volt az! Életben van! - Johnrock nyaka köré lendítette a karját és hevesen átölelte.
- Életben van!
- Ha te mondod, Ruben.
* * *
Kahlan óvatosan vette a leveg ıt, próbálta lecsillapítani hevesen lüktetı szívét. Nem értette, mi rázta meg ennyire. Hiszen azt a férfit a ketrecben nem is ismerte. Csak az arcát látta egy rövid ideig, ahogy elgurult mellettük a kocsi, valami mégis a lelke mélyéig megrendítette.

Amikor a férfi másodszor kiáltotta a nevét, úgy t őnt, Jagang is hallott valamit, ezért gyorsan visszafordult, nehogy gyanút fogjon. Nem értette, miért érezte ezt életbevágóan fontosnak.

Persze ez így nem igaz. Tudta, miért volt fontos. Az a férfi egy ketrecben volt. Ha kiderül, hogy ismeriıt, Jagang valószínőleg megkínoztatja, vagy megöleti.

Ennél azonban többr ıl volt szó. Az a férfi ismeriıt. Valaki a múltjából. Abból a múltból, amire már nem is akart emlékezni.
Amikor azonban azokba a szürke szemekbe nézett, minden egy szívdobbanásnyi idı alatt teljesen megváltozott. Lehullt róla a zsibbadt beletörıdés. Már nem akarta eltemetni a múltját. Hirtelen mindent tudni akart.
Olyan erıteljes volt az a tekintet! Volt benne valami fontos, valami életbevágó, amitıl hirtelen rádöbbent, mennyire fontos számára az élete.
Az a szürke szempár ráébresztette, muszáj megtudnia, kiı valójában. Mindegy, mi lesz a következménye, tudnia kell az igazságot bármi áron. Vissza kell szereznie az életét.
Jagang fenyegetései, hogy mit tesz majd vele, nagyon is megrémítették, de megértette, a nagyobb veszély az, ha hagyja magát megfélemlíteni, és ezzel lemond az életérıl, ha megadja magát. Eddig szinte gúzsba kötötte a gondolat, hogy mit tesz majd vele Jagang, amikor visszatér az emlékezete, és ezzel tényleg rabszolgává vált. Csak úgy kényszerítheti rá Jagang az akaratát, ha Kahlan a sajátját az övének alárendeli.
Ezt nem teheti. Az élete ennél fontosabb. Lehet, hogy fogoly, de nem rabszolga. A rabszolgaság az elmében kezdıdik.İ pedig nem rabszolga.
Nem adja meg magát. Visszaszerzi az életét.
Az élete csakis az övé, és Jagang nem tehet semmit, amivel elvehetne tıle, hiába minden fenyegetés.
Kahlan érezte, ahogy az örömtıl egy könnycsepp gördül le az arcán.
Ez a férfi, akire még csak nem is emlékszik, visszaadta neki az életét, az élet tüzét. Úgy érezte, most lélegzett fel elıször azóta, hogy elveszítette az emlékezetét.
Bárcsak lenne alkalma megköszönni!
21. FEJEZET
Nicci átsietett a Népek Palotájának hatalmas el ıcsarnokán, a sarkában Cara, Nathan és egy csapatır loholt. Az idegeire ment, amikor Nathan-t Rahl Nagyúrnak szólították. Tudta, hogy szükséges, de a szíve mélyén csak egyetlen Rahl Nagyúr létezett, és az Richard volt.

Bármit megadott volna, hogy ismét láthassa szürke szemeit. Itt a palotában szinte állandóan úgy érezte, mintha Richard jelen lenne. Valószínőleg a varázslat volt az oka, amelyre a palota épült, és amely a Rahl Nagyúr erejét erısítette. A Rahl Nagyúr pedig Richard volt, legalábbis azı fejében.

Biztos volt benne, hogy mások is - például Cara - ugyanígy éreznek. Amikor kettesben maradt Cara-val, ami gyakran elıfordult, mintha szavak nélkül is megértették volna egymást. Mindkettıjüket ugyanaz a kín gyötörte. Vissza akarták kapni Richardot.

Cara el ıre lépett, majd kusza szerelıfolyosókon keresztül a kis csoportot egy vaslépcsıhöz vezette, amely egy sötét kútban kúszott felfelé. Amikor elérték a tetejét, kilökte az ajtaját. Hideg fény köszöntötteıket a megfigyelıteraszon. A külsı fal szélénél álltak, a sziklapárkány peremén. Mintha a világ végén, a semmibe bámultak volna.

Alattuk a mélyben, egészen a horizontig, feketére festette a földet a Birodalmi Rend hadserege.
- Látod, mirıl beszéltem? - kérdezte Nathan Nicci mellé lépve, s a távolban sötétlı építményre mutatott. Elıször nehéz volt észrevenni, de hamarosan megértette, mit lát.
- Igazad van - felelte. - Tényleg rámpának tőnik. Gondolod, hogy tényleg így akarnak feljutni ide?
Nathan egy ideig az építményt tanulmányozta. - Nem tudom, de azt kell mondjam, hogy ha Jagang veszi a fáradságot és ilyesmit építtet, akkor egész biztosan úgy gondolja, hogy be is tudja fejezni.
- Ha fel tudnak építeni idáig egy ilyen széles rámpát - szólalt meg Cara -, akkor bajban vagyunk.
- A „halottak” jobb szó rá - felelte Nathan.
Nicci egy ideig a munkát figyelte, a távolságot becsülgette. - Nathan, te Rahl vagy. Ez a hely a te erıdet felerısíti. Nem tudod varázslótőzzel szétrobbantani?
- Már én is gondoltam rá, de gyanítom, vannak velük Sötétség Nıvérei, akik pajzsokkal akadályozzák, hogy ilyesmivel próbálkozhassunk. Még nem tettem próbát ez igaz. Gondoltam, várok, hátha elbízzák magukat. Majd, ha már jobban elırehaladt a munka, és közelebb is vannak, akkor csapok le rájuk. Akkor nagyobb kárt tudok okozni. Ha most el is pusztítom, nem sokat veszítenek. Jobb megvárni, míg sok energiát és idıt fektetnek bele.
Nicci a Prófétára sandított.
- Nathan, te aztán igazán fondorlatos vagy! A férfi rávillantotta Rahl mosolyát.
- A zseniális jelz
Nicci újra az építkezés mögött elterül
ı t jobban szeretem. ı tábort nézte. Elég messze volt ahhoz, hogy a Tehetséggel bíróknak elegendı idejük legyen reagálni támadás esetén. Nicci elegendı idıt töltött Jagang mellett ahhoz, hogy kiismerje a gondolkodásmódjukat. Ismerte a védelmi rendszer felépítését, melyet a tisztek és a Tehetséggel rendelkezık biztosítanak. Az utóbbiak között pedig ott voltak a Sötétség Nıvérei.

- Nézd csak! - mutatott a távolba. - Mintha utánpótlás érkezne. Nathan bólintott.
- Hamarosan itt a tél. A hadsereg meg nem készül elmenni, úgyhogy
sokmindenre lesz szükségük, hogy átvészelhessék a hideg évszakot.
Nicci számításba vette, mit tehetnének, de arra jutott csak, hogy onnan, ahol most állnak, nagyon keveset.
- Richard délre küldte a sereget, az Óvilágba, hogy többek között az utánpótlást is vágják el. Reméljük, sikerrel járnak. Ha ezek itt éhen halnak, az megoldja a problémát. Addig is megpróbálom kitalálni, hogyan segíthetnénk ıket közelebb a halálhoz.
Hátat fordított a lehangoló látványnak meg a szekérkaravánnak, amely meghozta a katonáknak, amire szükségük volt a kitartáshoz és a palota elleni ostromhoz.
- Gyerünk! - szólt Nathan-hez. - Vissza kell mennem, de elıtte még megmutathatnád, amit akartál.
Nathan levitteıket a palota alá, kisebb folyosókon, a nagy termeket elkerülve. Gyorsan ereszkedtek le a palota mélyen fekvı sötét részére, melyet a legtöbben soha sem láttak. Még ezeken a ritkán látogatott helyeken is elegánsak, bár egyszerőek voltak a falak, helyenként csiszolt kı, másutt fa borítottaıket. Ezeket az átjárókat kizárólag a Rahl Nagyúr és a személyzete használhatta.
Nicci azért jött a Népek Palotájába, hogy megnézze az Élet Kertjét, majd ellenırizte, hogy halad Berdine az információszerzéssel, és hogyan boldogul Nathan. Mindenki részletesen be akart számolni a nehézségekrıl, amelyekkel szembetalálta magát, Nicci azonban nem nagyon örült, hogy erre kellett szánnia az idıt. Ennek ellenére türelmesen hallgatott.
Miután ismét látta a helyet, ahol korábban Orden Szelencéi voltak, nagyon nehezére esett arra koncentrálni, amit mondtak neki. Most más volt, elhagyatott volt az Élet Kertje. Nicci igyekezett elképzelni, hogy itt nyitotta ki Darken Rahl a Szelencéket. Tanulmányozta a szoba elhelyezkedését, a fényt, a csillagok állását, valamint a helyzetüket ahhoz képest, hogy a napfény és a hold milyen szögben világította meg a helyiséget. Alaposan megnézte azt a területet is, ahol a varázslatot elvégezték.
Amióta Az Élet Könyvét elkezdte fordítani, másképp tekintett az Élet Kertjére. Orden mágiájával összefüggésben szemlélte, abból a szemszögbıl, hogy mire használták. Így még jobban megismerhette a helyet, s ezáltal sikerült megválaszolnia néhány kérdést, megerısíteni néhány következtetést.
Nathan végül egy duplaszárnyas ajtóhoz vezetteıket, amely elıttırök álltak. Intett, mire a katonák kinyitották a fehér ajtószárnyakat. A belsı helyiség falai is fehérek voltak, de úgy tőnt, pereg róluk a vakolat.
- Jártál már itt bent? - kérdezte a prófétát Nicci.
- Nem - ismerte be Nathan. - Elırehaladott életkorom miatt, ha nem muszáj, nem megyek sírok közelébe.
Nicci átlépett a küszöbön, behúzta a fejét, majd bebújt az alacsony ajtónyíláson.
- Itt várj! - kérte Cara-t, aki már éppen követte volna.
- Biztos vagy benne?
- Ezt a helyet átszövi a mágia.
Cara fintorgott, mint aki valami rossz szagot érez, és a Próféta mellett maradt.
Nicci a Hanjával meggyújtotta az oldalsó falon a fáklyát. Bár már régóta nem használták, azonnal meg
gyulladt. A hatalmas boltíves szoba falát rózsaszín, a padlóját fehér márvány borította. A falakon több tucat arany váza sorakozott egy-egy fáklya alatt. Nicci megszámoltaıket. Ötvenhét volt belılük. Mintha ez a szám nem volna véletlen. Valószínőleg a fáklyák és a vázák száma a terem közepén lévı koporsóban nyugvó férfi életéveit jelentette.
Nyugtalanító volt itt állni, de nemcsak azért, mert egy kriptában volt. Végighúzta az ujjait a falakon végigfutó szimbólumokon, melyeket a vázák alatt a márványba véstek. Az egész teremben, sıt a koporsó oldalán is mindent ó-d'harai nyelven írtak. A szöveg útmutatás volt, melyet apa intézett a fiához. Azt írta le benne, hogyan juthat le valaki az Alvilágba és onnan vissza. Ez ám az örökség!
Ezek a varázslatok Pusztító Mágiát igényeltek. Ezért mállottak a falak. Az, hogy speciális követ használtak a borításhoz, lényegesen lelassította a folyamatot, de nem tudta megállítani.
- Nos? - dugta be a fejét Nathan. - Szerinted? Nicci a kezeit porolgatva kimászott.
- Nem is tudom. Nem hiszem, hogy közvetlen veszély fenyeget, de nagyon sötét dolgok vannak ideírva, úgyhogy elıfordulhat, hogy tévedek. Véleményem szerint a legjobb lenne háromszoros pajzzsal lezárni.
Nathan elgondolkozva bólintott.
- Te akarod elvégezni, egy kis Pusztító Mágiát is beleszıve?
- Nem. Jobb lenne, ha te csinálnád. Te Rahl vagy, a te erıdet a palota felerısíti. Még ha Pusztító Mágiát használnék is, itt a kettı összevegyül, amit egy Rahl hozott létre. Egy ilyen erı bármin áthatol, amit én tudnék alkotni a palota védelmi és korlátozó varázslata alatt.
Nathan fontolóra vette a dolgot.
- Máris nekilátok - visszanézett a kriptára. - Szerinted mitıl ég át a szöveg?
- Elsı ránézésre azt mondanám, hogy akkor aktiválódott, amikor Orden egyik Szelencéjét kinyitották fent az Élet Kertjében. Gyanítom, hogy valami párhuzamos reakcióról van szó. Még nem látszik annyira, hogy azonosítani tudjam a Pusztító elem célját, de a szavak, melyeket a koporsóra meg a falakra véstek, azt sugallják, hogy ezt a helyet szándékozták használni Orden erejének megszerzéséhez, így valószínő, hogy Orden mágiája közelségében azzal összhangban reagálnak. Nathan elgondolkodva bólogatott.
- Jól van. Csinálok egy háromszoros pajzsot, és rajta tartom a szememet.
- Indulnom kell, de hamarosan visszajövök, hogy megkérdezzem, kaptál-e hírt Richardról, s hogy megnézzem, hol tart a Birodalmi Rend serege.
- Mondd meg Zeddnek, hogy mindent kézben tartok, és hogy éppen bekerítem az ellenséget.
Nicci elmosolyodott.
- Megmondom neki.
* * *
Nicci, Cara-val az oldalán, gondolataiba mélyedve vágott keresztül a palota hatalmas csarnokain. Nem tudta, hogyan tovább. Bármerre tekintett, csak aggasztó problémákkal találkozott, melyek többségét homályosnak, nehezen megfoghatónak érezte. Ráadásul nem volt kivel megvitatniaıket. Zedd bizonyos mértékig segítséget jelentett ugyan, míg Cara-val más dolgokról

beszélgettek. ıRichard volt az egyetlen, aki képes lett volna átlátni azokat az alapvet kérdéseket, melyeketı még csak most kezdett megérteni. Valójában Richard az, aki a kreatív mágia fogalmát elıször elmagyarázta neki. Még mindig emlékezett erre a beszélgetésre. Ez is az egyik meghatározó jellegő pillanat volt, amit Richarddal élt át.

Olyan problémák is felmerültek, melyeket Richardnak muszáj lenne tudnia, például olyan mozzanatai Orden mágiájának vele kapcsolatban, melyek enyhén szólva nyugtalanítóak. A dolog jelen állása szerint olyan hozzávalók alatt gyújtottak tüzet, melyek nem csupán veszélyesek, hanem máris rotyogni kezdtek, és minden bizonnyal álnok módon össze is vegyülnek, ha nem lépnek közbe.

Bizonyos próféciákkal is meggy őlt a baja, melyeket, mivelı maga nem próféta, nem mert értelmezni. Mégis voltak olyanok is köztük, melyeket túlságosan is jól értett, s ezért nem tehette meg, hogy figyelmen kívül hagyja ıket.

Különösen az zavarta, amelyikben ez a jövendölés állt:
„ A kabócák évében, - ennek a mostani évnek kellett lennie amikor az áldozat és szenvedés bajnoka végül megosztja seregét, - amit Jagang is tett az lesz a jel, hogy a prófécia életre kelt, és elérkezett a végsı küzdelem ideje. Vigyázzatok, mert minden igaz ág és annak elágazásai ebbe az egy közös gyökérbe futnak össze. Csak egy törzs ágazik el a közös gyökérbıl.” Most jött el az idı, amikor minden eldıl, ez a mindent vagy semmit ideje, a vízválasztó, amely örökre meghatározza a jövı folyását. „Ha a fuer grissa ost drauka nem vezeti ezt
a végsı csatát, a világ, amely már a sötétség szélén áll, borzasztó homályba zuhan.”
Ez a prófécia fonódott össze Orden Szelencéivel, de még mindig nem teljesen értette, hogyan. Idırıl idıre úgy érezte, mintha már csak egy hajszál választaná el a megfejtéstıl, de az utolsó lépést valahogy sohasem tudta megtenni. Volt valami ebben a jóslatban a felszín alatt, amirıl biztosan tudta, hogy az a megoldás kulcsa.
Ugyanakkor érezte, hogy az események feltartóztathatatlanul tornyosulnak, és neki muszáj tennie valamit, hogy ne szabaduljanak el. Minden egyes eltelt nappal jobban rettegett, hogy egyre kevesebb esélyük marad. A Sötétség Nıvérei azzal, hogy mőködésbe hozták a Szelencéket, elvágták annak lehetıségét, hogy Orden erejét az eredeti szándékolt céljára használják fel, azaz, hogy megszüntessék a Futótőz hatást. Azáltal pedig, hogy a Futótőz varázslatot megfertızték a Harmóniák, gyorsan csökken a mágia ereje, és ezáltal a képességük, hogy helyrehozhassák az okozott kárt.
Nem lehetett tudni, mennyi idejük maradt, amíg még képesek a Tehetségüket megfelelıen irányítani ahhoz, hogy legyızhessék az eléjük gördülı akadályokat.
Emellett Az Élet Könyvének olyan jelentése tárult fel elıtte, amelyet el sem tudott volna képzelni korábban. Ráadásul több, nehezen érthetı könyvet is tanulmányozott, melyeket Zedd talált az Ordeni elméletrıl. Ezek is hozzájárultak a jelenlegi tudásához, ugyanakkor újabb, nagyobb kérdéseket vetettek fel.
Nicci hirtelen megállt, és meglepetten kérdezte:
- Mi volt ez?
- A Hódolatra hívó harang - válaszolta Cara. Kissé meglepte Nicci reakciója.
Nicci figyelte, ahogy az emberek mind egy közeli téren gyülekeznek, melynek egy nagy medence volt a közepén. A medence fölött nyitott volt a mennyezet.
- Nekünk is mennünk kellene - vetette fel Cara. - Sokszor segít, ha az ember nyugtalan, rajtad pedig tisztán látszik, hogy ideges vagy.
Nicci rosszallóan nézett a Mord-Sithre, miközben arra gondolt, vajon mibıl vette ezt észre. Persze nyilván rá van írva.
- Most nincs erre idınk - felelte Nicci. - Muszáj visszamennem, hogy választ találjak a kérdéseimre.
Cara arckifejezésébıl lerítt, mit gondol. A tér felé mutatott.
- Néha már az is segít, ha a Rahl Nagyúrra gondolunk.
- Na, hát nekem biztosan nem segít, ha Nathanra gondolok. Engem nem érdekel, ha mindenki úgy hiszi is, Nathan a Rahl Nagyúr. Számomra Richard az.
Cara elmosolyodott.
- Tudom. Én is így értettem. - Karon fogva a medence felé húzta. - Gyere!
Nicci egy ideig csak nézte a lányt, miközben a tér közepe felé igyekeztek, majd megszólalt.
- Nos, azt hiszem, nem árthat, ha egy kicsit megállok, és Richardra gondolok.
Cara bólintott. Most valahogy nagyon bölcsnek látszott. Az emberek tiszteletteljesen utat engedtek a Mord-Sithnek, ahogy az helyet keresett maguknak a medence mellett. A sötét vízben halak teste csillogott. Szinte észre sem vette, és már Cara mellett térdelt, homlokát a padlón nyugtatva.
Rahl Nagyúr vezess minket! - kezdte el a Hódolat szövegét a tömeg, szinte egy emberként Rahl Nagyúr
taníts minket! Rahl Nagyúr védelmezz minket! Fényedben gyarapodunk. Kegyelmedben oltalmat találunk.
Bölcsességed elıtt fejet hajtunk. Azért élünk, hogy szolgáljunk. Életünk a tiéd.
Nicci is csatlakozott a többiekhez, hangjukat visszaverték a csarnokok falai. A „Rahl Nagyúr” szavak és Richard személye a számára elválaszthatatlanok voltak egymástól. A kettı ugyanazt jelentette.
Akaratától függetlenül, gondolatainak örvénye lassan elcsitult, miközben a többiekkel együtt mormolta a szavakat.
Rahl Nagyúr vezess minket! Rahl Nagyúr taníts minket! Rahl Nagyúr védelmezz minket! Fényedben gyarapodunk. Kegyelmedben oltalmat találunk. Bölcsességed elıtt fejet hajtunk Azért élünk, hogy szolgáljunk. Életünk a tiéd.
Szinte feloldódott a Hódolatban. A napfény melegítette a hátát. Másnap beköszönt a tél, de a Rahl Nagyúr palotájában süt a nap, csakúgy, mint odafent az Elet Kertjében. Kissé különösnek tetszett, hogy korábban Darken Rahl, és az apja Panis volt a Rahl Nagyúr, és miattuk gonosz volt ez a hely.
Ekkor döbbent rá, hogy a hely, az csak egy hely, és az ember az, ami számít. Az embertıl lett más, az ember határozta meg, mit tegyenek a követıi, jól vagy rosszul. A Hódolat pedig ennek az eszmeiségnek a formális kifejezése volt.
„Rahl Nagyúr vezess minket! Rahl Nagyúr taníts minket! Rahl Nagyúr védelmezz minket! Fényedben gyarapodunk. Kegyelmedben oltalmat találunk. Bölcsességed elıtt fejet hajtunk. Azért élünk, hogy szolgáljunk. Életünk a tiéd.”
A szavak Nicci agyában keringtek. Annyira hiányzott neki Richard! Bár a szíve másé volt, akkor is vágyott
rá, hogy láthassa, hogy rámosolyogjon, hogy beszéljen hozzá. Ha csak ennyi lehet belıle az övé, ezzel is megelégszik. Neki elég a barátsága, az, hogy értékeli Niccit, és Nicciıt.
Csak azt szeretné, hogy Richard boldog legyen, életben legyen és... Richard legyen.
Életünk a tiéd.
Nicci hirtelen felemelte a fejét. Megértette.
Cara döbbenten nézett rá, mindenki más még mindig a padlóra borulva imádkozott.
- Mi a baj? „Életünk a tiéd.”
Már tudta, mit kell tennie. Gyorsan felállt.
- Gyere! Azonnal vissza kell térnünk a Toronyba! Miközben végigrohantak a folyosókon, Nicci végig hallotta a hatalmas termek falairól visszaverıdı több száz hang suttogását.
„Rahl Nagyúr vezess minket! Rahl Nagyúr taníts minket! Rahl Nagyúr védelmezz minket! Fényedben gyarapodunk. Kegyelmedben oltalmat találunk. Bölcsességed elıtt fejet hajtunk. Azért élünk, hogy szolgáljunk. Eletünk a tiéd.”
Nicci úgy érezte, ezek a szavak olyan jelentést hordoznak most, amilyet még soha ezelıtt.
Megértette, hogyan függ össze minden, és végre már tudta, mit kell tennie.
* * *
A kis szobában Zedd felállt a székéb ıl, amikor meglátta Niccit az ajtóban. A lámpafénynél lágyabb volt az arca.
- Nicci, hát visszajöttél! Hogy mennek a dolgok a Népek Palotájában?
Nicci szinte nem is hallotta a kérdést Válaszolni meg már végképp képtelen volt.
Zedd közelebb lépett, és figyelın szegezte rá, gesztenyebarna szemeit.
- Nicci, mi történt? Úgy nézel ki, mint aki kísértetet látott.
Nicci alig tudott megszólalni.
- Megbízol Richardban? Zedd homlokráncolva nézett rá.
- Hát ez meg miféle kérdés?
- Rábíznád akár az életedet is?
Zedd az egyik karját felemelve adott hangsúlyt a válaszának.
- Hát persze! De hát mirıl van szó?
- És mindenki más életét is rá mernéd bízni? Zedd finoman megfogta Nicci karját.
- Nicci, én szeretem ezt a fiút!
- Kérlek, Zedd, válaszolj! Rámernéd bízni mindenki életét?
Zedd arcán szétáradt az aggodalom, ráncai elmélyültek. Végül bólintott.
- Igen. Ha létezik bárki, akire rámerném bízni az életemet mindenki máséval együtt, az Richard. Hiszen, végül is, én neveztem ki Keresınek.
Nicci bólintott, majd sarkon fordult.
- Köszönöm, Zedd.
A varázsló megemelte a köntösét, s a nı után sietett.
- Segíthetek valamiben?
- Nem. - felelte. - Köszönöm, jól vagyok.
Zedd belenyugodott a válaszba, és visszatért a könyvhöz, amit olvasott.
Nicci úgy suhant végig a Torony folyosóin, hogy nem is láttaıket. Mintha valami láthatatlan fonalat követne, amely a célhoz viszi, ahogy Richard mesélte egyszer, hogyan képes a varázsige fénylı vonalait követni.
- Hová megyünk? - kérdezte Cara, miközben próbált vele lépést tartani.
- Bízol Richardban? Rábíznád az életedet is?
- Hát persze! - vágta rá Cara egyetlen pillanatnyi habozás nélkül.
Nicci egy bólintással nyugtázta a válasz, majd tovább indult.
Folyosókon, szobákon, lépcsıkön haladtak át, deı észre sem vette. Csak a célt látta. Végre a Torony egy megerısített részéhez értek, ahhoz a szobához, ahol a varázsháló majdnem elvette Nicci életét. Meghalt volna, ha Richard akkor nem lép közbe.İ ragaszkodott hozzá, hogy találjanak megoldást, miközben mindenki azt mondta, lehetetlen megmenteni.
Nicci rábízta az életét, pedig akkor már értékesnek tartotta azt, hála Richardnak.
A duplaszárnyas ajtó elıtt Cara-hoz fordult.
- Egyedül kell bemennem.
- De én...
- Mágiáról van szó.
- Ó! Akkor rendben. Majd itt kint várok, hátha szükséged lesz valamire.
- Köszönöm, Cara. Igazán jó barát vagy.
- Nekem soha nem voltak igaz barátaim, amíg a Rahl Nagyúrral nem találkoztam.
Nicci lágyan elmosolyodott.
- Nekem pedig nem volt miért élnem, amíg vele nem találkoztam.
Bezárta maga mögött az ajtót A szobában, a két emelet magas ablakokon keresztül látszott a villámok fénye. Nicci nem emlékezett rá, járt-e valaha úgy ebben a szobában, hogy közben nem tombolt vihar odakint.
Most mintha az egész világot magával ragadta volna az égiháború.
Az újabb villám harsány fénybe vonta a szobát. Egy tárgyra azonban még ez az intenzív fény sem hatott. Sötéten várakozott, mint maga a halál.
Nicci Az Élet Könyvét kinyitva az asztalra helyezte a tintafekete Szelence elé, amely középen foglalt helyet. Úgy tőnt, mintha minden villámcsapásból azonnal elnyelné a fényt. Amikor ránézett, úgy érezte, a semmibe bámul.
Nicci hozzálátott az elsı varázslathoz, amelyhez sötétségre volt szükség. Jól illett ez az elıtte fekvı hátborzongató tárgy feketeségéhez. Gyorsan emlékeztette magát arra, amit a Népek Palotájában megállapított: Önmagukban a dolgok nem gonoszak, az emberek teszikıket azzá. Ereje egy suhintásával, mely hirtelen megtöltötte a szobát, lezárta az ajtót. Most már senki sem léphet be. Az ablakok védıpajzsának gyengesége most már nem számított, annál sokkal erısebb védelmet hozott létre. A szoba elcsitult, elsötétült. Nicci az

el ıhívott Tehetségén keresztül látott. ıFelolvasta a második oldalon álló szavakat, amellyel megidézte a következ varázslatot, s így utat nyitott a vezérlı formuláknak. Pusztító Mágiája egy vékony fonalával penge vékonyan levágta a bırt az ujja hegyérıl, majd a kicsorduló vérrel nekilátott megrajzolni Orden Szelencéje elıtt a szükséges ábrákat. Még több vérrel a Szelence körül védelmi vonalat húzott. Olyasmit, mint amivel a szobát is védte, csak annál intenzívebbet.

Enélkül az er ı, amely a Szelencébıl kiszabadul, véletlenül átszakíthatná az élet Fátylát, és megölhetné.
Már szinte nem is kellett olvasnia a könyvet. Úgy érezte, már vagy egy fél életet töltött a tanulmányozásával. Az idıt meghatározó egyenlet következett. A tél elsı napja volt.
Amikor ezzel végzett, megrajzolta a két szembenálló szimbólumot, a közös csúcspontot, és így tovább, egyik nagyhatású formulát a másik után, majd egy órán keresztül. Közben számolásokat végzett a következı lépésben kihelyezendı mágikus réteget illetıen. A könyvben minden csomópont meghatározott szintő mágiát igényelt. Nicci minden pontnál fenntartások nélkül haladt tovább. Nem volt más lehetıség.
Ahogy leszállt az est, a Szelence köré rajzolt vonalak, csakúgy, mint az igazoló háló esetében, zölden fényleni kezdtek. Voltak olyanok is, amelyek fehéren világítottak, míg megint mások, melyekhez Pusztító Mágiát használt, feketébbek voltak a feketénél, mint az a világ, ahonnan eredtek. Mintha rést nyitottak volna az Alvilágra.
Amikor Nicci az utolsó varázsigét is elmondta, végre meghallotta Orden suttogását annak megerısítéseként, hogy mindent megfelelıen hajtott végre. Bár nem is hang, inkább valamiféle erı volt az, amelyet a fejében hallott.
- Az erı megnyílt - hangzott a sötétben. Mintha jég repedezett volna.
- Ezen az órán, helyen és világban beszállok a játékba Orden Szelencéivel.
- Nevezd meg a játékost!
Nicci a fekete Szelencére tette a kezét.
- A játékos neve: Richard Rahl. Tegyetek az akarata szerint!
Engedelmeskedjetek neki, ha arra érdemesnek bizonyul, és öljétek meg, ha nem! Pusztítsatok el mindannyiunkat, haı elbukik!
Elvégeztetett. Ettıl a pillanattól fogva Orden ereje Richard Rahl felelıssége.
A prófécia így szól: „Ha afuer grissa ost drauka nem vezeti ezt a végsı csatát, a világ, amely már a sötétség szélén áll, borzasztó homályba zuhan.”ıNicci ráébredt, hogy Richardnak kell nyernie, neki kell vezetnie ezt a végs

csatát. Az egyetlen mód erre azonban az, ha az ı nevében helyezik mőködésbe a Szelencéket. Ily módon tényleg beteljesedik a jóslat,ı lesz a fuer grissa ost drauka - a Halálhozó.

Eszerint követniük kell Richardot, de több volt ez puszta jóslatnál. A prófécia csak annyit mondott, amennyit Nicci már úgyis tudott, hogy Richard testesíti meg az élet értékeit.

Nem igazán ık követték a próféciát, inkább a prófécia követte Richardot. Ez most tényleg teljes odaadást jelentett, azt, hogy mellette állnak, bármit is tegyen a Szelencékkel, az élettel és a halállal. Ez a végsı próbája annak, hogy ki isı, és hogy ki lehet még.
Richard maga nevezte meg a feltételeket, amikor a d'harai hadsereghez beszélt, amikor azt mondta nekik, hogy mostantól a háború mindent vagy semmit alapon megy tovább.
Ez sem lehet másként.
Most már tényleg így játszunk: Mindent vagy semmit.
Ulicia és a Sötétség Nıvérei ugyanígy utat nyitottak Orden erejének. Most már kiegyensúlyozott lesz a
küzdelem. Ha Nicci nem tévedett Richardot illetıen, márpedig biztos benne, hogy nem, akkor a két erı küzdelme dönt majd el mindent. „Ha afuer grissa ost drauka nem vezeti ezt a végsı csatát, a világ, amely már a sötétség szélén áll, borzasztó homályba zuhan.”
Ebben a harcban muszáj volt Richardra támaszkodniuk. Nicci emiatt helyezte játékba Orden Szelencéit Richard nevében. A Sötétség Nıvérei most már nem egyedüli bitorlói Orden erejének. Ilyen értelemben Nicci azzal, hogy játékba vonta Richardot, megadta neki a lehetıséget, hogy megnyerhesse a harcot.
Anélkül, amit most tett, nem gyızhetne, és nem is maradhatna életben.
Mintha egy szétesett világban sodródott volna. Amikor végre kinyitotta a szemét, a viharnak már vége volt.
A fény elsı sugarai megvilágították az ablakokat.
Hajnalodott. Eljött a tél elsı napja.
Richardnak egy éve van, hogy a megfelelı Szelencét kinyissa.
Most mindenki élete azı kezében van. Nicci Richardra bízta az életét, és mindenki másét is.
Ha nem bízhat meg Richardban, már úgysem volna érdemes élni.
Az Igazság Kardja sorozat befejezı része 2009. tavaszán jelenik meg:
Terry Goodkind: Az inkvizítor I.-II.-III.