Terry Goodkind:
A Fantom
II. Baraccus hagyatéka.
© Terry Goodkind Phantom
Copyright: 2006 by Terry Goodkind
A magyar fordítás a Tor Book
2006-os kiadása alapján készült.
Tor Books
Published by Tom Doherty Associates LLC
All Rights Reserved!
Hungarian Edition: Copyright © Excalibur Könyvkiadó, 2008 Hungarian Translation: Excalibur Könyvkiadó
Hungarian Edition: Pál Tamás
Kiadja: az Excalibur könyvkiadó
A kiadásért felel: a kiadó igazgatója
A borítón Szendrei Tibor festménye látható
Nyomdai munkálatok: Novum Kft.
ISBN 978-963-9285-83-5 ISBN 978-963-9285-85-9
Terry Goodkind

A fantom

II. Baraccus hagyatéka
Excalibur Könyvek
Az Igazság Kardja-sorozat eddig megjelent részei:
Az Elsı Szabály
A Könnyek Köve
A Falka Vére
A Szelek Temploma
A Tőz Lelke
A bukottak hite
A Teremtés Oszlopai
Védtelen birodalom
Futótőz
A fantom I. – Az Igazság Keresıje II. – A Népek Palotája

I. – Sötét árnyak ébredése II. – A Halálhozó
III. – A kard varázslója

I. – A Prelátus győrője II. – Az Álomjáró
III. – A Varázslók Tornya

I. – A vörös hold
II. – A prófécia
III. – A Jocopó Kincs

I. – A mágia tolvajai II. – Birodalmi Strázsák III. – Három harmónia

I. – A Halál Úrnıje
II. – Acél az acél ellen III. – A Boszorkánymester

I. – Démoni suttogás II. – Jagang orgyilkosa III. – A Rahl-egyensúly

I. – Az Árny
II. – Túl a Prófécián
III. – A nyolcadik szabály

I. – A halál érintése
II. – A Vérszörny
III. – Négyfejő vipera

I. – A mágia romlása II. – Baraccus hagyatéka III. – Jagang fogságában
1. FEJEZET
Richard Carára és Niccire nézett. Arckifejezésükr ıl tisztán leolvashatta, mi a véleményük az ötletrıl, hogy magára hagyjákıt Shotával, védelem nélkül. Bár Richard tudta, hogy a két nı meg van róla gyızıdve, hogy a jelenlétük elengedhetetlen, nem hitt benne, hogy bármennyivel is nagyobb biztonságban lenne, ha egy lépésnyi közelségben maradnak, mint akkor, ha pár tucat méterrıl tartják szemmel. Végül is, Shota épp az imént bizonyította ezt. Az viszont nyilvánvaló volt, hogy két védelmezıje nem osztja ezt a nézetet.
Richard úgy gondolta, tud olyan megoldást, ami mindenki számára kielégítı lehet.
- Ok a mi oldalunkon állnak. Mi a különbség, ha...
- A különbség, hogy én így akarom. - Shota hátat fordított Richardnak, és összefont karokkal bámult a szökıkút vizébe. - Ha hallani akarod a mondandómat, akkor teljesítsd a kívánságomat.

Richard nem tudta, hogy a boszorkány vajon egyszer ően csak megmakacsolta magát, vagy komolyabb oka is van, de azt tudta, hogy nem most van az ideje, hogy ezen vitatkozni kezdjen. Ha bármi információt akar kapni Shotától, ki kell mutatnia, hogy megbízik benne. Carának és Niccinek pedigıbenne kell megbíznia.

A lépcs ı felé intett.
- Kérlek, menjetek fel mindketten Zeddhez, és ott várjatok.
Niccinek szemmel láthatóan ugyanúgy nem tetszett a dolog, mint Carának,

de Richard tekintetéb ıl megértette, hogy most szót kell fogadnia. Szikrázó szemmel nézett Shotára.
- Ha akármi okból úgy látnám, hogy bántani akarodıt, füstölgı hamuvá válsz, mielıtt bármit is tehetnél.
- Miért bántanám? - Nézett vissza a válla fölött Niccire a boszorkány. - Richard az egyetlen, akinek van egyáltalán esélye rá, hogy megállítsa a Birodalmi Rendet.
- Pontosan.
Richard figyelte, ahogy Nicci és Cara szótlanul megfordultak, és felmentek a lépcsın. Carától több ellenállásra számított, de örült, hogy nem került sor vitára.
Hosszan összenézett a nagyapjával. Zedd szokatlanul csendesnek tőnt. Ami azt illet, Nathan és Ann is az volt. Mindhármanıt nézték, mintha egy felfordított kı alatt lelt furcsa valamit tanulmányoznának. Zedd alig észrevehetı biccentéssel biztatta Richardot, hogy tegye meg, amit meg kell tennie. Richard hallotta, hogy a háta mögött a szökıkút hirtelen újra megindul. Visszafordult, és látta, hogy a víz magasba szökik a kút tetején, visszahullik, lecsordul a vénuszkagyló formájú medencék permén, és örvénylı táncba kezd a legalsó medencében.
Shota az alsó medence márvány peremén ült, háttal Richardnak, és egyik keze ujjaival ráérısen gereblyézte a vizet. Testtartásában volt valami, amitıl Richard hátán végigfutott a hideg.
Mikor válla fölött hátrafordította a fejét, Richard édesanyja arcába nézett. Megdermedt, izmai nem engedelmeskedtek neki.
- Richard! - Anyja arcán a mosoly arról beszélt, mennyire szereti a fiát. Látszólag semmit nem öregedett Richard utolsó gyerekkori emlékeihez képest, amelyeketırzött róla.
Richard mozdulatlanul állt elıtte. Anyja kecses könnyedséggel emelkedett fel, és lépett oda hozzá.
- Ó, Richard - szólalt meg olyan tiszta, dallamos hangon, mint a szökıkút vizének csobogása - mennyire hiányoztál! - Egyik karjával átfogta Richard derekát, a másik kezével gyengéden beletúrt a hajába. - Milyen nagyon-nagyon hiányoztál!
Richard azonnal megfékezte az érzelmeit. Okosabb volt annál, semhogy hagyja magával elhitetni, hogy valóban az anyja áll vele szemben.
Amikor elıször találkozott Shotával, a boszorkány akkor is az anyja képmását vette magára, aki tőzvészben halt meg, még Richard egészen kis gyerek korában. Akkor, az elsı alkalommal Richard le akarta vágni Shota fejét a kardjával ezért a csalásért, amit különösen alattomos cselként értelmezett. Shota olvasott Richard gondolataiban, és alaposan megszidta érte, mondván, hogy ez csak egy ártatlan ajándék volt, felidézte vele Richard kedves emlékeit, és anyja soha el nem múló szeretetét a fia iránt. Azt is elmondta, hogy ez a kedvesség olyan nagy erıfeszítésébe került, amit Richard soha nem lesz képes megérteni vagy értékelni.
Ezúttal Richard nem gondolta, hogy Shota ismét meg akarná ajándékozni. Nem tudta, miért mőveli ezt a boszorkány, de úgy döntött nyugodtan fogadja a viselkedését, és nem von le belıle elhamarkodott következtetéseket.
- Köszönöm a gyönyörő emléket, Shota, de miért van rá szükséged, hogy magadra vedd az anyám képmását?
Shota Richard édesanyjának képében összevonta a szemöldökét.
- Ismered azt a nevet, hogy Baraccus?
Richard hátán ismét a hideg kezdett futkározni. Finoman Shota derekára tette mindkét kezét, és eltolta magától.
- Volt egy Baraccus nevő ember, aki Elsı Varázsló volt a nagy háború idején. Richard egy ujjal megemelte a nyakában függı amulettet. - Ez az övé volt. Anyja rábólintott.
-İ az. Hatalmas Harci Mágus volt.
- Úgy van.
- Mint te.
Richard elpirult a gondolatra, hogy az édesanyja „hatalmas”-nak neveziıt, még akkor is, ha Shota volt az, az édesanyja képében.
-İ tudta, hogyan lehet uralnia a Tehetségét, én viszont nem tudom. Anyja megint bólintott, és szája sarkában jól ismert kedves mosolya jelent meg. Anyja olyankor mosolygott így, amikor büszke volt rá, hogy a fia megértette valami különösen nehéz lecke lényegét. Kíváncsi volt, vajon Shota szántszándékkal használja-e fel Richardnak ezt az emlékét, és ugyanazt akarjae kifejezni vele.
- Tudod, mi történt ezzel a Baraccussal? Richard nagy levegıvétellel nyugtatta le magát.
- Igen, történetesen tudom. Valami baj történt a Szelek Templomával. A Templomot és a benneırzött felbecsülhetetlen értékő tudást a nagy háború idején elrejtették egy másik világban.
- A Holtak Világában - pontosította Shota.
- Igen. Baraccus átment oda, hogy rendbe hozza a problémát.
Anyja ismét elmosolyodott, és beletúrt Richard hajába.
- Akárcsak te.
- Gondolom.
Mikor anya-Shota befejezte a játékot Richard hajával, felemelte gyönyörő szeme pillantását, és egyenest Richard szemébe nézett.
- Baraccus miattad ment át oda.
- Miattam? - Richard gyanakodva pislogott a boszorkányra - Mirıl beszélsz te?
- A templomba bezárták a Pusztító Mágiát, elzárták a Holtak Világába, ezzel kivonták az Élık Világából, hogy soha ne szülessen többé olyan varázsló, aki képes használni.
Richard nem tudta, vajon Shota most csak azt ismétli-e el, amit azı elméjébıl megtudott, vagy maga is meg van gyızıdve róla, hogy ez az igazság.
- Az akkori írásokból, amelyeket áttanulmányoztam, magam is erre a következtetésre jutottam. Ennek következtében nem születtek többé emberek a mágia pusztító oldalával.
Shota olyan nyugodt komolysággal nézte Richardot, amit a férfi már határozottan zavarónak talált.
- De te mégis azzal születtél - jelentette ki végül olyan hangsúllyal, ami nagy rejtett jelentıséget kölcsönzött az egyszerő állításnak.
Richard meglepetten pislogott.
- Azt akarod ezzel mondani, hogy mialatt Baraccus a Szelek Templomában tartózkodott, csinált ott valamit azért, hogy valaki majd megint a mágia pusztító oldalával születhessen?
- A „valaki” alatt, feltételezem, magadat érted. - Shota felvont szemöldökével mintegy aláhúzta a kérdés komolyságát.
- Hová akarsz kilyukadni?
- Amióta a Szelek Templomát eltüntették ebbıl a világból, azóta mostanáig senki nem született a Pusztító Mágia képességével, sıt mi több, egyetlen Harci Mágus sem jött világra.
- Nézd, én nem tudom biztosan, hogy ez valóban így volt-e, de ha így volt is, ez még mindig nem jelenti azt, hogy...
- Tudod, mit tett Baraccus, a Harci Mágus, amikor visszatért a Szelek Templomából?
Richardot meghökkentette a kérdés, nem értette, ennek milyen jelentısége lehet.
- Nos, igen. Amikor visszajött a Szelek Templomából. .. öngyilkos lett.

Richard bizonytalan mozdulattal a körülöttük lév ı hatalmas ıépületkomplexumra mutatott. - Levetette magát a Varázslók Tornyának küls faláról, arról, amelyik Aydindril városára néz.
Anyja gyászos arccal bólintott.
- A városnak arra a részére, ahová késıbb majd az Inkvizítorok Palotáját építik.
- Lehet.
- De mielıtt levetette volna magát a falról, hátrahagyott valamit neked. Richard lenézett Shotára, nem igazán volt biztos benne, hogy jól hallotta.
- Nekem? Biztos vagy benne? Anyja bólintott.
- A feljegyzések, amiket elolvastál, nem tartalmazzák Baraccus összes titkát. Miután visszatért a Szelek Templomából, de mielıtt leugrott volna a Toronyból, átadta a könyvét a feleségének, elküldte vele a könyvtárába.
- A könyvtárába?
- Baraccusnak volt egy titkos könyvtára. Richard úgy érezte, mint aki nagyon vékony jégen próbál átkelni.
- Én azt sem tudtam róla, hogy egyáltalán volt felesége.
- De hiszen azt is tudod, hogy ki volt, Richard! Anya-Shota mosolyától Richard hideglelése csak még
erısebbé vált. Lélegzetet is alig bírt venni.
- Tudom, hogy ki volt? Az meg hogy lehet?
Márpedig - rántotta meg anyja az egyik vállát -, igenis tudod. Tudod, ki volt az a varázsló, aki megalkotta az elsı Inkvizítort?
- Igen - felelte Richard, aki eléggé összezavart a hirtelen témaváltás. Merrittnek hívták. Az elsı Inkvizítor pedig egy Magda Searus nevő nı lett. Odalent az Inkvizítorok Palotájában van róluk egy mennyezeti freskó. Anyja bólintott, de olyan arccal, amitıl Richardnak hirtelen csomó nıtt a gyomrában.
- Az a nı volt az.
- Milyen nı?
- Baraccus felesége.
- Nem. - Richard ujjait a homlokára szorítva igyekezett végiggondolni, amit tudott. - Nem,ı Merritt felesége volt, a varázslóé, aki inkvizítort csinált belıle, nem Baraccusé.
- Az késıbb történt - legyintett az anyja. - Az elsı férje Baraccus volt.
- Biztos vagy benne? Anyja határozottan bólintott.
- Amikor Baraccus visszatért a Szelek Templomából, Magda Searus ott várt rá, ahol a férje megkérte, hogy várja, az Elsı Varázsló lakosztályában. Napokig várt, attól rettegve, hogy a férje soha nem fog visszatérni. Nagy
megkönnyebbülésére azonban Baraccus végül visszajött. Megcsókolta a feleségét, biztosította soha el nem múló szerelmérıl, aztán, megesketve rá, hogy errıl örökre hallgatni fog, elküldött vele egy könyvet a titkos, elrejtett magánkönyvtárába.
Miután a felesége elment, Baraccus otthagyta az öltözékét - azt, amelyiket most te hordasz, beleértve a bırrel bélelt karkötıket, az aranyszínő köpenyt, meg azt az amulettet is - az Elsı Varázsló lakosztályában,
otthagyta annak a varázslónak, akinek a jövendı megszületését épp azelıtt biztosította... neked, Richard.
- Nekem? Biztos vagy abban, hogy kifejezetten nekem szánta?
- Mit gondolsz, miért szól annyi prófécia rólad, ami téged vár, ami megnevez téged: „az igaznak született”, „a kavics a tóban”, „a Halálhozó”, „a Caharin”? Mit gondolsz, miért születtek meg a személyed körül forgó próféciák? Mit gondolsz, miért voltál képes megfejteniıket, amikor évszázadokig, évezredekig senki másnak nem sikerült? Mit gondolsz, miért voltál képes beteljesíteni jó néhányat közülük?
- De ez még mindig nem jelenti azt, hogy személy szerint is rólam szóltak. Anyja egy legyintéssel elintézte Richard ellenvetését, nem méltatva sem megerısítésre, sem tagadásra.
- Ki tudná megmondani, melyik lett elıször, hogy a Pusztító Mágia megtalálta a gyermeket, akiben képes újjászületni, vagy, hogy megvárta azt a bizonyos gyermeket, akiben a jóslatok szerint meg kellett születnie? A próféciának is szüksége van egy szilárd magra, amelybıl kinı. Kell valami, amiben megkötve az eljövendı megszülessen, még akkor is, ha az esetleg mindössze a szemed színe, amit a múltban elıre meghatároztak. Valaminek biztosítania kell a próféciák beteljesülését. Vajon ebben az esetben ez a véletlen, vagy valami elıre meghatározott, szándékos elrendelés?
- Én szívesebben gondolnék úgy rá, mint véletlen események sorozatára.
- Ahogy akarod. De a dolgok mostani állásában számít ez egyáltalán, Richard? Te vagy a kiválasztott, aki azzal a képességgel született, amelyet Baraccus kiszabadított a másik világbeli elzártságából. Te vagy az, akinek a születését eleve eltervezték, akár a véletlen választása,
akár meghatározott terv szerint. A végén csak az az egy számít, hogy te vagy az, aki a Tehetség mindkét oldalával született.
Richard belátta, hogy Shotának igaza van: azt, ami van, nem befolyásolja, hogy hogyan jött létre.
Anyja felsóhajtott, aztán folytatta Baraccus történetét.
- Akárhogy is, Baraccus csak azután jött elı a lakosztályából, és ugrott a halálba, hogy elıször bebiztosította, hogy megtörténjen, amit megfelelıen elıkészített. Azok, akik a történetét megírták, nem tudtak róla, hogy visszatérte és halála között volt ideje rá, hogy feleségét elküldje egy sürgıs titkos megbízatással. Mire az asszonya visszatért, Baraccus már halott volt. Richard feje szédült. Alig tudta elhinni, amit hallott. Kábult volt azısrégi történet váratlan kimenetelétıl. Mivel azonbanı is járt a Szelek Templomában, tudta, hogy ilyesmi igenis lehetséges.İ feladta mindazt a tudást, amit ott megszerzett, ez volt az ára, hogy visszatérhessen az Élık Világába. És bár az a tudás elveszett számára, visszamaradt valami homályos érzet utána, hogy milyen mérhetetlenül hatalmas is volt. És aki megszabta, hogy az életének ára a megszerzett tudás feláldozása kell hogy legyen, nem más volt, mint nemzıapja, Darken Rahl szelleme.
- Gyászában Magda Searus önként vállalta, hogy egy, Merritt által kitervelt veszélyes kísérlet alanya legyen, önként vállalta, hogy Inkvizítort csináljanak belıle. Tudta, komoly esélye van rá, hogy nem éli túl a veszedelmes varázslatot, de azzal, hogy hın szeretett férje, az Elsı Varázsló meghalt, a világ amúgy is elvesztette minden értelmét számára. Úgy érezte, nincs miért élnie tovább, legfeljebb azért, hogy kiderítse, ki volt a felelıs azokért a végzetes eseményekéit, amelyek
végül a férje halálához vezettek, ezért vállalkozott a könnyen végzetessé válható kísérletre.
Végül is azonban túlélte a varázslatot. Csak jóval késıbb történt, hogy beleszeretett Merrittbe, és viszonzásra is talált nála. A világ újra feléledt benne. Errıl az idırıl kissé homályosak az ismereteim, egyik-másik esemény idıpontja nem ismert vagy téves, de az tény, hogy Merritt volt a második férje. A történetbıl levonható következtetések olyan szédítıek voltak, hogy Richard úgy érezte, le kell ülnie a szökıkút márvány kávájára. Alig tudta elfogadni az egybeeséseket: hogy évezredek ótaı volt az elsı, aki a Pusztító Mágiával született; hogy Baraccus volt az utolsó, aki a Szelek Templomában járt Richard elıtt; hogy Baraccus azt a nıt vette feleségül, aki késıbb az elsı Inkvizítor lett; hogy Richard maga is egy Inkvizítorba szeretett bele, és vette feleségül: magát az Inkvizítor Anyát, Kahlant.
- Mikor Magda Searus frissen szerzett inkvizítori hatalmát Lothainon alkalmazta, megtudták, mit mővelt a fıvádló a Szelek Templomában, amit addig csak Baraccus tudott.
Richard felkapta a fejét.
- Miért, mit mővelt?
Az anyja úgy meredt Richard szemébe, mintha magát a lelke mélyét fürkészné.
- Lothain elárultaıket, amikor a Templomban járt, gondoskodva róla, hogy egy nagyon különleges mágia, amit oda rejtettek el, a jövı egy késıbbi idıpontjában kiszabadulhasson az élık világába. Jagang császárban született újjá az az erı, amelyet Lothain hagyott kiszivárogni egy másik világba elzárt biztonságos rejtekhelyérıl. Ez a mágia az Álomjáró hatalma volt.
- De miért tett volna Lothain, a fıvádló, ilyesmit? Végtére isı maga gondoskodott róla, hogy a Templom csapatát kivégezzék a kár miatt, amit

okoztak. őleg arra a meggyızıdésre jutott, mint az Óvilágból jövı- Lothain valószín
ellenség, hogy a mágia képességét ki kell irtani az emberi fajból. Azt hiszem, vakbuzgóságában új küldetést talált ki magának: az emberiség megváltójának hitte magát. Ebbıl a célból biztosította az Álomjáró hatalmának visszatérését az élık világába: hogy megtisztítsa a világot a mágiától.
Valamiért Baraccus képtelen volt lezárni a rést, amit Lothain nyitott, nem tudta megakadályozni az árulást. Ezért azt tette, amit a legjobbnak látott: elintézte, hogy létrejöjjön egy ellensúly, a keletkezett kár ellentétele: valaki, aki felveheti a küzdelmet a Tehetséggel rendelkezık elpusztítására szövetkezett erıkkel, valaki, akiben benne van a megfelelı képesség.
- Ez vagy te, Richard. Baraccus gondoskodott róla, hogy te megszülethess, és kivédhesd a veszélyt, amit Lothain idézett elı. Ezért vagy te az egyetlen, Richard Rahl, aki képes lehet megállítani a Rendet.
Richard úgy érezte, mindjárt rosszul lesz. Úgy érezte, csupán gyalog egy kozmikus játszmában, amit rejtett célok elérésére használnak, báb, akinek mások tervei alapján kell leélnie az életét, elıre meghatározott szerepet kell eljátszania egy több évezreden átívelı háborúban.
Mintha Richard gondolataiban olvasott volna, Shota, aki még mindig teljesen úgy nézett ki, mint Richard anyja, részvétteljesen tette a férfi vállára a kezét.
- Baraccus azt biztosította be, hogy legyen egy ellentétes erı, ami képes semlegesíteni az okozott kárt. Azt nem kötötte ki elıre, hogyan viselkedjen vagy mit tegyen ez az ellentétes erı. Baraccus nem vette ki az egyenletbıl a szabad akaratodat, Richard.
- Szerinted nem? Nekem úgy tőnik, én csupán az utolsó figura vagyok ebben a játékban, amit végre bevetettek. Az egészben sehol sem látom a saját életemet, szabad akaratomat, választási lehetıségemet. Én úgy látom, az utamat elıre meghatározták.
- Nem hiszem, hogy ez így igaz, Richard. Akár azt is mondhatnám, hogy amit veled tettek, eléggé hasonló ahhoz, mint amikor egy katonát kiképeznek a harcra. A kiképzés csak lehetıséget teremt rá, hogy elérhesse a célt, a csata megnyerését, ha egyáltalán sor kerül csatára valaha. Nem jelenti azt, hogy ha a csata eljön, a katona nem fut el, hogy marad, és megvívja a küzdelmet, sıt azt sem, hogy a legjobb képességei és a kiképzésen megtanultak szerint fog harcolni és gyızni. Baraccus megteremtette benned ezt a lehetıséget, megkaptad a fegyverzetet, a páncélt, a képességet, hogy megküzdj a saját életedért, a saját világodért, ha szükség lenne rá. Ezt tette, semmi többet. Csupán segítı kezet nyújtott neked.
Segítı kéz, ami átnyúl az idık szakadékán. Richard kimerültnek és összezavarodottnak érezte magát. Szinte olyan volt, mintha nem is ismerné többé önmagát, hogy kicsoda is valójában. Azt sem tudta, vajon a saját életébıl mennyi volt a saját akarata.
Olyan volt, mintha Baraccus hirtelen felkelt volna haló porából, egy fantom, amely eljött Richard életébe kísérteni.
2. FEJEZET
Volt még egy dolog, ami zavarta Richardot, egy apró részlet, aminek nem volt értelme. Hogyan változtathatta meg a hitét a fıvádló, Lothain, hogyan fordíthatott hátat az egész Újvilágnak? Richard túlságosan kézenfekvınek, túl kényelmesnek érezte a magyarázatot, hogy hirtelen az Óvilág hitének vonzereje, hatása alá került volna.

Aztán hirtelen rájött. Úgy tört fel benne a megvilágosodás, mint ahogy a forrás vize tör elı a sziklából. A felismerés jelentıségétıl a lélegzete is elállt. Valami mindig is zavartaıt azısi feljegyzésekben. Shota most felkavarta az emlékezetében az akkor, régen történt dolgokról olvasottakat, és a kirakós rejtvény részei hirtelen a helyükre kerültek. Most már értette, mi nem stimmelt a történetben, mi zavarta eddig. És most, hogy végre megértette, már azt nem értette, hogy-hogy nem jött rá jóval elıbb.

- Lothain vakbuzgó vádló volt - mondta, félig csak úgy magának. A szavak csak úgy maguktól zúdultak ki belıle, pislogás nélkül, tágra nyílt szemekkel meredt maga elé. - Nem talált új hitet magának, sohasem hagyta el a saját hitét. Nem áruló volt, hanem kém. Mindig is kém volt. Mint a vakond, túrt a föld alatt egyre közelebb és közelebb a céljához. Hosszú idı alatt sikerült hatalmiıpozícióba felküzdeni magát. Sıt, titokban bőntársakat is beszervezett, akik az
irányítása alatt dolgoztak.
Lothain varázsló volt, aki nem csak széles körben vált elismertté, de nagy hatalma is volt. Politikai hatalmát felhasználva a legmagasabb helyekre is bejáratos lett. Amikor végre elıállt a megfelelı alkalom, az alkalom, amelynek az eljövetelétı maga is elısegítette, cselekedett. Elintézte, hogy összeesküvı társai bekerüljenek
a Templom csapatába. Akár ma a Rend hívei, Lothain és emberei szilárdan hittek a saját eszméikben.İk szabotálták el a küldetést. Nem hirtelen pálfordulás volt, nem a félrevezetett lelkiismeret kiváltotta hibás cselekedet. Elıre megtervezett tett volt. Egész idı alatt erre készültek.
Valamennyien készek voltak feláldozni magukat: meghalni egy olyan ügyért, amit magasabb rendőnek hittek. Nem tudom, hányan voltak a kémek a Templom csapatában, talán valamennyien azok voltak. Minden esetre ahhoz elegen voltak, hogy a céljukat elérjék. Még az is lehet, hogy erkölcsi kötelességeikre való álságos hivatkozással a többieket is együttmőködésre bírták.
Persze, elkerülhetetlen volt, hogy a Toronyban élı többi varázsló viszonylag hamar rájöjjön, hogy a Szelek Temploma tervet szabotálták. Mikor ez kiderült, Lothain nagyon gyorsan elfogatta a Templom csapatát, és gondoskodott róla, hogy valamennyit azonnal kivégezzék. Nem akart tanúkat hagyni maga után, akik elárulhatták volna, milyen és mekkora kárt tettek.
Lothain végig titokban akarta tartam a pontos tevékenységüket, hogy ne lehessen hatékonyan semlegesíteni a kártételüket. Azok a kémek, akiket Lothain a Templom csapatába osztott be, emelt fıvel mentek a halálba, ahová magukkal vitték a titkukat is. A Templom egész csapatának elfogatásával, elítélésével és kivégzésével Lothain el tudta tusolni az egész általa szervezett összeesküvést Mindenkit kiiktatott, aki tudhatta, milyen kárt okoztak is valójában. Szilárdan meg volt gyızıdve róla, hogy egy nap azı eszméi elsöpörnek majd minden ellenállást, és uralni fogják az egész világot. És ha ez megtörténik,ı lesz majd az egész háború legnagyobb hıse.
Már csak egyetlen apró gondja maradt. A szabotırök kivégzése után a varázslóközösség vezetıi ragaszkodtak
hozzá, hogy valaki menjen el a Szelek Templomába, és hozza helyre a károkat. Persze Lothain nem engedhette meg, hogy bárki más legyen az, hiszen még kideríthette volna a kártétel valódi természetét és mértékét, és esetleg helyre is hozhatta volna, ezért önként jelentkezett, hogyı maga vállalja a feladatot. Ez is a tervéhez tartozott: személyesen ellenırizni a csapat munkáját, ha a szükség úgy hozza, és mélyre elrejteni a titkukat.
Mivelı volt a fıvádló, mindenki azt hitte, szívvel lélekkel a hiba helyrehozásán fog fáradozni. Mikor Lothain elérte a Szelek Templomát, nem csak azt intézte el, hogy a kárt ne lehessen többé helyrehozni, hanem a Templommal kapcsolatos tudását kihasználva, még több kárt okozott, és gondoskodott róla, hogy a rést, amit létrehozott, ne tudják megtalálni és lezárni. Aztán álcázta, amit tett, hogy úgy tőnjön, mintha sikerült volna kijavítania a csapat által okozott károkat.
Ezzel csak egy gond volt: a módosítások, amelyeket a Templommal kapcsolatos ismeretei segítségével elvégzett, elég nagyok voltak ahhoz, hogy mőködésbe hozzák a Templom riasztórendszerét. A templomból, az Alvilágból Lothain nem vehette észre a vörös holdakat, amelyeket a Templom ebben a világban felébresztett, és amikor visszatért, elfogták.İ azonban ezzel sem törıdött: büszkén várta a halált, hogy dicsıséget nyerjen az öröklétben mindazért, amit ebben a világban sikerült véghezvinnie, pontosan, ahogy Nicci elmagyarázta, hogyan gondolkodnak az emberek az Óvilágban.
A Torony varázslóinak pontosan meg kellett tudniuk, mekkora kárt okozott Lothain. Bár megkínozták, a fıvádló nem árulta el a terve valódi természetét. Hogy kiderítsék, mit is mővelt valójában, Magda Searus elvállalta, hogy Inkvizítorrá legyen. Viszont tapasztalatlan volt, és menet közben tanulta meg, mit és hogyan
kell tennie. És bár alkalmazta az inkvizítori mágiáját, akkor még nem ismerte fel annak a fontosságát, hogy a megfelelı kérdéseket tegye fel. Richard felpillantott az anyja arcába. - Kahlan egyszer elmondta nekem, hogy a bőnöst vallomásra bírni, az a legkönnyebb. A neheze abban rejlik, hogy a megfelelı kérdéseket tegyük fel a terjes igazság kiderítésére. Merritt éppen csak, hogy megtervezte, mire legyen képes egy Inkvizítor. Azt még senki sem értette meg akkoriban, hogyan is mőködnek a maga teljességében az Inkvizítor erıi. Kahlant egész életében erre készítették fel, de akkoriban, évezredekkel korábban, Magda Searus még nem fogta fel, hogyan kell a megfelelı kérdéseket feltenni a megfelelı sorrendben. Bár azt hitte, sikerült kivallatnia Lofhaint, hogy mit is tett, a fıvádló árulásának teljes mélységét nem sikerült felderítenie. Következésképpen soha nem sikerült teljes mértékben feltárniuk, a károkat, amit Lothain emberei okoztak a Templom csapatában.
Anyja mély összpontosítással tanulmányozta Richard arcát.
- Teljesen biztos vagy mindebben, Richard?
Richard bólintott.
- Végre teljesen megértettem az eseményeket. Azzal, amit te hozzáadtál a történethez, az összes részlet, amelyekkel eddig nem tudtam mit kezdeni, hirtelen a helyére került. Lothain kém volt, és úgy halt meg, hogy soha nem árulta el ki is volt valójában, sem azt, hogyı építette be a szabotıröket a Templom csapatába. Valamennyien úgy haltak meg, hogy az okozott károk mértékét soha nem árulták el. Senki, még Baraccus sem jött rá, mekkora is volt a baj valójában.
Anyja nagyot sóhajtott.
- Ez csakugyan megmagyarázza, a látomásomból hiányzó részletek egyikmásikát. - Úgy nézett Richardra, mint aki egészen más fényben látja, mint eddig. - Kiváló, Richard! Nagyon jó!
Richard fáradt mozdulattal dörzsölte meg a szemét. Egyáltalán nem érzete büszkének magát, amiért a történelem sötét iszapjába belekotorva sikerült ilyen utálatos részleteket elıhalászni, amelyek az idık távolán át is megzavarták és kísértették.
- Azt mondod, Baraccus egy könyvet hagyott hátra nekem?
Anyja bólintott.
- A feleségével helyeztette biztonságba. Neked szánta.
Richard felsóhajtott.
- Biztos?
- Igen. - Anyja gondosan összefőzte az ujjait. - Mialatt a Szelek Templomában tartózkodott, Baraccus megírta azt a könyvet az ott szerzett tudása segítségével. Rajta kívül senki más nem olvasta még. Élı ember még ki sem nyitotta a borítóját, mióta Baraccus saját kezőleg becsukta. Azóta érintetlenül hever a titkos könyvtárában.
Richard háta lúdbırzött a gondolatra, hogy ez a könyvıt várja. Fogalma sem volt róla, hol lehet a titkos könyvtár, de még ha a könyvtárat megtalálná is, attól még nem tudná, mit kell keresnie. Úgy vélte, semmi esélye a válaszra, de azért megkérdezte:
- Nem tudod véletlenül, mi a könyv címe? Vagy mirıl szól?
Anyja komolyan bólintott.
- A könyv címe „A Harci Mágus hatalmának titkai”.
- Jóságos Szellemek! - suttogta Richard, anyjára nézve.
Könyökével a térdein, arcát a tenyerébe temette. Annyira túl volt telítve új tudásával, hogy úgy érezte, képtelen teljességében befogadni. Az utolsó ember, aki Richardot megelızıen a Szelek Templomában járt vagy háromezer évvel ezelıtt, ott tartózkodása során valahogy gondoskodott róla, hogy a Templom szabadon engedje a Pusztító Mágiát, ami aztán Richardban jelent meg újra, részben azért is, hogyı is el tudjon jutni a Szelek Templomába, és megfékezze a halálos járványt, amit egy Álomjáró indított útjára, aki azért születhetett meg, mert egy varázsló, Lothain is ott járt a Szelek Templomában, és biztosította, hogy szülessen egy Álomjáró, aki majd uralni fogja a világot, és ki fogja belıle irtani a mágiát. Sıt, mi több, ugyanaz az ember, aki megtervezte, hogy Richard Pusztító Mágiával szülessen, hátra is hagyott neki egy könyvet, használati utasítással ahhoz a mágiához, amitı hagyományozott Richardra, azért, hogy legyızhesse az Álomjárót.
Miután Baraccus visszatért, és öngyilkos lett, a többi varázsló felhagyott a próbálkozással, hogy eljussanak a Szelek Templomába, vagy hogy a vörös hold hívására feleljenek, akár bármi egyéb céllal, mert lehetetlennek ítélték a feladat teljesítését. Soha nem tudták helyrehozni a károkat, amit a Templom csapata, majd utánuk Lothain okozott. Egyedül Baraccus volt képes tenni valamit érte, hogy ellensúlyozza az általuk elıidézett fenyegetést.
Nagyon valószínő, hogy maga Baraccus biztosította, hogy többé senki más ne juthasson be a Szelek Templomába, nyilván azért, nehogy egy esetleges újabb kém tönkretegye, amit Baraccus azért alkotott meg, hogy biztosítsa a veszély ellensúlyozását, nevezetesen Richard megszületését.
Richard felpillantott. Anyját nem látta többé. Helyén Shota állt, könnyő ruhája fodrai lebegtek, mintha enyhe szellı borzolnáıket. Richard szomorú volt, hogy anyja eltőnt, de egyszersmind meg is könnyebbült, mert igencsak zavaró volt számára, hogy Shotával az édesanyja kísértetén keresztül beszélgessen.

- Az a könyvtár, ahová Baraccus elküldte a feleségével a könyvet, „A Harci Mágus hatalmának titkai”-t, ez a könyvtár hol van?
Shota szomorúan megrázta a fejét.
- Attól tartok, nem tudom. Szerintem ezt egyedül Baraccus, meg a felesége, Magda Searus tudta valaha is.
Richard azt a Harci Mágus-öltözéket viselte, amelyet Baraccus hordott utoljára, Baraccus amulettje függött a nyakában, és magában hordozta a Pusztító Mágia használatának képességét, nagy valószínőséggel szintén Baraccus jóvoltából. És Baraccus hátrahagyott neki valamit, ami gyanúsan úgy hangzott, mint egy használati utasítás ahhoz, hogyan kell használni a képességet, amivel Richard azı közremőködésének köszönhetıen született.
- Olyan sok könyvtár van. Bármelyik lehetett közülük Baraccus magánkönyvtára. Egyáltalán semmi elképzelésed nincs, melyik lehetne az?
- Csak azt tudom, hogy nincs az ismert könyvtárak között, amelyekre céloztál. A könyvtár, amit Baraccus létrehozott, kizárólag az övé volt. Csak az övé volt minden könyv benne. Nagyon jól elrejtette, a mai napig nem talált rá senki.
- És valami ok miatt úgy döntött, hogy nem az Elsı Varázsló lakosztályában helyezi a könyveit biztonságba?
- Biztonság? Nem is olyan régen a Sötétség Nıvérei hatoltak be ide Jagang parancsára. Egyéb varázsholmik
mellett könyveket is elvittek innen a Császárnak. Jagang szinte vadászik a könyvekre, mert olyan tudást tartalmaznak, ami segíthetiıt a harcában, hogy a Rend számára meghódítsa az egész világot. Ha Baraccus itt hagyta volna az általa írt könyvet, eddigre könnyen lehet, hogy már Jagang kezében lenne. Baraccus elég bölcs volt hozzá, hogy ne hagyjon egy ilyen hatalommal bíró könyvet itt, ahol bárki könnyen megtalálhatná. Ahol bármelyik utána következı Elsı Varázsló rábukkanhatott volna, és változtathatott volna rajta, vagy akár meg is semmisíthette volna, nehogy rossz kezekbe kerüljön.
Ez történt A Megszámlált Árnyékok Könyvével is. Ann és Nathan egy prófécia hatására segítettek George Cyphernek átvinni a könyvet Nyugatföldre, azzal a szándékkal, hogy ha majd Richard elég nagy lesz hozzá, szóról szóra megtanulja, azután a könyvet megsemmisítik, nehogy rossz kezekbe kerüljön. Mint kiderült, Darken Rahlnak épp erre a könyvre lett volna szüksége arra, hogy kinyithassa Orden Szelencéit - azokat a dobozokat, amelyeket most Ann egykori Nıvér-társai aktiváltak, és akik most hatalmukban tartották Kahlant, az utolsó Inkvizítort, aki éppen A Megszámlált Árnyékok Könyvében leírtak nyomán segített Richardnak legyızni Darken Rahlt.
Richard a szeme elé emelte az amulettet, amit viselt, ami egykor Baraccusé volt. A szimbólumokat nézte, amelyek a halállal való táncot jelképezték. Túl sok egybeesés volt itt ahhoz, hogy mind véletlen legyen. Felpillantott Shotára.
- Azt mondod, Baraccus elıre látta, mi fog történni, ezért helyezte nagyobb biztonságba a könyvet?
Shota vállat vont.
- Sajnálom, Richard, de nem tudom. Lehet, hogy pusztán csak óvatos volt. Tekintetbe véve az indítékait,
és hogy mekkora volt a tét, az effajta óvatosság nem csak jogos, de bölcs cselekedet is volt.
Most már elmondtam mindent, amit csak elmondhattam. Te ismered a kirakós játék többi darabkáit is, a történet olyan részeit, amirıl én nem tudok. Ez persze nem jelenti azt, hogy mindent tudsz, és nincs több hiányzó részlet, de te más forrásokból is tájékozódtál, ezért többet tudsz az egész történetbıl, mint én. Ami azt illeti, valószínőleg többet tudsz belıle, mint bárki Baraccus Elsı Varázsló óta.
Abból, mait Shota elmondott, Richardnak egyáltalán semmi haszna nem lehetett, hacsak meg nem találja a könyvet, amit Baraccus neki szánt. E nélkül a könyv nélkül harci mágusi ereje teljesen rejtély maradt számára, ezért majdhogynem hasznavehetetlen. E nélkül a könyv nélkül, úgy tőnt, semmi esélyük nem maradt, hogy legyızzék az Óvilágból jött hadsereget. A Rend le fogja igázni az egész világot, és a mágiát ki fogja irtani a világból, ahogy Lothain eltervezte. A könyv nélkül Baraccus védelmi terve csak kudarccal végzıdhet, és Jagang gyızni fog.
Richard felnézett a jó harminc méterrel felettük húzódó üvegtetıre, ami áteresztette a késı délutáni komor fény egy részét, ellensúlyozva a csarnok közepén pislákoló lámpák gyenge világítását. Richard eltöprengett rajta, vajon mikor gyújthatták meg a lámpákat. Nem emlékezett rá.
- Shota, soha nem volt nagyobb szükség arra a tudásra, amit az a könyv rejt. Hogyan lehetnék képes megállítani a Rendet, ha nem tudom a harci mágusi képességeimet használni? Semmivel nem tudsz segíteni? Halvány elképzelésed sincs róla, hogyan találhatnám meg azt a könyvet? Ha nem találom meg a választ, mégpedig nagyon gyorsan, akkor halott vagyok. Mindannyian halottak vagyunk.
Shota a tenyerébe fogta Richard állát, és mélyen a szemébe nézett.
- Remélem, tudod, Richard, hogy ha tudnám, hogyan szerezhetném meg neked azt a könyvet, habozás nélkül megtenném. Te is tudod, mennyire szeretném megállítani a Birodalmi Rendet.
- Amikor a különleges információidat megszerzed... mondd, honnan származnak ezek? Miért jönnek egy bizonyos meghatározott idıpontban, mint például most? Miért nem jöttek akkor, amikor elıször találkoztunk? Vagy amikor megpróbáltam eljutni a Szelek Templomába, hogy megállítsam a járványt?
- Gondolom, ugyanonnan jönnek, mint neked a válaszok vagy a sugallatok, mikor egy problémán töprengsz. Miért pont akkor ötlik az agyadba egy probléma megoldása, amikor? Én is el szoktam gondolkodni egy-egy helyzeten, és néha választ kapok rá. Azt hiszem, alapvetıen ez semmiben sem különbözik attól, ahogy bárki másnak megszületnek az ötletei. Éppen csak az én ötleteim a boszorkányokra jellemzı sajátságos módon jelentkeznek, az idı sodrában felbukkanó események formájában. Azt hiszem, ugyanúgy, mint ahogy te jöttél rá hirtelen az igazságra arról, mit tett Lothain. Arra hogyan jöttél rá? Úgy vélem, nálam ugyanúgy mőködik a dolog, mint nálad.
- Ha tudnám, hol van a „A Harci Mágus hatalmának titkai”, vagy lenne bármilyen elképzelésem róla, hogy lehetne megtalálni, habozás nélkül megmondanám.
Richard nagyot sóhajtott, és felállt.
- Tudom, Shota. Köszönök mindent, amit tettél. Igyekszem megtalálni a módját, hogy hasznát vehessem annak, amit elmondtál.
Shota megszorította a férfi vállát.
- Most mennem kell. Meg kell találnom egy bizonyos boszorkányt. Niccinek hála, legalább a nevét most már ismerem.
Richardnak hirtelen eszébe ötlött valami.
- Kíváncsi vagyok, miért hívjákıt Hatnak. Shota arca elborult.
- Becsmérlı név. Egy boszorkány sok mindent láthat az idı sodrában, de különösen sok mindent a leánygyermekével kapcsolatban, ha van vagy lesz neki. Egy boszorkánynak mindig a hetedik lánya a különleges. Valakit Hatnak nevezni azt jelzi, hogy az illetı nem felel meg az elvárásoknak, hogy nem tökéletes. Nyílt sértés, tekintetbe véve, amit az anyja elıre lát a jövıben a lánya természetét illetıen. Annak a nyílt hirdetése, hogy a lánya valójában selejtes. Azért, hogy Hatnak nevezte a lányát, az anyja valószínőleg az életével fizetett.
- De vajon miért ismerne be egy anya ilyesmit nyilvánosan? Miért nem nevezte el valami semleges néven a lányát, hogy elkerülhesse saját halálát? Shota szomorúan mosolygott Richardra.
- Mert vannak olyan boszorkányok, akik mélyen hisznek az igazságban, mert az igazság segít másoknak, hogy a rájuk leselkedı veszélyeket elkerülhessék. Ezeknek az asszonyoknak a szemében a hazugság olyan mag, amibıl nagy bajok sarjadnak. Számunkra az igazság a jövıbe vetett egyetlen remény. Számunkra a jövı jelenti az életet.
- Nos, nekem úgy tőnik, a név illik a viselıjére az általa okozott zőrzavar fényében.
Shota arcáról még a szomorkás mosoly is eltőnt. Összehúzott szemöldöke alól sötét, szigorú pillantást lövellt Richard felé. Ujját figyelmeztetıleg emelte fel.
- Egy ilyen asszonynak mi sem lenne könnyebb, mint elrejteni a nevét. Ez viszont úgy kérkedik vele, ahogy a
kígyó fenyeget a kivillantott méregfogával. De te csak törıdj a többi gonddal, ıt bízd rám. Egy boszorkány rendkívül veszélyes lehet! Richard finoman elmosolyodott.
- Mint te?
Shota nem viszonozta a mosolyt.
- Mint én.
Richard egyedül maradva nézte, hogyan lépked Shota felfelé a lépcsıkön. Nicci, Cara, Zedd, Nathan, Ann és Jebra oldalt, szoros kis csoportban álldogáltak, suttogó beszélgetésbe merülve egymás között. Ügyet sem vetettek Shotára, aki úgy sétált el mellettük, mint valami láthatatlan jelenés.
Richard követte a boszorkányt, fel a lépcsın. Az ajtóban a nap fényétıl körbevéve csupán árnyalaknak tőnı Shota olyan hirtelen fordult vissza, mintha ı maga is jelenést látott volna.
- Még valami, Richard. - Pár pillanatig merıen a férfi szemébe nézett. Amikor még gyerek voltál, anyád tőzben halt meg.
Richard rábólintott.
- Úgy van. Egy ember vitába keveredett George Cypherrel, azzal a férfival, aki felnevelt, és akirıl akkoriban azt hittem, hogyı az apám. Ez az ember rátámadt az apámra, és verekedés közben lelökte a lámpát az asztalról, amitıl kigyulladt a ház. A bátyám és én akkor a hátsó hálószobában aludtunk. Mialatt az az ember apámat kivonszolta a házból és odakint tovább ütötte, anyám berohant az égı házba, és kihozott onnan bennünket a bátyámmal együtt.
Richard megköszörülte a torkát. A régmúlt események fájdalma hirtelen újra feltámadt benne. Eszébe jutott anyja megkönnyebbült mosolya, hogy a gyermekei biztonságban vannak, és az utolsó gyors csók, amit anyja a homlokára lehelt
- Miután anyám megbizonyosodott róla, hogy biztonságba kerültünk, visszafutott a házba, hogy kimentsen onnan még valamit. Sosem tudtuk meg, mit. Anyám sikolyai hallatán apám támadója is észhez tért, és apámmal együtt megpróbálták kihozni anyámat a házból, de nem sikerült nekik. Addigra már túl késı volt. A lángok és a hıség miatt nem tudtak bejutni, és semmit nem tudtak tenni anyámért. A tette miatt bőntudattól hajtott ember azt zokogta, hogy nagyon sajnálja és elrohant.
Szörnyő és értelmetlen tragédia volt, különösen azt tekintetbe véve, hogy a házban már nem volt senki, és semmi, amit érdemes lett volna kihozni, amiért megérte volna kockáztatni az életét. Az anyám a semmiért halt meg. Shota a lenyugvó naptól megvilágított körvonalakkal állt az ajtóban, egyik kezével a félfát támasztva, és szótlanul nézte Richardot egy örökkévalóságnak tőnı percig. Richard csendben várt: volt valami hátborzongatóan jelentıségteljes Shota testtartásában, hallgatásában, mandulavágású szeme pillantásában.
- Anyád nem egyedül halt meg abban a tőzben. Richard érezte a szırszálakat felmeredni a karján és a lábszárán. A villámcsapásként ható szavak hatására minden, amit eddigi életében tudott a szörnyő balesetrıl, most egy szempillantás alatt köddé válni látszott.
- Mirıl beszélsz? Mit jelentsen ez? Shota szomorúan rázta a fejét.
- Az életemre esküszöm, Richard, nem tudok semmi mást.
Richard Shotához lépett, és megragadta a karját. Nagy önuralommal vigyázott rá, ne szorítsa meg olyan erısen, ahogy a hirtelen támadt sürgetı érzése diktálta volna, hogy azonnal megtudja, miért mondta Shota azt, amit mondott.
- Mit jelent az, hogy semmi mást nem tudsz? Hogy mondhatsz hirtelen ilyen képtelenséget, aztán meg azt, hogy nem tudsz semmi mást? Hogy mondhatsz ilyesmit az anyám haláláról - aztán meg azt, hogy semmi mást nem tudsz? Ennek így nincs semmi értelme. Ha ennyit mondtál, tudnod kell többet is. Shota tenyerével végigsimított Richard arcán.
- Legutóbb, amikor az Agaden völgyben jártál, tettél értem valami nagyon fontosat. Visszautasítottad a felajánlkozásomat, és azt mondtad, többet érek annál, semhogy valakit az akarata ellenére szerezzek meg magamnak. Azt mondtad, megérdemlek egy olyan embert, aki önmagamért szeret. Bármennyire haragudtam is akkor rád, a szavaid elgondolkodtattak. Eddig még senki sem utasított vissza, és te igaz szándékkal tetted meg, mert számítottam neked, számított neked, hogy megtaláljam azt, aki és ami fontos számomra az életben. Törıdtél velem, annyira, hogy még a haragomat is megkockáztattad miatta. Mikor anyád képét vettem magamra, ezt hálaajándéknak szántam, de ez a cselekedetem valamilyen módon befolyásolta az idıbıl szerzett információim tartalmát is. Emiatt, épp most, amikor már indulni akartam, ez az egyetlen mondat villant be az elmémbe. Nem tudom, mit jelent, és nem tudok semmi mást sem róla. Esküszöm neked, hogy így van.
Rendes körülmények között soha nem említettem volna meg egy ilyen apró információ-töredéket, mert annyi lehetıséget és kérdést vet fel, ami szinte használhatatlanná teszi, de ezek a mostaniak aligha rendes körülmények. Úgy gondoltam, mégis meg kell mondanom, mit tudtam meg. Úgy gondoltam, most tudnod kell minden apró töredéket, amit én tudok. Nem minden használható, amit az idı folyásából megtudok, ezért
nem is szoktam gyakran elmondani másoknak az ehhez hasonló elszigetelt információ-töredékeket. Ebben az esetben azonban úgy érzem, tudnod kell róla, hátha számodra jelent valamit, és akkor a segítségedre is lehet valahogyan.
Richard kábának és zavartnak érezte magát. Nem volt biztos benne, hogy Shota mondata azt jelenti-e, amit gondolt, hogy jelent.
- Jelentheti ez azt, hogy nem egyedül halt meg a tőzben, mert egy kis részünk ott halt meg vele együtt? Hogy a szívünkben többé már soha sem leszünk ugyanazok nélküle? Értelmezhetı így az, hogy nem egyedül halt meg ott, abban a tőzben?
- Nem tudom, Richard. Tényleg nem tudom. Lehetséges. Lehet, hogy ebben az értelemben nincs is semmi jelentısége abból a szempontból, hogy segíthetne neked. Nem mindig tudom az idı sodrából kivetett információkról, hogy van-e jelentıségük egyáltalán. Lehet, hogy ez is csupán azt jelenti, amit mondasz, semmi többet. Én csak annyiban tudok segíteni neked, hogy a lehetı legpontosabban adom át neked az információt, ezért most is ezt tettem. Pontosan így villant belém ez a gondolat, még a szavak sorrendjét sem változtattam meg: Anyád nem egyedül halt meg abban a tőzben.
Richard érezte, hogy egy könnycsepp gördül le az arcán.
- Shota, olyan magányosnak érzem magam. Elhoztad ide Jebrát, hogy olyan dogokat mondjon el nekem, amitıl rémálmaim támadtak. Fogalmam sincs róla, mit kellene most tennem. Annyian hisznek bennem, annyian függenek tılem... Nem tudsz nekem mondani még valamit? Akármit, ami legalább azt megmutatná, milyen irányba induljak el, még mielıtt minden elvész?
Shota ujja hegyével letörölte a könnycseppet Richard arcáról. Ez az apró mozdulat valahogy reményt és erıt öntött Richard szívébe.
- Sajnálom, Richard, de nem tudok olyan választ, ami segíthetne rajtad. Ha tudnék, hidd el, szíves örömest megosztanám veled. De látom benned a jó szándékot. Hiszek benned. Jönnek majd olyan idık, amikor te magad is kételkedni fogsz önmagadban, de akkor se add fel. Emlékezz vissza rá, hogy én hiszek benned, hogy én tudom, te képes vagy megtenni, amit meg kell tenned. Te különleges ember vagy, Richard. Higgy önmagadban! Tudd, hogy én hiszek benne, hogy te vagy az, aki képes megmenteni bennünket.
Odakint, a lefelé vezetı lépcsı tetején Shota, a sötét árny a háta mögül sugárzó, egyre gyengülı alkonyi fényben, még egyszer visszafordult.
- Többé nem számít, hogy Kahlan létezett-e valaha vagy sem. Most mindannyiunk élete forog kockán, az Élık egész világa. El kell felejtened azt az egy élıt, Richard, és az összes többivel kell törıdnöd.
- Prófécia, Shota? - kérdezte Richard halkan, mert szíve túl nehéz volt hozzá, hogy felemelje a hangját. - Valami az idı sodrásából?
Shota megrázta a fejét.
- Csak egy boszorkány jó tanácsa. - A füves udvar felé indult, a lováért. - Túl sok minden forog kockán, Richard. Fel kell hagynod ennek a fantomnak a kergetésével.
Richard az elıcsarnokba visszatérve látta, hogy mindenki Jebra köré csoportosult, és halk beszélgetésbe merülve sajnálkoztak szegény asszony szenvedésein.
Zedd félbehagyta, amit mondani akart, amikor Richard csatlakozott hozzájuk.
- Meglehetısen furcsa, nem gondolod, fiam?
Richard körbe pillantott a zavart arckifejezéseken.
- Mi a furcsa?
Zedd széttárta a karját.
- Hát, hogy Shota valahol Jebra elbeszélése közben egyszerően eltőnt.
- Eltőnt - ismételte mag Richard óvatos hangsúllyal.
Nicci bólogatott.
- Azt hittük, kivárja, amíg Jebra befejezi, és neki is lesz még valami további mondanivalója számunkra.
- Talán sürgısen el kellett mennie, hogy keressen magának valakit, akit meg tudna félemlíteni - jegyezte meg Cara gúnyosan.
Ann felsóhajtott.
- Talán annak a másik boszorkánynak az üldözésére indult.
- Esetleg, boszorkányként nem szereti a hosszas búcsúzkodásokat - vetette fel Nathan.
Richard semmit nem szólt.İ már látott hasonló trükköt Shotától korábban is, mint például, amikor Shota hirtelen megjelent az esküvıjükön, és Kahlannak ajándékozta a nyakláncot. Akkor sem hallottaıt senki más, ahogy Richarddal és Kahlannal beszélgetett. Akkor sem látta senki, amint eltávozott. Mindenki folytatta a korábban megkezdett beszélgetést, kivéve Richard nagyapját. Zedd szórakozottnak, és nagyon elmerültnek tőnt.
- Mi az? - kérdezte tıle Richard. Zedd megrázta a felét, karjával átfogta Richard vállát, és kissé közelebb hajolt, mint akinek nagyon bizalmas közlendıje van.
- Valami ok miatt folyton az édesanyád jár a fejemben.
- Az anyám?
Zedd bólintott.
- Nagyon hiányzik nekem.
- Nekem is - felelte Richard. - Most, hogy említed, az én eszem is folyton körülötte jár.
Zedd maga elé meredt.
- Egy részem ott halt meg vele, akkor.
Richard egy pillanatig képtelen volt megszólalni. Aztán megkérdezte.
- Van valami elképzelésed róla, miért ment vissza az égı házba? Gondolod, volt bent valami, ami ennyire fontos lehetett a számára? Esetleg valaki, akirıl nem tudtuk, hogy ott van?
Zedd határozottan megrázta a fejét.
- Biztos vagyok benne, hogy valami nagyon komoly oka kellett, hogy legyen rá, de magam kutattam át a hamut. - Szeme telefutott könnyel. - A csontjain kívül semmi mást nem találtam benne.
Richard kinézett az ajtón, és látta Shota sziluettjét, amint lova hátára pattanva elindul kifelé, anélkül, hogy egyszer is visszapillantana.
3. FEJEZET
Rachel tétovázva megtorpant a sötéten tátongó bejárat el ıtt. Egyre nehezebb volt látni. Tulajdonképpen azt szerette volna, ha annyira sötét van, hogy ne kellene látnia, mi van a falakra rajzolva, de sajnos azt még látta. Egész úton a barlang folyosóján igyekezett nem túl közelrıl nézni a furcsa jelenetekre, amiket a folyosó kıfalait beborító rajzok ábrázoltak. Egyik-másik rajztól felborzolódtak a szırszálak a karján. El sem tudta képzelni, miért akarhat ilyen szörnyőséges, kegyetlen dolgokat rajzolni bárki is, de azt megértette, miért ide, egy barlang belsejébe rajzoltaıket. Nyilván el akarta rejteni sötét gondolatait a napfény színe elıl.

A furcsa ember váratlanul meglökte. Rachel botladozva el ıre tántorodott, és arcra bukott. Tátogva igyekezett visszanyerni az eséstıl fennakadt lélegzetét. Földet köpködött, és kezeire támaszkodva félig feltápászkodott. Túl dühös volt hozzá, hogy elsírja magát.

Amikor a válla fölött hátrapillantott, azt látta, hogy foglyul ejt ıje egyáltalán nem néz rá, mintha már teljesen meg is feledkezett volna róla. A fura, nyugtalanító, aranysárga szemeivel elıre mered a nagy barlang sötétjébe. Rachel visszanézett a fény felé, és egy pillanatra azt mérlegelte, vajon el tudnae surranni a fura alak hosszú lábai mellett. De ez az ember sokkal nagyobb volt nála, és alighanem sokkal gyorsabban is tud futni, még akkor is, ha Rachel lába nem gyöngült volna el a köteléktıl, ami olyan sokáig rajta volt. De legalább a késeit ne vette volna el ez az alak. És mégis, ha elég gyors lesz, talán elegendı elınyt szerezhet hozzá, hogy sikerüljön meglépnie.

Miel ıtt még esélye lett volna rá, hogy megpróbálja, a fura ember ismét felfigyelt rá. Galléron ragadta és talpra
rántotta Rachelt, aztán elıre lökte, be a nagy barlang sötéten ásító torkába. Rachel alig tudta megtartani az egyensúlyát a sziklatörmelék, repedések, és a padlóból kiálló kıdarabok között. Megint megtorpant, mert valami mozgást vett észre maga elıtt.

- Nocsak, nocsak... - hallatszott egy fülsért ıen éles, vékony hang a sötétbıl. Látogatók. Hát csak tessék. - A hosszan kitartott utolsó szó inkább valami gonosz kígyó sziszegésének hangzott, mint emberi hangnak.

Rachel b ırén jeges borzongás futott át, miközben tágra nyílt szemekkel meredt a sötétbe, próbálva meglátni, ki az, akihez ilyen hang tartozik.
A sötétségbıl, mintha csak a Holtak Világából lépett volna elı, egy árnyék siklott elıre a bejárat körüli félhomályba.
De az árnyékok nem mosolyognak, ébredt rá Rachel. Ez egy nı volt. Egy magas, vékony asszony, hosszú, fekete köntösben. Hosszú, drótmerev haja is feketének tőnt. Ezzel ellentétben a bıre olyan sápadtfehér, hogy arca hosszú oválisa szinte minden alátámasztás nélkül lebegni látszott a levegıben. Az asszony bırének fehérsége egy albínó szalamandra képét idézte Rachel fejébe, amelyik egy kı alatt rejtızik egész nap az erdı talaján, és sohasem éri napfény. Az egész figura, a durva anyagból készült ruhájától kezdve az ízületeire feszülı aszott bırön át a drótszerő hajáig, múmiaszerően száraznak látszott.
Úgy mosolygott, ami Rachelt egy farkasra emlékeztette, amelyik elé hirtelen odasétál a gyanútlan zsákmány.
Bár az asszony szeme kék volt, ám olyan vizesen világos kék, ami összhangban volt a bıre fehérségével, és szinte vaknak látszott tıle. De a fürkészı pillantásból, amellyel Rachelt végigmérte, a kislány tudta, hogy azok a szemek nem csak, hogy kiválóan látnak ebben a
félhomályban, de valószínőleg ugyanolyan jól látnának
akár koromsötétben is.
- Remélem, elégedett vagy vele - szólalt meg az ember Rachel háta mögött. A kölök lábon ssszúrt mire sssikerült megfékesssznem.
Rachel hátranézett. Nem tudta az ember nevét, az nem veszıdött vele, hogy megmondja. Tulajdonképpen mióta csak elfogta Rachelt, alig-alig szólalt meg, nem beszélt a kislányhoz, mintha az nem is igazi élı ember lenne, csak valami élettelen tárgy, amit magával visz. Úgy is kezelte a gyereket: Mint egy zsák búzát, úgy dobta keresztül a nyeregkápáján. De ebben a percben Rachel minden bánata, fájdalma, félelme, a hosszú utazás viszontagságai, halvány kellemetlenségekké fakultak a tudatában.
- Megölted Chaset - kiáltott az emberre. - Még többet érdemelnél érte, mint amit tılem kaptál.
Az asszony a homlokát ráncolta.
- Kicsodát?
- A férfit, aki vele volt.
- Á, az a férfi - tőnıdött el a fekete ruhás asszony. - És te megölted? Hangjában csak valami nagyon halvány érdeklıdés csendült. - Biztos? El is ástad?
A fura ember vállat vont.
- Assszem, halott. Asssz ember nem ssszokott felgyógyulni az efféle sssebekbıl. A varásslatod jól elrejtett, ahogy ígérted isss, essszért asssz a férfi ésszre sssem vette, hogy ott vagyok. Nem vesssztegettem asssz idıt arra, hogy elásssam, mert tudtam, assszt ssszeretnéd, hogy minél hamarabb vissszaérjek.
A fekete ruhás asszony farkasmosolya szélesebbé vált. Lassan egészen közel jött, kinyújtotta a kezét, és hosszú, csontos ujjaival beletúrt a fura ember sőrő hajába. Kísérteties kék szemeivel alaposan megnézte magának.
- Nagyon jó, Sámuel - gügyögte. - Nagyon jó.
A Sámuel nevő ember úgy tartotta a fejét, mint a kutya, amikor a füle mögött vakargatják.
- Kössszönöm, assszonyom!
- És a holmit is elhoztad?

Sámuel buzgón bólogatott. Arcát meleg mosoly derítette fel. Rachel őgondolatban a „hideg ember”-nek nevezte Sámuelt, talán a fura, aranyszín szeme miatt, de amikor mosolygott, mosolya elrejtette hidegségét. Azzal a mosollyal egészen megszépült az arca, bár Rachel számára mégiscsak egy szörnyeteg maradt. Egy meleg mosoly nem válthatja meg, amit tett. Sámuel hirtelen nagyon jó hangulatba került. Rachel még nem láttaıt ilyen boldognak. Ámbár Rachel fogsága nagy részét egy zsákban töltötte Sámuel lovának a hátára kötve, így aztán nem igen tudhatta, hogy Sámuel jó kedvében van-e éppen vagy sem. Persze, nem is igen érdekelte.
Csak azt szerette volna, hogy Sámuel meghaljon. Sámuel megölte Chaset, márpedig Chase volt a legjobb dolog, ami valaha is történt Rachel rövidke kis életében. Chase a legjobb ember volt a világon. Chase befogadta Rachelt, miután a kislány megszökött Milena királynıtıl a tamarangi kastélyból, és attól a rettenetes Violet hercegnıtıl. Chase szerette Rachelt, és gondoskodott róla. Megtanította arra is, hogyan vigyázzon magára. Chase-nek családja volt, akiket szeretett, és akik szerették.
És most mindannyian elvesztettékıt.
Chase olyan nagy ember volt, és olyan jól bánt a fegyverekkel, hogy Rachel azt hitte, soha, senki nem gyızheti le. Pláne nem egyetlen ember, egyedül. De Sámuel hirtelen
jelent meg a semmibıl, mint valami kísértet, és keresztüldöfte Chase-t, amíg az éppen aludt, azzal a gyönyörő szép karddal, amirıl Rachel biztosan tudta, hogy nem lehet ilyen emberé, mint Sámuel. Félt még csak gondolni is rá, hogy juthatott Sámuel ahhoz a kardhoz, és hogy ki mindenki mást is megölhetett vele.
Sámuel úgy állt ott, mint valami gyengeelméjő, lelógó karokkal, lerogyasztott vállakkal, mialatt a fekete ruhás asszony ujjaival a haját fésülgette, és becézı, nyugtató szavakat sugdosott a fülébe. Ez annyira más Sámuel volt! Egészen idáig Sámuel mindig magabiztosnak és határozottnak tőnt. Határozottan tudtára adta Rachelnek, hogy ittı parancsol. Mindig pontosan tudta, mit akar. Ennek a nınek a jelenlétében azonban teljesen megváltozott. Rachel szinte már azt várta, hogy mindjárt kilógatja a nyelvét és nyáladzani kezd.
- Azt mondtad, elhoztad a holmit is, Sámuel - mondta a nı kígyószerően susogó hangján.
- Igen, assszonyom. - Sámuel kifelé, a fény felé intett. - Odakint van, a lovon.
- Hát ne hagyd ott kint - mondta a fekete ruhás, és hangjában némi türelmetlen él csengett. - Menj és hozd be.
- Igen... igen, asszonnal. - Sámuel lelkesen elsietett, hogy teljesítse úrnıje parancsát.
Rachel Sámuelt nézte, hogyan fut visszafelé a barlang folyosóján, átugrálva az útjába esı szikladarabokat, néha kézzel támaszkodva meg a földön, hogy egyensúlyát megırizze, elhalad a hátborzongató rajzok mellett, a kijárat felé. Aztán valami villózó fényre lett figyelmes a barlang sötét falán. Mikor a sercegı hangot is meghallotta, rájött, hogy egy fáklya fénye verıdhet vissza. A barlang belseje felé fordult, és látta, hogy egy újabb alak bontakozik ki a sötétségbıl, fáklyával a kezében.
Az álla is leeset a döbbenettıl. Violet hercegnı volt az.
- Lám, lám, hát nem a kis árva Rachel tért vissza hozzánk? - mondta Violet, miközben a fáklyát egy, a sziklafalba erısített tartóba tőzte, majd odaállt a fekete ruhás asszony mellé.
Rachel úgy érezte, a szemei majd kiugranak a helyükrıl. A szája is tátva maradt meglepetésében. A hangja mintha összeszőkült gyomrába menekült volna a torkából.
- Ugyan, Violet, drágám, azt hiszem, úgy megijesztetted a kicsikét, hogy megnémult. Mi van, picim, elvitte a cica a nyelvedet?
Violet hercegnı volt az, aki elvesztette a nyelvét, most mégis volt neki. Bármilyen lehetetlen is, valahogy mégis visszanıtt neki.
- Violet hercegnı...
Violet kihúzta magát, kifeszítette széles vállait. Most majd kétszer akkorának tőnt, mint mikor Rachel utoljára látta. Testesebbnek nézett ki. És idısebbnek.
- Most már Violet királynı! Rachel meglepetten pislogott.
- Királynı?
Violet mosolya egy máglyát is megfagyasztott volna.
- Úgy van. Tudod, anyámat megölték, amikor az az ember, az a Richard megszökött. Az egész azı mőve volt.İ a felelıs az anyám haláláért, szeretett elızı királynınk haláláért. Csak gyászt és szörnyő károkat köszönhetünk neki.
- Violet felsóhajtott. - De a dolgok megváltoztak. Most én vagyok a királynı. Rachel egyszerően képtelen volt felfogni a dolgot. Királynı. Olyan lehetetlennek tőnt az egész. Persze az volt a legmegdöbbentıbb, hogy Violet újra tud beszélni, miután egyszer már elvesztette a nyelvét
Humortalan mosoly ült ki Violet arcára, és összevonta a szemöldökét.
- Térdelj le a királynıd elıtt!
Rachel hallotta a szavakat, de mintha képtelen lett volna felfogni az értelmüket.
Violet keze hirtelen elıvillant, és olyan erıvel ütötte meg Rachelt, hogy a kislány elterült a földön.
- Térdelj le a királynıd elıtt! Violet dühös sikoltása hosszan visszhangzott a barlang sötét falai között.
A fájdalomtól és a döbbenettıl zihálva Rachel kezét az arcára szorította, és térdre evickélt. Érezte, hogy meleg vér csordul az állára. Violet jóval erısebb is volt, mint korábban.
A fájdalmas pofon olyan volt, mintha a múlt csapott volna le rá hirtelen, mintha eddig minden csak álom lett volna, és most felébredne, vissza korábbi élete rémségei közé. Megint egyedül volt, és most nincs sem Giller, sem Richard, sem Chase, akik segíthetnének rajta. Megint itt van Violet elıtt, tehetetlenül egyetlen barát nélkül, magányosan a világban.
Violet mosolya eltőnt. Lenézett az elıtte térdelı Rachelre, és szeme úgy szőkült össze, hogy ettıl a kislánynak összeszorult a torka és nyelnie kellett.
- Rám támadt, tudod? Akkor, amikor mégı volt a Keresı, az a Richard minden ok nélkül rám támadt, és bántott engem. - Csípıre tette ökölbe szorított kezeit. - Nagyon fájt. Megtámadott és bántalmazott egy gyereket! Az állkapcsom eltört. A fogaim kilazultak. A nyelvemet levágta, ahogy egyszer meg is ígérte. Néma lettem.
Hangja valami vadállati morgássá torzult, amitıl Rachelnek a hideg futkosott a hátán.
- De ez még csak a legkisebb volt a szenvedéseim között.
Violet mélyet lélegzett, hogy lecsillapítsa magát. Tenyerével lesimította a csípıjén rózsaszínő szatén ruháját.
- Anyám tanácsosai nem tudtak segíteni rajtam. Ügyetlen bolondok voltak, amikor arra került a sor, hogy tegyenek valami hasznosat. Számtalan fajta gyógyitalt, kenıcsöt, tapaszt, aromás gızölést és ráolvasást ajánlottak. Imákat mondtak és áldozatokat ajánlottak fel a jó szellemeknek. Piócákkal és felmelegített üvegekkel jöttek elı. Egyik sem ért semmit. Anyám temetésén sem lehettem ott, mert öntudatlanul feküdtem éppen.
Még a csillagokból sem tudtak kiolvasni semmit az állapotomról és a túlélési esélyeimrıl. A tanácsosok többnyire csak a kezüket tördelték - és valószínőleg azt tervezgették, melyikük lopja majd el magának a koronát, ha végre meghalok. Gyanítom, ha úgy gondolták volna, hogy ez túl soká fog bekövetkezni, valamelyikük hozzá is segített volna egy kissé, hogy csatlakozzam anyámhoz a túlvilágon. Hallottam, amikor aggodalmaskodva sustorogtak maguk között arról, hogy esetleg én leszek a királynı. - Violet újabb mély lélegzetvétellel nyugtatta le magát.
- Amikor a legmélyebbre merültem a fájdalomba és szenvedésbe, a gyászba és a rémálmaimba és az aggodalomba, hogy elıbb-utóbb meg fognak gyilkolni, megjelent Hat, és segített rajtam. - A mellette álló fekete ruhás nı felé intett. Amikor a legnagyobb szükségem volt rá, Hat ott termett, és megmentett. Megmentette a koronát is, és egész Tamarangot, akkor, amikor senki más nem tudta vagy nem akarta.
- De hát... de hát... - dadogta Rachel -, te még túl fiatal vagy hozzá, hogy királynı lehess.
Abban a pillanatban tudta, hogy hibát követett el, amikor ezek a szavak elhagyták a nyelvét, mielıtt a
jobbik esze megakadályozhatta volna benne. Most Violet másik keze lendült, és a másik arcán ütötte meg Rachelt. Aztán a hajánál fogva ragadta meg a földre zuhant kislányt, és térdre kényszerítette. Rachel egyik ezét sajgó arcára szorította, a másikkal a kicsorduló vért törölte le a szájáról.
Violet vállat vont, érzéketlenül a kiserkedt vérre, és a fájdalomra, amit okozott.
- Akárhogy is, felnıttem az elmúlt pár évben. Nem vagyok már többé az a gyerek, aki akkor voltam, akirıl azt hiszed, hogy még mindig vagyok, akit akkor ismertél, amikor még ott éltél nálunk, a nagylelkőségünket és jóságunkat

élvezve. ıtt volna hozzá, hogy királynıRachel nem hitte, hogy Violet eléggé feln
lehessen, de bölcsebb volt annál, hogysem újra kimondja. Azt is tudta, hogy a rabszolgaságot nem igazán lehet „jóság”-nak nevezni.
- Hat segített felgyógyulni. Megmentette az életemet.
Rachel felnézett a sápadt, mosolygó arcra.
- Felajánlottam a szolgálataimat. Violet befogadott a palotába. Az anyja tanácsosai valóban nem sok hasznosat tettek érte.
- Hat a mágiájával meggyógyította a törött és súlyosan elfertızıdött államat. Teljesen legyengültem tıle, hogy csak híg leveseket ehettem, szalmaszálon felszíva. Hat segítségével újra képes lettem rendesen enni, és visszanyertem az erımet. Még új fogaim is nıttek. Nem hiszem, hogy korábban valaha is, harmadszor is kinıttek volna valakinek a fogai, de az enyémek mégis ezt tették. Beszélni azonban még mindig nem tudtam, ezért amikor kicsit már megerısödtem, Hat figyelemre méltó képességével új nyelvet növesztett nekem. – Violet kezeikezei ökölbe szorultak az oldala mellett. - Újat, a helyett, amit a Keresı miatt vesztettem el.

- A volt Keres ı miatt - javította ki Hat az orra alatt mormogva.
- A volt Keresı miatt - hagyta jóvá Violet, most már lényegesen nyugodtabb hangon.

Ravasz, önelégült mosoly ült ki Violet kövér arcára. Ezt a fajta mosolyát Rachel nagyon is jól ismerte.
- Most pedig még téged is visszahozatott. Hangsúlya olyan fenyegetést hordozott magában, amit szavakkal nem mondott ki.
- Mi van a többiekkel? - kérdezte Rachel, megpróbálva idıt nyerni a gondolkodáshoz. - A királynı többi tanácsadóival?
- A királynı én vagyok! - Úgy tőnt, testével együtt Violet ingerlékenysége is nagyobbra nıtt.
Hat finoman megérintette a királynı vállát. Violet felpillantott rá, és arcára máris visszaköltözött a mosoly. Ismét mély lélegzetvétellel csillapította magát, mintha csak az érintés a jó modorra figyelmeztette volna. Végül Rachel kérdésére is válaszolt.
- Semmi szükségem anyám tanácsosaira. Hiszen mind haszontalannak bizonyultak. Most Hat tölti be a helyüket, és sokkal jobban, mint az a sok bolond. Végtére is, egyikük sem tudott új nyelvet növeszteni nekem, ugyebár.
Rachel Hatra nézett. A farkasmosoly visszatért az asszony arcára. Kísérteties kék szemeinek pillantása mintha egyenesen Rachel lelkébe fúródott volna.
- Az ilyesmi messze meghaladta a képességeiket - mondta Hat csendesen, de hangjában a végtelen erı és magabiztosság csengésével -, viszont bıven belefér az enyéimbe.
Rachel fején átfutott a gondolat, hogy vajon Violet mind kivégeztette-e a tanácsosokat. Amikor
utoljára a palotában volt, Violet, anyja oldalán, éppen csak elkezdett halálos ítéleteket hozni. Most, hogy királynı lett, és Hat támogatását élvezte, senki és semmi nem volt, ami visszafoghatta volna Violet szeszélyeit.
- Hat visszaadta a nyelvemet. Visszakaptam a hangomat. A Keresı azt hitte, mindezt elvette tılem, de most megint az enyémek. Tamarangot biztosan tartom a kezeimben.
Ha nem lett volna olyan félelmetes a gondolat, olyan borzasztó maga az elképzelés is, Rachelnek nevetnie kellett volna rajta, hogy Violet királynı lett. Rachel Violet játszótársa volt, látszólag a társalkodónıje, de valójában semmi több, mint a hercegnı személyes rabszolgája. Violet anyja, Milena királynı egy árvaházból hozatta ki Rachelt, azzal a céllal, hogyı legyen az, akin Violet gyakorolhatja a vezetıi feladatait, aki fiatalabb a hercegnınél, ezért Violet

könnyebben tud vele bánni és f ıként elbánni. ıRachel viszont megszökött, ráadásul még magával is vitte Milena királyn dédelgetett kincsét, Orden egyik Szelencéjét, amit aztán átadott Richardnak, Zeddnek és Chase-nek.
De ez már régen történt. Violet most a tízes évei közepén járhatott, habár Rachel sohasem tudta jól megbecsülni a nála idısebb emberek korát. Sokkal nagyobb volt, mint mikor Rachel utoljára látta, annyi bizonyos. Fénytelen, fakó haját most még hosszabbra növesztette, csontjai súlyosabbá, vaskosabbá váltak. Arca teste többi részével együtt továbbra is kövérkés maradt, de apró, sötét szeme, számító pillantása, már elveszítette gyermeki karakterét. A melle sem volt lapos többé, nıiessé gömbölyödött. Úgy nézett ki, mint aki éppen a felnıttség küszöbén áll. Mindig is jóval idısebb volt Rachelnél, de most, hogy ekkorát nıtt, a korkülönbség még sokkal nagyobbnak tőnt közöttük. Igaz, még így is túl fiatalnak tőnt ahhoz, hogy királynı lehessen. De mégis királynı volt. Rachel csupasz térdeit fájdalmasan nyomta az egyenetlen kıpadló, még sem merte megkérni Violetet, hogy engedje felállni. Helyette inkább kérdezni akart valamit.
- Violet... Csatt.
Mielıtt Rachel bármit is mondhatott volna tovább, Violet keze, látszólag a semmibıl, ismét villámgyorsan lecsapott, mintha csak a kellı alkalomra várt volna. Rachel látása elhomályosult a szemébe szökı könnyektıl. Úgy érezte, mintha a pofontól egyik-másik foga is meglazult volna. Óvatosan végigtapogattaıket a nyelvével, mielıtt megnyugodott volna, hogy még mind a helyén van.
- Violet királynı! - mordult rá Violet. - El ne kövesd ezt a hibát még egyszer, mert megkínoztatlak felségárulásért!
Rachel nagyot nyelt, torkát jókora csomó fojtogatta a félelemtıl.
- Igen, Violet királynı.
Violet diadalmasan mosolygott. Tényleg királynınek érezte magát. Rachel tudta, hogy Violet ízlése nagyon választékos volt, csak a legkülönlegesebb dolgokat szerette maga körül, a legkidolgozottabb díszítéseket, legyen az szınyegen, tapétán vagy edényen, a legszebb ruhákat, a legdrágább ékszereket. Annál furcsább volt, hogy most egy barlangban látja viszont.
- Violet királynı, mit keresel te egy ilyen rémes helyen?
Violet egy pillanatig szótlanul nézett Rachelre, aztán meglengetett valamit az orra elıtt, ami leginkább egy darab krétának látszott.
- Ez itt az örökségem. Rachel nem értette.
- Hogy mid?
- A Tehetségem. - Violet könnyedén vállat vont - Nos, nem pontosan Tehetség, de valami ahhoz hasonló. Tudod, én nagy mővészek hosszú sorának leszármazottja vagyok. Emlékszel még Jamesre? Az udvari festıre? Rachel bólintott.
- Csak egy keze volt.
- Iigen - húzta el a szót Violet. - Kissé túl szókimondó volt. Azt hitte, csak azért, mert a királynı rokona, már mindjárt megengedhet magának némi tapintatlanságot. Hát tévedett.
Rachel meglepetten pislogott.
- Rokon?
- Távoli unokatestvér vagy valami hasonló. Volt benne valamennyi a királyi vérvonalból. Ez a vérvonal különleges képességet hordoz... a mővészethez. Tamarang uralkodóiban még mindig él ez azısi képesség. Anyámból ugyan éppen hiányzott, de kiderült, hogy én viszont örököltem azısi vérvonalból. Akkoriban viszont az egyetlen, akirıl tudtuk, hogy meg van benne ez a különleges képesség, az James volt. Így történt, hogy udvari festıként szolgálta a koronát, anyámat, Milena királynıt.
A Keresı... a volt Keresı, az a Richard Jamest is meggyilkolta, még mielıtt azt a felfordulást okozta volna, amelyben az anyámat megölték. A történelem folyamán elıször fordult elı, hogy országunk udvari festı nélkül maradt. Akkoriban még nem tudtuk, hogy történetesen bennem is megvan ez a mővészi tehetség. - Violet megint oldaltintett, a mellette álló magas, vékony nı felé. Hat azonban észrevette bennem. Azt mondta, nagyon figyelemre méltó képesség. Segített, hogy megtanuljam, hogyan kell használni... mővészeti leckéket adott nekem.

Sokan ellenezték, hogy királyn ı legyek. Még egy páran a korona legmagasabb rangú tanácsnokai közül is. Szerencsére Hat elárulta nekem, hogy miben mesterkednek titokban. - Violet Rachel orra alá nyomta a krétadarabot. A hitszegık aztán saját magukat ábrázoló rajzokat találtak idelent a barlang falain. Gondoskodtunk róla, hogy mindenki megtudja, milyen sors vár az árulókra. Így azután Hat és azı tanácsai segítségével királynı lettem. Ma már senki sem mer szembeszegülni velem.

Amikor még a palotában élt, Rachel jól tudta, milyen veszélyes jellem Violet, de akkor még fogalma sem volt róla, hogy mennyivel rosszabbá válik. Most megsemmisítı reménytelenség érzete öntötte el.

Violet és Hat felnéztek, amikor meghallották, hogy Sámuel zajosan csörtet visszafelé. Rachel nem mert arra fordulni, mert attól félt, már ezzel is újabb verést provokálhat ki Violetbıl. Amikor Sámuel közelebb ért, már a lihegését is meghallották.

Violet egy heves kézmozdulattal utasította Rachelt, hogy húzódjon félre az útból.
Rachel azonnal engedelmeskedett, boldogan, hogy ha Violet hatalma alól nem is, keze ügyébıl legalább kikerült.
Sámuel kezében egy zsinórral összehúzott szájú bıriszák fityegett. Óvatosan letette a földre, és kibontotta, aztán felnézett Hatra. A magas asszony türelmetlenül intett a kezével Sámuelnek, hogy folytassa.
A zsákban lévı tárgy valamiféle doboznak tőnt. Amikor Sámuel kivette, Rachel látta, hogy olyan fekete, mint maga a kárhozat. Úgy érezte, az az üres feketeség
könnyedén magába tudná szippantani, és átrántani az öröklét sötétjébe.
Sámuel egyik kezével feltartotta a baljóslatú dobozt Hat felé. A nı mosolyogva átvette tıle, és magasba emelte.
- Ahogy ígértem neked - kántálta ünnepélyesen Violetnek -,
megajándékozlak téged Violet királynı, Orden Szelencéjével.
Rachel emlékezett rá, hogy Milena királynı ugyanilyen megilletıdött tisztelettel tartotta fel ugyanezt a dobozt. Csak ez itt most nem volt ezüsttel, arannyal és ékkövekkel beborítva. Zedd elmondta Rachelnek, hogy Orden igazi Szelencéje a díszes ékszerborítás alatt rejtızik. Nyilván ez a doboz volt az, ami mindvégig ott lapult a díszes borítás alatt, amikor Rachel ellopta a palotából Giller varázsló kérésére.
Most viszont Giller már halott volt, Richard elvesztette a kardját, és Rachel megint visszakerült Violet kezei közé. És most már Violetnél is ott volt Orden Szelencéje, akár csak azelıtt az anyjánál.
- Látod, Rachel? - vigyorgott önelégülten Violet. - Mi hasznát venném azoknak a vén semmirevaló tanácsosoknak? Képesek lettek volnaık elérni azt, amit én elértem? Látod, azokkal a gyengékkel ellentétben, akikkel te szövetkeztél, én kitartó vagyok, és mindig elérem, amit akarok. Ez teszi a királynıt! - Visszaszereztem Orden dobozát. Visszakaptalak téged - megint a krétával hadonászott - És visszahozatom Richardot is ide, hogy
megbüntethessem.
Hat felsóhajtott.
- Elég lesz már a boldog viszontlátásból. Megkaptad, amit akartál. Sámuellel meg kell beszéljem a következı küldetését, neked pedig folytatnod kell a festészet leckédet.
Violet cinkosan elmosolyodott.
- Ja, igen, a leckém. - Szikrázó szemekkel fordult Rachel felé. - Téged pedig vár egy kényelmes vasdoboz odabent a palotában. És aztán itt van még az a probléma is, hogy hogyan büntesselek meg.
Hat meghajtotta a fejét.
- Hát akkor én megyek is, királynım.
Violet elbocsátó mozdulatot tett a kezével. Hat megmarkolta Sámuel felsıkarját, és magával húzta. Sámuel esetlenül botladozott a barlang egyenletes talaján, míg Hat akadály nélkül, szinte siklani látszott a kövek felett.
- Gyere, kísérj el - mondta Violet olyan mesterségesen vidám hangon, hogy Rachelnek meghőlt tıle az ereiben a vér. - Nézheted, ahogy rajzolok. Violet megmarkolta a fáklyát, Rachel pedig bizonytalanul lábra állt, és követte a királynıjét. A fáklya lobogó lángja megvilágította a szörnyő kínzásokat ábrázoló rajzokkal telezsúfolt falakat. Nem volt egy üres folt a falon, amit ne borított volna valami rémes jelenet. Rachelnek borzasztóan hiányzott Chase. A bátorítása, a mosolya, ha Rachel valamit jól megtanult, keze megnyugtató érintése a kislány vállán. Annyira szerette Chaset! De Sámuel megölteıt, megölte vele Rachel minden álmát és reményét. Csak bénító kétségbeesést érzett, ahogy Violetet követte, egyre mélyebbre a sötétségbe, egyre mélyebben azırületbe.
4. FEJEZET
Nicci meglátta Richardot a gyilokjárón, a l ırésekkel csipkézett külsı fal mellett, nem messze egy égbe szökı torony alapjától, amint elgondolkodva nézett le a mélyen alattuk fekvı, elhagyatott városra. A világ színeit már az alkony félhomálya tompította, unalmas szürkévé színezve át a távoli mezık élénk nyári zöldjét. Cara ott állt Richard közelében, hallgatagon, de lankadatlan éberséggel.

Nicci eléggé jól ismerte már Richardot ahhoz, hogy testtartásából ki tudja olvasni a benne munkáló feszültséget. Cara látszólagos nyugalma mögött is meg tudta látni a stressz nyomait. Gyomrában csomót érzett a hirtelen feltámadó idegességtıl, és hasára szorított ököllel próbálta tompítani a belemaró fájdalmat.

A fejük fölött palaszürke felh ık vonultak, alkalmasint leejtve néhány kövér esıcseppet. A hegyek hágói felıl idınként távoli mennydörgések letompult robaja hangzott, viharos éjszaka ígéretét hozva. A sötét, kavargó felhık ellenére a levegı furcsán nyugodt maradt. A nappal melege percek alatt elillant, mintha csak a közelgı vihar elıl menekülne.

Nicci megállt Richard mellett, és kezével a l ırések tördelte falnak támaszkodva mélyet lélegzett a páradús levegıbıl.
- Rikka mondta, hogy látni akarsz. Azt is mondta, hogy sürgıs.
Richard olyan feszült volt, minthaı akarná kirobbantani a vihart.
- El kell mennem. Most, azonnal.
Nicci valahogyan pont ilyesmit várt. Carára pillantott Richard mellett, de a Mord-Sith arcán semmiféle
reakció nem látszott. Richard napok óta töprengett valamin. Csendes és távoli maradt, alaposan megforgatta magában, amit Jebrától és Shotától megtudott. Zedd azt tanácsolta Niccinek, egyelıre hagyja békén Richardot. Persze, Niccinek nem volt szüksége efféle tanácsra: valószínőleg sokkal jobban ismerte Richard sötét, borús hangulatait, mint bárki más.
- Veled megyek - jelentette ki, és hangsúlyából világosan kiderült, hogy ezzel szemben ellentmondásnak nincs helye.
Richard szórakozottan rábólintott.
- Örülök, ha velem tartasz. Különösen ebben a dologban.
Nicci megkönnyebbült, hogy nem kell Richarddal vitatkoznia, de az utolsó mondatától a gyomrában a csomó még keményebb lett. A levegıben szinte tapinthatóan ott lappangott a veszély érzete. Ebben a pillanatban Nicci legfıbb gondjává az vált, hogy bármit szándékozzon is tenni Richard, annyira biztonságban és védelem alatt lehessen, amennyire csak Nicci ezt képes lehet elérni.
- Cara is jön velünk.
Richard még mindig a látóhatárra meredt.
- Persze.
Nicci rájött, hogy Richard dél felé bámul.
- Most, hogy Tom és Friedrich visszatértek, Tom ragaszkodni fog hozzá, hogyı is velünk jöhessen. Azı képességeinek is jó hasznát vehetjük.
Tom egy különleges csapat tagja volt, akik mind felesküdtek a Rahl Nagyúr védelmére. Barátságos modora és jó kedélye ellenére Tom a kötelessége teljesítésében több mint félelmetes tudott lenni. A hozzá hasonló embereket nem léptették elı ennyire bizalmas testıri pozícióba, csupán azért, mert kedvesen tudtak mosolyogni. Akárcsak a Rahl Nagyúr többi d'harai
testıre, Tom is szenvedélyes kötelességtudattal látta el Richard védelmét.
-İ nem jöhet velünk - felelte Richard. - A Sliph-fel fogunk utazni. Csak Cara, te és én vagyunk alkalmasak rá, hogy a Sliph befogadjon.
Nicci nagyot nyelt az ilyen utazás gondolatára.
- Na, és hová megyünk, Richard?
A férfi szürke szemei pillantását végre Niccire fordította. Olyan, rá jellemzı tekintettel nézett Nicci szemeibe, mintha azokon át egyenesen a nı lelkébe látna.
- Rájöttem - mondta.
- Mire jöttél rá?
- Hogy mit kell tennem.
Nicci ujjbegyeiben bizsergı érzéssel jelentkezett valami alaktalan félelem elıérzete. A Richard szürke szemében megpillantott eltökéltség elgyengítette a térdeit.
-És mi az, amit tenned kell, Richard? A férfi egy pillanatig zavartnak látszott.
- Megköszöntem már neked, hogy megállítottad Shotát, amikor megérintett engem?
Niccit egyáltalán nem hökkentette meg Richard hirtelen témaváltása. Megszokta már, hogy ez a férfi stílusához tartozik. Különösen olyankor viselkedett így, amikor valami nagyon zavarta. Minél izgatottabb lett, úgy tőnik, annál több dolog kavargott egyszerre a fejében, mintha csak nála a gondolkodás valamiféle belsı forgószél lenne, ami egyszerre mindent magával ragad az átgondolás viharos folyamatába.
- Már megköszönted, Richard. Vagy százszor. Richard alig észrevehetıen bólintott.
- Nos, akkor hát köszönöm. Hangja távoli, szórakozott tónust öltött, mint aki máris visszamerült valami mély belsı számítgatásba, amelyen mindannyiuk jövıje függhet.
- Valami fájdalmasat m
Nem is annyira kérdés volt ez, mint inkább állítás, amir
ővelt veled, ugye? ıl Nicci egyre inkább
meg volt gy ızıdve, ahogy a napok teltek Shota látogatása óta. Nem tudta, mit mővelhetett Shota, de most már azt kívánta, bárcsak azt a rövidke kis érintést se engedte volna meg a boszorkánynak. Nem lehetett tudni, mennyi mindent tudott átvinni Shota abban az érintésben akármilyen rövid ideig tartott is. Végtére is, a villámcsapás is rövid ideig tart. Richard soha nem beszélt róla, hogy Shota mit mutatott akkor neki, de valamiért Niccinek eddig nem is akarózott errıl komolyabban kérdezısködni. Richard felsóhajtott.
- Úgy van. Megmutatta nekem az igazságot. Részben ez az igazság segített hozzá, hogy rájöjjek, mit kell tennem. Bármennyire félek is tıle... Amikor elhallgatott, Nicci türelmesen újra kezdte.
- Tehát mire jöttél rá, hogy mit kell tenned? Richard ujjai megfeszültek a fal kövén, ahogy újra lenézett a mélyen alattuk már félig sötétbe burkolózó vidékre, aztán feljebb, az elıttük magasodó hegylánc komor falára.
- Kezdettıl fogva igazam volt. - Carára nézett. - Már akkor, amikor magammal vittelek téged és Kahlant a hegyek közé, messze Nyugatföld mélyére. Cara a homlokát ráncolta.
- Arra emlékszem, hogy azt mondtad, visszamegyünk oda abba az elhagyatott hegységbe, mert arra a meggyızıdésre jutottál, hogy nem nyerhetjük meg a háborút azzal, hogy szembeszállunk a Birodalmi Renddel. Azt mondtad, nem vezetheted az Újvilág népeit olyan csatba, amit biztosan elveszítenének. Richard bólintott.
- És igazam is volt. Most már biztosan tudom. Nem gyızhetünk a hadseregük ellen. Shota segített hozzá, hogy végleg belássam. Talán arról akart meggyızni, hogy meg kell vívnom azt a végsı csatát, de részben éppen azért, amit Jebrától és tıle megtudtam, most már bizonyos vagyok benne, hogy nem gyızhetnénk. De azt is tudom, mit kell tennem.
- És mit? - erısködött Nicci.
Richard végül elengedte a kıfalat, és elindult.
- Mennünk kell. Most nincs idı rá, hogy mindent részletesen elmondjak. Nicci utána sietett.
- Már összekészítettem pár holmit. Készen állok az útra. Richard, miért nem mondhatod el nekem, mit határoztál el?
- Késıbb majd elmondom - felelte Richard.
- Csak az idıdet vesztegeted - mormogta Cara az orra alatt Niccinek. - Én már próbálkoztam egy párszor megmászni ezt a sziklafalat, de végül belefáradtam. Richard Cara megjegyzését meghallva karon fogta Niccit, és magával húzta elıre.
- Még nem teljesen gondoltam át mindent. Be kell fejeznem magamban a teljes kép összerakását. Meg fogom magyarázni, amikor odaérünk. Mindent meg fogok magyarázni mindenkinek... de most nincs erre idınk. Rendben?
- Hová megyünk? - kérdezte Nicci.
- A d'harai sereghez. Jagang fıserege hamarosan be fog hatolni D'Harába. Meg kell mondanom a katonáinknak, hogy semmi esélyük nincs megnyerni a csatát, ami vár rájuk.
- Na, ettıl aztán majd nagyon boldogok lesznek - morogta Cara mögöttük. - Mi sem vidítja fel jobban a katonát az ütközet elıestéjén, mint ha a parancsnokaik megmondják nekik, hogy nem nyerhetik meg a csatát, és hogy meg fognak halni.
- Azt akarod, hogy inkább hazudjak nekik? - kérdezte Richard.
Cara csak egy sokatmondó fintorral válaszolt.
A gyilokjáró végén Richard kitárta a súlyos tölgyfa ajtót a torony aljában. Egy nagy terembe jutottak, ahol a lámpák egy része már égett. Nicci sietı lábak dobogását hallotta a terem oldalában nyíló kılépcsıkön.
- Richard! - Zedd volt az, aki az óriás, szıke d'harai, Tom mögött sietett fel a lépcsın.
Richard megállt, és megvárta, amíg nagyapja teljesen felér és belép a dísztelen, kıfalú terembe. Zedd zihálva sietett közelebb.
- Richard, mi folyik itt? Rikka jött oda hozzám szinte futva, és mondta, hogy el akarsz menni.
Richard bólintott.
- Én küldtem, mert azt akarom, tudj róla, hogy elmegyek. De nem maradok el sokáig. Pár nap múlva visszatérek. Abban bízom, hogy addigra te, Nathan és Ann találtok valamit a könyvekben, ami segíthet a Futótőz problémájának a megoldásában. Esetleg még azzal is megpróbálkozhattok, hogy kidolgozzatok valamit a Harmóniák okozta fertızés ellen.
Zedd ingerülten legyintett az ötletre.
- És amíg benne vagyunk, azt nem akarod, hogy kigyógyítsam az eget abból a viharból, ami közeledik?
- Zedd, kérlek, ne légy dühös. Mennem kell.
- Rendben van, de hová indulsz és miért?
- Készen állok, Rahl Nagyúr - jelentette be Tom.
- Sajnálom - felelte neki Richard -, de te nem jöhetsz velünk. A Sliph-fel kell utaznunk.
Zedd kétségbeesetten lökte a magasba a karjait.
- A Sliph-fel! Mindent megteszel, hogy meggyızz róla, hogy a mágia pusztulóban van, most meg egy mágikus teremtményre akarod bízni az életedet? Elment az eszed, Richard? Mi történik itt?
- Tudatában vagyok a veszélynek, de ennyit muszáj kockáztatnom. magyarázta Richard. - Emlékszel arra a csillagsugár szimbólumra odafent az Elsı Varázsló lakosztályának ajtaján? - Mikor Zedd bólogatott, Richard folytatta megkopogtatva ezüst karkötıje felsı részét. - Ugyanaz a jel van itt, ezen is.
- Mi van vele? - kérdezte Zedd.
- Emlékezz, elmondtam neked, hogy mi a jelentése. Ez egy figyelmeztetı jel. Arra int, hogy soha ne hagyd a tekinteted egy ponton megragadni. A csillagsugár arra tanít, hogy egyszerre láss mindent, soha ne nézz egy dologra úgy, hogy közben minden mást kizársz. Emlékeztetı, hogy ne hagyd, hogy az ellenség egy dologra vonja a figyelmedet. Ha ezt teszed, azt fogod látni, amitı akar, hogy láss. Ha ezt teszed, végül vakon fogsz cselekedni, semmi mást nem véve tekintetbe, csak amitı akar.
- A Rend serege - tippelte meg Nicci. - Arra célzol? Hogy minden figyelmünket a megszálló csapatokra fordítjuk?
- Úgy van. Ez a csillagsugár azt jelenti, hogy nyitottnak kell maradnunk mindenre, ami körülöttünk van, soha ne ragadjunk le egy dolognál, még akkor sem, amikor az ellenséggel harcolunk. Azt jelenti, hogy még akkor sem szabad egy dologra összpontosítani minden figyelmünket, ha a fı fenyegetés áll a figyelmünk középpontjában, hogy még ilyenkor is észre kell vennünk minden egyebet is körülöttünk.
Zedd kétkedıen oldalra billentette a fejét.
- Richard, muszáj arra koncentrálnod, ami éppen el akar pusztítani téged. Jagang hadserege milliókból
áll. Jönnek, hogy minden ellenállást szétzúzzanak, és mindnyájunkat rabszolgaságba döntsenek.

- Tudom. Épp ezért nem küzdhetünk meg velük. Veszítenénk. Zedd arca bíborvörösre váltott.
- Tehát te azt javasolod, hogy hagyjuk a Rend hadait ellenállás nélkül

végigdúlni az egész Újvilágot? Az a terved, hogy engedjük, hogy Jagang lerohanja a városainkat, és hadd történjen meg mindenütt mindaz, amirıl Jebra elmesélte, hogy Ebinissiában megtörtént? Azt akarod, hogy hagyjuk ellenállás nélkül lemészároltatni az Újvilág népeit?

- A megoldáson gondolkodj - emlékeztette Richard a nagyapját -, ne a problémán.
- Nem túl megnyugtató tanács azok részére, akiknek épp el akarják vágni a torkát.
Richard megdermedt, és a nagyapjára meredt, mint akit elnémítottak az elhangzott szavak.
- Nézd - szólalt meg végül, elkeseredetten beletúrva a hajába. - Most nincs idım erre. Majd beszélünk róla, ha visszatértem. Az idı most kulcsfontosságú. Máris túl sokat vesztegettem belıle. Csak abban reménykedem, hogy maradt még elegendı.
- Mire elegendı? - harsogta Zedd dühösen. Nicci futó lépéseket hallott a kılépcsı felıl. Jebra bukott be elfulladva a terembe.
- Mi folyik itt? - kérdezte Zeddtıl. Zedd Richard felé intett a kezével.
- Az unokám úgy döntött, hogy el kell veszítenünk a háborút, hogy nem szabad megküzdenünk Jagang hadseregével.
- Rahl Nagyúr, ezt nem gondolhatod komolyan! - kiáltotta Jebra. — Nem veheted komolyan azt a lehetıséget, hogy hagyjuk ezeket a vadállatokat... Jebra hirtelen
elhallgatott. Elırelépett, és Richard arcába meredt. Aztán lépés közben megmerevedett, és hátratántorodott.
Szája tátva maradt. Álla remegett a hiábavaló küszködéstıl, hogy megszólaljon. Arcvonásait rettegés torzította el.
Kék szemei kifordultak, és ájultan hanyatlott hátra.
Tom elkapta a zuhanó testet, és gyengéden karjaiba véve a gránitpadlóra fektette. Mindenki az öntudatlan asszony köré győlt.
- Mi történt? - kérdezte Tom.
- Nem tudom - felelte Zedd, és Jebra mellé térdelve kezét a nı homlokára tette. - Elájult, de nem tudom, hogy mitıl. Richard a torony belsejében lefelé vezetı vaslépcsıkre nyíló ajtóhoz lépett.
- A te gondjaidra bízomıt, Zedd. Te vagy a szakértı a gyógyításban. Jó kezekben lesz. Most egy perc további vesztegetni való idım sincs.
Az ajtóból még visszafordult.
- Visszatérek, amilyen hamar csak tudok. Ígérem. Nem tart tovább pár napnál.
- De Richard...
Richard már lefelé haladt a vaslépcsıkön.
- Visszajövök - szólt vissza a mélybıl, és hangja még hosszan visszhangzott a terem gyászos csendjében.
Cara habozás nélkül követte lefelé, a sötét torony mélyére.
Nicci nem akarta, hogy Richard túl messzire eltávolodjon nélküle, de tudta, hogy a férfinak még elı kell hívnia a Sliphet, vagyis maradt még pár percnyi ideje. Miközben Zedd különbözı pontokat vizsgálgatott Jebra fején, Nicci az ájult asszony mellé kuporodott, szemben Zeddel.
Kezét Jebra homlokára tette.
- Tőzforró.
Zedd olyan tekintettel pillantott fel, amitıl Niccinek kis híján elállt a szívverése.
- Látomása volt.
- Honnan tudod?
- Tudok egyet-mást a Látókról általában, errıl a bizonyosról pedig különösen sokat. Nagyon erıs látomása volt, Jebra érzékenyebb, mint a legtöbb Látó. Bizonyos fajta látomások esetén nem képes úrrá lenni az érzelmein. Ennek a látomásnak olyan nagy erejőnek kellett lennie, amitıl elájult.
- Gondolod, hogy Richardról volt látomása?
- Ezt nem lehet így megmondani - felelte az öreg varázsló. - Ezt csakı maga mondhatja el nekünk.
Lehet, hogy Zedd nem akart találgatásokba bocsátkozni, de Jebra éppen Richard szemébe nézett, mielıtt elájult. Niccinek nem volt ideje az elıvigyázatoskodásra. Nem hagyhatja, hogy Richard nélküle utazzon el- és jól tudta, hogy Richard megteszi, ha nem ér oda akkorra, amikorra a férfi kész elindulni - ugyanakkor nem akart úgy sem elmenni, hogy ne tudjon róla, ha Jebrának csakugyan Richardról volt látomása, ami esetleg valami fontosat tárhat fel.
Nicci Jebra tarkója alá csúsztatta a kezét, és ujjait az asszony koponyájának alapjához préselte.
- Mit mővelsz? - kérdezte Zedd gyanakodva. - Ha azt, amire gondolok, az nem csak vakmerıség, de veszedelmes is.
- A tájékozatlanság is az - vágott vissza Nicci, és mágikus energiaáramot bocsátott ki Jebra fejébe az ujjain át.
Jebra szeme felpattant. Kapkodva vette a levegıt. -Ne...
- Jól van, jól van — nyugtatgatta Zedd. — Minden rendben van, kedvesem. Itt vagyunk melletted.
- Mit láttál? - kérdezte Nicci, azonnal a lényegre térve.
Jebra félelemtıl Zavaros tekintetét Niccire emelte Felemelte a kezét, és megragadta Nicci gallérját.
- Ne hagydıt egyedül!
Niccinek nem kellett megkérdeznie, kirıl beszél Jebra.
- Miért? Mit láttál?
- Ne hagydıt egyedül! Ne veszítsd szem elıl... egy pillanatra sem!
- Miért? - kérdezte Nicci újra. - Mi történik, ha egyedül marad?
- Ha egyedül hagyod, elveszítjükıt.
- Hogyan? Mit láttál?
Jebra másik kezével is felnyúlt, és két kézzel húzta magához közelebb Nicci arcát.
- Eredj! Ne hagydıt egyedül! Hogy én mit láttam, az nem számít. Ha nem marad magára, úgysem történhet meg. Értetted? Ha hagyod, hogy elszakadjon tıled és Carától, akkor teljesen mindegy, hogy mit láttam. Akkor mindnyájunknak minden mindegy. Nem tudom megmondani neked, hogy kell érteni, hogy elszakad tıletek, de minden áron meg kell akadályoznotok! Ez az egyetlen, ami számít! Menj! És maradj mellette!
Nicci nagyot nyelt és bólintott.
- Jobb lesz, ha teszed, amit Jebra mondott - szólat meg Zedd. - Ebben a dologban én semmit sem tudok tenni. Minden rajtad áll.
Kinyúlt és megragadta Nicci kezét. Nem, mint Elsı Varázsló, hanem mint Richard nagyapja.
- Maradj vele, Nicci. Védd megıt! Sok mindenbenı a Keresı, a Rahl Nagyúr, a D'Harai Birodalom vezetıje, de sok minden másban csak egy erdei vezetı maradt a
szíve mélyén.İ a mi Richardunk. Védd megıt, kérlek! Most mind tıled függünk.
Nicci Zeddre meredt. Meglepte és megérintette a váratlanul személyes kérés, a kérés, ami látszólag megelızött minden más szükséget, az Újvilág szabadságának védelmét, és egyszerően egyetlen ember, vagyis Richard iránti szeretetre korlátozódott. És ebben a pillanatban megértette, hogy a Richard, mint egyén, mint egyedi személyiség iránti egyszerő ésıszinte törıdés nélkül az összes többi elv és eszme nem számít.
Amint fel akart egyenesedni, Jebra visszahúzta.
- Ez nem egy „talán” típusú vízió, ami csak egy lehetıség. Ez bizonyosság. Ne hagydıt egyedül, különben a markukba kerítik.
- Kik azok azık? Kik kerítik a markukba?
- A fekete boszorkány.
Nicci hátán jeges félelem kúszott végig.
- Menj! - suttogta Jebra. - Eredj, kérlek! Siess! Ne hagyd, hogy elinduljon nélküled.
Nicci felpattant, és szempillantás alatt a vaslépcsınél termett. Az ajtóban megtorpant, és visszanézett. A szíve olyan vadul kalapált, hogy szinte beleszédült.
- Zedd, esküszöm, hogy védeni fogom az utolsó lélegzetemig!
Látta, hogy Zedd rábólint, és egy könnycsepp gördül le vékony, ráncos arcán.
- Siess!
Nicci megfordult, és futva indult lefelé a vaslépcsıkön, kettesével véve a fokokat. Lépései hangja visszhangot vert a hatalmas torony belsejében. Futás közben az járt az eszében, vajon mi minden mást látott még Jebra a látomásában, hogy mi vár Richardra, ha elszakad tılük, ha egyedül marad, de a végén úgy döntött, Jebrának igaza van, nem számít, mi lenne Richard látomásbeli sorsa,
csupán az a fontos, hogy Nicci ne hagyja megtörténni, akármi is legyen az.
Ahogy Nicci futott lefelé, körülötte hullámzó felhıben denevérek ezrei emelkedtek a magasba, hogy a nyitott felsı ablakokon át kitódulva éjszakai vadászatukra induljanak. A sokezernyi bırhártyás szárny suhogása úgy hangzott, mintha maga a torony sóhajtozna hosszú, halk nyögdécseléssel. Nicci megállás nélkül suhant el a lépcsıpihenıkrıl nyíló nagy vasajtók elıtt. Idınként meg kellett kapaszkodnia a korlátban, hogy a lendülettıl el ne veszítse az egyensúlyát. A torony aljában futva kerülte meg a pangó, bőzös víztócsát, ami a nyitott ablakokon behulló csapadékból győlt össze odalenn. A sötét víztükrön finom hullámok remegtek keresztül, ahogy apró lények igyekeztek biztonságba menekülni a mélyén a futó lábak dobaja elıl.
Nicci átrohant az ajtónyíláson, ami akkor robbant fel, amikor Richard lerombolta a Határt, ami áthatolhatatlanul választotta el az Újvilágot az Óvilágtól. A Határ energiáját szolgáltató tornyok háromezer éve, a Nagy Háború kora óta álltak fenn. A legújabb idıkben ez a Határ tartotta féken Jagangot és a Birodalmi Rend seregeit, akik képtelenek voltak átjutni rajta. Amikor azonban Richard lerombolta a tornyokat, hogy visszatérhessen az Újvilágba a Próféták Palotájából, ahol fogságban tartották, tettének egyik következményeként a Birodalmi Rend hordái is rászabadultak az Újvilágra. A háború nem Richard mőve volt, de a határ lerombolása nélkül nem terjedt volna át az Újvilágra.
Richard és Cara a Sliph nagy kútjának kıkáváján állva várták Niccit. Amíg a Határ fennállt, a Sliph ugyanúgy el volt zárva a világtól, ahogy az Óvilág és az Újvilág is.
Richard és Cara mögött a. Sliph higanyszerő arca figyelte a szobába besietı Niccit.
- Akarsz utazni? - kérdezte a Sliph kísérteties hangon, ami visszhangot vert a szobában.
- Igen, akarok - lihegte Nicci levegıért kapkodva, miközben a hátizsákja vállpántjaiba igyekezett bebújni. A zsákot nyilván Cara hozta el idáig. – Köszönöm - mondta a Mord-Sithnek.
Richard a kezét nyújtotta Niccinek, mikor az felvette a zsákot a hátára.
- Gyere.
Nicci megfogta a felé nyújtott kezet, és hagyta, hogy Richard egyetlen erıteljes rántással felhúzza maguk mellé a kút kávájára. Úgy érezte, mintha a torkában dobogna a szíve. Utazott már ezelıtt is a Sliphben, ismerte az élmény elragadó gyönyörét, mégis képtelen volt leküzdeni a félelmét attól, hogy belélegezze a Sliph élı higany esszenciáját. Ez a gondolat ugyanis merı ellentéte volt az élet lélegzetének.
- Meg leszel elégedve - mondta a Sliph, mikor Nicci csatlakozott a többiekhez. Nicci nem vitatkozott vele.
- Induljunk - mondta Richard. - Utazni akarok. Csillogó, fémes kar emelkedett ki a kútból, hogy magába ölelje Richardot és Carát, de Niccit kihagyta.
- Várj - szólt rá Nicci. - Velük kell mennem. - A kar mozdulatlanná merevedett.
- Hallgass ide, Richard! Meg kell fognod Cara kezét, meg az enyémet. Semmi áron nem szabad elengedned!
- Nicci, te utaztál már a Sliphben ezelıtt is. Olyan lesz...
- Figyelj! Cara és én bízunk benned, neked is bíznod kell bennünk. Nem szakadhatsz el tılünk. Semmiképp sem. Még csak egy futó pillanatra sem. Ha megtörténik, elveszítünk. Ha megtörténik, bármit terveztél is, az nem fog sikerülni.
Richard néhány pillanatig némán tanulmányozta Nicci arcát.
- Látott valamit Jebra, ami velem fog történni?
- Csak, ha elszakadsz tılünk. Csak ha egyedül maradsz.
- Mit látott?
- A boszorkányt. Hatot. Jebra úgy nevezte, a fekete boszorkány. Richard megint Nicci arcát vizsgálta.
- Shota Hat után indult.
- Az lehet, de Hat már el is bitorolta Shota hatalmát a saját birodalmában.
- Pillanatnyilag talán igen. De én nem szeretnék a bırében lenni, amikor Shota elkapja. Shota a trónját annak az embernek a bırével vonta be, aki el akarta venni tıle a birodalmát, pedig az illetı varázsló volt.
- Nem kétlem, hogy Shota nagyon veszedelmes, de nem tudjuk, hogy ez a Hat mennyire az. A Tehetség minden emberben másként nyilvánul meg. A végén akár az is kiderülhet, hogy Shota nem ellenfél ennek a Hatnak. Annyit biztosan tudok, hogy a Sötétség Nıvérei rettegtek tıle. Jebrának szörnyő látomása volt, és azt mondta, ne hagyjunk téged egyedül. Én pedig egy szemernyi esélyt nem szándékozom adni annak, hogy a látomása beteljesülhessen.
Richard nyilván kiolvashatta a szilárd eltökéltséget Nicci arcából, mert beleegyezıen bólintott.
- Jól van. - Megfogta Nicci kezét, aztán megfogta Caráét is. - Akkor hát ne engedjük el egymás kezét, és akkor nem kell aggódnunk a dolog miatt. Nicci egyetértıen szorította meg a férfi kezét. Áthajolt Richard elıtt, és megszólította Carát.
- Nem veszíthetjük szem elıl egyetlen pillanatra sem.
Cara fenyegetı, sötét pillantással vonta össze a szemöldökét.
- Ugyan mikor akartam én valaha is szem elıl téveszteni?
- Hová akarsz utazni? - kérdezte a Sliph. Nicci Richardra, majd Carára pillantott, aztán rájött, hogy a kérdés neki szólt.
- Ahováık.
Az ezüst arcon ravasz mosoly jelent meg.
- Én nem árulhatom el, mit csinálnak a többi védenceim, amikor bennem utaznak. Mondd meg, te mit szeretnél, és meg leszel velem elégedve. Nicci Richardra fintorgott.
- Soha nem árul el semmit az utasairól senki másnak. Ez afféle szakmai titoktartás. Mi a Népek Palotájába utazunk.
- A Népek Palotájába - mondta Nicci a Sliphnek. - A Népek Palotájába akarok utazni.
- Velem és Carával jön - tette hozzá Richard a Sliphhez intézve a szavait. Ugyanarra a helyre. Érted? Velünk kell maradnia az egész utazásunk alatt.
- Igen, Mester. Utazni fogunk. - Az arc, ami egy fényesre polírozott szoborhoz hasonlított leginkább, mosolygott. - Meg leszel elégedve.
A folyékony ezüst kar szorosra fonódott körülöttük, és leemelteıket a falról. Nicci keze erısebben szorult Richardéra.
Mikor a Sliph teljes sötétségébe merültek, Nicci visszatartotta a lélegzetét. Tudta, hogy lélegeznie kellene, de a gondolat, hogy belélegezze az ezüstös folyadékot, Ösztönösen elrémítette.
Lélegezz.
Végül is megtette, egy kétségbeesett, nagy lélegzettel beszívta a Sliphet a tüdejébe. A fények, színek és árnyak
eggyé olvadtak körülötte egy látványos kaleidoszkópban. Erısen szorította Richard kezét, amint együtt lebegtek a selymes térben. Káprázatos, lusta, lebegı érzés volt, egyúttal azonban a képtelen sebességgel való suhanás mámora is.
Újabb szédítı szippantás a Sliph esszenciájából. Csodálatos megkönnyebbülést érzett, szabadulást mindattól, ami aggasztotta és zavarta, a gyötrı súly eltőnt a lelkérıl. Csak a kézfogás maradt, a kapcsolat, ami összekötötte Richarddal. Nem létezett semmi más. Nem létezett senki más.
Maga volt a gyönyör.
Nicci azt szerette volna, ha ez az érzés soha nem érne véget.
5. FEJEZET
Kahlan a három N ıvért figyelte, akik a távolba kémleltek, az élet bármilyen jele után kutatva. A nap lemenıben volt, az árnyékok kezdtek egységes, borongós homállyá összeolvadni. A déli láthatáron a nap egy kósza sugara megvilágította a fenyegetı szürke felhıket, amelyek a sötétlila égen tornyosultak. A felhık felsı részét vörös fényben fürdette az alkonyi visszfény, amely valami nem evilági, álomszerő jelleget kölcsönzött az estének.

Ezen a helyen az ég, amelyet olyan gyakran töltöttek meg óriási kavargó felhıgomolyok, olyan lehengerlıen hatalmas volt, hogy Kahlan nagyon kicsinek és jelentéktelennek érezte magát alatta. A délen húzódó síkság végtelenül nyúlt el a távoli látóhatáron is túlra. Nagyon kevés növény élt meg ezen az elhagyatott környéken, és ami nıtt is errefelé, az is inkább az alacsony részeken.

Az égen átvonuló felh ık gyakran hoztak magukkal sávokban esıt, de a hely olyan mérhetetlenül hatalmas volt, hogy az esı mindig csak valami távoli, elszigetelt jelenségként mutatkozott meg elıttük. Kahlan gyanította, hogy ha valaki egy évig állna egy helyben arra várva, hogy a véletlenszerően átvonuló esızónák valamelyike elérje, nagyon kicsi esélye lenne rá, hogy ez megtörténjen. A meddı, terméketlen vidéken az élet törékenynek és magányosnak érzıdött. Úgy tőnt, csak az északon és keleten magasodó hegyek képesek esıt facsarni maguknak a folytonosan vonuló felhıkbıl. Ennek következményeként a fák nem is merészkedtek alacsonyabbra hegyi menedékeikbıl.

Amikor a lovak nyeríteni és toporzékolni kezdtek, Kahlan szorosabbra vonta a kantárszárukat, és
szórakozottan megvakargatta az egyik állat pofáját az álla alatt, hogy megnyugtassa, minden rendben van. A ló gyengéden megböködte orrával Kahlan vállát, még több vakargatásért könyörögve. Kahlan elfordult a vigasztalan látképtıl, és most már a ló kényeztetésére fordította a figyelmét. A távolban jól látszott az a terület, ahol a hegyek magas falai messze húzódó dombvidékké szelídültek. A dombvidék, mint valami hatalmas, alvó vadállat farka, valószínőleg a déli szegélye volt annak a hegyvonulatnak, amelyet idáig követtek dél felé. Kahlan azt kívánta, bárcsak még mindig ott lennének azok között a hegyek között. A hegyek valamiféle menedék érzetét nyújtották neki, talán azért, mert a nyitott sík vidékkel ellentétben ott nem érezte úgy, hogy bárki mérföldekrıl megláthatja. A síkságon szinte pucérnak és védtelennek érezte magát. Rájött, hogy nem is érti, miért érzi így, hiszen aligha lehetne kilátástalanabb és védtelenebb helyzetben, mint amiben most volt, a Nıvérek

mindenki által elfeledett rabszolgájaként. őnıKahlan úgy vélte, a távoli dombok között ki tudja venni néhány épületnek t forma körvonalait. Ha a szeme nem csalja meg, az épületek valószínőleg nem lehetnek többek elhagyatott romoknál. Ha tényleg épületek voltak, alig néhányon lehetett kivenni valami olyasmit, amit tetınek lehetne nevezni. Ami elıször érthetetlennek tőnt, most újra átgondolva kezdett értelmet nyerni. Amikor belegondolt, hogy amiket falaknak vél, talán már réges-régen leomlottak, ez megmagyarázná furcsa körvonalaikat. Embereknek semmi nyomát nem látta, alighanem azok is régen eltőntek már innen.
Még ha azok ott a távolban elhagyatott romok voltak is, a Nıvérek a régóta lakatlan területeken sem voltak kevésbé elıvigyázatosak, mint bárhol másutt. Óvatosságuk nyilván a mindenkori helyzet teljes és tökéletes uralásának szándékából fakadt, de ezen a helyen Kahlan úgy érezte,ı is osztozik a Nıvérek feszültségében.
A három Nıvér egész nap szinte alig szólalt meg, kivéve, amikor feltétlenül szükségesnek érezték. Kahlan lapockája még most is sajgott azon a ponton, ahol Ulicia Nıvér váratlanul hátba vágta. Ez nem is annyira büntetés volt valami - képzelt vagy valós - vétek miatt, mint inkább afféle szigorú figyelmeztetés, hogy nehogy valami gond legyen vele. A Nıvérek néha egymás közt is vetélkedtek rajta, hogy kinek van nagyobb hatalma, még ha csak annyiban is, hogyan bánthatják Kahlant, csak azért, mert úgy tartja kedvük. Kahlannak meg kellett reguláznia a gondolatait is, nehogy valamelyik Nıvér észrevegye, mi a véleménye a viselkedésükrıl. Gondolataival együtt a méltóságát is féken kellett tartania, ezért az ilyesfajta fegyelmezésekkor csak ennyit mondott:
- Igen, Nıvér.
Kahlan nem tartotta jó ötletnek, hogy a sötétben botladozzanak tovább, különösen, mivel olyan vidékre értek, ahol a talajt lekoptatta és összeszabdalta a hegyekbıl idınként lezúduló víz. Ilyen terepen a lovak könnyen megbotolhatnak, és lábukat törhetik. De a Nıvérek annyira igyekeztek, hogy elérjenek Caskába, hogy még akkor sem akaródzott megállniuk, amikor az este már teljesen elnyelteıket. Kahlan nem különösebben örült annak a kilátásnak sem, hogy majd teljes sötétségben kell tábort verniük.
- Azt hiszem, van valaki odakint a közelben - jegyezte meg halkan Armina Nıvér, és kifelé bámult a sötétbe.
- Valamit én is érzek — mormolta Cecilia Nıvér. Armina várakozó tekintettel pillantott a társaira.
- Lehet, hogy Tovi.
- Akár egy elvadult öszvér is lehet. - Ulicia Nıvér látszólag nem volt találgatós hangulatban. - Induljunk. - Kahlanra pillantott. - Te meg gyere közelebb.
- Igen, Nıvér - felelte Kahlan. Átnyújtotta a Nıvéreknek a lovaik kantárszárát. Cecilia Nıvér, mind közül a legidısebb, nyögve lendítette fel fáradt lábát a nyeregbe.
- A Próféták Palotájábanırzött ritka térképekrıl maradt emlékeim szerint már nem lehetünk túl messze.
- Én is emlékszem arra azısi térképre - jegyezte meg Ulicia Nıvér, miután felkapaszkodott a lovára. - Ezt a helyet ott a Mély Semminek nevezték. Ez azt jelenti, hogy Caska ott van valahol a távoli dombok között, a hegylánc lábánál. Armina Nıvér türelmetlenül felsóhajtott, és a többiek után nógatta a lovát.
- Akkor legalább végre ott megtaláljuk Tovit is.
- És ha végre találkozunk vele - mondta Cecilia Nıvér -, lesz mit megmagyaráznia.
Armina Nıvér a dombok felé intett.
- Ismeritek Tovit. Mindig semmibe vette a feladatait, amit rábíztak, mert úgy gondolta,ı jobban tudja.İ a legmakacsabb nıszemély, akivel valaha is találkoztam.
Ami Kahlant illeti, szerinte Arminának ebben a dologban aligha lehetett bárkivel szemben szemrehányni valója.
- Majd meglátjuk, milyen makacs lesz, ha a nyakát a kezeim közé kapom füstölgött Cecilia Nıvér.
Armina Nıvér Ulicia Nıvér mellé léptette a lovát.
- Nem gondolod, Ulicia, hogy Tovi esetleg valami rosszban sántikál?
- Tovi? - Ulicia Nıvér egy pillantást vetett maga mögé. - Nem, nem igazán. Idınként nagyon bosszantó
tud lenni, de a célja ugyanaz, mint mindnyájunknak. Amellett ugyanolyan jól tudja, mint bármelyikünk, hogy a dologhoz mind a három Szelencére szükségünk van. Tudja, mibe fogtunk bele, és hogy mi forog kockán. Hamarosan újra együtt lesz a három Szelence, és ez az, ami igazán számít. Ráadásul ott leszünk Caskában, ahová indultunk, vagyis igazából nem sokat nyerhettünk volna vele, ha utol is érjük Tovit. Akkor is el kellett volna jutnunk ide.
- De miért ment el olyan hirtelen? - makacskodott Cecilia Nıvér. Ulicia Nıvér megvonta a vállát. A másik kettıvel ellentétbenı mintha némileg megkönnyebbültnek látszott volna, hogy végre ilyen közel jártak Caskához. Meglehet, hogy csupán arról van szó, hogy Tovi észrevette a Birodalmi Rend közelben portyázó csapatait, és egyszerően eltőnt a környékrıl, hogy minden lehetséges bonyodalmat elkerüljön. Valószínőleg csak használta a fejét, ennyi az egész. Tudta, hogy úgyis el kell jönnünk idáig. Nyilván látott rá alkalmat, hogy észrevétlenül meglépjen a Rend katonái elıl és kihasználta ezt. Az efféle óvatosság nem árt az ügyünknek. Végtére is, oda indult, ahová mindnyájan igyekszünk, ezért nem hiszem, hogy tényleg valami rosszban sántikálna.
- Lehet. - Cecilia Nıvér mintha elégedetlen lett volna vele, hogy nem talált magának célpontot, akin a haragját kitölthetné.
Még vagy egy órán át haladtak szótlanul, mire a Nıvérek rájöttek, hogy ezen a terepen lovagolva a sötétben nem csak azt kockáztatják, hogy valamelyik ló a lábát töri, hanem akár a nyakát is szegheti valamelyikük. Amennyire Kahlan meg tudta ítélni, lényegesen nem jutottak közelebb a dombokhoz, mint amennyire egész nap voltak. Itt a síkságon a távolságok sokkal nagyobbak voltak, mint amekkorának tőntek. Ami elsı pillantásra pár mérföldnek látszik, gyakran több napi járóföldre is lehet. A Nıvérek, dacára a
türelmetlenségüknek, hogy elérjék végre Caskát, és ott Tovit, fáradtak voltak, és hajlandónak mutatkoztak megállni éjszakai pihenıre.

Ulicia N ıvér leszállt a lováról, és Kahlan kezébe nyomta a kantárszárat.
- Verj tábort! Megéheztünk. Kahlan meghajtotta a fejét.
- Igen, Nıvér. Azonnal megbéklyózta a lovakat, hogy ne tudjanak nagyon

messze elkóborolni, azután a teherhordó lovak oldalához sietett, hogy leszedje róluk a tábori felszerelést. Holtfáradt voltı is, de tudta, valószínőleg még órákba fog telni, mire módja lesz aludni valamennyit. Fel kell verni a tábort, el kell készíteni a vacsorát, aztán megetetni, megitatni és lecsutakolni a lovakat éjszakára.
Ulicia Nıvér karon fogta Armina Nıvért, és közelebb húzta magához.
- Mialatt tábort ütünk, azt akarom, menj és nézz körül. Tudni akarom, vajon valóban csak egy öszvér jár-e a közelben.
Armina Nıvér bólintott, és azonnal eltőnt a sötétben.
Cecilia Nıvér figyelte, ahogy Armina Nıvért elnyeli a homály.
- Tényleg azt gondolod, hogy csak egy öszvér az? Ulicia Nıvér sötét pillantást vetett Ceciliára.
- Ha csakugyan egy öszvér az, hát egész idı alatt egyforma távolságról követ minket. Ha pedig valami vagy valaki figyel bennünket, akkor Armina meg fogja találni.
Mikor a Nıvérek a csupasz földnél valami puhábbat követeltek, amire le tudnának ülni, Kahlan elıhúzta a hengerbe göngyölt hálózsákokat. Aztán elıvett egy fazekat, és hozzálátott, hogy vacsorát készítsen.
- Ma este nincs tőz - figyelmeztette Kahlant Ulicia Nıvér, amikor meglátta a fazekat a kezében.
Kahlan egy pillanatig szótlanul nézett Uliciára, majd megkérdezte.
- Akkor mit szeretnétek vacsorára, Nıvér?
- Maradt még zablepény. Megehetjük azt némi kis szárított hússal. Fenyımagunk is van. - Kifelé figyelt, az éjszakába. - Nem akarok tüzet gyújtani itt, a síkságon, ahol látóhatártól látóhatárig bárki azonnal megláthatna bennünket. Csak az egyik kisebb lámpást vedd elı.
Kahlan el nem tudta képzelni, mitıl kellene tartania itt a Nıvéreknek. Átnyújtotta a lámpást Cecilia Nıvérnek. A nıvér egy ujjcsettintéssel meggyújtotta, aztán saját maga és Ulicia Nıvér közé tette a földre. A lámpás nem sok fényt nyújtott Kahlannak a kipakoláshoz, de a semminél azért többet ért.
Az elmúlt idıben elıfordult, hogy katonaiırjáratok akadtak rájuk. A Nıvérek nem különösebben ijedtek meg az ellenséges erıkkel való találkozásoktól. Eltették láb alól a katonákat mindenfajta különösebb probléma és irgalom nélkül.
Haırjárattal találkoztak, a Nıvérek gondosan ügyeltek rá, nehogy élı tanúja maradjon a találkozásnak, vélhetıen azért, hogy senki ne tudjon jelentést tenni róluk a seregnek. Kahlan azt gondolta, lehet, hogy egy ilyen jelentés nyomán jelentısebb számban indulnának meg ellenük a dühös katonák. Igaz, a Nıvéreket ez a lehetıség sem aggasztotta különösebben: inkább csak arról volt szó, hogy fontos elintézni valójuk volt, és
nem akarták, hogy bármi is akadályozza vagy lassítsa a haladásukat.
Rendkívül fontos volt számukra, hogy utolérjék Tovit, és megszerezzék az utolsó Szelencét is, és nagyon kemény tempóban lovagoltak idáig. Kahlant kissé meg is lepte, hogy eddig még nem tudták utolérni Tovit, különösen azért, mert szemmel láthatóan a Nıvérek számára nem létezett fontosabb dolog a világon, mint a drágalátos Szelencéik.
Csak éppen ezek a Rahl Nagyúr Szelencéi voltak. A Nıvérek Richard Rahl palotájából lopták elıket.
Egy alkalommal siettükben kis híján a Birodalmi Rend nagydarab vadembereinek csapatába futottak bele. A Nıvérek türelmetlenkedtek, mert gyorsan túl akartak jutni a katonai egységen, de azok nem igen siettek eltakarodni az útjukból. A Nıvérek kivárták az éjfélt, aztán keresztüllovagoltak az alvó emberek táborán. Valahányszor valaki megláttaıket, a Nıvérek egyike hangtalan varázslattal minden hőhó nélkül végzett az illetıvel. A Nıvéreknek semmi lelkiismeretfurdalása nem volt miatta, hogy minden útjukba esı embert megöltek. Halkan, céltudatosan, minden félelem nélkül vágtak át a táboron. Kahlan sok embert látott meghalni azon az éjszakán. A Nıvérek számára viszont az egész nem jelentett többet, mintha a táborhelyüket megzavaró hangyákat tapostak volna szét.
De ez már régen történt, és azóta nem is láttak egyetlen katonai csapatot sem. A Birodalmi Rend csapatait mostanára messze maguk mögött hagyták, és jó ideje nem kellett már tartani a megjelenésüktıl. Ez persze nem azt jelentette, hogy egyéb veszélyek ne leselkedhetnének rájuk, ezért a Nıvérek gyakran olyan idegesek és feszültek voltak, mint a ketrecbe zárt macskák. Ezek a macskák azonban minden elızetes figyelmeztetés nélkül
egy szempillantás alatt olyan halálos veszedelemmé tudtak változni mint a viperák.
Jóval az után, hogy Armina N
ıvér eredmény nélkül visszatért felderítı
ı rjáratáról, és a három Nıvér megvacsorázott, Kahlan még mindig az elvégzendıkkel foglalatoskodott, és még nem jutott hozzá, hogyı is vacsorázhasson. Épp a lovakat csutakolta, amikor halk léptek hangját vélte hallani a göröngyös, kemény talajon. Kezében megállt a lóvakaró kefe.

A háta mögé pillantott, és meglepetten látta, hogy a lámpa halvány fénykörének legszélén egy vékony, rövid, sötét hajú lány állt félénk testtartással.

A hold csak nagy néha bukkant el ı a síkság fölött hömpölygı felhıtömeg egy-egy apró hasadékában, így a táborban többnyire csak a Nıvéreknél maradt lámpa fénye biztosított némi világítást, de Kahlan azért jól látta, hogy a gyerek ıt nézi világos színő szemeivel.

És a szemeiben tisztán láthatóan ott ült a felismerés. A lány látta Kahlant.
- Kérlek... - kezdte mondani a lány. Kahlan gyorsan csendre intette szája elé tett ujjával, nehogy a Nıvérek meghallják. Ez a lány itt látta Kahlant, és emlékezett is rá, akárcsak a férfi ott, a fogadóban. Kahlan megdöbbent, ugyanakkor meg is ijedt, mert attól félt, hogy ez a fiatal lány is ugyanúgy végezheti, mint a fogadós.
- Kérlek - ismételte meg a lány, immár halk suttogással - tudnál adni valami ennivalót? Olyan éhes vagyok.
Kahlan lopva a Nıvérek felé pillantott. Azok beszélgetéssel voltak elfoglalva. Kahlan a lába mellett heverı holmik között kotorászott, és az egyik nyeregtáskából elıhúzott egy darab szárított szarvashúst. Ismét a szája elé emelte az ujját, és odanyújtotta a húst a lánynak. A lány bólintott, hogy érti, és egyetlen hang nélkül vette
át az ételt, majd két kézre fogta, és azonnal letépett belıle egy darabot a fogaival.
- Most menj - suttogta Kahlan - mielıtt még észrevesznek. Siess!
A lány Kahlanra nézett, aztán Kahlan háta mögé. Szeme kerekre nyílt. Abbahagyta a rágást.
- Nicsak, nicsak - hangzott fel egy fenyegetı hang Kahlan mögött. - Akármi legyek, ha nem a mi kis makacs öszvérünk jött ide lopni tılünk.
- Kérlek! Olyan éhes volt! - szólt közbe Kahlan, remélve, hogy kiolthatja Ulicia Nıvér haragját, mielıtt még komolyan fellángolna. - Kérte az ételt. Nem lopta. A saját adagomból adtam neki, nem a tiétekbıl.
A másik két Nıvér csatlakozott Uliciához. Úgy néztek ki egymás mellett, mint a felsorakozott keselyők. Mintha mindegyik kész lenne rá, hogy csontig lecsipkedje a lányról a húsát. Armina Nıvér magasba emelte a lámpást, hogy jobban megnézze a jövevényt.
- Nyilván arra várt, hogy elaludjunk - mondta Ulicia Nıvér közelebb hajolva
-, és aztán elvághassa a torkunkat.
A rémült lány rézszínő szemei megcsillantak a lámpafényben, ahogy felnézett a három Nıvérre.
- Nem bujkáltam. Éhes voltam. Gondoltam, hátha kaphatok egy falás ételt. Kértem, nem loptam.
A lány kissé a másik kislányra emlékeztette Kahlant, a Fehér Ló fogadóban. A kislányra, akinek megígérte, hogy megvédi, akit Ulicia Nıvér olyan brutálisan meggyilkolt. Éjjelente, elalvás elıtt a kislány rettegésének emléke még sokszor kísértette Kahlant. Kudarca, hogy nem volt képes betartani az ígéretét, még mindig égette a lelkét. Bár az a kislány nem emlékezett Kahlanra elegendı ideig ahhoz sem, hogy a szavait megértse,
győlölte még a gondolatát is, hogy megígért valamit, aztán képtelen volt beváltani az ígéretét. Ez a lány egy kicsit idısebb volt, egy kicsit magasabb, de azért még csak kislány volt. Az asszonyiság még csak élete horizontján felsejlı rejtelem volt számára. Rézsárga szemében Kahlan látta, hogy terjes mértékben felfogta az elıtte álló veszedelem súlyát. Tekintetében értı óvatosság bujkált. Armina Nıvér váratlanul pofon vágta a lányt.
Az ütéstıl a gyerek megperdült a tengelye körül és a földre zuhant. A Nıvér lecsapott rá. A lány a karjaival a fejét igyekezett védeni, közben megpróbált valami bocsánatkérés-félét kinyögni, hogy élelmet merészelt kérni. Armina Nıvér két ütés között lány ruháját tapogatta. Amikor felegyenesedett, a kezében egy furcsa formájú kést tartott, aminek a stílusát Kahlan nem ismerte fel. Armina Nıvér megforgatta a kést a lámpafényben, aztán Ulicia Nıvér lába elé hajította.
- Ez volt nála. Nyilván, ahogy mondtad, át akarta vele vágni a torkunkat, miután elaludtunk.
Kahlan nagyon is jól tudta, mi fog következni, és a rémült lányra vetette magát, saját testével védelmezve.
Ulicia Nıvér botja Kahlan hátára csapott le a gyerek helyett, pontosan oda, ahol korábban is megütötte. A gyerek arca megrándult a csontot érı tölgyfabot csattanásának hangjára. Kahlan felkiáltott az ütés okozta fájdalomtól. Minden erejével megpróbálta távolabb taszítani a lányt a Nıvérektıl, próbálta megvédeni tılük.
- Hagyjátok békén! - sikoltotta. - Ez csak egy gyerek! Csak éhes volt, ennyi az egész! Nem is tudna ártani egyikıtöknek sem!
Rémületében a lány vézna karjait úgy fonta Kahlan nyaka köré, mintha az lenne a szakadék szélén kiálló
magányos szál gyökér, amiben megkapaszkodhat, nehogy lezuhanjon. Ha Kahlan képes lett volna rá, ott helyben megölte volna a Nıvéreket, ehelyett csak védelmezıen eltakarta testével a gyereket. Tudta, ha most szembeszállna a Nıvérekkel, azok elvonszolnák innen, hogy bosszút álljanak rajta, és akkor végképp semmi védelmet nem tudna nyújtani a gyereknek. Ez volt a legtöbb, amit tehetett érte.
Ulicia Nıvér ismét végigvágott Kahlan hátán. Kahlan fogát csikorgatva tőrte a fájdalmat. A bot újra és újra és újra lecsapott.
- Engedd el a kölyköt! - ordította Ulicia Nıvér, miközben teljes erıbıl ütötte Kahlant.
A lány rémülten zihált.
- Ne aggódj - sikerült kipréselnie Kahlannak fájó mellkasából. - Megvédlek, ígérem.
A lány Kahlan fülébe suttogott egy „köszönöm”-öt.
Amellett, hogy Kahlan elkeseredetten igyekezett megvédeni egy ártatlan gyereket, kétségbeesetten ragaszkodott ahhoz is, hogy megırizhesse a világhoz főzıdı egyetlen igazi kapcsolatát. A lány képes volt látniıt, képes emlékezni rá. Tudta, hogy Kahlan létezik. Kahlannak rettenetes szüksége volt erre a köldökzsinórra, ami az emberek világához kötötte.
Ulicia Nıvér közelebb lépett, és ismét lesújtott Kahlanra, minden erejét beleadva az ütésbe. Kahlan tudta, hogy rettentı nagy bajban van, de akkor sem engedhette, hogy ezzel a gyerekkel is úgy bánjanak, mint azzal a másikkal, ott, a fogadóban. A lány nem tett semmit, amivel kiérdemelte volna azt a sorsot, ami vár rá.
- Hogy merészeled...
- Ha meg akarsz ölni valakit - kiáltott Kahlan Ulicia Nıvérre - akkor ölj meg engem, deıt hagyd békén!İ nem jelent rátok veszélyt!
Ulicia Nıvér láthatóan szándékozott is megfogadni Kahlan szavait - legalábbis, ami az elsı felét illeti. Vadırjöngéssel püfölte Kahlan hátát, hangosan nyögve az erılködéstıl. Kahlan kezdett elszédülni a fájdalomtól, de akkor sem mozdult, nem engedte, hogy a Nıvér hozzáférhessen a lányhoz.
A gyerek meglapult Kahlan nagyobb testének védelmében, félelmében hangosan zokogva, nem is amiatt, amit a Nıvérek mővelhetnek vele, inkább a fájdalom és sajnálat miatt, hogy mit tesznek Kahlannal.
A bot émelyítı reccsenéssel csapott le Kahlan tarkójára, kis híján az eszméletlenségbe taszítvaıt. Kahlan még most sem engedte el a lányt. Haja ragacsos volt a vértıl, ami patakokban csorgott végig az arcán is.
Aztán a bot eltörött Kahlan hátán. Nagyobbik darabja pörögve szállt el az éjszakába. Ulicia Nıvér zihálva egyenesedett fel, kezében a hasznavehetetlen csonkkal. Kahlan azt várta, hogy most meg fogják ölni, de többé már nem törıdött vele. Úgy sem volt rá semmi esélye, hogy megszökjön a Nıvérektıl. Úgy sem volt jövıje. Ha többé már nem képes megküzdeni egy ártatlan fiatal lány életéért, akkora saját élete is értéktelenné vált.
- Ulicia - suttogta Armina, és megmarkolta Ulicia csuklóját. - Ez a lány látja Kahlant. Pont úgy, mint a férfi a fogadóban.
Ulicia a társára meredt, a gondolat szemmel láthatóan meghökkentette. Armina Nıvér felvonta az egyik szemöldökét.
- Ki kell derítenünk, hogyan fordulhat ez el
Cecilia Nıvér, aki nem hallotta Armina megjegyzését, düht
ı. ıl eltorzult arccal
lépett közelebb, és Kahlan fölé hajolt.
- Hogy merészelsz ellenszegülni egy Nıvérnek? Elevenen nyúzzuk meg ezt a
kölyköt, téged pedig
kényszerítünk rá, hogy végignézd, hogy kellı leckét kapjál!
- Nıvér? - kérdezte a lány. - Ti mind nıvérek vagytok?
Az éjszaka hirtelen képtelenül csendessé vált. Kahlan körül hányingert
keltıén forgott a világ. Minden lélegzetvételre mintha kést forgattak volna meg
a bordái között. A fájdalomtól vérmaszatos könnyek csorogtak le az arcán.
Képtelen volt megálljt parancsolni a teste reszketésének, de a lányt még most
sem engedte el.
Ulicia Nıvér félredobta a bot csonkját.
- Nıvérek vagyunk. És akkor mi van? - kérdezte gyanakodva.
- Tovi mondta, hogy figyeljem, hogy mikor jöttök, bár ti nem igazán
látszotok Tovi nıvéreinek.
Mindenki felfigyelt.
- Tovi? - kérdezett vissza óvatosan Ulicia Nıvér. A lány bólintott.
Kikukucskált Kahlan válla alól.
- Idısebb asszony. Nagy darab. Nagyobb, mint bármelyikıtök, és tényleg
nem néz ki a nıvéreteknek, deı mondta nekem, hogy jöjjek ki ide, és
figyeljem, mikor jönnek meg a nıvérei. Azt mondta, hárman vagytok, és egy
negyedik nı is van veletek.
- És miért egyezne bele egy ilyen lány, mint te, abba, amit Tovi kér tıle? A lány kisöpörte sötét haját az arcából.
- Fogva tartja a nagyapámat. Azt mondta, ha nem teszem azt, amit parancsol,
megöli.
Ulicia úgy mosolygott, ahogy Kahlan véleménye szerint egy kígyó
mosolyogna, ha a kígyók tudnának egyáltalán mosolyogni.
- Nocsak, nocsak. Alighanem tényleg ismered Tovit. Na, és hol vanı most?
Kahlan feltámaszkodott a fél karjára. A lány a dombok felé mutatott.
- Arra. Egy helyen, ami teli van régi könyvekkel. Kényszerített rá, hogy
mutassam meg neki, hol vannak azok a könyvek. Aztán azt mondta, vezesselek
hozzá titeket.
Ulicia összenézett a másik két Nıvérrel.
- Lehet, hogy már meg is találta a központot Caskában.
Armina Nıvér megkönnyebbülten felvihogott, és vidáman hátba vágta Cecilia
Nıvért. Cecilia Nıvér hasonlóan viszonozta.
- Milyen messze van innen? - Ulicia Nıvér hirtelen igencsak lelkessé vált.
- Három nap. Esetleg kettı, ha reggel az elsı fényben elindulunk. Ulicia Nıvér kinézett a sötétségbe.
- Két vagy három nap... - visszafordult. - Hogy hívnak?
- Jillian.
Ulicia Nıvér váratlanul oldalba rúgta Kahlant, legördítve a testét a lányról.
- Nos, Jillian, megkaphatod Kahlan hálózsákját. Neki ma éjjel nem lesz szüksége rá. Büntetésül egész éjszaka talpon marad.
- Kérlek! - ellenkezett Jillian, és egyik kezét Kahlan karjára tette. - Haı nem lett volna, most nektek sem lenne kalauzotok, aki elvezessen Tovihoz. Kérlek, ne büntessétek meg! Hiszen csak jó szolgálatot tett nektek.
Ulicia Nıvér egy percre elgondolkodott.
- Tudod, mit, Jillian? Mivel felemelted a szavadat a mi engedetlen rabszolgánk érdekében, rád bízom, hogy le ne üljön éjszaka. Ha nem fogad szót, olyan verést kap, hogy egész életére sánta marad tıle. De te megmentheted ettıl, ha
gondoskodsz róla, hogy állva maradjon egész éjjel. Errıl mi a véleményed? Jillian nagyot nyelt, de nem mondott semmit.
Ulicia Nıvér Kahlan hajába markolt, és talpra kényszerítette.
- Tegyél róla, hogy talpon maradjon, különben a te hibád lesz, amit
büntetésül kap, mert te nem gondoskodtál róla, hogy szót fogadjon.
Megértetted?
Jillian rézszín szemei tágra nyíltak. Bólintott. Ulicia Nıvér hamiskásan
mosolygott.
- Jó. - A másik kett
Miután elmentek, Kahlan gyengéden megsimogatta a lába elıtt ül ıhöz fordult. - Gyertek, aludjunk valamennyit.ı lány

fejét.
- Örülök, hogy találkoztunk, Jillian - suttogta halkan, hogy a Nıvérek meg
ne hallják.
Jillian felmosolygott Kahlanra, és visszasúgta:
- Köszönöm, hogy megvédtél. Betartottad az ígéretedet. Lágyan megfogta
Kahlan kezét, és egy pillanatra az arcára szorította. - Te vagy a legbátrabb
ember, akivel találkoztam Richard óta.
- Richard?
- Richard Rahl. Itt járt nálunk. Akkor megmentette a nagyapám életét, de
most...
Jillian elhallgatott, és elfordította az arcát Kahlan tekintete elıl. Kahlan
lágyan simogatta a lány haját, így próbálta vigasztalni a nagyapja miatt. Állával
a lerakott holmik felé intett.
- Nyúlj bele abba a nyeregtáskába, ott, Jillian, és keress magadnak valami
ennivalót. - Egész testében reszketett a fájdalomtól, és nagyon szeretett volna
lefeküdni, de tudta, hogy Ulicia Nıvér fenyegetése nem üres szócséplés volt.
Aztán... ha lennél olyan szíves...
és ideülnél mellém éjszakára? Nagy szükségem lenne egy barátra ma éjjel. Jillian felmosolygott Kahlanra. A meleg,ıszinte mosoly megmelengette
Kahlan szívét.
- Reggel majd egy másik barát is csatlakozik hozzánk. - Amikor Kahlan arca
csodálkozó fintorba torzult, Jillian felmutatott az égre. Van egy hollóm. Úgy
hívják, Lokey. Reggel majd eljön, és szórakoztat bennünket a trükkjeivel. Kahlan elmosolyodott a gondolatra, hogy valakinek egy holló legyen a
barátja. A lány megszorította Kahlan kezét.
- Nem hagylak magadra ma éjjel, Kahlan. Megígérem.
Bármekkora volt is a fájdalma, bármilyen kilátástalan is a jövıje, Kahlan
boldog volt. Jillian életben maradt. Kahlan épp most nyerte meg az elsı apró
ütközetét, és a gyızelem íze mámorító volt.
6. FEJEZET
Richard végigment az összegyülekezett katonák között, és mosolyogva és bólogatva fogadta a köszöntésüket.
Nem volt mosolygós kedvében, de attól tartott, a katonák félreértik, ha komor marad. Az emberek tekintete várakozással és reménnyel volt tele, ahogy köztük elhaladó Nagyurukra néztek. Sokan szívükre szorított ököllel, némán üdvözölték, nem csak tisztelgésül, de büszkeségül jeleként is. Richard nem tudta volna mindnyájuknak egyenként elmagyarázni a rémségeket, amelyeket Shota mutatott meg neki, ezért inkább olyan melegen mosolygott rájuk, ahogyan csak telt tıle.
Messze a tábor mögött, a láthatáron villámok villództak. Richard hallotta a mennydörgésnek az Azrith síkságon átgördülı baljós moraját a tábor ezernyi zaján, emberek morajlásán, lovak nyerítésén, kovácsok kalapácsának csengésén, szekerek nyikorgásán, hangosan elkiáltott parancsok harsogásán át is. Haragos viharfelhık gyülekeztek, egyre sőrősödı sötétszürke árnyékokat lógatva maguk alá. A mozdulatlan, párás levegıt idınként egy-egy kósza széllökés lódította meg, ami csattogó lobogásra bírta a katonák feje fölé magasodó zászlókat. Ezek a szélrohamok, amint megérkeztek, már tova is nyargaltak, mint valami elıırsök, akik futva vonulnak vissza jelentést tenni a támadásra készülı viharnak.
Mégis, úgy tőnt, senki sem törıdik a fenyegetı viharral. Az emberek legalább egy pillantást szerettek volna vetni Richardra, amint átvonul köztük a táboron. Volt idı, amikor ugyanez a hadsereg, ugyanezek az emberek elszántan és eltökélten üldözték Richardot, hogy elfogják vagy megöljék. De ez még azelıtt történt, hogy Richard lett a Rahl Nagyúr.
Miután magára vállalta ezt a posztot és a vele járó felelısséget, Richard esélyt adott ezeknek a katonáknak, hogy végre igaz ügyért állhassanak ki, ahelyett, hogy egy zsarnok akaratát kényszerítenek fegyverrel a népekre. Akadtak persze olyanok is, akik nyílt ellenszenvvel vagy akár győlölettel fogadták Richard ajánlatát. Ezeki inkább a Rend zászlaja alá csatlakoztak, és vad kegyetlenséggel zúdultak saját hazájukra, hogy kiirtsák még az írmagját is annak az eszmének, hogy minden embernek joga van a saját életéhez.
De a többiek, tulajdonképpen a legtöbben, nem csak, hogy elfogadták Richard ajánlatát, de olyan lelkesedéssel tették magukévá, ahogy csak a hosszú elnyomás alól szabaduló emberek képesek. Ezek az emberek, akiknek generációk óta elıször kínálták fel a szabadságot, tényleg megértették és átérezték, mit jelent ez az életükben.İk azután állhatatosan ragaszkodtak hozzá, hogy olyan világban élhessenek, amirıl Richard bizonyította be nekik, hogy valóban létezhet. Nincs a világon drágább, nagyobb ajándék, mint amit aztán ezek az emberek a családjuknak, a szeretteiknek adhattak tovább: az esélyt a szabad, értelmes életre, amit a maguk kedvére élhetnek. Sokan az életüket is feláldozták ezért a nemes eszméért.
Akárcsak a Mord-Sithek, ezek az emberek is saját akaratukból követték Richardot, nem pedig kényszerbıl. Amikor „Rahl Nagyúr”-nak nevezték, ennek a névnek olyan jelentése volt számukra, mint eddig még sohasem. Most viszont ezek az emberek fegyverekkel álltak szemben, amelyek azt a hitet akarták rájuk kényszeríteni, ami szerint sem nekik, sem szeretteiknek nincs joguk a saját életükhöz. Richard nem kételkedett ezeknek a katonáknak sem a hőségében, sem a bátorságában, de tudta, hogy nem állhatnak helyt a Birodalmi Rend megszállóinak mérhetetlen túlerejével szemben. Ma kellett csak igazán Rahl Nagyúrnak lennie. Ha egyáltalán valamennyi esélyt meg akart mégırizni a túlélésre, akkor rangja legtisztább értelmében kellett Rahl Nagyúrnak lennie, annak a Rahl Nagyúrnak, akinek az általa vezetett emberek sorsa a legfontosabb. Meg kell láttatnia ezekkel a katonákkal, amitı is látott.
Verna gyors léptekkel haladt Richard mellett, és kicsit szorosabban markova a Rahl Nagyúr karját, odahajolt hozzá.
- El sem tudod képzelni, Richard, milyen lelkesítı érzés ezeknek az embereknek, hogy láthatnak téged a nagy csata elıtt, amire készülıdnek, a csata elıtt, amit évezredek óta jeleznek elıre a próféciák. El sem tudod képzelni.
Richard meg úgy gondolta, a katonák sem tudják elképzelni azt, amit most kérni fog tılük. Ránézett a mosolygó Vernára.
- Tudom, Prelátus.
Mivel a d'harai csapatok folyamatosan vonultak elıre dél felé, hogy a Birodalmi Rend fenyegetését feltartóztassák, a Népek Palotájától lényegesen hosszabb ideig tartott, amíg lóháton beértékıket. Ha egyszer a Rend fıereje északnak fordul, és behatol D'Harába, ez a sereg az egyetlen, ami útjába állhat. Ez a sereg a D'Harai Birodalom utolsó reménye.
Richard viszont bizonyosan tudta, hogy elveszítik a végsı csatát.
Azı kötelessége most az volt, hogy meggyızzeıket a vereségük és haláluk elkerülhetetlenségérıl.
Cara és Nicci szorosan Richard mögött haladtak, gyakorlatilag szinte a sarkára léptek. Richard nem hitte, hogy ilyen szorosan kellene követniükıt ahhoz, hogy
megvédelmezzék, de azt is tudta, valószínőleg egyik nı sem fogadná el tıle, ha ezt mondaná neki. Amikor hátrafordult, és rájuk pillantott, Nicci rövid mosollyal válaszolt a tekintetére.
Richard arra gondolt, vajon mit szólna hozzá Nicci, ha tudná, mit akar mondani a katonáknak. Remélte, hogy Nicci megértené. Az összes ember közül, akik meg fogják hallani, amit nemsokára mondani fog, Nicci volt az egyetlen, akirıl Richard el tudta hinni, hogy megértené. Tulajdonképpen számolt is ezzel, és épített is rá. Voltak helyzetek, amelyekben egyedül Nicci megértése és támogatása volt az, ami erıt adott neki, hogy ne hátráljon meg a nehézségek elıtt. Voltak alkalmak, amikor Richard kész volt rá, hogy feladja, ám ekkor Nicci adott számára erıt a folytatáshoz.
Másrészt, Richard tudta, hogy Cara, ha egészen más okokból is, de szívesen fogadja majd a mondandóját.
Bár Cara épp olyan ádázán festett, mint bármikor máskor, úgy mint aki egymagában kész végezni egy egész hadsereggel, ha az árulásra vetemedne és Richard ellen fordulna, ideges mozdulataiból, ahogy ujjaival vörös bırruhája varrását babrálta, Richard gyanította, hogy a Mord-Sith emellett már alig várja, hogy végre ismét találkozhasson Meiffert tábornokkal - Benjáminnal. Mióta utoljára jártak itt, ezek között a katonák között, Cara talán kicsit kevésbé tartózkodó lett a jóvágású d'harai tábornok iránti érzelmeivel kapcsolatban. Richard gyanította, hogy ebben a változásban nem kevés szerepe lehet Niccinek is.
Bármennyire lesújtotta is Richardot, hogy az egész világ összeomlani látszott körülötte, belül némi elégtételt érzett amiatt, hogy egy Mord-Sith is képes lehet ilyen érzelmekre, sıt mi több, még hajlandó is beismerni ezt, ha más elıtt nem is, legalább Richard elıtt.
Ez megerısítette Richardnak azt a meggyızıdését, hogy a kegyetlen és embertelen kiképzés ellenére, amiben ezek a nık részesültek, mindannyian önálló egyéniségek maradtak, régóta elnyomott vágyakkal és ambíciókkal, amelyek nem hervadtak el és haltak ki végleg, és hogy igazi személyiségük képes kibontakozni és kivirágozni bennük, ha lehetıséget kapnak rá. Megerısítette a hitét egy jobb jövıben, abban, hogy lehet még jövı egyáltalán. Olyan érzés volt, mint amikor az ember egy gyönyörő nyíló virágra bukkan a sivár, terméketlen pusztaság közepén.
Miközben Richard sátrak sorai, szekerek, kikötött lovak, ellátmányraktárak, kovácstüzek között haladt, látta, hogy a katonák mindenfelıl gyülekeznek, otthagyva szokásos esti tevékenységüket: az állatok gondozását, felszerelésük javítgatását, fegyvereik karbantartását, az ellátmány kiosztását, a vacsorafızést, és további sátrak felállítását. A vastag felhıtakaróra vetett pillantás arról gyızte meg Richardot, hogy legalább a sátrak felállítását célszerő lenne minél elıbb befejezni.
A sötét uniformist viselı katonák tengerében, a jókora parancsnoki terület szélén Richard meglátta az emberei közül kimagasló Meiffert tábornokot. Hátrapillantott, és Cara mosolyából nyugtázta, hogy a Mord-Sith is észrevette már azı Benjáminját.
Az összegyőlt parancsnokok, tisztek, altisztek túl sokan voltak ahhoz, hogy elférjenek egy sátorban, ezért egy sziklatörmelékkel teli nyílt területen zsúfolódtak össze. A terület fölé hatalmas, kövekkel lehorgonyzott ponyvákat feszítettek ki, hogy a parancsnoki központban lévı emberek valamelyest védve legyenek, ha eleredne az esı. Richard úgy vélte, a ponyva semmi védelmet nem nyújt a szél ellen, de legalább némileg szárazabbak
maradhatnak, mialatt egy ekkora hadsereg mozgását megtervezik és koordinálják.
Egy közelebbi mennydörgés hangja szinte a talajt is megremegtette a lábuk alatt. Richard Vernához hajolt.
- A Nıvéreid is itt lesznek? Verna bólintott.
- Igen. Futárokat küldtem szét értük, azzal az üzenettel, hogy itt akarod látni ıket a tisztekkel együtt. Néhányan éppen oda vannak távoli felderítı utakon, de a többiek mind itt lesznek.
- Rahl Nagyúr! - üdvözölte Richardot Meiffert tábornok szívére szorított ököllel.
Richard meghajtotta a fejét.
- Tábornok! Örömömre szolgál, hogy egészségben láthatlak viszont. A csapatok is rendben vannak, mint mindig.
- Köszönöm, Rahl Nagyúr! - A tábornok kék szemei már Cara látványát itták magukba. Meiffert derékban meghajolva köszöntötte a Mord-Sithet.
- Cara úrnı!
Cara tulajdonképpen még el is mosolyodott.
- Öröm számomra, hogy újra láthatlak, Benjámin.
Ha Richardot nem nyomasztotta volna annyira a dolog, ami ide hozta, nagyon élvezte volna a látványt, ahogy azok ketten néznek egymás szemébe. Eszébe juttatták, hogy Kahlan ugyanígy nézett rá, és eszébe jutott a boldogság, amit Kahlan látványa okozott akkor.
Zimmer kapitány, akinek formázott bırpáncélja kiemelte erıteljes testfelépítését, nem messze állt a tábornok mögött. Néhány további, hasonló, bár kevésbé kimunkált páncélt viselı tiszt kisebb csoportban várakozott a közelben, a többiek jórészt már a ponyva alatt gyülekeztek. Az emberek élénk beszélgetésbe
merült csoportjai egyszerre mind elhallgattak, és arra fordultak, hogy láthassák a Rahl Nagyurat, a D'Harai Birodalom vezérét. Richardnak nem volt ideje az udvariaskodásra, ezért egyszerően csak továbbsietett. A körülöttük összegyőlt közemberek is elhallgattak, és csendben figyeltek a tisztek csoportja felé.
- Az összes tiszt és altiszt itt van, tábornok? - kérdezte Richard.
A tábornok bólintott.
- Igen, Rahl Nagyúr. Legalábbis azok mind, akik a táborban vannak. Néhányan kint járnak távoli felderítı ırjáraton. Ha elıre tudtunk volna az érkezésedrıl és a kívánságodról, visszarendeltem volnaıket, de így szükségünk van némi idıre, hogy valamennyit vissza tudjam hívni. Ha kívánod, azonnal kiküldım a futárokat a paranccsal, hogy térjenek vissza.
Richard felemelt kezével szakította félbe a Tábornok szavait.
- Nem, arra nincs szükség. Ha a nagy többségük itt van, az megteszi. A többieket késıbb is lehet tájékoztatni.
A táborban mesze túl sok ember volt ahhoz, hogy valamennyien jól hallhassák, és megértsék, amit Richard mondani akart. Az volt a szándéka, hogy a tiszteknek és altiszteknek részletesen elmagyarázza a mondandóját,ık pedig továbbadják a saját embereiknek. Ehhez már elegendı tiszt győlt össze a sátor alatt.
A tábornok könnyed, de határozott parancsnoki kézmozdulattal intett a tiszti gyülekezetet körülálló katonáknak, akik a nagy eseményt megnézni jöttek össze. Azok azonnal kezdtek szétszéledni, visszatértek a korábbi dolgukhoz, amíg a tisztjeik megtudják, mi lesz a további sorsuk.
Meiffert tábornok kinyújtott karral invitálta Richardot és kíséretét a menedéket nyújtó ponyva alá.
Richard elıbb felpillantott az égre, és úgy ítélte meg, elég jó esély van rá, hogy az esı hamarosan komolyan megeredjen. A hatalmas ponyva alatt emberek százai húzódtak szorosan egymás mellé. Richard öklét a szíve fölé szorítva viszonozta a tisztek közös üdvözlı köszöntését.
- A lehetı legsúlyosabb dologban jöttem el ma közétek - kezdte Richard, körbepillantva a feszülten figyelı arcokon. - A közelgı végsı ütközet miatt, a Birodalmi rend elıre nyomuló seregével kapcsolatban kell ma hozzátok szóljak. Semmi félreértés nem maradhat azzal kapcsolatban, amit most el kell mondanom. Azt akarom, hogy valamennyien pontosan megértsétek, mi forog kockán, mi az, amit kérek tıletek és miért. Ez valamennyiünk sorsáról, életérıl szól. Semmit nem fogok eltitkolni elıletek, és becsülettel, legjobb tudásom szerint próbálok megfelelni mindenre, amit tudni akartok. Kérlek, ne habozzatok kérdezni, szabadon mondjátok el az ellenvetéseiteket vagy a döntéseimmel szembeni kifogásaitokat. Nagyon sokra értékelem a tapasztalataitokat és hadi jártasságotokat. Bízom a tudásotokban és a képességeitekben. Nekem azonban olyan dolgokat is figyelembe kellett vennem a mérlegelésben, ami kívül esik a ti látókörötökön, és a döntésemet mindent egybevetve hoztam meg. Megértem, hogy az információk egy részének hiányában nem feltétlenül fogjátok teljesen megérteni a gondolatmenetemet, ezért mindent megteszek, hogy világosan el tudjam magyarázni, de a végsı döntésemmel nem vitatkozhattok.
Richard hangjában éles, ellentmondást nem tőrı eltökéltség csendült.
- De a parancsaimat végre kell hajtanotok!
Az emberek összenéztek egymással. Ilyen kemény, határozott utasítást még soha nem hallottak Richard szájából.
A beálló délutáni csendben Richard lassan fel-alá kezdett járkálni, gondosan mérlegelve, hogyan fogalmazza meg a mondandóját. Végül kinyújtotta a kezét az elıtte álló tömeg felé.
- Mint tiszteknek, parancsoláshoz szokott embereknek, mi jár most legtöbbet az eszetekben?

Pillanatnyi zavart csend után egy oldalt álló tiszt szólalt meg: ı- Feltételezem, mind arról gondolkodunk, amit már te is említettél: a vés ütközetrıl.
- Úgy van, a végsı ütközetrıl - mondta Richard megállva, és szembefordulva az emberekkel. - Mindnyájan azt gondoljuk, hogy minden ebben a döntı eseményben összpontosul, valamennyiünk minden erıfeszítésének csúcspontjában, és hogy eljön a nagy, végsı ütközet, amelyben minden el fog dılni egyszer s mindenkorra: ki gyız és ki veszít, ki uralkodik és ki szolgál, ki hal meg és ki marad életben. Jagang is pontosan ugyanígy gondolkodik.
- Nemı lenne a vezérük, ha nem így gondolkodna - szólt közbe egy idısebb tiszt.
Itt-ott kuncogások hangzottak fel a tömegben.
- Igazad is van - felelte Richard komolyan. - Különösen Jagang császár esetében. Azı célja, hogy ebben a végsı csatában képviselje az ügyét, és szétzúzzon bennünket a döntı összecsapásban.İ nagyon intelligens ellenfél. Elérte, hogy mi is a végsı ütközetre összpontosítsunk. A stratégiája bevált. A tisztek között elhalt a nevetés. Kissé bosszantottaıket, hogy Richard ilyen sokat feltételez az ellenség vezérérıl. A d'harai tisztek és a hozzájuk hasonló elszánt katonák nem szerették túl magasra értékelni az ellenséget, mert ezzel a saját embereik önbizalmát kisebbítették volna, és elıre elvennék a bátorságukat az eljövendı küzdelemtıl.

Richardnak viszont esze ágában sem volt kisebb veszedelemnek feltüntetni Jagangot, mint amilyen valójában volt. Éppen ellenkezıleg: azt akarta, hogy a tisztjei pontosan fel tudják mérni, mivel állnak szemben, hogy felfogják a veszély valódi mértékét.

- Jagang egy Ja'La dh Jin nev ő játék lelkes rajongója. - Mikor Richard látta, hogy az emberek némelyike bólogat, tudta, hogy egy részük számára legalább valamennyire ismerıs a játék. - Saját Ja'La csapatot tart fenn, hasonlóan, mint ahogy a Birodalmi Rendnek saját hadserege van. Mikor játékba küldi a csapatát, Jagang legfıbb célja a minden áron való gyızelem. Nem versenynek tartja, nem az erık összemérésének, mint a szurkolók legtöbbje. Nem csupán gyızelemre tör, hanem le akarja hengerelni az ellenfelet.

Jagang csapata egy alkalommal elveszítette a mérk ızését.İ nem azt a megoldást választotta, hogy jobb játékra buzdította a csapatát, vagy hogy keményebben edzetteıket. Kivégeztetteıket és helyettük új embereket keresett. A legnagyobb, legerısebb, leggyorsabb emberekbıl állította össze az új csapatot. Ja'La dh Jin mellékesen azt jelenti: az Élet játéka.

- Kezdetben, mikor Jagang az Óvilág különböz ı országait egyesítette egyetlen nemzetté, veszített csatákat Megtanulta az Élet leckéjét. Létrehozta a legnagyobb, legvérszomjasabb hadsereget, amit csak lehetett, és végül az egész Óvilágot a Rend zászlaja alá terelte. Amikor a Rend Testvérisége parancsára belekezdett ebbe a hadjáratba, biztosította magának, hogy az összes források rendelkezésére álljanak a cél eléréséhez

szükséges nagyságú hadsereg összeállítására. Ti magatok sem csináltátok volna másként.
Ám Jagang esetenként még mindig veszített csatákat. Ezekb
Visszanyúlt az erıforrásaihoz, és még több embert állíttatott csatasorba. ıl is tanult.İ így

közelíti meg a problémát, hogy megnyerje a háborút a Rendnek. A végeredmény, hogy mára olyan nagy hadsereget hozott létre, amely a legnagyobb az egész világon, és amely bármilyen ellenfelet képes szétzúzni. Tudja, hogy gyızni fog, ezért türelmetlenül várja a végsı összecsapást. Ráadásul Jagang császár Álomjáró is, egyısi mágia erejével felruházott ember. Ezt a képességét, hogy meg tudja szállni más emberek elméjét, nem csak információszerzésre használta, hanem arra is, hogy másokat az irányítása alá vonjon. Mára, ahogy azt mind tudjuk, egész csapat mágiahasználót irányít, köztük a Fény és a Sötétség Nıvérei közül is jó párat. Így egyszerre parancsol az acél és a mágia seregeinek.
- Rahl Nagyúr - szólalt meg egy idısebb tiszt, félbeszakítva Richard járkálva elmondott beszédét - túl könnyen elintézed a mi erıinket. A hadseregünk legnagyobb részét d'harai katonák alkotják, és a többit is mi képeztük ki. Ezek az emberek pontosan tudják, mi a harc tétje. Tapasztal, harcedzett katonák, akik tudják, hogyan kell küzdeni. Itt van velünk Verna is, meg a Nıvérek. És a tapasztalt katonák és a Fény Nıvérei mellett az igazság is a mi oldalunkon áll.
- A Birodalmi Rend nincs szükségszerően vereségre kárhoztatva csak azért, mert a gonoszt szolgálja. Hosszú távon a gonosz önmaga ellen fordul, de a mi életünk és azok élete számára, akiket mi védelmezünk, ez meglehetısen csekély vigasz. A gonosz ettıl még uralkodhat az emberiség felett ezer, kétezer évig is vagy még tovább, mielıtt a saját mérgétıl elpusztulna.
Richard ismét járkálni kezdett, és egyre szenvedélye sebben beszélt.
- Vannak a történelemben olyan idık, amikor az események bármelyik irányba eldılhetnek, és csak néhány ember hısies erıfeszítései fogják meghatározni a helyzet végsı kimenetelét. Elfogadom, hogy így van, sıt, tulajdonképpen pontosan erre számítok most is. Most van itt az idı, amikor el kell döntenünk, mi lesz a jövınk. Most van itt az idı, amikor meg kell tennünk, amit tenni kell, bármilyen fájdalmas legyen is, ha azt szeretnénk, hogy nekünk és az utódainknak legyen egyáltalán jövıje. A mi jövınk, a szabadság jövıje most rajtunk múlik, azon, hogy mit teszünk, azon, hogy sikeresek leszünk vagy elbukunk.
- Rahl Nagyúr - mondta az idıs tiszt -, az embereink tudják, hogy sarokba vagyunk szorítva. Küzdeni fognak, ha ez az, amire céloztál.
Richard rájött, hogy a tisztek nem fogták fel, hová akar kilyukadni. Megállt és kezeit a háta mögött összekulcsolva szembe fordult velük. Valahol a tudat mélyén ott bujkált a véres, reménytelen vég képe, amelyet Shota mutatott meg neki, és ami úgy húzta lefelé szörnyő súlyával a lelkét, mint nehéz kolonc a fuldoklót.
Végre ismét megszólalt.
- Mindig is azt mondtam, hogy nem vezethetlek benneteket végsı csatába a Rend ellen, mert veszíteni fogunk. Mióta utoljára itt jártam közöttetek, olyan dolgok történtek, amelyek csak még inkább megerısítettek ebben a hitemben. Az elégedetlenség feltörı moraja versenyre kelt a közeledı vihar morajával. Richard gyorsan folytatta, mielıtt a tiltakozó közbeszólások eltéríthették volna mondanivalója fı irányától.
- A Rend serege most már hamarosan elindul délre, hogy behatoljon D'Harába, és a Népek Palotája elfoglalására induljon. Ti északra vonultok, hogy szembeszálljatok velük,ık tudják ezt. Ezt várják. Ezt akarják. Mi valójában Jagang parancsát teljesítjük.İ diktálja a taktikánkat. Belekényszerít minket egy olyan csatába, amirıl tudja, hogy mi nem nyerhetjük meg, ésı nem veszítheti el.
Hangos, tiltakozó kiáltások hangzottak fel a tisztek közül. Azt kiáltozták, hogy a jövı nem eleve elrendelt, hogy igenis van esélyük a gyızelemre. Richard felemelt kezével hallgattatta el a kiáltozókat.
- Bár a jövı valóban nem eleve elrendelt, a valóság az valóság. Ti, mint katonák, arra kell, alapozzátok a taktikátokat, amit tudtok, nem arra, amit szeretnétek.
- Még, ha valami csoda folytán meg is nyernénk ezt a csatát, akkor kiderülne róla, hogy nem ez volt a döntı ütközet. Egyszerően csak egy csatát nyernénk súlyos áron, és a Rend újra visszatérne, még nagyobb erıkkel. Ha gyıznénk a közelgı harcban - amirıl tudom, hogy lehetetlen - akkor meg kellene vívnunk a következı csatát is, meg az utána következıt, és minden alkalommal még nagyobb túlerı ellen.
- Hogy miért? Mert minden összecsapásban embereket veszítenénk, és egyre gyengébbekké válnánk. A. mi tartalékaink nagyon szőkösek. Jagang viszont, valahányszor szüksége van rá, szinte korlátlan mértékben kaphat erısítést az Óvilágból, és mindig csak erısebb lenne. A végén így is veszítenénk, mégpedig nagyon egyszerő okból: senki nem nyert meg még soha háborút védekezı harcmodorral. Míg egy csatát meg lehet nyerni védekezı stratégiával, egy háborút soha.
- Hát akkor - kérdezte az egyik tiszt -, te mit javasolsz? Ajánljunk békét nekik? Richard bosszús legyintéssel intette le a közbeszólót.
- A Rend ma már nem tárgyalna velünk a békérıl. Talán régen, még a háború kezdetén elfogadták volna, ha felajánljuk, hogy megadjuk magunkat, kegyesen megengedték volna, hogy meghajoljunk elıttük, és megcsókoljuk a csizmájukat, hogy saját kezőleg tegyük fel magunkra a rabszolgaság láncait. Ma már nem. Ma már csak egy dolog érdekliıket: a gyızelem, amelyet a mi vérünkön vesznek meg. De mi lenne a különbség? Akár így, akár úgy, a végeredmény ugyanaz lenne: népünk rabságba hajtása és lemészárlása. Hogy hogyan veszítünk, ebbıl a szempontból közömbös. Megadásnak, vereségnek ugyanaz lenne a vége. így vagy úgy, de minden elveszne.
- Hát akkor... mit tegyünk? - hebegte felhevültén a kérdezı. - Harcoljunk, amíg meg nem halunk, vagy fogságba nem vetnek?
A tisztek a vöröslı arcú beszélıt nézték. Ezek az emberek régóta harcoltak a Rend ellen. Nem hallottak semmi olyasmit, amit eddig is ne tudtak volna. Mégis készek a megszállók elleni harcra legjobb képességeik szerint. Ez volt a kötelességük. Ez volt az egyetlen, amihez értettek.
Richard hátra fordult, és szemügyre vette Carát. Vérvörös bırruhájában, szétterpesztett lábakkal, háta mögött összefogott kezeivel úgy állt ott, mint aki egymaga is képes lenne legyızni a Rend egész haderejét.
Richard a Cara mellett álló nıre mutatott.
- Ez a nı, Nicci, valaha azı oldalukon állt. - Amikor meghallotta a suttogást, hogy ellenség van közöttük, gyorsan hozzátette: - Ugyanúgy, ahogy ti mindnyájan
a zsarnokság szolgálatában álltatok valamikor, mikor még Darken Rahlnak engedelmeskedtetek, sıt néhányan közületek már az apjának, Panis Rahlnak is. Nem volt más választásotok. Darken Rahl nem törıdött vele, hogy ti mit szeretnétek kezdeni az életetekkel. Csak az érdekelte, hogy a parancsait teljesítsétek. Most, hogy választási lehetıséget kaptatok, önként álltatok a mi ügyünk mellé. Nicci is ugyanezt tette.

A Rend hívei mások. Ti azért harcoltok, mert az er ıszak és a halál fenyegetése kényszerít rá benneteket,ık azért küzdenek, mert hisznek egy eszmében.İk vágynak a harcra. Részesei akarnak lenni a Rend háborús erıfeszítéseinek.

Mivel Nicci ott volt közöttük, Jagang mellett, ı elsı kézbıl származó információkkal rendelkezik. Olyan dolgokat látott közöttük, amik talán számotokra is helyes távlatból tudják láttatni a helyzetet.

Richard ismét Nicci felé fordult. Nicci olyan volt, akár egy szobor. Sápadt, fehér volt a bıre, a szıke haja a vállára omlott. Nem volt semmi az arcában, az alakjában, amit Richard megváltoztatott volna, ha egyszer meg akarta volna faragni a szobrát. Nicci maga volt a szépség megtestesülése. Olyan szépségé, aki minden képzeleten túli rútságokat látott és élt át.

- Kérlek, Nicci, mondd el ezeknek az embereknek, mi történik velük, ha a Birodalmi Rend fogságába esnek.
Richardnak fogalma sem volt, mit fog mondani Nicci, vagy, hogy milyen tapasztalatai vannak, de azt tudta, különösen mindabból, amit Jebra elmondott, hogy a Rend menyire semmibe vette az emberi életet.
- A Rend nem végzi ki azonnal a foglyait. - Nicci halálos nyugalommal egy lépéssel közelebb suhant a tágra nyílt szemekkel rábámuló tisztekhez. - Addig várt némán Richard oldalán, amíg a csend szinte fájóvá vált,
és minden ember osztatlan figyelme rá nem irányult. - Elıször - folytatta ekkor
-, minden elfogott férfit kiherélnek. A hallgatóság egy emberként hördült fel.
- Aztán, amikor mindenkit elviselhetetlen fájdalomban és megaláztatásban részesítettek, a túlélıket további válogatott kínzásoknak vetik alá. Akik még ezeket a kínzásokat is túlélik, azokat valami ötletesen lassú és kegyetlen módszerrel kivégzik.
Akik viszont harc nélkül megadják magukat a Rendnek, elkerülhetik mindezeket a kínzásokat. Ez a magyarázata a foglyaik megkínzásának: félelmet ültetni a potenciális ellenség szívébe, hogy inkább adják meg magukat ellenállás nélkül. A meghódított városok polgáraival, a civil lakossággal való hasonlóan durva kegyetlenkedéseiknek ugyanez a célja. Az eredménye pedig, hogy igen sok város hullott már minden harc nélkül a Rend kezébe.
- Ti, katonák régóta és keményen harcoltok velük. Nektek nem jár könyırület. Ha bármelyikıtök Jagang harcosainak keze közé kerül, minden remény elveszett az illetı számára. Minden idegszálatokkal azt kívánjátok majd, hogy bárcsak soha meg sem születtetek volna. A halál csak megváltás lesz számotokra.
Nem mintha ez sokat számítana. Az élet a Rend uralma alatt nem sokban különbözik attól, mintha a halálotokra várnátok. Az élet a Rend uralma alatt maga sem más, mint lassú, kínos várakozás a halálra. Ez épp csak tovább tart, a haldoklás nyomorúsága évekig elhúzódik. Csak azok lehetnek sikeresek, aki győlölik az életet, és mindent, ami szép és jó benne. A Rend tulajdonképpen pontosan azokat támogatja és bátorítja, akik győlölik az élet szépségeit. A tanításaik végül is a jó dolgok keserő győlöletébıl születtek. Az ilyen hit teremtette
környezet az általános nyomor állapota. A győlölködık örvendeznek mások nyomorúságán, mivel a jó és szép dolgok feldühítikıket. Ha elfognak benneteket, ezek a győlölködık lesznek az uraitok.
Az emberek döbbent csendben álltak. Ebben a csendben Richard meghallotta az eleredt esı csendes dobolását a ponyván a fejük felett. A vihar már egészen közel járt a táborhoz.
Nicci könnyedén jegyezte meg a csendben:
- Az ellenséges katonák megsütött heréi nagyra értéket csemegék a Birodalmi Rend harcosai számára. A táborkísérık minden ütközet után átfésülik a csatamezıt, zsákmány után kutatva, meg túlélı sebesültek után, akiket kiherélhetnének. Ezek az értékes, véres függelékek, amelyeket az élı ellenségtıl szereznek meg nagyon értékes, keresett csemegék a gyızelmi orgiáikon. A katonák azt hiszik, hogy ennek a különleges finomságnak az elfogyasztása megnöveli az erejüket és a férfiasságukat. És persze, ezek után az elfogott asszonyok kerülnek sorra.
Richard hüvelyk- és mutatóujja közé csippentette az orrát.
- Van még valami?
Nicci felvonta az egyik szemöldökét.
- Ez nem elég?
Richard nagyot sóhajtott, és leeresztette a karját maga mellé.
- De, azt hiszem.
Richard visszafordult a tisztek felé.
- A kendızetlen igazság az, hogy a közelgı csatát semmilyen módon nem nyerhetitek meg. Veszíteni fogtok.
Nagyot sóhajtott, és végül kimondta a kimondhatatlan szavakat, amiért eljött ide, hogy kimondhassaıket.
- Ezért aztán nem is lesz végsı csata. Nem fogunk megküzdeni Jagang császárral és a Birodalmi Rend hadseregével. Mint Rahl Nagyúr, a D'Harai Birodalom vezére, nem engedhetem meg ezt az értelmetlen önpusztítást. Nem fogunk harcolni velük. Azért jöttem közétek, hogy feloszlassam a seregünket. Nem lesz döntı ütközet, Jagang császár ellenállás nélkül elfoglalhatja az Újvilágot.
Richard látta, hogy sok ember szeme megtelik könnyel.
7. FEJEZET
ı
Richard mondandója mindenkit váratlanul ért, mintha arcul csapta volna ket.
Egy dühös tiszt odakiáltott: Akkor mi értelme harcolni? - A körülötte álló társaira mutatott. - Már évek óta tart ez a háború. Sokan már nincsenek közöttünk, az életüket áldozták az ügyünkért és a szeretteinkért. Ha nincs semmi esélyünk, ha a végén úgyis csak veszíthetünk, akkor miért erılködjünk? Richard keserően elmosolyodott.
- Pontosan ez a lényeg.
- Milyen lényeg? - morogta a tiszt.
- Ha az emberek nem látnak esélyt a gyızelemre, a dicsıségre, viszont helyette a pusztulás és a halál vár rájuk, akkor elveszítik az akaraterejüket. Ha azt látják, hogy esélyük sincs arra, hogy érvényre juttathassák a meggyızıdésüket, mert csak halál a jutalmuk, ha megpróbálják, akkor lassan elegük lesz az ilyen háborúból.
A férfi egyre jobban felhergelte magát, és a többiek is dühösen kiáltozni kezdtek.
- Tehát szerinted felejtsük el az egészet? A Rend akarata ellen úgysem gyızhetünk? És mert nem gyızhetünk, nincs is miért harcolnunk?
Richard a háta mögött összekulcsolta a kezét, és elszántan felszegte a fejét. Várt, amíg mindenki elcsendesedett.
- Nem. Én azt mondom, hogy azt szeretném, ha az Óvilágbeliek éreznének így.
A katonák zavartan suttogni kezdtek egymás között, nem értették.
- Jagang D'Hara-ba jön a hadseregével, mert azt akarja, hogy megütközzünk velük. Miért? Mert azt
hiszi, legyızhet minket. Szerintem is így van. Nem azért gondolom ezt, mert ti nem vagytok elég bátrak, képzettek, erısek vagy rátermettek, hanem egyszerően azért, mert tudom, milyen hatalmas az a sereg és mekkora utánpótlással rendelkezik.
Én jártam az Óvilágban, sokfelé megfordultam ott az utazásom során. Tudom, milyen óriási, milyen sok ember él ott, mennyi állat, termény és egyéb szükséges dolog áll rendelkezésre. Soha nem láttam ilyen irdatlan mennyiséget ezekbıl. El sem tudjátok képzelni, mekkorák a tartalékaik!
Jagang rengeteg vadembert győjtött össze a zászlaja alatt, akik mind fanatikus hívık. Eltipornak bárkit és bármit, ha az útjukba merészel állni. A vallásukat terjesztı hısök szerepében tetszelegnek. Jagang mindent megkapott, amirıl azt állította, hogy szükséges lehet, majd megduplázták azt, és hogy biztosra menjen, még egyszer megduplázták.
Neki nincsenek erkölcsi aggályai amiatt, hogy számban és készletekben messze felülmúlja az ellenfelét. Ebben a harcban nincsenek játékszabályok, itt életre-halálra megy a játék. Nem érdeke a tisztességes játszma, csak az érdekli, hogy térdre kényszerítsen minket. Ez a feladata. Ezért akarja, hogy kedvezıtlen pozícióban védekezzünk. Ott akarnak megütközni velünk, ahol a legsebezhetıbbek vagyunk - a csatatéren, hagyományos módon. Jagang összes erıfeszítése erre irányul, ez az, amire számít. Létszámfölényük miatt akarnak ilyen módon harcolni velünk, mert tudják, hogy így egyszerően lehetetlen gyıznünk ellenük, és könnyedén eltiporhatnak bennünket.
Azután óriási gyızelmi ünnepséget rendeznek majd, mintha egy percig is kétséges lett volna a csata kimenetele. Ezen a tivornyán a ti belsıségeiteket sütik meg
vacsorára, és részeg orgiájukon a ti feleségeiteken, nıvéreiteken és lányaitokon vesznek erıszakot. - Richard elıre hajolt, közelebb a körülötte állókhoz, és egyik ujját a halántékához nyomta.
- Gondolkodjatok! Annyira a hagyományos harc hívei vagytok, hogy elveszítitek szem elıl a célt? Elıbbre való a „hogyan”, mert hogy mindig is így csináltuk, mint a „miért”? A háború egyetlen célja, hogy gyızedelmeskedjünk az ellenség felett, hogy egyszer és mindenkorra rendezzük a kérdést. A végsı csata gondolata azért ivódott bele ennyire mindenkinek agyába, mert a háborúkat mindig is így vívták.
Én azt akarom, hogy ezt felejtsétek el! Gondolkozzatok! Nem vakíthat el benneteket a megszokás. Nem masírozhattok megszokásból a sírba! Muszáj átgondolnotok, hogyan érhetjük el a célunkat!
- Úgy érted, Rahl Nagyúr, van valami elképzelésed, ami jobban mőködhet, mint a nyílt ütközet? - szólalt meg egy fiatalabb tiszt. Csakúgy, mint a többiek, ı is meglepettnek tőnt.
Richard mélyen beszívta a levegıt, hogy az önuralmát kissé visszanyerje. Lehalkította a hangját, majd végigtekintett a figyelı arcokon.
- Igen. Ahelyett, hogy azt tennénk, amit várnak tılünk, és egy végsı, mindent eldöntı csatára szánnánk el magunkat, egyszerően azt akarom, hogy pusztítsuk elıket. Hiszen ez minden nagy csata végsı célja. Tehát ha egy mindent lezáró ütközet nem érné el ezt a célt, akkor más utat kell választanunk. Azokkal ellentétben, akik a Rend hitéért harcolnak, mi nem akarunk a csatamezın kivívott dicsıséggel hencegni. Az ilyesmiben egyébként sincs dicsıség. Csak arról szól, hogy nyerünk vagy veszítünk. A vereség egy új sötét kor eljövetelét jelenti, a gyızelem
pedig szabadságot. Civilizációnk léte egy hajszálon függ. Errıl van szó. Amikor az életünkért harcolunk, nincs körülhatárolható csatamezı. Ezt a háborút a létünkért vívjuk olyanok ellen, akik ki akarnak irtani bennünket, mert
szerintük nincs jogunk az élethez. Itt most nem egy darab földet kell ımegvédenünk, most a háború alapja az emberek gondolkodása, azıket vezérl elvek.
A szeretteinket nem szolgálja jobban egy csatamez ın kivívott gyızelem. Nekik csak az számít, hogy a hit háborújában sikerrel járjunk. Meiffert tábornok kezét felemelve szót kért. - Rahl Nagyúr, ha nem harcban szállunk szembe velük, akkor szerinted, hogyan érhetnénk el a célunkat egy ekkora, elmondásod szerint legyızhetetlen ellenséggel szemben? Hiszen, bár a hitük vezérliıket, a kardjuk az, amellyel támadnak.

Többen bólogatva helyeselték, hogy a tábornok rákérdezett arra, ami bennük is felmerült. Richard is erre a kérdésre várt. Sikerült elvennie a kedvüket egy hagyományos ütközettıl, megértette velük, hogy így nem gyızhetnek. Most meg kellett mutatnia, hogyan nyerhetik meg mégis a háborút.

Az es ı egyre jobban dobolt a felettük kifeszített ponyván. Richard, keze még mindig a háta mögött volt, közben a feszülten várakozó arcokba nézett. Legyetek ti a szabadság vihara, a mennydörgés és a villám! Álljatok bosszút ezeken az eltorzult nézeteket valló embereken, akik nemcsak beengedték a gonoszt a szívükbe, hanem hatalmat adtak neki, sıt szentesítették azt!

A magunk módján kell harcolnunk. Azért kell harcolnunk, amir ıl ez a háború szól. Itt nem két hadsereg, vagy két hit áll szemben csupán egymással. Itt az emberiség jövıje a tét. Azért elkötelezett az Óvilág
minden lakója, azért küzdenek elszántan, mert hisznek abban, amiért harcolnak. Azt hiszik, az igazság azı oldalukon áll. Hiszik, hogy a Teremtı óhaja szerint erkölcsösen cselekszenek, s jogosan ölnek meg bárkit azért, hogy majdık dönthessék el, hogyan élje életét az emberiség.

Ebben a harcban képesek feláldozni a vagyonukat, a munkájukat, minden tulajdonukat, még az életüket is. Ezek az emberek - nemcsak a katonák - le akarnak igázni bennünket, kényszerítenek, hogy fejet hajtsunk a hitük elıtt. Elveik rabszolgáivá készülnek tenni minket. Támogatják a hadseregüket, akik ártatlanokra támadnak itt az Újvilágban, hogy ránk kényszeríthessék a meggyızıdéseiket. Azt várják tılünk, hogy mi is áldozzuk ennek a hitnek az életünket, és éljünk azı elképzeléseik szerint.İk akarják elıírni a gyerekeinknek, miben hihetnek, és emiatt az erıszaktól sem riadnak vissza.

Minden ember, aki hisz a Rend tanításaiban, aki segíti, támogatja a hadseregét, aki imádkozik azért, hogy a katonáik pusztítsanak el minket, az részt vesz a háborúban. Ezzel minden egyes ember hozzájárul az ügyükhöz, éppen ezért ugyanúgy ellenségnek tekintendık, mint a kardot forgató katonák. İk küldik az újoncokat, a fegyvereket, és sok egyéb dolgot, amire szükségük van a hadjárat folytatásához az élelmiszerektıl kezdve az erkölcsi támogatásig.

Richard dél felé mutatott. - Valójában azok, akik lehet ıvé teszik ezt a háborút, sokkal inkább ellenségnek számítanak, mert csendben meghúzódnak a háttérben, messzirıl kívánják a vesztünket.İk maguk választják a győlölködést, mert hisznek benne, hogy számukra nem jár semmilyen következménnyel, ha ránk kényszerítik az akaratukat.
Támogatják a rablást és fosztogatást. A rabszolgák nekik dolgoznak. A hitük eredménye ártatlanul ontott könny és vér.
Úgy döntöttek, hogy hisznek a Rend tanításainak. Szerintük joguk van az életünkhöz, és mindent megtesznek, hogy uralkodhassanak felettünk. Kell, hogy legyen következménye ennek a döntésnek, különösen, ha ez a döntés ártatlan emberek életébe kerül, akik nekik semmit nem ártottak.
Richard kitárta a kezét. - De hogyan érhetjük el ezt?
- Ökölbe szorított kézzel folytatta. - El kell vinnünk a háborút ezekhez az emberekhez, akik támogatják és bátorítják azt. Ne csak a mi barátainkat, szeretteinket ragadja magával a véres káosz, melyet az Óvilág gerjeszt! Éljék át ık is! Hitük szerint ez a háború az emberiség jövıjéért dúl. Szerintem is így van, ezért azt akarom, hogy megértsék, ha idejönnek azért, hogy megöljenek és leigázzanak bennünket - bármi is legyen az indítékuk
- akkor annak a következményeit is viselniük kell.
A mai naptól kezdve totális háborút vívunk, könyörtelen háborút. Mostantól nem gátol bennünket semmilyen szabály, melyet a tisztesség nevében kényszerítenénk magunkra. Gyıznünk kell, bármi áron! A szeretteink és mi is csak így maradhatunk szabadok. A gyızelmünk az egyetlen erkölcs. A Rend hívei megfizetnek azért, hogy ellenünk támadtak. Fizetniük kell a vagyonukkal, a jövıjükkel, az életükkel!
Eljött az idı, hogy szívünkben hideg dühvel bosszút álljunk rajtuk.
- Felemelte az öklét.
- Vegyétek vérüket, és törjétek ízzé-porrá a csontjaikat!
Egy pillanatig csönd volt, míg mindenki vett egy mély lélegzetet, majd szinte felrobbant a levegı, ahogy
a rengeteg ember egyszerre kezdett el éljenezni és ujjongani. Mintha a szívük mélyén már beletörıdtek volna, hogy a harcuk halálra van ítélve, s a végén a pusztulás vár rájuk, most azonban megértették, hogy van remény. Van esélyük megvédeni az otthonukat, a családjukat, a jövıjüket.

Richard egy ideig hagyta, hagy örvendezzenek, majd feltartott kézzel jelezte, hogy folytatni szeretné.
- A Birodalmi Rend hadserege az otthoniak támogatását élvezi. A katonáik tudják, hogy a családjuk, a barátaik és szomszédaik mellettük állnak. Szükségük van rá, hogy idınként hírt halljanak felılük. Azt akarom, hogy legközelebb a szenvedés hangjait hallják! Azt akarom, hogy arról kapjanak hírt, hogy otthonaik és városaik a földdel váltak egyenlıvé, a földjeiket feldúlták, a termést elpusztították, és a szeretteik földönfutókká váltak.
A Rend azt prédikálja, hogy a földi élet szenvedés. Legyen hát tényleg az! Rántsátok le róluk az általuk annyira megvetett civilizáció vékonyka leplét is!
Richard Vernára és a mellette álló Fény Nıvéreire nézett.
- Győlölik a mágiát, rettegnek tıle. Hiszik, hogy a Tehetséggel bírókat el kell pusztítani. Adjátok tudtukra, hogy elpusztíthatatlanok vagytok! Mágia nélküli világra vágynak? Rettegjenek hát a gondolattól, hogy véletlenül megint felingerelhetnek minket! Hódítani jöttek? Azt akarom, hogy egyetlen vágyuk a megadás legyen.
A borús délutánban villám cikázott az égen, a ponyvatetıre zuhogott az esı. Richard ismét a katonákhoz fordult, és amikor a mennydörgés utolsó robaja is elhalt, folytatta.
Hogy elérjük a célunkat összehangolt tervre van szükség, amellyel a fenyegetés minden elemét célba vesszük. Evégbıl haderınk egy részének az utánpótlást
szállító konvojokat kell célba vennie és szétzúznia. Ezek életbevágóan fontosak a Rend túlélése szempontjából. Nemcsak újoncokat szállítanak, hanem fegyvereket, élelmiszert és minden mást, ami az életben maradásukhoz elengedhetetlen. A Birodalmi Rend mindenütt rabol és fosztogat, de amit így szereznek, korántsem elegendı. A hadsereg óriási létszáma egyben a leggyengébb pontja is. Mi megtagadhatjuk tılük az életben maradás lehetıségét. Elvágjuk a létfontosságú köteléket, mely tápláljaıket. Aki éhen hal, és nem harcban ölik meg, attól az még éppoly halott. Ha egy katona éhen

hal, eggyel kevesebb lesz, aki miatt aggódnunk kell. Csak ez számít. ıAz újoncok konvoja is könnyen sebezhetı, mert még nem kaptak elegend kiképzést, nincs harci tapasztalatuk, kevesen vannak. Csak az erıszak, a fosztogatás hajtjaıket. Ne jöhessenek ide, hogy ezt megtegyék! Öljétek meg mindet! Nem lesz könnyő a Birodalmi Rendnek újabbakat besorozni, ha azokat már a saját földjükön lemészárolják, még mielıtt lehetıségük lenne védtelen idegeneket gyilkolni. Ha még épp csak gyülekeznek a városokban, annál jobb. Vigyétek el a háborút hozzájuk! Öljétek megıket, mielıtt esélyük lenne minket megölni! Terjedjen el a fiatalok között, hogy az önként bevonulókból soha nem lesznek hısök, nem lesz lehetıségük rabolni, rabnıket szerezni, mert még azelıtt lecsapnak rájuk. Tudják meg, hogy olyan katonákkal állnak szemben, akik nem a hagyományos módon harcolnak, nem bocsátkoznak kilátástalan küzdelembe egy létszámfölénnyel bíró hadsereg ellen! Akkor majd elmegy a kedvük a háborúskodástól! Ha pedig mégsem, meghalnak, még mielıtt északon csatlakozhatnának a többiekhez. Az ifjú hısjelöltek rothadó hullái majd segítenek megtörni az Óvilág lakóinak fanatizmusát.
Richard végignézett a figyelı tekinteteken.
- A nagy, végsı csata tervét itt és most elvetettük. Semmivé foszlott, meghalt. A D'Harai Birodalom hadserege, amelyet a Birodalmi Rend reményei szerint eltiporhat egy végsı nagy csatában, mától fogva nem létezik. A Rend azért akar megölni minket mind egy szálig, hogy megfossza népünket a védelmünktıl. Ezt nem engedhetjük meg! Mától fogva új módon harcolunk, a magunk módján, melyet tudatosan átgondoltunk. Mostantól úgy harcolunk, hogy gyızhessünk. Azt akarom, hogy az Óvilágban mindenki rettegjen tıletek, mint a gonosz szellemektıl. A mai naptól ti vagytok a D'Harai fantom légió.
Senki sem tudja majd, hol vagytok, hol és mikor csaptok le legközelebb, azt azonban egyértelmően az Óvilág tudtára kell adnotok, hogy nem menekülhetnek elıletek, mert ti eljöttök, hogy elpusztítsátokıket, és az olyan lesz, mintha az Alvilág szabadult volna rájuk. Azt akarom, hogy úgy rettegjenek a D'Harai fantom légiótól, mint magától a haláltól.
İk úgyis vágyják a halált, mert mielıbb részesülni szeretnének a földöntúli élet örök dicsıségébıl. Legyen hát a kívánságuk szerint!
Hátul egy férfi megköszörülte a torkát, majd megszólalt.
- Rahl Nagyúr, így ártatlan emberek is meghalhatnak. Nem katonákra fogunk támadni. Sok gyerek is áldozatul eshet egy ilyen hadjáratban.
- Igen, ez sajnos igaz, de ne engedjétek, hogy az elszántságotokat elhomályosítsa e hamis, alaptalan vád. A Rend háborút indított ellenünk, és megtámadott ártatlan embereket, akik semmiben nem vétkesek, köztük nıket és gyerekeket. Mi csak véget akarunk vetni ennek az erıszaknak, amilyen gyorsan csak lehet.
Igaz, hogy ártatlan emberek, gyerekek is megsérülhetnek
vagy meghalhatnak. De van választási lehetıségünk? Áldozzuk fel a népünket, csak hogy ne kelljen ártatlanokat bántanunk? Mi is ártatlanok vagyunk! A mi gyermekeink sem vétettek senkinek, most mégis szenvedniük kell. A Rend mindenki vesztét okozza majd, az Óvilágbeli gyermekekét is, hiszen szörnyetegeket nevel belılük. Sokkal többen halnak meg, ha a Rend gyızedelmeskedik.

Ráadásul az Óvilágbeliek élete nem a mi felel ısségünk. Nem mi kezdtük ezt a háborút, nem mi támadtuk megıket,ık rohantak le minket. Mi csak egyet tehetünk: Megpróbálunk olyan hamar véget vetni ennek a háborúnak, amilyen hamar csak lehetséges. Ez az egyetlen járható út, és egyben az egyetlen humánus módszer, mert így halnak meg a legkevesebben.

Természetesen, szükségtelenül ne bántsátok az ártatlanokat, de tartsátok szem elıtt, hogy nem ez az elsıdleges cél! Be kell fejezni a háborút, ehhez pedig el kell tipornunk az ellenség harckészségét. Katonaként ez a felelısségünk.

Az élethez való jogunkat védjük. Ha sikerrel járunk, számtalan embernek hozzuk el a szabadságot, mégis, a célunk nem azı felszabadításuk. Ha szabadok akarnak lenni, csatlakozhatnak hozzánk, hogy segítsék erıfeszítéseinket.

Az Óvilágban többeket ismerek, akik fellázadtak a Rend ellen, így már mellettünk állnak a harcban. Egy egyszerő kovács, akit Viktornak hívnak, és csapatai Altur'Rang-ben már meggyújtották, majd magasra emelték a szabadság lángját. Ha ilyen emberekre leltek, akik szomjúhozzák a szabadságot, bátorítsátokıket, éljetek a támogatásukkal! Nem bánják majd, ha égni látják a városukat, ha azok a lángok elpusztítják a rajtuk élısködıket.
Bármit is tesztek, ne feledjétek: Célunk a Rend és az öldöklés megállítása. Hogy ezt elérjük, el kell vegyük a kedvüket a háborúskodástól. Ezért kell elvinnünk a háborút az Óvilágba.
Siratom az elveszett ártatlan életeket, de ez a veszteség a Rend brutális háborújának egyenes következménye. Nem áldozhatjuk fel az életünket csak azért, hogy azı oldalukon ne sérüljenek meg ártatlan emberek. Nem felelhetünk azı életükéit egy olyan harcban, ami nem miattunk folyik. Minden jogunk megvan, hogy megvédjük magunkat. Ne hagyjátok, hogy bárki mást mondjon! A fenyegetést el kell hárítani! Minden más út csak a sírhoz vezet.
A katonák komoran álltak a sátortetı alatt, melyre folyamatosan zuhogott az esı. Senkinek nem volt ellenvetése. Már túl régóta álltak vesztésre, ezrek haltak meg azóta. Megértették, hogy nincs más lehetıségük.
Richard intett Zimmer kapitánynak, egy fiatal, szögletes állú, vastag nyakú férfinak, aki karba tett kézzel állt a közelben, és teljes odaadással hallgatta Richardot.İ lett a különleges egység parancsnoka, amikor Kahlan Meiffert tábornokot nevezte ki a D'Harai haderı élére. Kahlan elmondta Richardnak, Zimmer kapitány és az emberei milyen jól végezték a dolgukat, hogy tapasztalt, jó tőrıképességő, fáradhatatlan és rettenthetetlen katonák, akik, ha kell, hideg fejjel, hatékonyan képesek ölni. Amitıl a legtöbben elsápadnak, azonık csak vigyorognak. Azt is tudta, hogyan győjtötték össze az ellenségük levágott fülét.
- Zimmer kapitány, új, összehangolt hadmőveletünk részeként, számodra különleges feladatom van.
A férfi szélesen elmosolyodott, és kezét az oldalához szorítva kihúzta magát.
- Igen, Rahl Nagyúr?
- Elsıdleges fontosságú, hogy mindenkit kiiktassunk, aki a Rend tanait hirdeti. İk a győlölet forrásai, a hamis nézetek terjesztıi, melyek megmérgezik az életet. A Rend Testvérisége célul tőzte ki, hogy az egész emberiséget megtéríti, és az egész világon elterjeszti tanait. Szentesítették azok megölését, akik nem hajtanak fejet elıttük. Azı elképzeléseik gerjesztik a gyilkolást. Ha azı tanításaik nem léteznének, nem lenne öldöklés.
A Rend az a vipera, amely azı tanaikon nevelkedett. Ez a vipera most az Óvilágból idáig elért. Mostantól a ti feladatotok, hogy lefejezzétek ezt a kígyót. Öljetek meg mindenkit, aki azı tanaikat prédikálja! Ha beszédet mondanak, másnap reggel a holttestüket találja meg a nép, és legyen nyilvánvaló, hogy nem természetes halállal haltak meg! Azt akarom, hogy mindenki megértse, aki a Rend hitét hirdeti, azonnali halállal lakol.
Hogy hogyan ölitek megıket, nem lényeges, de nem maradhatnak életben. Holtan nem képesek tovább terjeszteni a mérget, nem tudják gyilkolásra hergelni az embereket. Ez a feladat: Öljétek meg mindet, mégpedig minél gyorsabban! Minél hamarabb végeztek velük, annál hamarabb láthatjátok el a többiek baját.
Jól jegyezzétek meg azonban, hogy a Rend Testvériségének fıpapjai Tehetséggel bírnak! Legyetek nagyon óvatosak, de tartsátok szem elıtt, hogy a varázslók ereiben is vér folyik! Egy nyílvesszı könnyedén képes végezni velük is, akárcsak egy átlagemberrel.
Higgyétek el, nem a levegıbe beszélek! Nem is olyan rég engem is majdnem megölt egy nyílvesszı, amikor rajtaütöttek a táborunkon. - Richard a háta mögött álló két nı felé intett. - Szerencsére Cara és Nicci megmentette az életemet. A lényeg azonban az, hogy az erejük ellenére ezek az emberek is sebezhetık. Meg lehet ölniıket.
Végül is, sokszor hallottam már tıletek, hogy ti lesztek az acél, az acél ellen, hogy én lehessek a mágia a mágia ellen. Titkon ez a mondás is azt sugallja, hogy a Tehetségesek is sebezhetık, és ugyanolyan veszélyek leselkedhetnek rájuk, mint bárki másra.
Biztos vagyok benne, hogy te és az embereid meglelitek a módját, hogy kiiktathassátokıket. Meg kell érteniük, hogy a Rend tanainak hirdetéséért mindenki az életével fizet, és ez elıl a sors elıl akkor sem menekülhet, ha Tehetséggel bír. Nektek kell gondoskodni róla, hogy ez az üzenet mindenkihez eljusson.
Végül is, itt most az igazság és a hazugság áll harcban egymással, a tét az, hogy melyiket szolgálja majd a jövıben az emberiség. A Rend kitalált dolgokról, túlvilági királyságokról, a halálon túli bőnhıdésrıl és jutalomról prédikál. Azért ölnek, hogy az emberek fejet hajtsanak e hit elıtt.
Ezzel áll szemben a mi ígéretünk, hogy ha ártanak nekünk, akkor viselniük kell annak következményeit. Ezt az ígéretet meg kell tartanunk! Igaznak kell lennie! Ha elveszünk ebben a harcban, az emberiség hosszú idıre sötétségbe süllyed. Richard végignézett a csendben ácsorgó katonákon, majd halkabban folytatta, de úgy, hogy azért mindenki jól hallhassa.
- Számítok a tapasztalatotokra és az ítélıképességetekre. Ha bármi olyat láttok, ami fontos a számukra, pusztítsátok el! Ha bárki megpróbálja utatokat állni, öljétek meg! Égessétek porig a termést, az otthonaikat, a városaikat! Akkora legyen a tőz, hogy a lángokat innen is látni lehessen! Ne maradjon épen egyetlen tégla sem! Az Óvilágnak olyan veszteségeket kell szenvednie, hogy ne legyen képes gyilkos szándékát tovább vinni. Meg kell törni a harci kedvüket, az elszántságukat.
Bízom benne, hogy magatok is elég találékonyak lesztek, és megtaláljátok a módját, hogyan érjük el mindezt. Nem akarok határokat szabni. Arra gondoljatok, hogy ami nekik hasznos, az nekünk értékes célpont. Rátok bízom, hogy kitaláljátok, hogyan tudjátok a legjobban teljesíteni a parancsot. Figyelte az emberek tekintetét, miközben olyan feladattal bízta megıket, amelyre nem számítottak.
- A végsı csata tehát elmarad. Nem ütközünk meg velük úgy, ahogyık szeretnék. Helyette a sírig üldözzükıket!
Az összegyőlt tisztek a szívükre szorították az öklüket.
Richard ismét Zimmer Kapitányhoz fordult.
- Hallottátok a parancsomat. Legyetek könyörtelenek! A Rend Testvéreinek számára nincs választás. Csak a haláluk elfogadható. Legyetek gyorsak, biztosak! Felejtsétek el a szánalmat!
Zimmer kapitány kihúzta magát.
- Köszönöm, Rahl Nagyúr, hogy ránk bíztad a mérges kígyók elpusztítását.
- Lenne még valami, amit kérnék tıletek.
- Mi lenne az, Rahl Nagyúr?
- Hozzátok el a füleiket!
Zimmer kapitány mosolyogva emelte az öklét a szívéhez.
- Nem menekülhetnek elılünk! Elhozzuk a bizonyítékot!
Ahogy mind elkezdtek gondolkodni a feladaton, a tisztek egyre több ötlettel álltak elı, hogy hol, és milyen módszerekkel kellene kezdeni a támadást. Arcuk ragyogott a lelkesedéstıl. Mostanra annyira hozzászoktak az esélytelen harc gondolatához, hogy a legyızhetetlen ellenséggel való küzdelem súlyos terhe mély ráncokat
hagyott az arcukon. Richard most látta, ahogy visszatér az életkedvük, az izgatottság, amiatt, hogy mégis van megoldás, hogy valahol talán már látható a háború vége.

Azt javasolták, hogy szórják fel sóval a mez ıket, rothadó hullákkal mérgezzék meg a vízkészletet, rombolják szét a gátakat, vágják ki a gyümölcsfákat, mészárolják le a haszonállatokat, gyújtsák fel a malmokat. Nicci néhány ötletet elvetett, elmagyarázta, miért nem mőködne vagy, hogy túl nagy erıfeszítéssel járna, és mást javasolt helyettük. Más ötletek esetében csak kiegészítéseket tett, hogy még pusztítóbb legyen az eredmény.

Richardot kissé megviselték a hallottak s a gondolat, hogy ı az egész értelmi szerzıje, de aztán eszébe idézte a látomást, melyet Shota bocsátott rá Kahlannal kapcsolatban. Felidézte, milyen borzalmak várnak az ártatlan emberekre, és hálás volt, hogy most végre visszavághatnak, talán véget is vethetnek a nyomorúságnak. A Rend csak magának köszönheti, amit kapni fog.

Az id ı fontos tényezı - magyarázta Richard a tiszteknek és a Fény Nıvéreinek. - A Rend minden egyes nap újabb helyet igáz le, még több ártatlan embert kínoz és gyilkol meg.

- Egyetértek - felelte Meiffert tábornok. - Ez nem menetelés lesz.
- Így van - hagyta helyben Richard. - Legyetek gyorsak és kemények! A Rend serege óriási, és az Újvilág képtelen ellenállni. Viszont pont a méretük miatt nehézkesek. Idıbe telik, mire eljutnak egyik helyrıl a másikra. Ráadásul a lassú haladás Jagang számára taktikai fogás is, mert így az útjukba esı városokra fájdalmas várakozást kényszerít, amelytıl a félelmük, mire a sereg odaér, akkorára nı, hogy már nem tudják elviselni, és inkább megadják magukat.

- Ha mi kis egységekre osztjuk a lovasságot, olyan váratlanul csaphatunk le, akár a villám.İk bevonulnak a városokba és elfoglaljákıket. Nekünk nem áll a rendelkezésünkre ennyi ember és energia. Csak pusztítsatok el mindent, és máris induljatok tovább! Az Óvilágban mindenkinek rettegnie kell! Azt akarom, hogy érezzék, nincs számukra biztonságos hely! A bosszúnk elıl nem bújhatnak el!

Egy szakállas tiszt a kezével végigmutatott a táboron.
- Nincs elegendı lovunk ahhoz, hogy az egész sereget ellássuk.
- Akkor lovakat kell szereznünk - felelte Cara. - Akárhonnan.
A tiszt a szakállát vakargatva gondolkodott, majd Carára mosolygott. - Azt hiszem, meg lehet oldani, nem lesz gond.
Egy másik katona jelentkezett szólásra.
- Tudok néhány helyet D'Hara-ban, ahol lovakat tenyésztenek, gyorsan össze tudjuk szedni, amire szükségünk van.
Richard helyeslıen bólintott, mire a katona a szívéhez emelte az öklét. - Máris intézkedem - szólt, és már el is tőnt az esıben.
- Kisebb egységeket kell létrehozni - fordult a férfi távozása után Richard Meiffert tábornokhoz. - Nem maradhat együtt a sereg, ahhoz túlságosan is nagy.
A tábornok röviden átgondolta a feladatot. - Máris kialakítjuk a kisebb, ütıképes zászlóaljakat, s már indítjuk isıket délre. A kivitelezésrıl és az ellátásról minden egység maga gondoskodik.
- Valamilyen kommunikáció azért jó lenne - vetette fel az egyik tiszt -, de az igaz, hogy mindenkit lehetetlen koordinálni. Határozott utasításokkal mindenkit az
útjára kell bocsátani, a munka többi részét pedig rájuk kell bízni. Nem kis hely az Óvilág. - Jobb lenne, ha nem érintkeznének egymással az egységek javasolta Nicci. Amikor sokan értetlenkedtek, elmagyarázta, miért nem tartja jó ötletnek a kommunikációt. - Ha a hírnököt elfogják, megkínozzák, márpedig a Rendnek megvannak erre az emberei és az eszközei, még nem volt olyan fogoly, aki ne vallott volna be mindent, amit tudott. Ha az egységek kommunikálnak egymással, akkor el lehet árulniıket. Ha azonban az, akit elfognak, nem tudja, hol vannak a többiek, nem tud ártani nekik.

- Bölcs tanács - vélte Richard.
- Rahl Nagyúr - figyelmeztette finoman a tábornok -, ha az egész hadsereget az Óvilágra szabadítjuk mindenféle ellenırzés nélkül, példátlan lesz a pusztítás. Ha ilyen céllal engedjük szélnekıket, ráadásul az egész sereget lovasságként, példátlan kárt okoznak majd az Óvilágnak.

A tábornok ezzel megadta a lehet ıséget Richardnak, hogy meggondolja magát, és visszavonja a parancsát, vagy megerısítse azt, s ezzel bizonyságát adja,ı sem téveszti szem elıl a célt. Richardot nem tántorította el a burkolt kérdés. Nagy levegıt vett, és ismét összekulcsolta a kezét a háta mögött.

- Tudod, Benjámin, még emlékszem, amikor a D'Harai katonák puszta említésétıl félelem költözött a szívembe.
A közelben állók egyfajta nosztalgiával, sajnálkozva bólogattak.
- Azáltal, hogy Jagang egy olyan végsı csatába akar minket belerángatni, amelyet semmiképpen nem nyerhetünk meg - magyarázta Richard -, sikerült a D'Harai katonákat gyengéknek, sebezhetıknek feltüntetnie.
Már nem félnek tılünk, úgy vélik, azt tehetnek velünk, amit akarnak. Hiszem, hogy ez az egyetlen esélyünk a gyızelemre. Ha hagyjuk, hogy kicsússzon a kezünkbıl, elveszünk.
Nem akarom elvesztegetni ezt a lehetıséget. Semmit sem kímélhetünk. Azt akarom, hogy Jaganghoz egymás után érkezzenek a hírnökök azzal, hogy az egész Óvilág lángokban áll. Úgy kell rettegniük, mintha a Holtak világa nyílt volna meg, hogy elnyeljeıket.
Az emberek ismét remegni fognak a félelemtıl, hogy a bosszúálló D'Harai katonák eljönnek értük. Minden férfi, nı és gyermek rettegjen az északi fantom légiótól! Meg kell, hogy győlöljék a Rendet amiatt, hogy ilyen szenvedést bocsátott rájuk. Azt akarom, hogy az Óvilág egy emberként követelje a háború befejezését! Ez minden, amit mondani akartam, uraim. Nincs vesztegetni való idınk, induljatok!
A tisztek szalutáltak, sorban köszönetet mondtak, és megígérték, hogy elvégzik a rájuk bízott feladatot. Richard figyelte, ahogy az esıben a csapataikhoz sietnek.
- Rahl Nagyúr! - Meiffert tábornok közelebb lépett. - Csak azt akarom, hogy tudd, bár nem leszel velünk, mégis te vezeted a csatát. Annak ellenére, hogy nem az a hatalmas csata lesz, amelyre mindenki számított, olyasmit adtál az embereknek, amit nélküled nem kaptak volna meg. Ha ez mőködik, a te vezetéseddel sikerül megfordítanunk a háború menetét.
Richard a ponyváról apró gyöngyökben lehulló esıfüggönyt figyelte. A föld sártengerré változott a katonák csizmája nyomán. A látvány arra emlékeztette, amikor a látomásában a sárban kellett térdelnie, hátrakötözött kézzel, miközben kést szorítottak a torkához. Szinte még Kahlan sikolyait is hallani vélte. Emlékezett, milyen tehetetlen volt, érezte, hogy ez itt
a vég. Nyelnie kellett, hogy visszaszorítsa a torkába nyomuló rettegést. Kahlan sikolyai csontig ható fájdalmat okoztak.
Verna a tábornok mellé lépett.
- Igazad van, Richard. Nekem sem tetszik, hogy az ártatlan lakosságot is be kell vonnunk a háborúba, de minden igaz, amit mondtál. Csak maguknak köszönhetik. Itt most a civilizáció túlélése forog kockán, ígyık is belekeverték magukat a küzdelembe. Nincs más mód. A Nıvérek úgy tesznek majd, ahogy kérted, erre Prelátusi szavamat adom.
Richard titkon aggódott, hogy Verna majd ellenezni fogja a tervét. Nagyon is hálás volt, hogy mégsem tette. Szorosan magához ölelte a nıt, és suttogva köszönetet mondott.
Mindig is úgy vélte, hogy a mellette állóknak nemcsak a harc okát kell megérteniük, hanem azt is, hogy saját magukért kell küzdeniük, akár nélküle is. Hitte, hogy végre megértették a harc jelentıségét, hogy mi a tét, ezért többé már nem kötelességbıl folytatják a háborút, hanem saját magukért.
Verna kissé eltolta magától Richardot, hogy mélyen a szemébe nézhessen.
-Mi a baj?
Richard megrázta a fejét.
- Csak rosszul vagyok a rengeteg nyomorúságtól. Jó lenne, ha véget érne már ez a rémálom!
Verna lágyan elmosolyodott.
- Épp most mutattad meg, hogyan sikerülhet ezt elérnünk.
- Te milyen szerepet szánsz magadnak ebben, Rahl Nagyúr? - szólalt meg a tábornok, amikor Richard elfordult Vernától - Remélem, nem baj, hogy megkérdeztem.
Richard sóhajtva próbált az elıttük álló feladatra koncentrálni, s így végre elhalványult fejében a látomás szörnyő emléke.
- Attól tartok, komoly veszély fenyegeti a mágiát. A Birodalmi Rend csak az egyik elhárítandó fenyegetés.
Meiffert tábornok elkomorodott.
- Mi ez a veszély?
Richard nem akart mindent részletesen elmondani, ezért megpróbálta röviden összefoglalni.
- A nı, aki téged tábornokká nevezett ki, eltőnt. A Sötétség Nıvérei elrabolták. A férfi zavartan kérdezett vissza.
- Aki engem kinevezett? - Hunyorogva próbált emlékezni. - Nem tudom felidézni...
- Amiatt nem emlékszel, ami a mágiával történik. A tábornok és Verna egymásra nézett.
- Kahlan, a Rahl Nagyúr felesége nevezett ki tábornoknak, Benjámin - szólt közbe Cara. - A férfi most már nem értetlenül, hanem egyenesen döbbenten nézett rájuk. - Cara megvonta a vállát. - Hosszú történet, majd máskor elmeséljük - tette hozzá, miközben a férfi vállára tette a kezét. - Senki nem emlékszik rá, csak a Rahl Nagyúr. Egy varázslat miatt felejtettük el, amit Futótőznek hívnak.
- Futótőz? - kérdezte Verna gyanakvással a hangjában. - És kik voltak azok a Nıvérek?
- Ulicia Nıvér és a többi tanár - felelte Nicci. - Találtak egyısi varázslatot, amit Futótőznek hívnak, és beindították.
Verna hővös pillantást vetett Niccire.
- Te biztosan tudod, milyen bajkeverık ezek, hiszen te is közéjük tartoztál.
- Igen - felelte fáradtan Nicci -, te pedig elraboltad Richardot, hogy magaddal vidd a Próféták Palotájába.
Ha nem tetted volna, nem kellett volna lerombolnia a nagy Határt, és a Birodalmi Rend még mindig az Óvilágban lenne. Ha vádaskodni akarsz, hát vádaskodjunk! Ha te nem viszed oda Richardot, soha nem találkozott volna a Sötétség Nıvéreivel.
Verna szorosan összezárta az ajkait. Richard már ismerte ezt a nézését, tudta, mi következik.
- Na jó - szólt közbe csendesen, mielıtt a két nı folytathatta volna a vitát. Mind azt tettük, amit akkor helyesnek gondoltunk. Én is számos hibát követtem el. A múlton nem tudunk változtatni, koncentráljunk hát a jövıre!
Verna grimaszolt egyet, amibıl egyértelmő volt, hogy szívesen folytatná a vitát, de annál okosabbnak tartja magát.
- Igazad van.
- Persze, hogy igaza van - erısítette meg Cara. - Hiszenı a Rahl Nagyúr.
Verna, tıle szokatlan módon, elmosolyodott.
- Így van, Cara. És eljött, hogy beteljesítse a próféciát, még ha nem is állt szándékában.
- Nem - mondott ellent Richard. - Azért jöttem, hogy segítsek megmenteni magunkat. Ennek még nincs vége, a prófécia pedig, amelyre célzói, teljesen más jelentéssel bír.
Verna ismét felöltötte a gyanakvó arckifejezést.
- Miféle jelentéssel?
- Most nincs idım részletesen elmagyarázni. Vissza kell mennem, mert tudnom kell, vajon sikerült-e Zeddnek és a többieknek elıállni valami megoldással.
- A feleségeddel kapcsolatban, Rahl Nagyúr?
- Igen, tábornok, de ennél sokkal bonyolultabb a helyzet. Más dolgok is történnek. A mágiával alapvetı bajok vannak.
- Például? - erısködött Verna. Richard merın a szemébe nézett.
- Tudnod kell, hogy a Harmóniák megfertızték az élık világát. A Mágia pusztul. Egyes részei már el is tőntek. Nem lehet tudni, mennyi megy még veszendıbe és milyen hamar. Vissza kell mennünk, hogy megállíthassuk. Ann is ott van meg Nathan, hogy Zedd-del együtt megpróbáljanak megoldást találni. Mielıtt Verna újabb kérdések áradatát zúdíthatta volna rá, Richard ismét a tábornokhoz fordult.
- Még egy utolsó dolog. Most, hogy szélnek eresztjük a sereget, Jagang megpróbálja majd bevenni a Népek Palotáját.
Meiffert tábornok megvakarta a fejét és gondolkodott. - Igen, így van felnézett -, de a palota magasan a szikla tetején van. Csak két út vezet fel oda: az egyik egy keskeny út, melyet egy felvonóhíd zár el, a másik a belsı folyosókon halad. Ha a nagy kapukat bezárjuk, arra nem mehet senki, az út pedig alkalmatlan egy esetleges fegyveres támadásra. Mindazonáltal - folytatta
-, csak a biztonság kedvéért, azt javaslom, küldjünk fel néhányat erısítésképpen a legjobb embereink közül. Ha mi mind délre megyünk, Trimack fıparancsnoknak és az Elsı Védelmi Vonal katonáinak, egymaguknak kell szembenézni Jagang teljes hadseregével. Persze, ostrom a palota ellen? Kétkedve rázta a fejét. - Az a hely bevehetetlen.
- Jaganggal vannak mágiahasználók - emlékeztette Cara. - És ne felejtsd el, Rahl Nagyúr, hogy a Nıvérek már jutottak be korábban is a palotába! Emlékszel?
Mielıtt Richard válaszolhatott volna, Verna megragadta a karját, s bosszúsan maga felé fordította. - És mi késztette a Nıvéreket, hogy elindítsák ezt a Futótőz nevő varázslatot?
- Az volt a céljuk, hogy mindenki elfelejtse Kahlant.
- De mire jó az? Richard felsóhajtott.
- Ulicia Nıvér be akarta juttatni Kahlant a Népek Palotájába, hogy ellopja Orden Szelencéit. A Futótőz varázstól az ember, akit elfelejtettek, olyan, mintha láthatatlan lenne. Senki sem emlékszik rá, hogy bement és elvitte a Szelencéket az Élet Kertjébıl.
- Elvitte a Szelencéket... - Verna döbbenten pislogott.
- De miért?
- Ulicia Nıvér mőködésbe hoztaıket - válaszolt Nicci.
- Drága Teremtım! - Verna a kezébe temette a fejét.
- Figyelmeztetem a Nıvéreket, akiket ott hagyok.
- Lehet, hogy jobb lenne, ha te is odamennél - javasolta Richard, miközben az erıs szélben néha szinte vízszintesen záporozó esıt figyelte. - A palota nem eshet el. Az Óvilágban káoszt teremteni egy kis varázslással nem okozhat gondot a Nıvéreknek, viszont megvédeni a palotát Jagang hordájától és a velük lévı Tehetséggel bíróktól már annál inkább nagyobb feladat.
- Lehet, hogy igazad van - ismerte el a nı, miközben egy hullámos, szélfútta hajtincset elsimított az arcából.
- Én pedig meglátom, mit tehetek, hogy megállítsuk Uliciát és a Sötétség Nıvéreit. - Richard Niccire, Carára, majd az esıben dolgukra igyekvı katonákra pillantott. - Vissza kell mennem.
Meiffert tábornok a szívére szorította az öklét. - Mi leszünk az acél az acél ellen, Rahl Nagyúr, hogy te lehess a mágia a mágia ellen.
Verna megérintette Richard arcát, a szeme könnyben úszott.
- Vigyázz magadra, Richard, szükségünk van rád! A férfi bólintott, és melegen a nıre mosolygott. Ez a mosoly többet mondott minden szónál. Meiffert tábornok Cara dereka köré fonta a karját.
- Elkísérhetlek benneteket a lovakhoz? Cara csábosán rámosolygott.
- Azt hiszem, ez kiváló ötlet.
Nicci összébb húzta a köpenye csuklyáját, amint kiléptek az esıbe. Gyanakvóan Richardra nézett.
- Honnan jutott eszedbe ez a fantom légió kifejezés?
Richard a lány hátára tette a kezét.
- Shota adta az ötletet, amikor azt mondta, nem kellene fantomokat kergetnem. Azért használta ezt a szót, mert egy fantomot nem lehet megtalálni, elkapni, márpedig én azt akarom, hogy ezek a katonák ilyenek legyenek.
Nicci gyengéden a férfi vállára tette a kezét, miközben a lovak felé igyekeztek.
- Helyesen tetted, Richard.
A férfi szeme szomorúságot tükrözött.
8. FEJEZET
Rachel ásított egyet. Erre Violet, szinte a semmib ıl, ott termett, és úgy szájon vágta, hogy a kislány leesett a kırıl, amin ült.
Rachel feltápászkodott, egyik kezét az arcára szorította, hátha attól enyhül a fájdalom, miközben pislogva próbálta visszanyerni elhomályosult látását. Violet elégedetten fordult vissza a munkájához.
Rachel annyira kimerült volt a folyamatos nem alvástól, hogy nem figyelt eléggé. A pofon így teljesen váratlanul érte. Könnyezett a szeme a fájdalomtól, de tudta, jobb, ha nem szólal meg, nem szabad elárulnia, mit érez.
- Ásítani finoman szólva udvariatlanság. - Violet feje még kövérebbnek tőnt, ahogy a válla felett hátrafelé bámult. - Ha nem viselkedsz rendesen, legközelebb megkóstoltatom veled a korbácsomat.
- Igen, Violet királynı - válaszolt alázatos hangon Rachel. Tudta jól, hogy Violet nem szokott a levegıbe beszélni.
Annyira fáradt volt, hogy alig tudta nyitva tartani a szemét. Régen névlegesen Violet játszótársa volt, de most úgy kezelte, mintha csak egy tárgy lenne, amelyen kiélheti kegyetlen hajlamait.
Violet csak a bosszúnak élt. Éjjelente egy vasszerkezetbe csíptette Rachel nyelvét. Rémületes procedúra volt. Egy madárcsırszerő, két lapos vasnyelvbıl álló szerkezetet erısítettek rá, majd az állkapcsát leszorították.
Rachel megtanulta, ha ellenáll, még ráadásul meg is verik, és azırök durva fogók közé szorítva mégis ráteszik a nyelvére a csipeszt, nem tudja hová rejteni. Miután ezt felhelyezték, a vasmaszkot, amelynek a

szerkezet része volt, a fejére csatolták, hogy ne tudja a nyelvét megmozdítani. Rachel így képtelen volt megszólalni, még nyelni is alig. Violet azután bezárta ıt egész éjszakára a régi vasdobozába. Azt mondta, szeretné, ha Rachel is megtanulná, milyen a fájdalmas a némaság.

Valóban fájdalmas volt. Úgy érezte, eszét veszti a ketrecben ezzel a szörny ő szerkezettel a fején. Amikor elıször tették ezt vele, a fájdalomtól és bezártságtól rémülten csak sikított és sikított. Violet erre kacagva rádobott egy pokrócot a ládára, hogy ne zavarja a zaj. A sírástól és sikítástól a szerkezet mélyen a húsába vágott, a nyelve lüktetni és vérezni kezdett.

Végül csak azért hagyta abba a sírást, mert Violet a ketrece réséhez dugta a fejét, majd megfenyegette, hogy ha nem marad csendben, odahívja Hatot, aki majd tényleg kivágja a nyelvét. A kislány tudta, hogy a boszorkány meg is tenné, ha Violet arra kéri.

Azután már nem sikítozott. Csendben összekucorodott apró fém börtönében és megpróbálta felidézni mindazt, amire Chase tanította. Ettıl végre megnyugodott.

Chase azt tanácsolta volna, hogy próbáljon meg elfelejtkezni jelenlegi szorult helyzetérıl, de éberen figyeljen, mikor jön el az alkalom a szökésre. Arra tanította, hogy figyelje meg az emberek viselkedését, és amikor nem figyelnek, vegye észre a lehetıséget a menekülésre. Erre gondolt éjszaka a börtönében, amikor álmatlanul várta, hogy eljöjjön a reggel, azırök kivegyék onnan, és levegyék a pecket a szájáról.

Rachel enni sem nagyon tudott, annyira fájt a nyelve, nem mintha túl sok ennivalót kapott volna. Minden reggel, amikor a csipeszt leszedték, még órákon át fájdalmasan lüktetett az egész szája, hiszen egész éjjel tátva volt. Ha pedig végre tudott enni, mindennek fémes
íze volt. A beszéd is fájdalmat okozott, ezért csak akkor szólalt meg, ha Violet kérdezett valamit,ı pedig látva, mennyire kerüli a kislány a beszédet, csak elégedetten mosolygott, és azı kis némájának nevezte.
Rachel nyomorultul érezte magát. Chase meghalt,ı pedig ki van szolgáltatva ennek a gonosz nıszemélynek.
Állandóan Chase-t siratta, majd meghasadt a szíve érte. A fájdalom, a magány, úgy tőnt, most már soha nem ér véget. Amikor Violet nem vett rajzórákat, és nem is parancsolgatott az embereinek, nem evett, és nem az ékszereit vagy a ruháit próbálgatta, azzal szórakoztatta magát, hogy Rachelt kínozta. Volt, hogy emlékeztetni akarta arra, amikor régen egy piszkavassal fenyegette meg, ezért a csuklójánál megragadta a kislány kezét és forró parazsat tett a karjára. Mindezek ellenére Rachel számára a legnagyobb szenvedést Chase hiánya okozta. Ha Chase nem él, neki már úgyis minden mindegy.
Violet azt magyarázta, hogy meg kell fegyelmeznie Rachelt a sok szörnyőség miatt, amit a kislány a múltban elkövetett. Nyelve elvesztéséért isıt okolta. Azt mondta, nagyon hosszú idıbe telik majd, mire Rachel bocsánatot nyer a borzalmas tettei és az engedetlensége miatt, hogy megszökött a kastélyból. A szökését szégyenletes hálátlanságnak tartotta, pedig - ahogy mondta ı nagylelkően befogadta. Órákon át képes volt ecsetelni, mi mindent tettek érte a nincstelen árváért ı és az anyja, pedig csak egy hálátlan lelenc. Rachel gyanította, hogy ha egyszer belefárad a kínzásába, egyszerően megöleti. Nem egyszer hallotta már Violetet, amint foglyokat fıbenjáró bőneikért halálra ítélt. Ha valaki felbosszantotta, vagy Hat szerint veszélyt jelentett a koronára, Violet azonnal elrendelte a kivégzését. Ha a halálraítélt nyíltan kétségbe merte vonni ezt a jogát, Violet parancsára azırök még meg is kínozták elıtte. Néha el is ment, hogy végignézze, és meggyızıdjön róla, az illetı lassú és fájdalmas halállal lakol. Rachel még emlékezett azokra az idıkre, amikor Milena királynı rendelte el a kivégzéseket, és Violet eljárt ezekre. Játszótársaként Rachelnek is vele kellett mennie, de mindig eltakarta a szemét, hogy ne kelljen látnia a borzalmas jelenetet; de Violet soha nem tett ilyet. Hat egész besúgó hálózatot állított fel. Az emberek titokban feljelenthették azokat, akik rosszat mondtak a királynıre. Azt mondta Violetnek, hogy a feljelentıket meg kell jutalmazni a hőségükért, Violet pedig nagylelkően fizetett az árulók neveiért.
Amióta Rachel utoljára látta, Violet nagyon megkedvelte a kínzást, egyre jobban élvezte. Hat gyakran emlegette, hogy a fájdalom milyen jó tanár, Violetnek pedig nagyon is tetszett a gondolat, hogy irányíthatja mások életét, hogy egyetlen szavával bárkinek szenvedést okozhat.
Ugyanakkor szörnyen gyanakvóvá is vált. Haton kívül már senkiben sem bízott. A legtöbb hőbéresében, akiket egyszerően csak senkiknek nevezett, szintén kételkedett. Rachelnek eszébe jutott, hogyıt is kis senkinek hívta. Amikor még Rachel a kastélyban élt, az emberek vigyáztak, nehogy valakivel összetőzésbe kerüljenek, szinte lábujjhegyen jártak. Milena királynıtıl mindenki rettegett, még pedig jó okkal, mégis gyakran mosolyogtak, még nevettek is. A mosónık pletykálkodtak, a szakácsok néha furcsa arcokat mintáztak az ételekbıl, a takarítók gyakran fütyörésztek munka közben, és a katonák is gyakran meséltek vicceket egymásnak, amikor éjszaka a folyosókon ırködtek.
Most mindenki csendben remegett, ha Violet királynı vagy Hat megjelent. Senki, sem a mosónık, sem a
szakácsok vagy a katonák, senki sem mosolygott, pláne nem nevetett. Mindannyian ijedt képpel siettek a dolgukra.
A légkör most állandóan vészterhes volt a kastélyban, mindenki attól rettegett, hogy véletlen felfigyelnek rá. Ha tehették kitértek a királynı és sötét tanácsadója elıl. Legalább annyira féltek Hattól, mint Violettıl. Ha Hat felöltötte üres, furcsa, kígyószerő mosolyát, az emberek tágra nyílt szemekkel megdermedtek, miközben izzadság gyöngyözött a homlokukon, majd megkönnyebbülten nyeltek egy nagyot, ha elment mellettük.
- Ide! - hangzott Hat utasítása.
- Mi az, hogy ide? - kérdezte Violet, miközben egy kenyérdarabot majszolt. Rachel megint elhelyezkedett a kövön, ahol eddig ült, de figyelmeztette magát, hogy jobban kell figyelnie. A pofont annak köszönhette, hogy unatkozott, ezért elfeledkezett magáról.
Nem! Nem így van. Violet hibája. Chase azt mondta neki, hogy mások hibáját nem szabad magára vennie. Chase... A szíve fájdalmasan megdobbant, ahogy eszébe jutott. Gyorsan el kellett terelnie a gondolatait, nehogy sírni kezdjen. Semmit sem csinálhatott Violet engedélye nélkül. Sírnia sem lehetett.
- Ide rajzold! - ismételte meg Hat eltúlzott türelemmel. Amikor azonban Violet továbbra is értetlenül bámult rá, Hat egyik hosszú ujjával a képre mutatott a barlang falán, melyet megvilágítottak a fáklyák. - Mi hiányzik innen? Violet közelebb hajolt és a mővét szemlélte.
- Hát...
- Hol a nap?
- Nos - válaszolta kényeskedve Violet, miközben kihúzta magát, majd egyik ujjával a sárga korongra bökött -, itt van. Vagy talán nem látod, hogy ez a nap? Hat egy pillanatra rámeredt.
- Természetesen felismerem a napot, királynım. - Üres mosolya visszatért. - De hol helyezkedik el az égen?
Violet az ajkához ütögette a krétát.
- Az égen?
- Igen. Hol helyezkedik el az égen? Fent? - Hat felfelé húzta az ujját. - Ez a nap fent van az égen? Dél van?
- Nem, persze, hogy nem - tudod, hogy nem lehet dél. Késı délutánnak kell lennie. Neked tudnod kell.
- Igazán? És honnan kellene tudnunk? Hiszen az nem számít, hogy én tudom, minek kellene a rajzon lennie. A rajznak kell elárulnia. Nem nekem kell azt megmondanom, ugyebár.
- Igen, igazad van - ismerte el Violet. Hat ismét elhúzta az ujját a nap alatt.
- Akkor tehát mi hiányzik innen?
- Mi is hiányzik? - motyogta Violet. - Meg van!
- Gyorsan húzott egy vízszintes vonalat oda, ahová Hat ujja mutatott. - A horizont. Azzal kell rögzítenünk a napszakot. Ezt már mondtad, csak kiment a fejembıl.
- Elgondolkozva Hatra nézett. - Túl sok mindent kell megjegyeznem. Nem könnyő mindent észben tartani.
Hat arcára fagyott a mosoly.
- Hát persze, királynım. Ne haragudj, hogy elfelejtettem, nekem is milyen nehéz volt annak idején!
A rajz, amelyen Violet dolgozott, sokkal bonyolultabb volt, mint bármelyik másik a barlangban található számos rajz közül, de Hat mindig segített, hogy a megfelelı dolgot a megfelelı idıben megrajzolja.
Violet megfenyegette a krétával.
- Azért nem árt, ha észben tartod! Hat lassan összekulcsolta az ujjait.
-Úgy lesz, királynım. - Lebiggyesztette az ajkát, majd elfordult Violettıl és ismét a falon lévı festményt kezdte tanulmányozni.
- Most pedig ehhez a területhez szükségünk lesz a csillagtérképre. Késıbb majd pontosan elmagyarázom, miért, ha szeretnéd, de most csak hagy mutassak annyit, amennyi feltétlenül szükséges. - Violet oda nézett, ahová Hat mutatott, és vállat vont.
- Rendben. - Azzal tovább majszolta a kenyérdarabot.
Hat kinyitott egy kis mérető könyvet. Violet közelebb hajolt, hunyorognia kellett a gyér fényben. Hat hosszú körmével megütögette az egyik oldalt. Violet még mindig az ennivalót ropogtatta.
- Látod az oldalszöget? Emlékszel, mit mondtam, hogyan határozzuk meg a csillag pozícióját a horizont segítségével?
- Igen... - Violet elhúzta a szót, mintha tényleg tudná, mirıl beszél Hat. - Tehát ebbıl a szögbıl kell kiindulni, itt. Így van?
- Igen, így. Ez az egész rajz alapja, ez köti össze a részeket.
Violet bólintott. - Illetve ez köti a rajzot hozzá... - folytatta elgondolkozva.
- Valóban. Ez a kapcsolat az egyik olyan elem, amelyik végül az egészet térben elhelyezi. Ettıl annyira fontos a horizont. Az rögzíti a szöget. Enélkül az egész a levegıben lebeg.
Violet ismét bólintott.
- Azt hiszem, már értem, miért kell kapcsolódniuk. Ha a kapcsolatot nem rögzítjük - felegyenesedett, majd a félkörben felfestett szimbólumokra mutatott
- akkor nem határozzuk meg a történés idejét. Lehet holnap, ma vagy akár több év múlva.
Hat ravaszul elmosolyodott.
- Pontosan.
Violet roppant büszke volt magára.
- De honnan tudjuk, hogy milyen szimbólumokat és hová kell rajzolnunk? Honnan tudod, hogy pont oda kell tenni, ahová rajzoltattad velem? Hat türelmesen vett egy nagy levegıt.
- Megtaníthatnám elıször, de az legalább húsz évig tartana. Nem hiszem, hogy ilyen sokáig akarnál várni a bosszúval.
Violet tekintete elsötétült.
- Valóban nem.
- Akkor azt javaslom, válasszuk a rövidebb utat, én meg majd segítek néhány dologban, úgy hamarabb végzünk.
Violet összeszorította a száját.
- Rendben van.
- Az alapokat tudod, királynım, és ezzel egyelıre nagyon jól boldogulsz. Biztosíthatlak, hogy bár segítek néhány bonyolultabb dolognál, a te tehetséged nélkül nem mennénk semmire. Nélküled nem tudnám elkészíteni a rajzot. Violet olyan elégedetten mosolygott, mint egy eminens kisdiák. Vetett még egy pillantást a könyvbe, amelyet Hat tartott, majd ismét a falhoz fordult, hogy folytassa a könyvben látott elemek megrajzolását.
Rachelt teljesen meglepte, milyen jól rajzol Violet. A barlang fala a bejárattól szinte végig, a legmélyéig, ahol most dolgoztak, tele volt festményekkel, szinte alig maradt üres hely. Némelyik úgy nézett ki, mintha beszorították volna két korábbi közé. Néhány rajzot meglehetısen igényesen készítettek el, kidolgozták a részleteket, árnyékolták, a többség azonban nagyon egyszerő rajz volt, mely csontokat, holtakat, kígyókat vagy egyéb állatokat ábrázolt. Jó pár olyan kép volt, melyen az ábrázolt alakok halálfejes pohárból ittak. Az egyiken egy kis pálcikaember - egy nı - éppen
egy égı házból szaladt kifelé, miközbenıt is lángok borították. Egy másikon egy kígyó harapott egy férfi bokájába. Sok olyan is volt, melyekre koporsót vagy sírokat rajzoltak. Egy dolog azonban mindegyikben közös volt: borzalmas dolgokat ábrázoltak.
Nem volt viszont egyetlenegy olyan rajz sem, amely bonyolultságában és kidolgozottságában akár csak megközelítette volna azt, amelyen Violet dolgozott.
A többi kép ritkán ábrázolt életnagyságú alakokat, és akkor is csak egy-két részlet látszott mellettük, mint például egy zuhanó kı, vagy egy rájuk taposó ló, a méretük pedig legfeljebb néhány hüvelyk volt. Violet rajza azonban jó pár láb magasan a fal aljától a tetejéig, ameddig csak Violet elérte, hosszában pedig a barlang mélyéig nyúlt. Violet az egészet egyedül rajzolta, persze Hat irányításával.
Ami Rachelt a leginkább megrémítette az volt, hogy miután Violet már jó ideje dolgozott a képen, és mindenféle csillagokat, formulákat, diagramokat és furcsa, bonyolult jeleket rajzolt rá, a közepére egy férfi alakját kezdte megfesteni. Ez a férfi pedig nem volt más, mint Richard. Violet rajza semelyik másik barlangbeli rajzra sem hasonlított. Mindegyik eltörpült mellette. Azokon egyszerő, nyilvánvaló, könnyen érthetı dolgok látszottak, mint egy viharfelhı, cikk-cakkos villámokkal, vagy egy fogait vicsorító farkas, esetleg egy szívét markoló alak, és még ezek sem igen tartalmaztak különösebb részleteket. Violeté ellenben nagyon is zsúfolt volt. Rengeteg számot, ábrát, idegen nyelveken írt szavakat, precíz szögben elhelyezett diagramokat is rajzolt rá. Amikor a lány a furcsa geometriai szimbólumokat helyezte el, Hat közelrıl figyelte, koncentrált, és minden egyes vonal
esetében suttogva irányította vagy kijavította, ha Violet nem a megfelelı helyre akarta tenni a krétát, nehogy valamelyik részlet rossz helyre essen. Egyik alkalommal Hat szörnyen megijedt, elkapta Violet csuklóját, majd a helyes

irányba állította. őViolet képén a színek is különösek voltak. A többi barlangbeli kép egyszer krétarajz volt, Violetén zöld fák, kék víz, sárga nap és vörös felhık voltak. Néhány részlet teljesen fehér volt, míg mások élénk színőek, de a színük meghatározott rendet mutatott.

Ami még furcsább volt benne, hogy amikor elhagyták a barlangot és Rachel visszanézett, látta, hogy a rajz néhány részlete világít a sötétben. Nem a kréta volt ilyen, mert ugyanaz a kréta más helyeken nem váltotta ki ezt a hatást.

Az egyik szimbólum egy része ugyanígy fénylett. Egy fura arcot ábrázolt, mely bonyolult ábrák tengerébıl bukkant elı. A fáklya fényében azonban csak a tekervényes vonalak látszottak. Meghatározhatatlan volt, hogyan alakult ki ezekbıl az arc, csak a sötétben bontakoztak ki a körvonalai. Rábámult, követte a tekintetével, mintha figyelné, ahogy elhagyja a barlangot.

Mégis Richard képmásától verte ki leginkább a verejték. Annyira hasonlított rá, hogy már az arcát is elég volt látnia, hogy felismerje.
Elképesztı volt látni, milyen tehetséges Violet. Persze olyan részleteket is megrajzolt, amelyek egyértelmően utaltak rá, hogy az ábrázolt alak Richard. Nagyon alaposan megrajzolta a fekete ruháját a szélén végigfutó titokzatos alakzatokkal, épp úgy, ahogy Rachel emlékezett rá. Hat nagyon részletesen elmondta, hogyan készítse el ezeket. A képen Richard az arany köpenyét is viselte, mely mögötte úszott a levegıben. Minden irányból hullámos vonalakkal borított színes területek
vették körül, melyekrıl Hat azt mondta, ezek alkotják a férfi auráját. Mindegyiket külön formulák kötötték Richardhoz. Hat elmondása szerint a végén majd ezeket összehúzzák, hogy létrejöjjön a gát. Rachel nem tudta, ez mit jelenthet, de az nyilvánvaló volt, hogy Violet számára valami nagyon fontosat.
Hat erre a részre különösen büszke volt. Néha képes volt órákon át bámulni.
A képen Richardnál volt az Igazság Kardja, de haloványan látszott csak, mintha ott is volna, meg nem is. Ahogy Violet megrajzolta, mintha azt akarta volna kifejezni, hogy szinte a férfinek része a Kard, ahogy a kezébe fogta, keresztben a melléhez tartva, mégis a haloványsága azt sugallta, valójában még sincs a kezében. Violet sokat küszködött vele, hogy sikerüljön elérnie ezt a hatást. Hat többször is újrarajzoltatta, mert - ahogy mondta -, túl anyagszerőre sikerült.
Rachel csodálkozott, hogy a Karddal együtt ábrázolták, mert tudta, hogy Sámuel elvette tıle, mégis annyira helyénvalónak tetszett, hogy nála van. Lehet, hogy Hat is ezért akarta így.
Violet kissé hátrább lépett, és a képet méregette. Hat olyan elmélyülten vette szemügyre, mintha egyedül lenne. Próbaképpen elırenyúlt, hogy megérintse a vonalakat Richard körül.
- Mikor kötjük majd ezeket össze? - kérdezte Violet.
Hat lassan végighúzta az ujját a formulákon. Némelyik vonal szikrázni vagy fényleni kezdett, ahogy hozzáért.
- Hamarosan - suttogta.
9. FEJEZET
- Rahl Nagyúr!
Berdine rohant Richard után lélekszakadva, és szó szerint a nyakába ugrott. Karjával és a lábával átfogta, úgy lógott rajta. A hirtelen lökéstıl szinte kiszorult a levegı Richard tüdejébıl. A lány hosszú copfja a férfi köré tekeredett. Richard kissé megtántorodott, ezért átölelte, nehogy leessen, bár úgy kapaszkodott, hogy úgy tőnt, nem szorul segítségre.

Richard még mókust sem látott ilyen ügyesen ugrani. Tengernyi baja ellenére mosolyogva fogadta a lány túláradó örömét. Ki hitte volna, hogy egy Mord-Sith lehet ilyen spontánul boldog, akár egy kislány?

Berdine kissé hátrad ılt, de nem engedte el, és vigyorgott. Cara-ra pillantott, aki mérgesen figyelte. - Még mindig engem szeret a legjobban. Érzem!
Cara csak a szemét forgatta.
Richard a derekánál fogva megemelte, hogy letehesse. Alacsonyabb volt, mint a legtöbb Mord-Sith, akit Richard ismert, ugyanakkor érzékibb és sokkal elevenebb is. A nyílt érzékiség és a csintalan játékosság lebilincselı elegye. A Mord-Sith-ekre jellemzı módon azonban a gyermeki kíváncsiság csillogó felszíne alatt nála is ott lapult a kegyetlen erıszak. Nyíltan és szenvedélyesen szerette Richardot, de becsületes, ártatlan, baráti módon.
- Örül a szívem, hogy láthatlak, Berdine. Hogy vagy?
A lány megütközve nézett rá.
- Rahl Nagyúr, én Mord-Sith vagyok. Szerinted, hogy vagyok?
- Bajban, mint mindig - szőrte a foga között Richard.
A lány mosolyogva vette tudomásul a megjegyzést.
- Hallottuk, hogy jártál már itt korábban, de akkor nem sikerült találkoznunk. Ezzel együtt már kétszer kerültük el egymást. Nem akartam, hogy megint eltőnj anélkül, hogy láthatnálak. Annyi mindenrıl kellene beszélnünk, hogy azt sem tudom, hol kezdjem.
Richard végignézett a gazdagon erezett márvánnyal berakott széles, fekete gránitfolyosón, és látta, hogy egy csapat katona igyekszik feléjük. Felettük az esı hangosan kopogott a tetıablakon, csak gyenge szürkés fény szőrıdött a folyosóra, ami meglepıen fényesen tükrözıdött a katonák fényes mellvértjein. Mindannyiuk övén félhold alakú szekercék, kardok és hosszú kések lógtak. Néhányan íjpuskákkal is felszerelkeztek, melyeket felajzva, lövésre készen

tartottak. Ezek a katonák fekete keszty őt viseltek, amely egyértelmően ımegkülönböztetteıket a többiektıl. A nyílpuskába halálos veszedelmet tükröz vörös végő nyílvesszıt helyeztek.
A folyosókon rengeteg ember járkált. Olyanok, akik itt éltek és dolgoztak, de kereskedık is, akik azért érkeztek, hogy vásároljanak, vagy itt adják el a portékájukat. Mindannyian elhátráltak az érkezı katonák elıl, Richardot pedig kíváncsian, de lopva méregették. Ha Richard feléjük nézett, gyorsan lesütötték a tekintetüket, meghajtották a fejüket, néhányan még térdre is borultak. Richard rájuk mosolygott, megpróbálta oldani a feszültséget.
Ritka esemény volt mostanában, hogy a Rahl Nagyúr ellátogasson a palotába. Nem hibáztathattaıket a kíváncsiságukért. Fekete színő varázsló öltözékében, arany palástjával, nehéz volt, nem észrevenni. Mégsem tudott otthonaként gondolni erre a helyre. A szíve mélyén a hartlandi erdık után vágyódott. Ott nıtt fel,
az oszlop magas fák közt, ezek a kıoszlopok idegenek voltak számára.

Trimack f ıparancsnok, a Népek Palotájában az Elsı Védelmi Vonal vezére megállt elıtte, és a mellkasát védı bırpáncélra szorított ököllel szalutált. A fémek csengése elhalt, ahogy a tucatnyi katona megállt mögötte, és vele együtt tisztelgett. Ezek a férfiak, folyamatosan a folyosókon járıröztek, minden arra járót szemügyre vettek, és a Rahl Nagyúr személyes testırei voltak, haı a palotában tartózkodott. Cara-t mindannyian megismerték, és most Niccit méregették, aki Richard mellett állt.İk voltak az acélgyőrő, akik azért szolgáltak, hogy minden veszélyt elhárítsanak, amely a Rahl Nagyurat fenyegetheti. Azért választottákıket az Elsı Védelmi Vonalba, mertık voltak a D'Harai sereg legrátermettebb és leghőségesebb katonái.

A parancsnok, miután tisztelgett, meghajlott Cara és Richard el ıtt.
- Rahl Nagyúr, nagyon örülünk, hogy végre itthon üdvözölhetünk.
- Attól tartok, Trimack fıparancsnok, csak rövid ideig maradhatok. - Richard

Cara és Nicci felé intett. - Sürg ıs dolgunk van, és azonnal indulnunk kell. A parancsnokıszintén csalódottnak tőnt, bár nem lepte meg a válasz.
Felsóhajtott, majd úgy tőnt, eszébe jutott valamit, amitıl kissé felderült.
- Megtaláltad azt a nıt - a feleségedet -, aki az Élet Kertjében hagyta azt a
szobrot?
Richard szívébe hasított a fájdalom. Bőntudata újra feltámadt, hogy nem tesz
többet a megtalálása érdekében. Hogyan hagyhatta, hogy egyéb teendıi
akadályozzák a keresésében? Hogyan lehet bármi más fontosabb, mint hogy
megtalálja? Megpróbált nem gondolni a látomásra, amelyet Shota mutatott
neki. A dolgok jelen
állása szerint tulajdonképpen felfüggesztette a kutatást, pedig Kahlan volt
számára a legfontosabb. Persze nem szándékosan hagyta abba a keresését, de
most ez nem számított. Vissza kell térnie a Toronyba, hogy a megtalálásán
dolgozhasson.
Miközben mással volt elfoglalva, Kahlan akkor is mindig ott volt a tudata
mélyén. Egyfolytában azon gondolkodott, vajon hová vihette Ulicia Nıvér.
Most, hogy náluk voltak Orden Szelencéi, legalábbis a háromból kettı biztosan,
vajon hová mentek a Nıvérek? Mire készülhetnek? Ha rá tudna jönni, utánuk
mehetne.
Az is eszébe jutott, hogy A Megszámlált Árnyékok Könyvére is szükségük
van, ha a megfelelı Szelencét akarják kinyitni, tehát még az is lehetséges, hogy,
ha elegendıen hosszú ideig marad egy helyen, akkorık maguk jönnek el
hozzá, hiszen a könyv már csak azı memóriájában létezik. Tény, hogy, hacsak
nem akarnak kockáztatni, szükségük van a könyvre, márpedig Richard nem
hitte, hogy kockáztatnák a halhatatlanság elvesztését. Szükségük van a kulcsra,
ha nem akarnak rossz Szelencét kinyitni, a kulcs pedig nála van. Igaz, hogy
Kahlan is kell hozzá, de Richard tudása is elengedhetetlen.
Úgy érezte, csak úgy találhatja meg, ha megpróbál mindent megtudni, amit
csak lehet a Futótőzrıl és Orden Szelencéirıl. Ha ez sikerül, talán talál valamit
arra vonatkozólag, mi lehet a Nıvérek következı lépése. A könyvek, melyekre
ehhez szüksége volt, és azok, akik a legtapasztaltabbak voltak ezen a téren, a
Toronyban várták. Vissza kell mennie.
Trimack fıparancsnok várakozón nézte, felelnie kellett.
- Nem, sajnos még nem. Még mindig keressük, de nagyon köszönöm, hogy
megkérdezted.
Richardon kívül mindenki más elfelejtette Kahlant. Nem emlékeztek a
mosolyára, a lelke mélységeit tükrözı zöld szemére. Sokszor már szinte
számára is valószerőtlennek tetszett a létezése, mintha csakı találta volna ki
leghıbb kívánságainak megtestesítıjeként. Nagyon is megértette, hogy még
azok is, akik a legközelebb állnak hozzá, milyen nehezen birkóznak meg ezzel
a helyzettel.
- Nagyon sajnálom, Rahl Nagyúr. - A parancsnok a tömeget nézte, amely
ellepte a folyosókat. - Csak azt remélem, most nem újabb baj hírnökeként
érkeztél.
Most Richard sóhajtott egy nagyot. Hogyan is kezdje?
- Nos, ami azt illeti...
- A Birodalmi Rend D'Hara felé tart? - kérdezte a parancsnok.
Richard bólintott.
- Igen, sajnos. Röviden szólva az a helyzet, Fıparancsnok, hogy a hadseregnek
azt parancsoltam, ne ütközzön meg Jagang seregével egy végsı csatában, mert
a létszámfölényük olyan óriási, hogy semmi esélyünk a gyızelemre.
Értelmetlen mészárlás lenne csak az eredménye, de nem állíthatnánk meg
Jagangot, a végén a kezére jutna az egész Újvilág.
Trimack Fıparancsnok az egyik fehér forradást vakargatta az állán, amely
élénken elütött vöröses bırétıl.
- De van más választásunk, Rahl Nagyúr, mint megütközni az ellenséggel a
csatatéren?
Csendes szavai tanácsként hangzottak, tapasztalat szülte figyelmeztetés volt ez,
érezni lehetett belıle, hogy a parancsnok a kétségbeesés szélén áll. Richard egy
pillanatig hallgatta a folyosón járkáló emberek lépteinek zaját.
- Arra utasítottamıket, hogy azonnal induljanak, és támadják meg az Óvilágot.
- Richard égı tekintettel
nézett a parancsnok szemébe. — Háborút akartak, hát én lenyomom a
kívánságukat a torkukon, mert látni akarom, ahogy megfulladnak tıle. Néhány
katona szája tátva maradt a csodálkozástól, ahogy ezt meghallották, még a
parancsnok is meglepıdött, majd láthatóan elgondolkozott. Végül ravasz
kifejezés jelent meg az arcán. Kezdeti elképedése ellenére, egyre jobban tetszett
neki a dolog.
- Úgy hiszem ezek után az Elsı Védelmi Vonal feladata, hogy a
nyavalyásokat távol tartsa a palotától.
Richard a férfi szemébe nézett.
- Meg tudtok birkózni ezzel a feladattal? A parancsnok most már
mosolygott.
- Rahl Nagyúr, nem az én szerény tehetségemen múlik. Azıseid úgy építették meg ezt a helyet, hogy ne lehessen bevenni. - Az égbeszökı oszlopokra mutatott, azıket körülvevı falakra és erkélyekre. - A természetes
védelmen túl ez a hely minden Tehetséggel bíró erejét meggyengíti. Richard tudta, hogy a palotát egy olyan varázslatra építették, amely a Rahlok
erejét megsokszorozta, minden más, mágiával bíró ember Tehetségét azonban
szinte semmivé foszlatta. Az egész palota a varázsige alakját követte, melyet
Richard megértett, és ismerte a jelentését, a mintában rejlı szándékot. Sajnos a varázslat azok erejét is elszívta, akik azı oldalán álltak, Vernáét is.
Szüksége volt Vernára, hogy megvédhesse a palotát, de haıt és a Nıvéreket
elgyengíti a varázslat, akkor ez nem lesz egyszerő. Az vigasztalta csupán, hogy
bárki más is, aki megpróbál a palotába betörni, ugyanezzel a problémával
találja szembe magát, tehát nem lesz elınyben Vernával és a Nıvérekkel
szemben. Nem volt választási lehetısége, muszáj volt rájuk bíznia a feladatot.
- Erısítést és Nıvéreket is küldök Verna Prelátus vezetésével.
Trimack Fıparancsnok bólintott.
- Ismeremıt. Nagyon elszánt, amikor jó kedve van, és kibírhatatlan, amikor
rosszkedvő. Örülök, hogy mellettünk van, és nem a másik oldalon.
Richard nem bírta megállni, hogy ne mosolyogjon. A parancsnok tényleg jól
ismerte Vernát.
- Amint tudok, visszatérek. Addig is rád bízom a Népek Palotáját.
- A belsı kapukat lezárjuk.
- Tégy ahogy jónak látod, fıparancsnok!
- A nagy kapuk ugyanazzal az erıvel bírnak, mint a palota, kizárnak mindenféle
támadást. Az egyetlen probléma az, hogy így megszőnik a kereskedelem, ami
pedig a palota éltetı eleme... legalábbis békeidıben.
Richard a járókelıket figyelte, ahogy a dolgukra igyekeztek.
- Tekintve, hogy mi következik, egyébként is lehetetlen lenne folytatni a
kereskedelmet. Senki sem fog tudni átjönni az Azrith síkságon, az egész
Újvilágban lehetetlen lesz az utazás. Mindenütt megáll a kereskedelem. Hosszú
ostromra készüljetek!
A férfi megvonta a vállát.
- Az ellenség mindig is ezt csinálta. Csak várt, és megpróbált bennünket
kiéheztetni. Csakhogy ez lehetetlen. Ott kint az Azrith síkságonık halnak
elıbb éhen. Visszajössz valamikor Rahl Nagyúr, hogy segíts megvédeni a
palotát?
Richard megtörölte a száját.
- Nem tudom, mikor térek vissza, de jövök, ahogy tudok, megígérem. Most
azonban az új helyzetre kell koncentrálnom. Kivágjuk a Rend szívét, ahelyett,
hogy az izmait próbálnánk meg legyızni.
- Ha megostromolják a palotát közben, és te itt szeretnél lenni, hogy tudsz majd
bejönni?
- Nos, ezúttal nincs sárkányom, amin iderepülhetnék.
- A katonák csak pislogtak ezen a megállapításon,
Így Richard megköszörülte a torkát, és folytatta. - Ha szükséges, vissza tudok
jönni, úgy ahogy ma is jöttem, mágia segítségével, a Sliphben.
A parancsnok nem igazán értette, de további kérdések nélkül elfogadta Richard
válaszát.
- Most éppen arrafelé tartok, fıparancsnok, ha gondolod, elkísérhetsz minket, és megnézheted.
Látszott a parancsnokon, hogy megkönnyebbülten veszi tudomásul, engedik neki, hogy végezze a munkáját, ami a Rahl Nagyúr védelme. Richard karon fogta Berdine-t és elindult a folyosón, a katonák pedig legyezıszerően elhelyezkedtek, így alkottak védelmi vonalat körülöttük.
Berdine jóval alacsonyabb volt Richardnál, így a férfi kissé lehajolt, hogy ne kelljen felemelnie a hangját. - Tudnom kell néhány dolgot. Lefordítottad Kolo naplójának többi részét?
A lány úgy vigyorgott, mint egy szobalány, aki friss pletykát hallott.
- Igen, de néhány kijelentése miatt más könyvekbe is belenéztem, hogy jobban megérthessek mindent.
- Közelebb hajolt. - Olyan dolgokat fedeztem fel, amelyeket korábban, amikor együtt dolgoztunk a könyvön, nem vettünk észre. Csak a felszínt érintettük. „Nem is tudja, mennyire igaz!” - gondolta Richard. - Van ezek közül bármelyiknek köze Baraccus Elsı Varázslóhoz?
Berdine hirtelen megtorpant és rámeredt.
- Ezt meg honnan tudtad?
10. FEJEZET
Richard hátranyúlt, karon fogta Berdine-t, és magával húzta.
- Majd kés ıbb elmagyarázom, ha több idınk lesz. Mit írt Kolo Baraccusról a naplójában?
- Nos, amit Kolo írt, az a történetnek csak egy része. Kolo csak utalt rá, hogy mi történik. Én, hogy utána járjak, elkezdtem olvasni néhány könyvet, melyek a te magánkönyvtáradban voltak elzárva.
Richard még mindig nem szokott hozzá a gondolathoz, hogy Rahl Nagyúrként szabad bejárása volt ezekbe a könyvtárakba. El sem tudta képzelni, mekkora tudást képviselnek ezek a kötetek.
- Milyen könyveket? Berdine elıre mutatott.
- Az egyik éppen útba esik, a palota belsı részén van egy könyvtárban, ahová szinte senkit sem engednek be. Megmutatom. Egy része a központi helyekrıl szól.
Nicci, aki Richard másik oldalán próbált meg nem lemaradni, erre közelebb hajolt.
- Nathan is azt mondta, hogy ilyen központi helyekrıl olvasott valamit.
- Mint például? - kérdezte Richard.
Nicci kisimította hosszú szıke haját az arcából, és a hátára dobta.
- A központi helyek szigorúan titkos könyvtárak, melyeket még a Nagy Háború alatt illetve után hoztak létre, hogy megırizzék, de elzárják azokat a könyveket, melyeket túl veszélyesnek ítéltek. Ezekrıl a helyekrıl csak néhány kiválasztott tudott. Nathan szerint körülbelül fél tucat ilyen hely létezik.
- Pontosan — erısítette meg Berdine. Körülnézett, hogy meggyızıdjön róla, egyik katona sem áll hallótávolságon belül. - Rahl Nagyúr, találtam egy részt, melyben az állt, hogy ezeknek a helyeknek a hollétét egy próféciabeli Rahl nevével jelzik. Richard megállt. - Úgy érted, hogy egy sírkıre vésik a nevét? Berdine felhúzta a szemöldökét.
- Igen. A könyv szerint ezek a könyvtárak csontokkal vannak eltemetve. A prófécia alapján úgy vélték, hogy a jövıben egy Rahl Nagyúr majd megtalálja a könyveket, és ennek érdekében a nevét egy sírkıre írták.
- Caska-ban.
Berdine csettintett az ujjával.
- Igen, ez az a hely, amirıl olvastam. De honnan tudtad?
- Jártam ott. A nevem ott áll egy nagy kövön a temetıben.
- Jártál ott? Miért? Mit kerestél? Mit találtál?
- Egy könyvet - a Futótüzet. Az segített bizonyítani, hogy mi történt a feleségemmel.
Berdine Carára, majd Niccire pillantott, mielıtt újra Richardhoz fordult.
- Hallottam valamit arról, hogy feleséged van. Elıször azt hittem, csak valami ırült pletyka. Tehát mégis igaz?
Richard nagyot sóhajtott, miközben azırök győrőjében igyekeztek elıre a folyosón az arra járók tekintetétıl kísérve. Nem volt kedve elkezdeni magyarázni Berdine-nek, hogy a lány is ismerte Kahlant, ráadásul elég sok idıt töltöttek együtt.
- Igaz. - Csak ennyit mondott.
- Rahl Nagyúr, mi ez az egész? Richard elhessegette a kérdést.
- Hosszú történet, most nincs idım elmesélni. Inkább azt mondd el, mit tudtál meg ezekrıl a központi helyekrıl?
- Szóval - Berdine közelebb hajolt, amennyire a sietıs tempó ellenére tudott. Emlékszel, hogy Baraccus öngyilkos lett, miután visszatért a Szelek Templomából?
Richard a lányra nézett.
- Igen.
- Nos, volt ott valami a háttérben.
- Micsoda?
Berdine egy oldaljárathoz ért, melyet két lándzsás katonaırzött. Amikor észrevették Richardot és a kíséretét, öklüket a szívükhöz emelve oldalra léptek. Berdine kinyitotta a duplaszárnyas, fémmel megerısített ajtó egyik felét. Az ajtóra egy kert részletesen kidolgozott képét vésték. Az ajtó mögött egy mahagóni borítású kisebb folyosó nyílt. Teljesen üres volt. Ez volt a palota nagyközönség elıl elzárt részeinek bejárata.
- Még nem sikerült rájönnöm mindenre, de úgy gondolom, Baraccus csinált valamit, amíg a Szelek Templomában volt. - Berdine Richard szemébe nézett, hogy meggyızıdjön róla, a férfi figyel. - Valami nagyon fontosat. Richard bólintott, és követte Berdine-t az üres folyosón.
- Amikor Baraccus a Szelek Templomában volt, valahogy megpróbálta biztosítani, hogy én a Pusztító Mágia használatának képességével szülessek meg.
Ezúttal Nicci kapta el Richard karját. Megállította, hogy maga felé fordítsa.
- Micsoda? Honnan szeded ezt azırültséget? Richard csak pislogott a nı heves reakciója láttán.
- Shotától tudom.
- Ugyan, honnan tudhatna ilyesmit Shota?
Richard megvonta a vállát.
- Tudod, milyenek a boszorkányok. Az idı sodrásában látják a dolgokat. Valamennyit pedig én magam raktam össze az alapján, amit tudok. Niccit nem sikerült meggyıznie.
- De Baraccus miért akart volna ilyesmit tenni? Shota azt próbálja bemesélni neked, hogy ez a több ezer éve élt varázsló egyszer csak lement a Holtak Világába, s ha már ott volt, gondolt egyet, és tett róla, hogy egy Richard Rahl nevő valaki, aki majd három ezer év múlva születik meg, birtokolja a Pusztító Mágiát?
Richard szemrehányó pillantást vetett Niccire.
- Azért ennél kissé komplikáltabb a helyzet. Majdnem biztos vagyok benne, hogy a célja egy másik varázsló tettének ellensúlyozása volt. Ez a másik varázsló pedig nem más, mint Lothain. Emlékszel rá, Berdine?
- Persze.
- Lothain kém volt. Berdine meghökkent.
- Erre gyanakodott Kolo is, hogy titokban csak a kedvezı alkalomra várt. Nem hitte el, hogy Lothain megırült, pedig mindenki más ezt feltételezte. Akkoriban az a hír járta, hogy a munkájával járó feszültség és veszély olyan sok volt már a számára, hogy elvesztette a józan eszét. Kolo soha nem beszélt a többieknek a véleményérıl, mert attól tartott, nem hinnének neki, illetve mert többen azt sugalmazták, hogy Baraccus a kém.
Richard hitetlenkedve vágott közbe.
- Baraccus?! Ezırültség!
- Kolo is így vélte.
- Na és mit követett el ez a Lothain? - kérdezte Nicci erélyesen, hogy Richard figyelmét ismét a tárgyra, és a kérdés fontosságára irányítsa.
Richard a lány kék szemébe nézett. Ott nemcsak Niccit látta most, hanem a hatalmas varázslónıt is. Csodás vonásai, élénk tekintete, a hozzá főzıdı viszonya miatt, kitartó barátságáról nem is szólva, nem volt nehéz elfelejteni, hogy valójában olyan varázslónı, aki borzalmas dolgokat látott és tett korábban. Valószínőlegı volt a valaha élt leghatalmasabb varázslónı, nem lehetett figyelmen kívül hagyni az erejét.
Emellett Nicci mindenkinél jobban megérdemelte, hogy ismerje az igazságot. Nem mintha megpróbálta volna elhallgatni elıle - csak egyszerően nem volt ideje és lehetısége mindent megbeszélni vele. Bárcsak elmondta volna neki! Jobb lett volna, ha ismeri a nı véleményét, különösen, ami Baraccus titkos könyvtárát illeti, és azt a könyvet, amit Richardnak szánt, s amit a feleségére bízott, hogy rejtse el, amíg nem születik egy Harci Mágus, aki ismét az ügyük mellé áll.
Richard ismét sóhajtott. Egyszerően nem volt rá idı. Pedig nagyon is el akarta mondani neki az egészet, csak éppen olyankor, amikor meg is tudják beszélni a felmerülı kérdéseket is. Így hát úgy döntött, kihagyja a részleteket, és lényegre törıen összefoglalja, amit tud.
- Lothain az Óvilág kémje volt. Lehet, hogy elıre látta, nem lesznek képesek megnyerni a háborút, lehet, hogy csak óvintézkedésnek szánta, nem tudjuk mi volt az indítéka, mindenesetre elment a Szelek Templomába és elvetette a magjait annak, hogy egy nap az ügyük újraéledhessen. Bebiztosította, hogy ismét szülessen egy Álomjáró. Baraccus nem volt képes ezt visszafordítani, ezért a lehetı legtöbbet tette, amit tehetett. Biztosította, hogy a megfelelı ellenfél is megszülessen majd a számára: Én.
Nicci szótlanul meredt rá.
Richard ismét Berdine-hez fordult
- Tehát mi a kapcsolat Baraccus ügye és a központi helyek között? Berdine újra körülnézett, hogy ellenırizze, mennyire vannak közel a katonák.
- Kolo naplója szerint a befolyásos emberek egy csoportja arról pletykált, hogy Baraccus áruló, és valami kártékony dolgot vitt véghez a Szelek Templomában. Richard tehetetlenül csóválta a fejét.
- Mivel gyanúsították? Berdine széttárta a kezét.
- Még nem jöttem rá. Nem sokat írtak róla, roppant óvatosan viselkedtek. Senki sem akarta nyíltan megvádolni Baraccust. Tartottak tıle, hogy felingerelnek vele néhány embert, akiket nem kellene, hiszen Baraccust még mindig nagyon sokan tisztelték, mint ahogy például Kolo is.
Az is lehet, hogy nem volt semmilyen kézzelfogható bizonyítékuk, csak a gyanú, hogy tett valamit. Ne felejtsétek el, hogy a Templomba senki sem tudott belépni többé Baraccus után, csak te. Az is egyértelmő, hogy féltek attól a nıtıl, Magda Searus-tól. Tudod, akibıl Inkvizítort csináltak.
- Persze, emlékszem - felelte Richard. - De akkor is furcsa, hogy egy ilyen horderejő dolog nem kapott nagyobb nyilvánosságot.
- Nem - folytatta halkan Berdine, mintha attól tartana, hogy a múlt szellemei meghallhatják. - Pont ez a lényeg. Attól féltek, hogy ha a nép rájön, mire gyanakszanak, pánik törhet ki, vagy ami még rosszabb, annyira elkeseredhetnek, hogy feladják a harcot. Ne felejtsétek el, akkor még mindig tartott a háború, és még az is kérdéses volt, vajon életben maradnak-e. Azon aggódtak, kitart-e az emberekben a harci szellem,
és gyızhetnek-e. Ennek az egésznek a közepén ez a kis csoport magas rangú ember amiatt félt, hogy Baraccus esetleg valami szörnyőséget mővelt a Szelek Templomában, amit semmilyen körülmények között nem lett volna szabad. Richard az égre emelte a kezét.
- Mint például?
Berdine elkeseredetten válaszolt.
- Nem tudom. Kolo csak utalt rá.İ hitt Baraccusnak, és dühös volt a többiekre, ugyanakkor nem volt abban a helyzetben, hogy vitába szálljon velük. Nem volt felelıs beosztású, nem volt elég magas rangú varázsló. Volt azonban a naplójában egy rész, amelytıl kivert a víz, amikor olvastam. Nem tudom, hogy a Baraccus körül dúló vitára vonatkozott-e vagy sem - úgy értem nem tudom semmilyen kézzelfogható módon összekapcsolni vele.
- És hogy szólt az a rész?
Richarddal együtt Cara és Nicci is közelebb húzódott, hogy jobban hallja. Berdine felsóhajtott.
- Arról írt, hogy milyen rossz az idı, és hogy már mindenkinek elege van az esıbıl,ı pedig feldúlt, mert megtudta, hogy egy könyvbıl, amelyet nem lett volna szabad lemásolni, öt másolat is készült.
Na, ettıl Richardot is kiverte a víz.
- Nem sokkal ezután a központi helyeket hozta szóba.
- Tehát? Lehet, hogy ezeket a másolatokat, amelyeket nem lett volna szabad elkészíteniük, ezeken a központi helyeken rejtették el?
Berdine mosolygott, miközben a homlokához ütögette az egyik ujját.
- Most pontosan ugyanazt a kérdést tetted fel, amit én is magamnak.
- Arról nem tett említést, hogy mi ez a könyv, amit lemásoltak? - kérdezte Nicci.
- Nem is utalt rá valahogy? Berdine a fejét rázta.
- Elég idegesítı rész volt, de nem csak a szavak miatt.
- Hogy hogy? - türelmetlenkedett Nicci.
- Tudjátok, ha az ember sokáig fordítja valakinek a szavait, egy idı után felismeri, milyen hangulatban írtaıket, mit akart mondani velük, látja a gondolat fonalát, még ha az író nem is vetette azt papírra. - Barna copfját a vállára húzta, és a végét kezdte csavargatni. - Abból, ahogy írt, meg tudtam állapítani, hogy a könyv, amelyre utalt, annyira titkos volt, hogy még a címét sem merte leírni. Mintha tojáshéjon járkált volna még akkor is, amikor a naplójába írt.
Richard érezte, igaza van a lánynak. Berdine egy magas, feketére festett vasajtó elıtt állt meg.
- Itt találtam azt a könyvet, amely a csontokkal együtt eltemetett központi helyekrıl írt, bármit is akart ezzel mondani.
- A hely, amire én rábukkantam a föld alatt volt, katakombákban - válaszolt Richard.
Berdine homlokráncolva gondolkodott.
- Ez sokmindent megmagyaráz.
- Nathan elmondta - szólt közbe halkan Nicci, miközben Richardra majd Berdine-re nézett -, hogy szerinte a Próféták Palotája alatt is voltak katakombák. Szerinte a palota részben azért épült oda, hogy elrejtse, amit a föld alá temettek.
A katonák megálltak, és elzárták az utat a folyosón, kissé távolabb a beszélgetıktıl. Richard észrevette, hogy Berdineıket figyeli.
- Jobb lenne, ha te és az embereid idekint várnátok - mondta Trimack fıparancsnoknak. - Meg kell mutatnom néhány könyvet itt a Rahl Nagyúrnak. Viszont nektek a folyosót kelleneıriznetek, hogy senki se lopózhasson a közelünkbe.
A parancsnok bólintott, majd utasította az embereit, hová álljanak. Berdine elıvette a kulcsot ruhája felsı részébıl.
- A könyv, amit itt találtam, sok álmatlan éjszakát okozott nekem. Hátranézett Richardra, majd kinyitotta az ajtót. Nicci Richard fülébe súgta:
- Ezt a helyet pajzs védi. - A hangja tele volt gyanakvással.
- Deı nem birtokolja a Tehetséget - súgta vissza Richard. - Nem tud átmenni a pajzsokon. Ha pajzs védi ezt a szobát, akkor hogyan tudott bemenni? Berdine, aki meghallottaıket, meglóbálta a kulcsot, miután kivette a zárból. Van kulcsom. Tudtam, hogy hol tartotta Darken Rahl.
Nicci meglepıdve nézett Richardra.
- A kulcs hatástalanította a pajzsot. Ilyesmit még soha sem láttam.
- Biztosan úgy tervezték, hogy a tudósok vagy segítık, akiket a feladattal megbíztak, át tudjanak menni rajta, még akkor is, ha nem birtokolták a Tehetséget - találgatott Richard. Ismét Berdine-hez fordult, amikor az már éppen az ajtót nyitotta.
- Megtudtál még valamit Baraccus-ról?
- Nem sokat - felelte. - Legfeljebb azt, hogy Magda Searus, az elsı Inkvizítor, egyszer a felesége volt.
Richard rábámult.
- Hogyan tudhat ilyesmit? - dünnyögte.
- Tessék? - kérdezte a lány.
- Semmi - legyintett, majd az ajtó felé intett. - Szóval, mit találtál itt bent?
- Valamit azzal kapcsolatban, amirıl Kolo írt.
- Úgy érted, arról a könyvrıl, amit nem lett volna szabad lemásolni? Berdine csak ravaszul mosolygott, a zsebébe tette a kulcsot, majd kinyitotta az ajtót.
11. FEJEZET
A szóba túlsó felén három, szinte az egész falat beborító ablakon keresztül világította meg a szobát a késı délutáni szürke fény. Az üveget csapkodta az esı, kígyózó patakokban csorgott le róla. A falak mentén aranybarna könyvespolcok sorakoztak. Csak egy kis hely maradt a szoba közepén, ahová egy tölgyfa asztalkát tettek négy székkel. Egy négykarú lámpa állt rajta, hogy mindegyik szék felett megfelelı legyen a világítás.

Nicci egy intéssel, a Tehetsége egy szikrájával meggyújtotta, a kis lángok pedig máris meleg fénybe vonták a helyiséget. Richardnak feltőnt, hogy bár a palota mágiája minden Tehetséggel bíró erejét csökkentette a Rahl-okon kívül, Niccinek mégsem okozott gondot a lámpa meggyújtása.

Berdine az ajtótól jobbra es ı polcokhoz sietett.
- Annál a résznél, ahol Kolo arról a könyvrıl ír, amit nem lett volna szabad lemásolni, azt hiszem azt sugallja, hogy azok készítették a másolatokat, akik nem bíztak Baraccusban. Úgy utal rájuk, hogy 'a féleszőek a Yanklee Fonalából.
Nicci megpördült.
- Yanklee Fonalai
Richard a döbbent Nicci-rıl Berdine-re pillantott.
- Mi az a Yanklee Fonalai - kérdezte.
- Egy könyv - válaszolt Berdine. Richard kérdı pillantást vetett Niccire. Nicci ingerülten sóhajtott.
- Nem egy egyszerő könyv, Richard. A Yanklee Fonala egy nagyon különös próféciás könyv. A nagy háborút hét évszázaddal korábbra teszi. A Próféták Palotájában volt egy példányunk belıle. Különlegességnek
számított, amellyel minden Nıvér találkozott a tanulmányai során. Richard a polcokon sorakozó könyveket vizsgálgatta.
- És mitıl volt olyan különleges?
- Ez egy olyan próféciás könyv, ami tiszta pletyka és mende-monda. Richard újra Nicci felé fordult.
- Nem értem.
Nicci egy pillanatra elhallgatott, hogy összeszedje a gondolatait.
- Úgy hitték, nem a jövıre vonatkozó próféciákat tartalmaz, hanem... nos... csupán pletykákra vonatkozó elırejelzéseket.
Richard fáradt szemeit dörzsölgette, majd egy nagyot sóhajtott. Ismét Nicci-re nézett.
- Azt akarod mondani, hogy ez a Yanklee nevő alak pletykákra vonatkozó jóslatokat írt?
Nicci igenlıen bólintott.
- De mégis miért? - Richard csak ennyit tudott kérdezni.
- Erre a kérdésre már sokan keresték a választ. Richard a fejét rázta, mintha pókhálók ragadtak volna a hajába.
- Tudod, sok titkos dolog létezik, mint például ennek a könyvnek az esete is az, amit nem lett volna szabad lemásolni. Az ilyen titkok gyakran tényleg titokban maradnak, mert az emberek magukkal viszikıket a sírba. Ezért van az, hogy ha történelmi feljegyzéseket olvasunk, gyakran nem tudjuk a választ néhány talányra, hiszen nem maradt róla semmilyen információ.
Néha azonban egy-egy apró szilánk fennmarad, amit valaki hallott, vagy látott, és errıl az emberek beszélni, pletykálni kezdenek. Voltak olyan Nıvérek a Próféták
Palotájában, akik hittek benne, hogy ebben a próféciás könyvben ilyen titkokra vonatkozó utalások vannak elrejtve, melyekre majd csak a jövıben derül fény. Richard hitetlenkedve nézett a nıre.
- Tehát ezek a Nıvérek gyakorlatilag azért figyelték a pletykákat, hogy hátha megtudnak belılük valami fontosat?
- Valahogy úgy - hagyta helyben Nicci. - Tudod, voltak olyanok, akik ezt a képtelen könyvet az egyik legfontosabb próféciás könyvnek tartották. Szigorúanırizték, soha nem lehetett kikölcsönözni, mint a többi kötetet.
Többen is voltak, akik a szabad idejükbıl rengeteg idıt szenteltek ennek a látszólag ostoba könyvnek a tanulmányozására. Mivel általában senki sem veszi a fáradtságot, hogy olyasmirıl írjon, ami csak szóbeszéd, a Yanklee Fonala egyedülálló, az egyetlen olyan könyv, amely még meg nem történt pletykáikról ír. A Nıvérek, akik tanulmányozták, úgy vélték, vannak dolgok, amelyekrıl nem lehet más módon tudomást szerezni, csakis ezen a könyvön keresztül, amely elıre datálja ezeket. Lényegében úgy fogták fel a dolgot, mintha a jövıben hallgatóznának, és jövıbeli titkokról szerezhetnének tudomást. Hittek benne, hogy a Yanklee Fonala felbecsülhetetlen értékő kulcs, mellyel megfejthetık bizonyos titkok, amelyek másoknak vagy más módon nem lennének hozzáférhetık.
Richard egyik ujjával a homlokát dörzsölgette, miközben próbálta megemészteni a hallottakat.
- Azt mondod, voltak olyan Nıvérek, akik ezt a könyvet tanulmányozták. Ismersz valakit közülük?
Nicci lassan bólintott.
- Ulicia Nıvér.
- Hát ez nagyszerő! - nyögte Richard.
Berdine kinyitotta az egyik könyvespolc üvegajtaját, és kivett egy kötetet. Megfordult, majd megmutatta a borítót, amelyen ez állt: Yanklee Fonala.
- Amikor Kolo naplójában olvastam a Yanklee Fonala-beli féleszőekrıl, a név olyan furcsa volt, hogy megragadt a fejemben. Tudjátok, milyen az. Azután egyik nap, miközben itt kutattam, megakadt a szemem ennek a könyvnek a címén. Nem jöttem rá, hogy ez egy próféciás könyv.
Nicci megvonta az egyik vállát.
- Némelyikrıl nehéz is megállapítani, fıleg ha az olvasó nem járatos az ilyen dolgokban. Még a fontosabb kötetek is egyszerően csak unalmas feljegyzéseknek tőnhetnek, a Yanklee Fonala meg csupa képtelenségnek.
Berdine a szobát körbevevı könyvespolcokra mutatott.
- Azt leszámítva, hogy nem igazánıriznének képtelenségeket egy ilyen helyen.
- Jó meglátás - jegyezte meg Richard.
Berdine elmosolyodott, jól esett neki a férfi elismerése. Letette a könyvet a kis könyvtár közepét elfoglaló asztalra, majd vigyázva kinyitotta. Óvatosan lapozta a sérülékeny oldalakat, amíg meg nem találta, amit keresett. Richardra és Niccire nézett.
- Mivel Kolo említést tett róla, ezért azt gondoltam, jobb, ha elolvasom. Szörnyen unalmas volt, majdnem el is aludtam rajta. Egyáltalán nem tőnt fontosnak - az egyik oldalra bökött -, egészen eddig a részig itt. Ettıl felébredtem.
Richard kissé oldalra fordította a fejét, hogy elolvashassa a lány ujjai fölött a szavakat. Egy kis idıbe telt, mire felfogta az Ó D'Harai nyelven írt mondat jelentését. Megvakarta a halántékát, majd hangosan fordítani kezdte.
- „Olyan idegesek lesznek a féleszőek, akik lemásolták a kulcsot, melyet soha nem lett volna szabad, hogy remegni fognak a félelemtıl tettük miatt, és a kulcsot a csontok közé vetik, hogy soha ne derüljön ki, csupán egy az igaz.” Richard érezte, ahogy feláll a hátán a szır. Cara összefonta maga elıtt a karját.
- Úgy érted, amikor elérkezett a cselekvés ideje, akkor az inukba szállt a bátorságuk, s végül csak egyetlen igaz másolatot készítettek, a többi hamisítvány?
Berdine hosszú copfját simogatta.
- Nagyon úgy tőnik.
Richard még mindig a szavakon gondolkodott.
- „A kulcsot a csontok közé vetik...” - Berdine-re nézett. - Azaz elrejtikıket a központi helyekre. Eltemetik a csontokkal.
Berdine elmosolyodott.
- Olyan jó, hogy visszajöttél, Rahl Nagyúr! Te és én annyira hasonlítunk egymásra! Nagyon hiányoztál. Olyan sok ehhez hasonló dolog van, amit meg akartam beszélni veled!
Richard egyik kezét a lány vállára tette, amivel ugyanezt szerette volna kifejezni, csak szavak nélkül.
Berdine még néhányat lapozott, míg végül egy olyan oldalnál állt meg, amely teljesen üres volt.
- Úgy tőnik, jó néhány könyvbıl hiányoznak részek, mint ahogy innen is.
- Prófécia - szólalt meg Nicci. - Ez is a Futótőz varázs miatt van, amit a Sötétség Nıvérei használtak Richard feleségén. A varázslat azı létezéséhez kötıdı próféciákat is kitörölte.
Berdine fontolóra vette Nicci szavait.
- Hát így még nehezebb a helyzet, mert sok információ elvész, ami pedig hasznos lehetne. Verna is említette,
hogy hiányoznak részek a próféciás könyvekbıl, de az okát nem tudta. Nicci körbenézett a polcokon.
- Megmutatnád nekem azokat a könyveket, amelyekrıl biztosan tudod, hogy hiányoznak belılük szövegrészletek?
Richard kíváncsi volt, mire gyanakszik Nicci.
Berdine számos üvegajtót kinyitott, egymás után húzta ki, majd adta oda Niccinek a köteteket. Nicci mindegyikbe belelapozott, majd sorra az asztalra tetteıket. - Prófécia
- mondta még egyszer, ahogy a kupac tetejére tette az utolsó kötetet is, amit Berdine-tıl kapott.
- Mire célzol? - kérdezte Richard. Válasz helyett Berdine-hez fordult.
- Van még ilyen hiányos szövegő könyv? Berdine bólintott.
- Még egy van.
Röviden Richardra pillantott, majd egy sor könyvet tolt el az útjából. Az egyik polc végénél félrehúzott egy panelt. A falban egy apró fülke tárult fel, amelyben egyetlen könyvecske feküdt sötétzöld aranyszegélyes bársony párnán. A bırborító régen vörös lehetett, de most már csak az itt-ott felsejlı halovány színekbıl lehetett következtetni egykori szépségére. Finoman díszített aprócska könyv volt, és nagyon érdekfeszítınek látszott.
- Régebben segítettem a Rahl Nagyúrnak - Darken Rahl-nak - azoknak a könyveknek a lefordításában, amelyek ó-d'harai nyelven íródtak - magyarázta Berdine.
- Mindig itt olvasta a titkos könyveit, ezért tudtam, hol van a kulcs ehhez a titkos rekeszhez. Azt reméltem, hasznos lehet.
- És az volt?
- Sajnos nem, ugyanis ebbıl is hiányzik szöveg, csak a többiekkel ellentétben ebbıl nemcsak bizonyos
részek tőntek el, az egész üres. Nincs benne egy árva szó sem.
- Minden szó hiányzik belıle? - hitetlenkedett Nicci. - Had lássam! Berdine átadta a könyvet Niccinek.
- Mondom neked, teljesen üres. Nézd csak meg! Teljesen használhatatlan. Nicci kinyitotta azısrégi bırfedelet, és átfutotta az elsı oldalt. Az ujját úgy húzta végig a lapon, mintha olvasna. Lapozott egyet, és itt is végignézte a szöveget.
- Drága szellemek! - suttogta, miközben úgy tőnt, tényleg olvas.
- Mi az? - kérdezte Richard.
Berdine lábujjhegyre állt, és belekukucskált.
- Nem lehet semmi. Hiszen üres.
- Nem, nem az - suttogta Nicci. - Ez egy varázskönyv. - A lányra nézett. - Csak azok nem láthatnak benne semmit, akikben nincs meg a Tehetség. Ebben az esetben pedig a Tehetségnek nem kis fokára van szükség ahhoz, hogy valaki elolvashassa. Ez egy hihetetlenül fontos kötet.
Berdine az orrát ráncolta.
- Micsoda?
- A mágikus könyvek veszélyesek, némelyek pedig különösen azok. Vannak olyanok, mint ez, amelyek mindegyiken túltesznek. - Nicci meglengette a kötetet a Mord-Sith elıtt. - Ez a kötet halálosan veszélyes.
- Hogy kellıen védve legyenek, általában az ilyen könyveket pajzsok mögé rejtik, vagy különbözı varázslatokkal védik, például azzal, hogy az ember fejébıl olyan gyorsan eltőnik, amit a lapjain lát, hogy úgy érzi, nem lát semmit. Emiatt hiszi azt, aki látja, hogy az oldalak üresek. A Tehetséggel nem rendelkezık nem tudják
megtartani a mágikus könyvek szavait a fejükben. Te valójában látod a szavakat, csak olyan gyorsan el is felejtedıket, hogy úgy érzékeled, mintha semmi sem lenne ideírva, a szavak még az elıtt semmivé lesznek a fejedben, mielıtt felfognádıket. Ez a varázslat részben a Futótőz varázsnak is alapja. A régen élt varázslók - akik gyakran használtak ilyet, hogy megvédjék a veszélyes könyveket, amelyeket írtak - elkezdtek gondolkodni, vajon meg lehet-e ugyanezt tenni egy emberrel is, azaz gyakorlatilag eltüntetni épp úgy, ahogy a

szavak is látszólag elt őnnek. ıtte fekvıNicci legyintett, és a figyelmét igyekezett visszaterelni az el
könyvre.
- Persze a lélek kérdése az egészet sokkal bonyolultabbá teszi.
Richard már sokkal korábban rájött, csakis azért volt képes megtanulni A Megszámlált Árnyékok Könyvét, mert meg van benne a Tehetség. Zedd elmondta neki, hogy ha nem így lenne, nem tudta volna elég sokáig megtartani a szavakat a fejében ahhoz, hogy megjegyezzeıket.
- És ez a könyv mirıl szól? - kérdezte. Niccinek sikerült elszakítani a tekintetét a könyv lapjairól.
- Ez egy varázs-kézikönyv.
- Igen, ezt már mondtad - válaszolt Richard türelmesen. - De mire vonatkozik?
Nicci ismét az elıtte fekvı könyvre nézett, nagyot nyelt, majd ismét Richardra emelte a tekintetét.
- Azt hiszem ez az eredeti kézikönyv Orden Szelencéinek használatáról.
Richard érezte, hogy a karja és a lába is csupa libabır lett.
Óvatosan kivette Nicci kezébıl a könyvet. Tényleg nem volt üres. Az oldalakat sőrőn szavak, diagramok, ábrák és formulák borították.
ó-d'Harai nyelven íródott. - Niccire nézett. - Te tudsz ezen a nyelven?
- Persze.
Richard és Berdine összenézett.
Rögtön látszott, hogy a könyv nagyon bonyolult. Richard tanult ó d'harai nyelven, de ez a könyv messze meghaladta a képességeit.
- Ez nem hétköznapi ó-d'harai, mint amit már olvastam, speciális nyelvezete van - állapította meg, ahogy az oldalakat lapozta.
Nicci közelebb hajolt, és az egyik helyre mutatott a lapon, amelyet a férfi nézett.
- Ez itt arra vonatkozik, hogy milyen formulák szükségesek a
varázseljárásokban. Ismernünk kell a formulákat és a varázsigéket ahhoz, hogy megértsük.
Richard a nı kék szemébe nézett.
- És te érted?
Fintorgott egyet, miközben az oldalt tanulmányozta.
- Nem is tudom. Jobban meg kell néznem, hogy biztosan állíthassam, segíteni tudok a fordításban.
Berdine ismét lábujjhegyre állt, hogy belepillanthasson a könyvbe, hátha idıközben megjelentek a szavak.
- Miért nem tudod most megállapítani? Úgy értem, vagy el tudod olvasni vagy nem.
Nicci az ujjai között végighúzta a haját. Mélyet sóhajtott.
- A helyzet nem ilyen egyszerő a mágikus könyveknél. Olyan, mintha bonyolult matematikai egyenleteket kellene megoldanod. Ismered a számokat, elsı ránézésre érted, de azután rájössz, hogy az egyenletben olyan jelek is vannak, melyek számodra ismeretlen dolgokat
jelölnek. Az, hogy a számokat felismered, még nem elég. Minden elemnek tudnod kell a jelentését, vagy legalább azt, hogy hol keresheted meg, milyen értéket képvisel.
Itt is ilyesmirıl van szó, bár eléggé leegyszerősítettem, hogy megértsd, mit akarok mondani. Itt nemcsak szimbólumok vannak, hanem utalások bizonyos régi varázslatokra, ami miatt még nehezebb az egész. Az, hogy ó-d'harai nyelven van, csak még ront a dolgon, mert az idık folyamán ez a nyelv is változott. Ez egyısrégi szakszöveg.
Richard megfogta a karját, hogy a figyelmét kérje.
- Nicci, ez nagyon fontos. Gondolod, hogy boldogulsz vele?
Nicci kissé habozott. - Idıre van szükségem. Át kell néznem, csak akkor mondhatom meg, le tudom-e fordítani.
Richard kivette a kezébıl a könyvet, becsukta, és visszaadta neki.
- Akkor hozd magaddal. Majd ha több idınk lesz, jobban megnézheted.
Nicci gyanakodva kérdezte:
- Miért? Mi jár a fejedben?
- Nicci, hát nem érted? Ez lehet a megoldás. Ha le tudod fordítani, és megérted, lehet, hogy megtaláljuk, hogyan állíthatnánk meg vagy fordíthatnánk vissza, amit Ulicia tett. Ezzel kivonhatnánk a játékból Orden Szelencéit.
Nicci a hüvelyk ujjával dörzsölgette a kis könyvecske borítóját.
- Ez jól hangzik, Richard. De, hogy tudod, mit kell tenned, még nem jelenti azt, hogy meg is tudod tenni.
- Mint például megpróbálni teherbe ejteni magadat? - vetette fel Cara. Nicci elmosolyodott.
- Valahogy úgy.
Cara váratlan analógiája ismét Kahlant jutatta Richard eszébe, azt az idıszakot, amikor várandós volt. Néhány férfi elfogta és majdnem agyonverte. Akkor veszítette el a közös gyermeküket. A terhessége véget ért, még mielıtt Richard tudomást szerzett volna róla.
Kahlan emléke olyan heves fájdalmat okozott, hogy majdnem összeesett. Erıvel kényszerítette vissza e borzalmas gondolatokat tudatának sötét mélyére. Nicci aggódva figyelte, nyilván látta a férfi arcán tükrözıdı kínt. Richard úgy tett, mintha nem vette volna észre a ki nem mondott részvétet.
- Ugye nem kell hogy emlékeztesselek rá, mennyire fontos ez? - mondta neki. Nicci egy pillanatig még nem vette le róla a tekintetét, mintha azt akarná sugallni, lehetetlent kér, de nagyon nehezére esett volna ezt mondani. Végül szorosan ösz-szeszorította a száját, és bólintott.
- Megteszem, ami tılem telik.
Az arckifejezése hirtelen felderült. Felütötte a könyv végét, a legutolsó oldalra lapozott, s néhány pillanatig elmerült a szövegben.
- Ez érdekes - mormolta. -Mi?
Nicci felnézett a szövegbıl.
- Néhány mágikus könyv végén, hogy elrettentsék az illetékteleneket, még valamilyen utolsó lépést követelnek meg, de nem írják le részletesen, hogy mi az. Ha itt is így van, még ha a Szelencéket mőködésbe is helyezték, félbeszakíthatjuk a szükséges lépések láncolatát. Értitek? Ha a könyv elég veszélyes, nem fejezik be, így önmagában nem használható, kell még hozzá valami, hogy teljes legyen.
- Valami más? Mint például?
- Még nem tudom. Ezt próbálom kideríteni. – Egy ujját feltartotta. - Hadd olvassam el ezt itt!
Egy kis idı múlva felnézett, és a lapra mutatott.
-Igen, igazam volt. Itt arra figyelmeztet, hogy ennek a könyvnek a használatához a kulcs is szükséges. Máskülönben minden, amit eddig tettünk nemcsak haszontalan, hanem egyenesen halálos is. Azt írja, hogy egy éven belül a kulcs segítségével be kell fejezni, amit a könyv alapján elkezdtünk.
- Kulcs - ismételte meg alig hallhatóan Richard. Berdine-re pillantott. „Remegni fognak a félelemtıl tettük miatt, és a kulcsot a csontok közé vetik.” idézte a lány a Yanklee Fonalából. - Gondolod, hogy ez a szóbanforgó kulcs? Valami megmozdult Richard tudatának mélyén. Hirtelen hasított belé a felismerés. Megdermedt. Úgy érezte, mozdulni sem tud.
- Drága szellemek! - suttogta. Nicci riadtan nézett rá.
- Richard, mi a baj? Hirtelen falfehér lettél. Richard alig tudott megszólalni. Nagy nehezen összeszedte magát, de csak ennyit mondott:
- Vissza kell mennem Zeddhez! Nicci megfogta a karját.
- Mi baj van?
- Azt hiszem, tudom, mi a kulcs.
Richard szíveırülten verni kezdett. Az egész világ a feje tetejére állt, úgy érezte, mindjárt darabjaira hullik. Nem kapott levegıt.
„Remegni fognak a félelemtıl tettük miatt, és a kulcsot a csontok közé vetik.”
- Mire gondolsz?
- Majd elmagyarázom, ha odaértünk. Azonnal indulnunk kell.
Nicci aggódva becsukta a könyvet, és a ruhájába rejtette.
- Mindent megteszek, Richard, rá fogok jönni - megígérem.
Richard szórakozottan bólintott, miközben agyaırült ütemben próbálta összerakni a kirakó darabjait. Úgy érezte, mintha kívülrıl figyelné magát, ahogy lép.
Megfogta Berdine karját.
- Baraccusnak volt egy titkos könyvtára. Muszáj rájönnöd, hogy hol.
- Természetesen, Rahl Nagyúr. Meglátom, mit tehetek. Mindent megpróbálok. A karját szorító kézre pillantott, amelyen már szinte fehérek voltak az ujjpercek. Richard rádöbbent, hogy valószínőleg fájdalmat okoz a lánynak. Gyorsan elengedte.
- Köszönöm, Berdine. Tudom, hogy számíthatok rád. - Mindıt nézték. - Vissza kell mennem Zeddhez. Muszáj vele beszélnem. Meg kell tudnom, hol bukkant rá.
- Mire? - Nicci a férfi mellkasára tette a kezét, és még az ajtó elıtt megállította.
- Mi olyan fontos, hogy...
- Nézd, majd elmagyarázom, ha odaértünk. - Csak ennyit mondott. - Még át kell gondolnom.
Nicci aggódó pillantást váltott Cara-val.
- Rendben, Richard. Nyugodj meg! Mindjárt ott leszünk a Toronyban. Richard megfogta Cara vörös ruháját, és maga elıtt az ajtó felé tolta.
- Vigyél vissza minket a Sliph-hez - a legrövidebb úton.
Cara ügybuzgón a kezébe fogta az Agiel-jét.
- Akkor menjünk!
Richard hátrafelé lépkedve indult Cara után. Közben még visszaszólt Berdinenek.
- Kérlek, tudj meg minél többet Baraccusról. Mindent, amit lehet! Berdine Nicci mellett sietett utánuk. - Úgy lesz, Rahl Nagyúr!
Richard felé nyújtotta a mutató ujját.
- Verna hamarosan itt lesz. Mondd meg neki, hogy szeretném, ha segítene neked, meg a Nıvérek is. Nézzétek át az összes könyvet, ha kell, derítsetek ki mindent Baraccusról - hol született, hol nıtt fel, mit szeretett, mit nem. Elsı Varázsló volt, tehát valamit csak írtak róla. Tudni akarom, ki vágta a haját, kivel varratta a ruháit, mi volt a kedvenc színe, mindent! Nem számít, mennyire lényegtelennek tőnik. Közben az is jó lenne, ha pontosan lehetne tudni, mit is csináltak a féleszőek a Yanklee Fonalából.
- Légy nyugodt, Rahl Nagyúr, ha bármit írtak róla, én megtalálom. Itt fog várni a válasz, amikor visszatérsz.
Richard kézen fogta Niccit, hogy ne maradjon le, és Carát is sürgette. Igyekezzünk!
Berdine, szintén Agiel-jével a kezében tartotta a tempót Richard csak haloványan érzékelte a fegyverek és páncélok villanásait, csörgését, ahogy a katonák is utánuk siettek, mintha maga azİrzı vette volna üldözıbe a Rahl Nagyurat.
Richard agya közbenırülten járt. Arra gondolt, lehet, hogy jobb, ha Caskába megy elıbb.
Tovább fontolgatta a dolgot, majd ahogy egyre jobban összeállt a fejében a kép, úgy döntött, mivel a Sliph-ben a Toronyból úgyis gyorsan eljuthat Caska-ba, elıbb inkább Zedd-del beszél.
Ahogy végigfutottak a folyosók, csarnokok, átjárók labirintusán Richard meghallotta a Hódolatra szólító harangot.
Vajon lehetséges, hogy hamarosan mind a Holtak Világánakİrzıje elıtt térdelnek majd alázatosan?
12. FEJEZET
Hat hirtelen megállt. Szó nélkül közelebb lépett a barlang falához, melyen ott virított Violet beszédes rajza. A nı csontos kezeit óvatosan a krétanyomokhoz érintette, amelyeket Violet napokkal azelıtt rajzolt oda. A jelek váratlanul ragyogni kezdtek, a sárga krétapor sárgán, a vörös vörösen, a kék pedig kékes fénnyel izzott. A ragyogó színek okozta hátborzongató világítás a barlang falain vibrált, ahogy a fény visszaverıdött a hullámzó vízrıl.

Rachel futólag Violetre pillantott, aki azon a zömök, lila rojtos zsámolyon ıült, amelyet Rachellel cipeltetett ide napokkal korábban. Az unatkozó királyn ujjaival a mögötte lévı falról az apró köveket piszkálgatta. Rachel kezdett a barlang királynıjeként gondolni Violetre, mivel egyre több idıt töltöttek ezen a helyen.

Violet nem szeretett a sziklán ülni, csak ha rajzolt. Egy mocskos k ı, Violet szerint legalábbis, több mint megfelelı Rachel számára, de nem egy királynı számára. Hatot egy cseppet sem érdekelte a zsámoly. Úgy tőnt, mindig fontosabb dolgok járnak a fejében, mint holmi ülésre alkalmas díszpárnák. Violet azonban már beleunt a várakozásba, míg Hat a saját problémáin gondolkodott, ezért kellett Rachelnek a barlangba cipelnie a nehéz zsámolyt.

A barlang királyn ıje, a fáklyák és a ragyogó jelképek pislákoló fényében, felült rojtos, lila trónjára, arra várva, hogy tanácsadója megmondja neki, mit tegyen.
- Jön - sziszegte Hat. - Megint azőrön keresztül jön.
Rachel tudta, hogy a n ı nem Violethez, hanem saját magához beszél. Mintha a királynı ott sem lenne.
Violet felpillantott. Láthatólag nem nagyon volt kedve felállni és több képet rajzolni, kivéve, ha Hat ezt szükségesnek tartotta volna, de az is tisztán látszódott rajta, hogy felkeltették érdeklıdését. Végtére is pontosan ez volt minden vágya és mindennek oka, hogy ilyen bonyolult rajzokat készített egy nyirkos, sivár barlangban, amikor akár ruhákat, meg ékszereket is próbálgathatna, vagy akár nagy lakomákon vehetne részt, ahol a vendégek a királynınek hízelegnek.
Hat a saját világában járt, ahogy a kezei a rajzon siklottak. A kıhöz érintette arcát, ezzel egy idıben karját hátranyújtotta.
- Gyere, gyermekem.
Haragos tekintet suhant át Violet arcán.
- Úgy érted, királynım?
Hat vagy nem hallotta, vagy nem érdekelte a rendreutasítás.
- Siess. Itt az idı összekapcsolniıket. Violet csak állt.
- Most? Már régen vacsoraidı van. Éhen halok. Hatot, aki úgy dörgölte arcát a Richardot ábrázoló rajzhoz, mint macska az ember lábához, láthatólag nem érdekelte a vacsora. Ujjaival hívogatta Violetet.
- Most kell megtenni. Igyekezz! Nem szalaszthatunk el egy ilyen ritka alkalmat. Idı kell az olyan kapcsokhoz, amelyekre szükségünk van, és senki sem tudja, mennyi idınk van.
- Akkor miért nem kezdtük el hamarabb, mikor...
- Most kell nekilátni, mikorı azőrben van. - Hat egyik kezével a levegıbe karmolt. - Könnyebb akkor kikaparni a szemét, mikor vak - mondta sziszegve.
- Nem értem, miért...
- Azért, mert. Akarod ezt vagy sem?
Violet behajlított karjai ellenszegülésével együtt, leomlottak. Arckifejezése elsötétült.
- Akarom.
- Görbe mosoly jelent meg Hat arcán. - Akkor kezdjük el. Teljesen ismerned kell az összefüggéseket.
Violet váratlanul eltökélten pillantott elıre, és a fejedelmi trónja mögötti sziklában lévı kis bemélyedésbıl kirántotta a színes krétákat. Ahogy Hat mellé lépett, a nı egyik hosszú ujjával megkopogtatta a kıfalat.
- Kezdd a tırnél, ahogy tanítottalak, és ahogy gyakoroltad, a kapocs kezdeténél, amelyet te dolgoztál ki, hogy gyorsan és biztosan haladhass tovább.
- Tudom, tudom - közölte Violet, miközben a sárga kréta végét vakmerıen a Richard mellett lévı izzó jelek egyikéhez érintette.
Hat megragadta Violet csuklóját, épp csak annyira emelve fel a kezét, hogy a kréta ne érjen a falhoz. Pár hüvelykkel arrébb tolta Violet kézfejét, a krétát újra hozzáértette a szimbólumhoz, de nem az elıbbi, hanem egy másik pontnál.
- Mondtam - szólt Hat erıltetett udvariassággal, ahogy segített Violetnek megkezdeni az elsı vonalat -, egy itt elkövetett hiba az örökkévalóságot jelentheti számunkra.
- Tudom - csak rossz csúcspontot választottam, ez minden. - fújta Violet. Most már tudom.
Hat, nem véve tudomást a királynırıl, a rajzra szegezte tekintetét, helyeslın bólogatott, amint azt figyelte, ahogy a kréta elkezd a kıfalon haladni.
- Cseréld ki a vörösre - utasította halkan Hat, miután Violet pár hüvelyknyire elhúzta a krétát a még üres felületen.
Violet, mindenféle vita vagy tétovázás nélkül, a kezében lévı krétát kicserélte vörösre, és a korábban
rajzolt sárga vonalból indulva elmozdította egy bizonyos szögben. Miután megtette a Richardot ábrázoló rajzig hátralévı távolság felét, megállt anélkül, hogy szólni kellett volna neki, és kezébe vette a kék krétát. Kicsit tétovázott, majd Hatra pillantott.

- Ez a csomópont? Ugye? Hat bólintott.
- Így igaz - mormolta megelégedve azzal, amit látott. - Így igaz, vidd körbe és vissza, hogy befejezd az elsı összekapcsolást.

Violet egy kék kört rajzolt a vörös vonal végénél, miel ıtt a sima, sötét kıfalon lévı üres, még érintetlen részhez ért volna. Mikor a kék színő kréta elérte a következı szimbólumot, visszafelé ment, és a körbıl egy vonalat húzott Richard felé. A befejezett háromszög egyszer csak izzani kezdett. A kék kör olyan fénnyel lángolt, mintha a fény a falon keresztül sütött volna.

Hat váratlanul felemelte egyik kezét, megállásra késztetve ezzel Violetet, mielıtt az a következı ponthoz érintette volna a krétát.
- Mi a baj? - kérdezte Violet.
- Valami... nem stimmel...
Az arcát ezúttal Richard arcképére helyezte. 7 Egyáltalán nem stimmel...

*** ıl, de sürgetıRichard vett egy újabb ezüstös lélegzetet a folyékony gyönyörb aggodalmaival, amelyek elnyomták az élményt, most olyan érzés volt, a mámor rendkívüli eszenciájától eltekintve, amilyet általában tapasztalt a Sliphben belül.

Mégis, rájött, hogy mikor a Sliphben utazik, általában nyugtalankodik valami miatt; azonban elsısorban ezen
gondok miatt kellett a Sliphben utaznia. Ennek ellenére még sosem érezte így magát közben. Ez az érzés nem volt annyira félelmetes, mint az óriási tér érzékelése, de felfoghatatlan volt, mint a rossz elıérzet. Minden lélegzetvétellel egyre jobban nyomasztotta valami.

A Sliphen belül nem volt érzékelhet ı a látás, valamint az idı vagy a tér sem. Ennek ellenére volt ott valami, ami hasonló volt a látóképességhez; ott voltak a színek, és olykor homályos formák, amelyek felderengtek, majd ugyanolyan gyorsan el is illantak. Ezen kívül ott volt még az iszonyatos sebesség vizuális érzékelése, amelytıl úgy érezte magát, mintha egy erıs íjból kilıtt nyílvesszı lenne. Ugyanakkor a Sliph sőrő ürességében már-már érezni lehetett a szinte úszó mozdulatlanságot is. Ezek a különbözı érzetek összekeveredtek, ezzel egy mámorító élménykavalkádot hozva létre, amely megállította Richard azon vágyát, hogy alkotóelemeire bontsa azt.

Ahogy suhant a higanyillatú Sliphen keresztül, aggodalma kezdett alábbhagyni. Ekkor megérezte bırén a furcsa valami enyhe érintését, egy óvatos nyomást, amelyrıl azonnal tudta, hogy korábbi utazásai alkalmával még soha nem tapasztalta. Bizsergetı félelem hullámzott végig rajta.

Rájött, hogy a rossz el ıérzet közel sem volt annyira kézzelfogható, mint ez az érintés.
Ahogy suhant, miközben az óriási ezüstőr körülölelte, próbálta az érintést minden mástól különválasztani. Richard érezte azıt körülvevı Sliph nyugodt elszigeteltségét, ami szinte már simogató volt, és ami elszigetelteıt a szörnyő, heves száguldástól, vagy amely máskülönben biztos darabokra szakított volna egy embert. Folyamatosan érezte a balzsamos békességet, mely belélegezve elfojtotta félelmét.
De Richard ezen kívül valami mást is érzett, annak ellenére, hogy egyelıre még nem volt képes eléggé különválasztani azt a nyugtalanító érzéstıl, ahhoz, hogy meghatározhassa konkrétan, mi is az.
Egyre nagyobb meggyızıdéssel érezte, hogy valami baj van. Valami rémületes baj. Az növelte nyugtalanságát, hogy nem értette, honnan tudta, hogy valami baj van. Igyekezett megérteni, honnan származnak ezek a gondolatai. Úgy döntött, az a titkos érintés valódi volt. Azon tőnıdött, vajon csak képzeli-e, de végül elvetette ezt az ötletet. Valóban érezte.
Majdnem olyan volt, mintha a gonosz jelenlétében lett volna, mintha egy gyönyörő nap egy meleg, napsütötte mezın feküdne, színkavalkáddal és vadvirágok bódító illatával körülvéve. Mintha a pamutszerő felhıket figyelmé, amelyek a vakító kék égen át suhannak, és ekkor hirtelen megérezné egy bomló hulla enyhej szagát, ugyanakkor azt is észrevenné, hogy az imént hallott bizonytalan zaj nem volt más, mint a zümmögı legyek hangja.
Ami általában idıtlen varázslatnak tőnt, amelyet keresztülhajszolnak az egyenletesen ezüst Sliphen, az most a sebesség kínzó lassulásává kezdett alakulni.
Cara jobb kezét vasmarokként szorította, de Nicci még erısebben markolta a balt. Megmondhatta volna abban a sürgetı szorításban, hogy a nı is megérzett valamit. Azt kívánta, bárcsak megkérdezhetné a lánytól, mit érez, de a Sliphben nem lehetett beszélni.
Richard jobban kinyitotta a szemét, próbálva jobban megnézni, mi van körülötte, de ez egy néma, sötét világ volt, ahol kevés látnivaló akadt, semmi más nem létezett a színes fénysugarakon kívül. Sárga, vörös, kék színek hatoltak be a homályba, amelyben suhantak. Richard
nem gondolta úgy, hogy azok a fénysugarak ugyanúgy mozognának, mint egyszer régen. Habár nehéz volt ilyeneket biztosan állítani bent a Sliphben. Általában inkább egy bizonytalan eseménysor elırejelzése volt, mintsem egy valódi érzékelés.
Richard észrevette, hogy volt valami elıtte, valami, ami folyékonyan manıverezett az ezüstös sötétségben. Elıször úgy nézett ki, mint az éppen kinyíló, hosszú, nyúlánk szirmok. De ahogy közeledett, Richard úgy látta, sokkal inkább hasonlít karokra - elvékonyodó, hosszú, hullámzó tárgyakra -, melyek egy olyan formából csavarodtak ki, amelyet Richard valamiért nem tudott elég tisztán kivenni.
Annyira felfoghatatlan volt, hogy zavarba ejtı volt pusztán a látványa is. Ahogy egyre jobban közeledett, kezdett olybá tőnni Richard számára, mintha ez a valami üvegdarabokból tevıdne össze, valami szabályossá, valami hullámzóvá a férfi elıtt. Keresztüllátott az átlátszó, mozgó karokon, látta a mögötte vibráló fénysugarakat.
Ez volt a legfurcsább dolog, amit valaha látott. Akármennyire is próbálta, egyszerően nem tudta felfogni. Olyan volt, mintha ott lett volna, de ugyanakkor mégsem lett volna ott.
És ekkor a megértés dermesztı félelemmel suhant át rajta. Ugyanebben a pillanatban Nicci olyan erıvel rántotta meg a karját, hogy majdnem kiszakította helyébıl. Valószínőleg ez a rántás húzta vissza, mivel Cara, aki még mindig a másik kezét fogta, körülötte lebegett, mintha a levegıben szállna. Richard félrekapta fejét. Az áttetszı alak az arca felé csapott, éppen csak elkerülveıt.
Nicci épp idıben rántotta vissza.
Richard most már tudta, mi az. A Vérszörnyeteg volt az! Hirtelen olyan erısen érezte a gonosz jelenlétét, hogy elöntötte a fojtogató pánik. Amint a bestia, mint egy igazi földi látomás, felé nyúlt, hirtelen megfordult. Az üvegszerő karok kinyúltak, és újra megpróbálták megragadni a férfit.
Nicci egy éles rántással megint visszahúzta a férfit az elıtte szétterülı csápok csillagalakzatú hálójából. De azok újra igyekeztek körbefogniıt. Richard kirántotta kezét Cara fogásából, és elıhúzta kését. Cara szabad kezével azonnal megmarkolta a férfi ingét, hogy megtartsaıt.
Richard minden erejével próbálta beledöfni kését az egyre mozgékonyabb karokba, melyek halálos öleléssel próbálták megragadni a testét. Nem tartott sokáig, míg rájött, hogy majdnem lehetetlenség volt késsel harcolni a Sliph belsejében. Túlságosan folyékony közeg volt Richard számára ahhoz, hogy bármilyen gyorsasággal lecsaphasson. Olyan érzés volt, mint mézben mozogni. Taktikát váltott, és ahelyett, hogy arra várt volna, hogy a karok körülöleljékıt, inkább azt várta, hogy a karok tövében lévı üvegszerő test jöjjön felé. Amikor ez megtörtént, Richard késével az óvatos, fenyegetı, átlátszó test felé támadt. A lényt azonban nem sikerült felnyársalni, amaz könnyedén a penge köré csavarodott, és a legkisebb erıfeszítés nélkül kicsavarta a férfi kezét. Ekkor a bestia újra támadásba lendült, ezúttal olyan váratlan és elszánt dühvel, amelyet Richard tisztán kivehetıen érzékelt. A lény folyékony kecsességgel mozgott, melyet láthatólag egyáltalán nem akadályozott azıket körülvevı cseppfolyós világ.
Richard egyik oldalán látta Cara vibráló alakját, aki még mindig a férfi ingét markolta, miközben másik kezével próbált a szörnyre támadni. Azt is tudta, hogy a másik oldalán Nicci varázsolni igyekezett. Azonban úgy tőnt, a varázslat nem mőködik a Sliph világában.
A Vérszörny egyik csápja Richard karja köré csavarodott, egy másik pedig Cara karját ragadta meg. A lány másik kezével megragadta a férfi csuklóját. A bestia elkapta a lány másik karját is, és a legkisebb megerıltetés nélkül széttárta azokat. A következı pillanatban Cara eltőnt. Richard nem tudta megmondani a borongós homályban, hogy hova lett, vagy milyen közel van. Ami még rosszabb, azt sem tudta, hogy a lány egyáltalán jól van-e, vagy esetleg a szörny elkaptaıt.
Nicci védelmezıen Richard dereka köré főzte a karját, féltve értékes életüket, ahogy egyre több hullámzó, átlátszó kar nyúlt ki a homályból, majd csavarodott köréjük. Olyan volt, mintha egy tekervényhálóba gabalyodtak volna, ahol a nyúlványok hatalmas erıvel szorították össze azt, amit egyszer már megkaparintottak. Az egyik Richard lábát olyan erısen húzta, hogy a férfi már azt gondolta, mindjárt letépi a húsát.
Habár Richard megszokott érzékeivel nem hallotta Niccit, mégis érzékelte tompa dühkiáltásait, ahogy a nı azıket foglyul ejtı szörnyeteggel viaskodott. Furcsa, néma villámlás vibráltırülten Nicci körül. Richard tudta, hogy a lány varázserejét próbálta használni, de szemmel láthatólag teljesen hatástalan maradt a támadójukkal szemben.
Richard figyelmen kívül hagyta az üvegszerő,ıt fogva tartó csápok fájdalomsikolyait, és egyre csak szúrta késével, kaszabolta a vastag karokat, melyek úgy tőntek, csak félig vannak ott. Összpontosított és elszánt dühvel csapott le késével, és most sikerült is belehasítani
egy-két nyúlványba. Azok a kíntól vadul tekergızni kezdtek, majd úgy süllyedtek alá az ürességben, mint egy feneketlen tengerbe.
Úgy tőnt, semmivel sem javult helyzete; a sötétbıl egyre csak jöttek és jöttek a tekergızı csápok. Úgy érezte magát, mintha egy mérges viperákkal teli veremben lenne. Richard minden erejével küzdött, vagdalkozott, szúrt és hasított. Karjai már fájtak a megerıltetéstıl. Nicci egyik kezével egy vastag csáppal dulakodott, míg másik kezével továbbra is a férfit tartotta. A férfi tudta, hogy Niccinek is nagy fájdalmai vannak. Erre abból következtetett, ahogy a lány küzdött és tekergızött. Richard lefejtette azıt körülfogó karokat, és minden dühét beleadva a Niccit kínzó szörny felé suhintott, ahogy az próbálta a lányt elmarni mellıle.
De ekkor a nı mégis elszakadt t
Richard hirtelen egyedül találta magát a semmi közepén egy üvegszer ıle.ő,

nyálkás, hatalmas lénnyel, ami azon igyekezett, hogy a férfit a morgó, csattogó, hörgı valami közepéhez vonja.
Képtelenségnek tőnt egy ilyen lénnyel felvenni a harcot, felülkeredekni erején vagy kiszabadulni a sok kar fogságából. Egyre több csáp próbálta körülzárni a férfit.
Richard, mielıtt a karját is satuba fogta volna a szörny, összes megmaradt erejét összeszedve az alig látható test közepébe döfte kését.
Ez biztos találat volt. A vadállat olyan hangosan üvöltött, amely már sértette Richard füleit A karok szorítása meglazult - továbbra sem eresztették elıt, de eléggé meglazultak ahhoz, hogy a férfi testével megforduljon, és kiszabaduljon a lény szorításából. Abban a pillanatban Richard, mint ahogy egy tökmag hullik ki az ujjak közül, kiröppent a halálos ölelésbıl.
Richard próbált eltávolodni tıle, hogy valahogy megmenekülhessen a feléje csapkodó, áttetszı karok elıl, de azok gyorsabbnak, erısebbnek és fáradhatatlanabbnak tőntek nála.
***
- Itt! - szólt Hat kapkodva, ahogy ujjai hegyével az egyik szimbólum közepét pöcögtette.
Violet a krétával ahhoz a helyhez ment, ahova tanácsadója mutatott. Ujjai fürge és biztos mozdulatokkal siklottak. Egyik kézfejével letörölte az izzadtságot arcáról, majd ujjaival a szemét törölgette. Rachel sosem látta még Violetet ilyen keményen vagy ilyen gyorsan dolgozni.
Rachel nem értette, mi történik, de nyilvánvaló volt számára, hogy valami nem Hat elvárásai szerint alakult. A nı a pánik és azırjöngés bizonytalan állapota között vergıdött. Rachel mindkettıtıl rettegett.
Miközben Violet a kapcsokat hozta fürgén létre, krétát cserélve és az egymást követı pontokhoz állva, Hat visszatért varázsigéinek halk kántálásához. Az elsuttogott szavak maró hangja olyan érzéssel töltötték el Rachelt, mintha azok a lelkét égetnék. Mivel nem értette a szavakat, sem azok jelentését, olyan baljóslatú szándékot sugalltak számára, amely megijesztetteıt.
A barlang távoli bejárata felé pillantott, de Rachel semmit nem látott a kinti sötétség miatt. El akart rohanni, de félt megtenni. Tudta, hogy ha Hatnak és Violetnek miatta kell abbahagyniuk tevékenységüket, és kénytelenek utána menni, azzal rettenetesen rosszul járna.
Chase megtanította, hogyan legyen úrrá ösztönein, ahogyı nevezte, és arra is, hogy mindig keresse a kedvezı alkalmakat. Arra figyelmeztette, hogy ha nincs közvet
lenül halálos veszélyben, akkor csak abban az esetben cselekedjen, ha már idıvel elıtte kigondolt egy tervet. Azt is mondta, hogy soha ne a merı félelem irányítsa cselekedeteit, hanem hogy azon igyekezzen, hogyan növelhetné esélyeit a siker elérése érdekében.
Annak ellenére, hogy a többiek teljesen beletemetkeztek dolgukba, a lány tudta, hogy még ilyenırült állapotukban is Rachel bármilyen, akaratuktól eltérı cselekedetére gyors és megfékezhetetlen erıszakkal reagálnának. Ez most nem a megfelelı alkalom volt; gyorsan felugrani, majd elrohanni nem a legjobb terv volt, és ezzelı is tisztában volt.
Ahogy Rachel ott ült némán, próbálva észrevétlen maradni, Hat óvatosan a Violet rajzolta ragyogó csomópontokhoz érintette öklét. Minden egyes fényes kör, melyhez hozzáért, halk, mormogó hang kíséretében kialudt, amitıl Rachel gerincén végigfutott a hideg. A barlang mormogni látszott, ahogy Hat ritmikus varázs-igézése fel-felerısödött.
Violet, miközben határozott, suhintó mozdulatokkal rajzolt, oldalra pillantott, hogy megnézze, hogy halad Hat A fényeket egymás után kioltó Hat utolérte a királynıt Erre Violet, mintha transzban lenne, gyorsabban kezdett festeni. A kréta kattogó, csattogó hangot adott ki minden egyes alkalommal, mikor Violet végighúzta a kıfalon. A kréta hangja teljesen összhangban volt Hat ritmikus kántálásával.
Richard ábrája körül Hat, aki egyre emelkedıbb, éneklı hangon kántálta strófáit, melytıl fokozatosan felerısödı,ırjöngı szél örvénylett a barlang belsejében, öklét azokhoz a kapcsokhoz érintette, melyeket Violet több óráig rajzolt megállás nélkül. Rachel azt hitte, hogy Violet mindjárt összeesik a kimerültségtıl, ehelyett azonban robbanásig feszülı erıfeszítéssel próbált továbbra is Hat elıtt haladni. Habár Violet keze rendkívül gyorsan mozgott, minden vonal megfelelınek, minden metszıpont pontosnak és tökéletesnek bizonyult. Hat végtelen órákon át gyakoroltatta vele a szimbólumokat, és most meg is látszott ennek eredménye. Richard ábráját szinte már teljesen körbevették a különbözı szimbólumok és az összekötött vonalak. Hat egy ismeretlen szó kimondásával, túlkiabálva azırjöngı szelet, kioltotta az utolsó jelet is Richard körül. A szél hirtelen elállt. Apró levelek és más szemetek hulltak alá a mozdulatlan levegıben.
Hat abbahagyta a kántálást. Arca összerándult. Ujjai hegyével megérintett egykét szimbólumot, mintha csak a szívverésüket keresné. Vibráló fénynyalábok pislákoltak a barlangban.
-İ volt az - suttogta Hat magában.
Violet megállt, és nyelt egyet, miután észrevette, hogy eddig visszatartotta lélegzetét.
- Kell egy kapocs az összes többi fölé. - Vetett egy dühös pillantást a riadt Violetre. - Csináld!
Violet tétovázás nélkül újra a falhoz lépett, és felnyúlva a Richard feje fölötti egyik központi elembıl tekergızı vonalakat kezdett húzni lefelé. Hat felemelte egyik kezét.
- Légy készen, de ne érintsd meg az eredeti megszólítási pontokat, csak ha szólok.
Violet bólintott. Hat szemei visszafordultak fehérségükbıl, ahogy ujjbegyeivel a Richardot ábrázoló képnek támaszkodott. Violet és Rachel tekintetétıl követve Hatból idegen szavak halk mormolása tört ki.
13. FEJEZET
Nicci a Sliph higanyos felszíne fölé küzdötte magát. Az ólmos folyadék legördült hajáról és arcáról. Színes fények törtek ki a csendes, puha sötétségbıl.
- Lélegezz!
Nicci összeszedte minden erejét, hogy a higanyt kierıszakolja tüdıjébıl.
- Lélegezz!
Abbéli igyekezetében, hogy legyızze félelmét, vett egy kétségbeesett lélegzetet. Úgy égette, mintha savas gıztıl fuldokolna.
A szoba émelyítıen forgott elıtte.. Nicci megpillantott egy vörös foltot. Ügyetlenül botladozott, ahogy újra levegıért kapkodott. Elérte a szegélyt, és egyik karjával megfogta a Sliph kıfalának szélét, hogy felhúzhassa magát. A pánik érzése fenyegetın közeledett.
Egy kéz megragadta a karját. Nicci feljebb tolta magát a falon. Ekkor egy másik kéz is lenyúlt, és azzal segített fentebb húzni, hogy az mindkét karjával megragadhassa a Sliph szélét. A vörös folt nem volt más, mint Cara.
- Hol van Rahl Nagyúr!
Nicci felpillantott a Mord-Sith élénk kék szemébe. Nem tudta eddig, hogy a kék szem ennyire bántó is lehet. Nicci becsukta a szemét, és megrázta a fejét, még mindig azon igyekezve, hogy kiőzze fejébıl az élményt, a zőrzavart, és Cara harsogó hangját, mely a csontvelejében továbbra is visszhangzik.
- Richard...
Belefájdult minden porcikája, annyira akarta, hogy a férfi segítségére lehessen.
- Richard...
Cara felmordult az erıfeszítéstıl, ahogy próbálta Nicci súlyát felemelni, majd átemelni a kút peremén. Nicci, úgy érezve magát, mint egy hajótörés túlélıje a háborgó tengerben, szinte minden erejét felhasználva keresztülcsúszott a kıkút peremén. Cara egyik lábával a földre térdelt, elkapta Nicci gyenge testét, mielıtt az a kıhöz csapódott volna.
Miután Cara leeresztette testét a földre, Nicci összeszedte maradék energiáját, és reszketı karjaival felnyomta magát. Úgy tőnt számára, nem tudja összegyőjteni szokásos erejét. Ijesztı volt, hogy teste nem engedelmeskedik neki. Óriási erıkifejtéssel végül sikerült feltolnia magát, és nehézkesen a Sliph kútjának falához ült. Még mindig zihált, próbálta visszanyerni lélegzetét. Mindene fájt. Egy pillanatra a kút falának dılt, próbálva erıt győjteni. Cara megragadta ruhájának gallérját, és megrázta.

- Nicci - hol van a Rahl Nagyúr? ıt körülvevıNicci pislogott, körbetekintett, próbálta érzékeivel felfogni az
környezetet. Rettenetesen fájt mindene. A fájdalom eszébe juttatta, amikor Jagang egyszer elverte, és amikor a férfi dühe közben érezni kezdte a zőrzavar félig kábult ködén keresztül a fájdalmat. De ezt nem a császárnak köszönhette. Ezt a fájdalmat az a valami okozta, ami a Sliphben történt. Az utazás sosem fájt eddig. Sosem volt fájdalmas élmény.
- Hol van a Rahl Nagyúr?

Nicci összerezzent a szobában visszhangzó kiáltás okozta fájdalomtól. Lenyelte a torkában feltörekvı nyers fájdalmat.
- Nem tudom. - Térdeire könyökölt, ujjaival végigszántotta haját, két kezével lüktetı fejét tartotta. - Istenemre, nem tudom.
Cara olyan gyorsan és erısen hajolt át a kút fölött, hogy Nicci azt hitte, bele fog esni. Ösztönösen utánakapott,
hogy megragadja a Mord-Sith lábakat, azt feltételezvén, hogy mindjárt alábuknak, de nem így történt.

- Sliph! - Cara kiáltása újra körbevisszhangzott az ısi, porlepte kıszobában. Nicci együtt érzett vele, de tudta, hogy a szándék még nem vezet sehova.
A lány figyelmen kívül hagyva térdfájdalmait, nehézkesen lábra állt. A forgó érzés kissé alábbhagyott. Látta a Sliph arcának higanyos alakját félig kiemelkedni a kútból, látta saját arcvonásait tükrözıdni a sima felszínen.
- Hol van a Rahl Nagyúr? - kérdezte Cara. A Sliph láthatólag úgy döntött, figyelmen kívül hagyja Cara kérdését. Ehelyett Niccire szegezte tekintetét.
- Soha többé ne tedd ezt, ha bennem vagy. - A kísérteties hang lágyan visszhangzott a szobában.
- A varázslatra gondolsz? - találgatott Nicci.
- Eléggé nehéz ilyen kirobbanó varázserıt elviselnem, de számodra, meg annak, aki veled utazik, még rosz-szabb is lehetne. Soha ne próbáld meg a varázserıdet utazás közben használni. A legjobb esetben is beteg leszel tıle. Rosszabbul is végzıdhet. Mindannyiunk számára veszélyes.
- Igaza van. - szólt közbe bizalmaskodva Cara. - Mikor elkezdted, úgy fájt, mint amikor Agielt használtak ellenem. A lábaim még most sem mőködnek tökéletesen.
- Az enyémek sem - ismerte be Nicci. - De egyszerően nem hagyhattam, hogy a szörnyeteg elvigye Richardot, nem igaz?
Még annak gondolatára is, hogy semmit nem tenne Richard megmentése érdekében, Cara megrázta fejét. - Mindent megtennék, hogy megóvjam a Rahl Nagyurat. Helyesen cselekedtél - nem érdekel a Sliph véleménye.
- Engem sem - mondta Nicci egyetértve. Mégis, abban a pillanatban nem érdekelte sem Cara, sem önmaga. A Sliphhez fordult. - Hol van Richard? Mi történt vele? Hol van?
- Én nem....
Cara türelme, már ha egyáltalán maradt még, most teljesen elszállt. A Sliphre vetette magát, mintha ezüstös nyakát akarta volna megragadni.
- Hol van?!
A Sliph arca elsiklott kezei elıl. Nicci megragadta Cara ruháját, visszarántotta a nıt, és talpra rángatta maga mellé. Dühtıl vöröslı arca majdnem megegyezett bırruhája színével.
- Sliph, ez életbevágóan fontos - Nicci próbált ésszerőnek hangzani. Richarddal voltunk, a Rahl Nagyúrral, a gazdáddal, amikor ránk támadtak. Ezért kellett a varázserımet használnom. Próbáltam megvédeniıt. A szörny iszonyatosan veszélyes.
A tökéletes, ezüst arc összerándult a félelemtıl.
- Tudom, bántott engem.
Niccit megállította a meglepettség.
- A szörny bántott téged?
A Sliph bólintott. A szoborszerő, ezüstös, sima arcvonásokon hullámozva visszatükrözıdött a szoba. Nicci ámulattal nézte, ahogy vibráló higanykönnyek jelennek meg a Sliph szemeiben, és folynak le sima arcán.
- Bántott. Nem akartam utazni. - Arcát elborították a ráncok, melyektıl látszott, ahogy a kín alatt ott nyugszik a felháborodás is. - Nem volt helyénvaló így használni engem. Ez fáj.
Nicci és Cara egymásra tekintettek. Cara talán meglepıdött, de nem tőnt együttérzınek. Az igazat megvallva abban a pillanatban a Richard iránti aggódás minden más gonddal szemben elsıbbséget élvezett.
- Sliph, sajnálom - szólalt meg Nicci -, de...
- Hol van? - dörmögte Cara. - Csak mondd meg, hogy hol van Richard. A Sliph tétovázott.
- Már nem utazik.
- Akkor merre van? - ismételte Cara.
A Sliph hangja hővös és távolságtartó lett.
- Sosem osztok meg információkat olyanokról, akik velem utaztak.
- Deı nem csak egy egyszerő utazó! - kiáltotta dühében Cara. - Hanemı Rahl Nagyúr!
A Sliph a kút távolabbi részéhez hátrált. Nicci kezét felemelve megfékezte Carát, és arra inette, hogy egy kicsit maradjon csendben.
- Valami gonosz megtámadott minket, amikor együtt utaztunk. Ezt te is tudod. Nicci próbálta visszafogni a hangjában lévı fenyegetést. Mégis, tudta, hogy nem teljesen a terve szerint alakultak a dolgok. A Richard iránt érzett, egyre növekvı pánik megnehezítette a gondolkodást - ez és Jebra figyelmeztetése, hogy nem szabad Richardot magára hagyni, még egy pillanatra sem. - Sliph, az a gonosz valami a gazdád, Richard után eredt. Mi Richard barátai vagyunk. Ezt is tudod. Szüksége van ránk.
- Lehet, hogy Rahl Nagyúr megsebesült - tette hozzá Cara.
Cara megerısítésképpen bólintott.
- Meg kellıt találnunk.
A kıszobában lévı csend szinte már bántottaıket. Nicci még mindig próbált hozzászokni a tényhez, hogy visszatért, próbálva elfojtani magában a testében végigfutó kínzó fájdalmat, miközben a következı lépésen gondolkodott.
- Meg kell találnunk Richardot - ismételte.
- A higanyszerő arc kicsit jobban kiemelkedett a kútból. A Sliph töprengve Niccire pillantott.
- Utazni akartok?
Nicci megfékezte feltörni készülı dühét.
- Igen. Pontosan. Utazni akarunk.
- Cara, nyomatékosítva Nicci szavait, megismételte.
- Igen, pontosan. Utazni akarunk.
- Nem fogom a varázserımet használni, ígérem.
- Nicci közelebb intette a Sliphet. - Utazni akarunk! Méghozzá most! Azonnal! A Sliph felderült, mintha minden korábbit elfelejtett volna. - Tetszeni fog. Szemmel láthatólag égett a vágytól. - Gyeitek, elviszlek benneteket. Nicci feltérdelt a falra. Combjait égette a fájdalom. Igyekezett semmibe venni az izmaiban és ízületeiben égı kínt, ahogy próbált felmászni az egyenetlen falra. Megkönnyebbült, miután sikerült rávenni a Sliphet az együttmőködésre ha nem is úgy, hogy elárulta volna nekik Richard hollétét, de legalább elviszi ıket hozzá.
- Igen, utazunk - mondta Nicci, még mindig levegı után kapkodva.
- A Sliphbıl kinyúlt egy kar, Nicci dereka köré csúszott, hogy felsegítse a lányt a falra. - Akkor gyertek. Hova akartok menni?
- Oda, ahol Rahl Nagyúr van. - Cara felkapaszkodott Nicci mellé. - Vigyél oda bennünket - szólt, a Sliph kedvéért egy mosolyt erıltetve arcára -, és hálásak leszünk érte.
A Sliph megállt és a nıre szegezte tekintetét. A kar visszahúzódva eltőnt a lassan hömpölygı higanyfolyamban. Váratlanul az ezüstszínő arcról eltőnt a kedvesség, kimondottan ijesztı alakot öltött fel.
- Nem szolgálhatok információval más ügyfeleimmel kapcsolatban. Nicci ökölbe szorította kezét.
-İ nem csak egy ügyfél!İ a te gazdád, és most bajban van! A mi barátunk! Él kell bennünket vinned hozzá!
A Sliph elgondolkodó arcvonásai életre keltek.
- Nem tehetem meg.
Nicci és Cara, maradék türelmüket is elveszítve egy pillanatig szótlanul álltak, képtelen voltak kitalálni, hogyan vehetnék rá a Sliphet a megsegítésükre. Nicci legszívesebben sikított és sírt volna, vagy egy kis varázslattal szerette volna szóra bírni a Sliphet.
- Ha nem segítesz nekünk - szólalt meg végül fenyegetızve -, akkor sokkal nagyobb fájdalmat fogsz érezni, mint amit az a szörnyeteg okozott. Errıl gondoskodom. Kérlek, ne kényszeríts erre. Tudjuk, hogy csak Richardot szeretnéd megvédeni. Mi is pontosan ezt akarjuk.
A Sliph továbbra is egy ezüstszoborhoz hasonlóan bámult szótlanul, mint aki éppen a kapott fenyegetést mérlegeli.
Cara halántékára nyomta ujjait.
- Mintha egy vödör vizet akarnál meggyızni - dörmögte.
Nicci mereven a Sliphre tekintett.

- Most szépen elviszel bennünket a gazdádhoz. Ez parancs! ı- Jobban járnál, ha azt tennéd, amit mond - tette hozzá Cara -, vagy miután végzett veled, én foglak szóra bírni.
A Mord-Sith kezébe fogta Agieljét, hogy bebizonyítsa, nem viccel. De ekkor a fegyverre bámulva hirtelen ledermedt. Vér csordogált az arcán. Még a kezei is elfehéredtek, éles kontrasztot alkotva vörös bırruhájával. Nicci közelebb hajolt hozzá, és kezét Cara vállára helyezte. - Mi a baj? Cara tátva maradt szája megmozdult.
- Nem mőködik!
- Mirıl beszélsz?

Cara kék szemét elöntötte a megfékezhetetlen pánik.
- A kezemben lévı Agiel nem mőködik! Nem érzékelem!
Miközben Nicci tisztán érzékelte a Mord-Sith hangjában megbúvó rémületet, nem értette annak okát. Az Agiel nem okozott fájdalmat, még csak pánikra sem késztetett. Ennek ellenéreırá is átragadt ez a nyers rettegés.
- Jelent ez valamit? - kérdezte Nicci elıre rettegve a választól.
A Sliph a kút távolabbi részében figyelt.
- A Rahl Nagyúrral való közös kötelék adja az Agiel erejét - azı képessége. Mint egy bizonyítékként kinyújtotta a fegyvert. - Ha az Agiel élettelen, akkor a Rahl Nagyúr is az.
- Figyelj, használni fogom az erımet, ha az kell ahhoz, hogy a Sliph elvigyen bennünket hozzá. De Cara, ne kezdj el téves következtetéseket levonni. Nem tudhatjuk...
- Nincs ott.
- Hol nincs?
- Sehol. - Cara továbbra is a reszketı kezében lévı karcsú fegyvert bámulta mereven. - Már nem érzem a Kötést. - Tiszta kék szemét Niccire szegezte. - A Kötés mindig megmondja, hol van a Rahl Nagyúr. De most nem érzemıt. Nem érzem a jelenlétét. Nincs ott. Nincs sehol!
Niccit elöntötte az émelygés. Erıtlennek érezte magát. Elzsibbadtak a kezei és a lábai.
Visszafordult a Sliphhez. Azonbanı már nem volt ott.
Nicci áthajolt a falon, és a kút belsejébe nézett. A lenti sötétségben látott egy elmosódott csillanást, amely éppen akkor tőnt el a feketeségben. Visszafordult Carához, és megragadta a vállát. A lányt is magával rántva lehuppant a falról.
- Gyere. Tudok valakit, aki meg tudja nekünk mondani, hol van Richard.
14. FEJEZET
Nicci, Carával az oldalán, végigsietett a fáklyákkal megvilágított folyosón, maguk mögött hagyva a lépteik zaját elnyelı, gondos munkával készített szınyegeket, a sötétségbe nyíló ajtókat, az olajlámpákkal megvilágított szobákat, amelyekben csak a kifejezéstelen bútorokat világította meg a fény. A Torony, amely majdnem olyan hatalmas volt, mint maga a hegy, amely sztoikus kıoszlopai közé rejtette az épületet, üresnek és kísértetjártának tőnt. Nicci évtizedeket töltött a Próféták Palotájaként ismert óriási komplexum falai között, ami bizonyos értelemben a Toronyra emlékeztetett., de a palotát különbözı emberek százai lakták, kezdve a Prelátustól, egészen az istállókat gondozó fiúkig. Az épület a varázslók palotája is volt egyben - itt tanultak a varázslók. A Toronyt emberi szándék hozta létre, mégis némán és távolságtartón állt azok elıtt is, akik életre keltették. Ha egy épületrıl elmondhatjuk, hogy elhagyatott volt, akkor A Torony mérhetetlenül nagy alakja ilyen hely volt.

Cara teljes erejéb ıl futott, a Richard iránti hősége és szeretete által hajtva, és attól való félelmében, hogy a lehetı legrosszabb történt a férfival. Niccit is annak lehetısége hajtotta, hogy talán Richard már halott, ezértı is ugyanolyan gyorsan rohant, mintha legalábbis magát a halált akarná megelızni. Még azt sem engedte meg magának, hogy erre az eshetıségre gondoljon, nehogy kétségbeesésében összeessen. Úgy érezte, világ Richard nélkül halott világ lenne számára.

Cara végigcsúszott a kifényesített szürke márványpadlón, hogy lelassulva be tudjon kanyarodni a következı sarkon. Nicci egyik kezével megragadta a hideg, fekete
márványlépcsı korlátját, és felrohant a széles, fekete gránitlépcsıkön. A magasan felettük lévı ablakok úgy sötétlettek, mintha a kinti világba nyíló fekete ajtók lettek volna. A lépcsıház, amelyet az egymás mellé rakott üveggömbök világították ki, hihetetlen magasságban tornyosult föléjük, amitıl Nicci úgy érezte magát, mintha egy rendkívül mély kút legalján állna.

Lépteiket visszaverte a visszhangzó Torony, mintha azon régóta halott lelkek kísérteties suttogásai lennének, akik a maguk idejében ezekben a csarnokokban sétáltak, ezeken a lépcsıkön lépdeltek fel, és akik ezen a helyen nevettek és szerettek. A harmadik lépcsıforduló tetején Nicci, akinek az iszonyatos megerıltetéstıl már rettenetesen sajogtak a lábai, egy széles átjáróhoz vezette magukat. Ahogy elrohant a meleg vörösesbarna színő fali pillérek mellett, amelyek szétválasztották a hatalmas, színpompás ólomüveget, elıre mutatott, ezzel jelezve Carának, hogy a következı folyosónál jobbra fordulnak.

A négy égtáj felé vezet ı kisebb csarnokok hálózatában Nicci végre megpillantotta a távolban Zeddet, aki elindult feléjük. Rikka közvetlenül mögötte masírozott. Az idıs varázsló ijesztı tekintettel megállt, és megvárta, míg a többiek teszik meg a megmaradt távolságot.

- Mi az? - kérdezte a férfi, láthatólag annak tudatában, hogy valami nagyon félresikerült.
- Hol van Rahl Nagyúr? - tudakolta Rikka, ahogyı is megállt a férfi mögött.
Nicci felismerte az aggodalmat a nı arcán. Ugyanaz a tekintet volt, mely Cara arcán is megjelent, mikor rájött, hogy az Agiel nem mőködik. Nicci lepillantott, és látta, hogy Rikka is, Carához hasonlóan, Agieljét tartja elfehéredı markában. A Rahl Nagyúrhoz főzıdı kapcsolatuk talizmánjai most élettelenek voltak.
- Hol van az unokám? - kérdezte Zedd meggyötört, személyeskedı hangon. Miért nincs veletek?
Az utóbbi mondat vádként hangzott a szájából, amely arra emlékeztette Niccit, amire Jebra figyelmeztetteıket, mielıtt elmentek, illetve a lány által tett ígéretre.
- Zedd - kezdte Nicci -, nem tudjuk biztosan.
A varázsló felszegte fejét, haja összekuszálódva meredezett. A tekintete egy olyan varázsló tekintete volt, aki nagyon aggódik valakiért.
- Ne kerüld meg a választ, gyermekem!
Ha a helyzet nem lett volna ilyen halálosan komoly, Nicci biztosan elnevette volna magát ezen.
- Mindannyian a Sliphben voltunk, útban vissza A Torony felé - lihegte Nicci. Valahol útközben, képtelenség megmondani, hol vagy pontosan, mikor utazol, megtámadott bennünket a szörny.
Zedd Carára meredt.
- A szörnyeteg.
Cara helyeslın bólintott.
- És aztán?
- Nem tudom. - Nicci csalódottan emelte fel karjait, azon fáradozva, hogyan írja le a történteket. - Próbáltunk megküzdeni vele. Tele volt kígyószerő karokkal. Harcoltunk velük. Próbáltam a Hanomat használni ellene...
- A Sliphben?
- Igen, de vagy túl gyenge volt, vagy egyáltalán nem mőködött. Mindent megpróbáltam, ami csak az eszembe jutott. Ekkor a szörny egyszerően elszakított engem és Carát Richardtól. Nem találtuk a sötétben. Pedig próbáltuk, de semmit nem találtunk - még egymást sem. Ahogy mondtam, képtelenség megmondani, hol vagy, amikor a Sliphben vagy. Se nem látsz, se nem hallasz
igazán. Eléggé zavaros egy hely, és akármennyire is próbáltuk, egyszerően nem találtuk Richardot. A férfi ekkorra még dühösebbnek látszott.
- Akkor mit kerestek itt ahelyett, hogy a Sliphben keresnétekıt?
- A Sliph kiköpött minket - felelte Cara. - Egyszer csak újra itt találtuk magunkat a Toronynál. Nicci és én próbáltuk a magunk módján megtalálni Rahl Nagyurat, de... nem volt ott semmi. Sem a szörny, sem Rahl Nagyúr. Ezután a Sliph itt kirakott minket, mivel ide indultunk a támadás elıtt.
- Akkor mégis mit csináltok itt? - kérdezte Zedd újra fenyegetı hangon. Miért nem mentek vissza a Sliphbe keresni, vagy ami még jobb, miért nem kérdezitek meg a Sliphet, hogy hol van Richard?
Nicci látta, ahogy teste mellett ökölbe szorulnak kezei. Pontosan tudta, mit érez a férfi. Lágyan megérintette a karját.
- Zedd, a Sliph nem árulja el nekünk, hogy hol van. Hidd el, megpróbáltuk. Biztos rá lehet valahogy venni erre, csak egyszerően nem tudom, hogyan, de szerintem tudok egy jobb megoldást - valakit, aki megmondhatja nekünk, hol találjuk Richardot: Jebrát. Nem akarok több idıt elvesztegetni, és szerintem Jebra hamarabb tudna válaszolni, mint a Sliph.
Zedd töprengés közben szorosan összeszorította amúgy is vékony ajkait. Megér egy próbát - szólalt meg végül -, de tudnotok kell, hogy elég rossz állapotban van, mióta elmentetek. Legjobb pillanataiban is vigasztalhatatlan, és olykor valami a markában tartja, ami leginkább a hisztériára hasonlít. Próbáltuk megnyugtatni, de hiába. Attól félek, hogy mindazzal, amin keresztülment, annál inkább megrémíti a tény, hogy szembe kell néznie páratlan látomásainak hirtelen visszatértével. Nyilvánvalóan nehezére esik újra megbirkózni a látomásokkal, nem is beszélve errıl a különleges vízióról.
Végül ágyba dugtuk abban a reményben, hogy ha kipiheni magát, visszanyeri erejét, és valahogy képes lesz megoldani a látomások okozta zőrzavart. Legalább nincs olyan állapotban, mint Cyrilla királynı; azon igyekszik, hogy ne kerüljön abba azırült állapotba. Tisztában van vele, hogy szükségünk van a segítségére, de jelen pillanatban a kétségbeesés erısebb a józan eszénél. Abban is biztos vagyok, hogy a teljes kimerülés is szerepet játszott az állapotában.. Reméljük, hogy egy kis pihenés után többet is tud mondani nekünk annál, mint amit eddig elárult.
- És mit mondott? - kérdezte Nicci, azt remélve, hogy a válaszban ott lesz a kulcs.
Zedd egy pillanatig a lány szemeit fürkészte.
- Azt mondta, hogy Richard nélkül fogtok visszatérni.
Nicci a férfira meredt.
- És vele mi történik? Zedd tekintete tovasiklott.
- Ezt akarjuk kiszedni belıle.
- Az Agielem nem mőködik - közölte Rikka. - Nem érzem a Kötıdést. Nem érzem a Rahl Nagyurat. Mi van, ha már nincs életben?
Zedd kissé elfordult, felemelte kezét. Hogy kicsit megnyugtassa a nıt.
- Ne találgassunk. Számtalan magyarázat lehet rá. Cara hangulata egyáltalán nem vidult fel erre.
- Mint például? - tudakolta.
Zedd mogyoróbarna szemével a lányra nézett, egy pillanatig a Mord-Sithet tanulmányozta, mialatt a válaszán töprengett.
- Nem tudom, Cara. Egyszerően nem tudom. Minden egyes lehetıséget végigfuttattam az agyamon, amióta Jebra azt mondta, hogy nem fog visszatérni veletek. Sokféle eshetıség lehet, de jelenleg csekély bizonyíték van a kezünkben. Egyetlen sziklát sem hagyunk ellenırizetlenül, ezt megígérhetem. Nicci visszanyelte a torkában felkúszó csomót.
- Most az a legnagyobb esélyünk, hogy megnézzük, ki tudjuk-e szedni Jebrából, hol van Richard. Ha ennyit megtudunk tıle, akkor már tudjuk, mit tegyünk. Ha tudjuk, mit kell tennünk, akkor megvan az esélye, hogy segítsünk rajta.
- Ha még életben van - szólt közbe Rikka.
Nicci fogait csikorgatta, miközben átható pillantást vetett a nıre. - Életben van. Ricca nyelt egyet.
- Én csak azt mondtam...
- Niccinek igaza van - bizonygatta Cara is. - Elvégre a Rahl Nagyúrról van szó. Életben van. - Egy könnycsepp gördült végig arcán. - Életben van.
- Mindazonáltal - szólalt meg Zedd fájdalmas hangon -, fel kell készülnünk a legrosszabbra. - Amikor meglátta Cara arcát, kierıszakolt magából egy apró mosolyt - Attól, hogy hangosan mondjuk ki, még nem válik valóra. Bármi is van, ez van. Csak annyit mondok, hogy fel kell készülnünk minden eshetıségre, ez minden. Ez most a bölcs döntés. Ezt tenné Richard is, ha közülünk tőnne el valaki, és azt akarná, hogy ezt tegyük, bármi is történjék vele. Nem ezt várnátok el tıle ti is, ha veletek történne valami? Nem hagyhatjuk figyelmen kívül a dolgokat, melyekkel szembe kell néznünk. Richard is azt akarná, hogy tovább harcoljunk, hogy saját magunkért harcoljunk.
Nicci úgy gondolta, talán jobban, mint eddig valaha is, hogy ezúttal magát az Elsı Varázslót hallja beszélniMost már látta, honnan ered Richard rendkívüli elszántsága.
Cara a férfira emelte átható tekintetét.
- Úgy beszélsz róla, mintha már nem élne. De él! Zedd rámosolygott, és egyetértése jeléül bólintott.
Nem sikerült meggyızınek tőnnie.
- Beszélnem kell Jebrával - közölte Nicci. - Ebben a pillanatban ez a legjobb ötlet. Mi egyebet mondott még a látomásával kapcsolatban?
Zedd felsóhajtott.
- Nem sokat. Évek teltek el az utolsó látomása óta, és ez a mostani nem csupán meglepteıt, de kétségtelenül halálra is rémítette. Kezdek attól félni, hogy annak oka, amiért évekig nem volt látomása, valóban az lehet, amit Richard mondott a mágia romlásáról. Ez esetben mégis nagy jelentıségő lehet ez a látomás. Mialatt magánál volt, illetve amikor összefüggıen tudott beszélni, azon képessége, hogy a látomás egészét ragadja meg, alig mőködött. A részletek láthatóan darabokra hullottak benne és nem álltak össze egésszé.
- Talán mi segíthetnénk neki összerakni a darabokat - ajánlotta fel Nicci. A lehetı legfinomabban fogalmazott. Mármint ahhoz képest, hogy elhatározta magában, kerül amibe kerül, de meg fogja szerezni a nıtıl, amire szükségük volt.
Zedd szerint az nyilvánvalóan semmit nem használt volna, de kétségtelenülı is inkább ezt a lehetıséget választotta volna, mintsem átadja magát az elképzelhetetlennek.
- Erre - mondta, miközben széles kézmozdulatokkal integetve megfordult, és

végigsietett a halvány fénnyel megvilágított csarnokon. ıEgy mahagóniból készült, tekervényes kúszónövényekkel és egymást átfed levelekkel televésett, apró,
lekerekített tetejő ajtón kopogott be óvatosan Zedd. Mögötte Nicci és a két Mord-Sith várakozott. Amíg várt, odafordult Rikkához.
- Menj és hozd ide Nathant. Mondd neki, hogy sürgıs, és hogy csomagoljon. Azonnal el kell mennie.
Nicci sejtette, mire fogja Zedd Nathant kérni, de minden igyekezetével próbált nem gondolni rá. Máskülönben az elképzelhetetlenre kellett volna gondolnia. Ehelyett inkább az elıtte álló feladatra koncentrált. Ki kellett Jebrából szednie, hogy hol van Richard, illetve hogy mi történt vele. Szükség esetén a Tehetségét is hajlandó lett volna bevetni, hogy elérje célját.
Miután Rikka elrobogott, Zedd újra bekopogott, ezúttal kicsit erısebben. Mikor még most sem kapott választ, válla fölött Niccire pillantott.
Idegességében egyszerő köpenyének kézelıjét babrálta.
- Nem érzel valami... furcsát?
Nicci annyira belefeledkezett viharos érzelmeibe és gondolataiba, hogy egyáltalán nem is figyelt másra. Elvégre A Toronyban voltak. Mindenhol pajzsok voltak elhelyezve, melyek megvédtékıket a különbözı nemkívánatos vendégektıl.
Félretette gondolatait, közben érezte, hogy érzékei egyre inkább a tudatosság magasabb állapotába kerültek.
- Most, hogy mondod, mintha lenne itt valami... furcsa.
- Milyen értelemben furcsa? - kérdezte Cara, ahogy Agieljét újra kezébe kapta. Egy pillanatig rémültnek tőnt, mielıtt a feleszmélés felváltotta volna a meglepıdést.
Nicci óvatosan lefejtette a varázsló kezét a fogantyúról, mielıtt az kinyithatta volna az ajtót.
- Nincs bent senki vele, ugye? Talán Tom, vagy Friedrich?
Zedd összeráncolt szemöldökkel nézett a lányra. - Senki, akirıl tudnék.İk ketten járırözni vannak. Jebra mellett voltam, mikor megéreztem, hogy Carával jöttök. Aludt. A közelében akartam lenni, amikor felébred, hátha mond valamit a látomásáról. Magára hagytam, és hozzátok indultam, azt remélve, hogy talán tévedett Richarddal kapcsolatban. Ann és Náthán már lefeküdtek. De elképzelhetınek tartom, hogy egyikük bent van nála.
Nicci, teljesen éber belsı érzékeivel, megrázta fejét.
- Egyikük sincs nála. Valami más van bent.
Zedd merengı tekintettel fontolgatta a hallottakat, úgy, mintha a hang eredetét próbálná kitalálni, de Nicci tudta, hogy igazából nem az árulkodó zajokra koncentrál.İ is, a nıhöz hasonlóan saját képességét használta, hogy megérezze, amit nem hallott tisztán, vagy hogy megérezze az élet jelenlétét. Amennyire Nicci érzékelni tudta, csak három ember volt a közelben: saját maga, Zedd és Cara, és sokkal gyengébben, de Jebrát is érezte az ajtó túlsó felén.
De valami más is volt még ott. Azonban nem tudta értelmezni ezt az érzést. Valaminek a jelenléte volt, de nem olyasfajta érzékelés, mintha egy másik személy állna lesben az ajtó mögött.
Mégis úgy rémlett, nemrégiben ugyanezt érezte. Homlokráncolva próbált visszaemlékezni.
- Kiegészítı pajzsokat szereltem fel ezen a területen - közölte Zedd. Nicci bólintott.
- Tudom. Érzem
- Lehetetlen, hogy valaki kikerülte volna
ıket. ıket. Tudnék róla. Még a bogarak és
egerek sem kerülhetik ki a csapdákat, melyeket elhelyeztem.
- Lehet ez amiatt, amit Richard mondott nekünk? - kérdezte halkan Cara. - Úgy értem, hogy valami baj van a varázslattal. Nem arról lehet szó, hogy valami miatt nem mőködik a képességed, és ezért érzed azt, amit érzel?
- Zedd mogorva pillantást vetett a nıre. - Úgy érted, szerinted a képességünk... mi? Összezavarodott?
Cara vállat vont, majd hozzátette.
- Nem sokat tudok a mágiáról, de talán ezért nem mőködik az Agielem sem. Talán minden emiatt van. A Rahl Nagyúr rendíthetetlenül állította, hogy szerinte megrontották a mágiát. Talán a te képességeidet is ugyanígy megrontották. De lehet, hogy tévedek. De ha nem, akkor lehet, hogy ez okozza a furcsa változást...
Zedd csupán az ötlettıl is haragra gyúlt. Oldalra nyújtotta egyik karját, mire az ajtó melletti olajlámpák kialudtak. - Nos, ha erre még képes vagyok, akkor a varázserım mőködik - suttogta. Kezét újra a kilincsre helyezte, és eltökélten Niccire nézett.
- Készülj fel mindenre!
- Várj! - szólt Nicci.
Zedd a válla fölött ráemelte tekintetét. A sötétben pislákoló gyenge fényben nem lehetett kivenni arcvonásait, de szemei tisztán kivehetıek voltak. Richard szemei tükrözıdtek benne.
- Mi az? - kérdezte.
- Csak eszembe jutott valami, amire már egy ideje próbálok visszaemlékezni. Nicci ujjait mozgatta, ahogy a részleteket próbálta sietve elıhívni. Végül egyik ujját rázva beszélni kezdett.
- Amikor a Vérszörnyeteg megtámadott bennünket utazás közben, valami különöset éreztem. Nem foglalkoztam vele, mivel eleve különleges a Sliphben utazni,
nehéz megmondani, mire kell figyelni, vagy mi tér el a megszokottól. A mindennapi érzékelések bámulatba ejtınek tőnhetnek - akár természetfelettinek is. Nem tudhatod biztosan, hogy csak a szokatlan észlelések csúcspontja-e az, vagy valami annál is több.

- Pontosan mikor érezted ezt? - tudakolta Zedd heves érdekl ıdéssel. - Egész idı alatt utazás közben, vagy egy adott idıpontban?
- Nem, mint ahogy mondtam, a szörny támadása után volt.
- Pontosítsd! Gondolkozz! Akkor volt, mikor rátok támadt? Talán amikor Richardot megragadta? Vagy amikor téged ragadott meg?
Nicci ujjait a halántékához nyomta, szemeit összeszorította, kétségbeesetten próbált a legapróbb részletre is visszaemlékezni.
- Nem... nem, azután történt, hogy eltávolodtam Richardtól. Nem azonnal utána, de nem sokkal késıbb.
- Milyen sorrendben történtek az események?
- A szörnyeteg ránk támadt. Harcoltunk vele. Próbáltam az erımet használni, de nem sikerült. A szörny fájdalmat okozott. Richard a késével próbálta szétvagdosni a csápokat. Kimentett a szörny szorításából.
- Ezután a szörny elragadta Carát Richard közelébıl. Nem sokkal utána engem is eltávolított onnan. Ez utána történt - nem azonnal utána, de röviddel késıbb. Azért tudom, mert akkor történt, hogy elkezdtem Richardot keresgélni, amikor jött ez a különös érzésem.
Nicci a varázslóra emelte tekintetét.
- Az az érdekes, hogy miután megéreztem ezt, már nem érzékeltem többé a szörny jelenlétét. Kerestem, próbáltam Richardot megtalálni, de képtelen voltam rá. Ahogy a Sliph visszahozott bennünket a Toronyhoz,
ez az érzés gyorsan el is szállt, és én teljesen megfeledkeztem róla.
- Milyen volt ez az érzés? Nicci gesztikulálva válaszolt.
- Pontosan olyan volt, mint ami most ott van az ajtó mögött.
Zedd egy hosszú pillanatig a lányra nézett. -És ezt most milyennek érzed? Mintha az erı... egyfajta zúgó áradata lenne? Nicci bólintott.
- Egy ellenséges varázslat, amelynek valahogy nincs alapja.
- A varázslat szabadon van? - szólt közbe Cara. - Hogy érted ezt?
Zedd egyet nem értése jeléül megrázta fejét.
- A varázslat nem csupán önmaga körül lebeg. A varázslatnak nincs tudata, de ez az érzés valamilyen módon a tudatos szándék utánzatának tőnik.
- Igen - helyeselt Nicci. - Én is így érzem. Pontosan emiatt ennyire furcsa, mivel az ilyen irányú varázslat nem lehet alaptalan. Ez az uralom hozza létre jelenlétének jellegzetes ellenırzı erıtereit, de az élet nélkül kell létrehozni.
Zedd kiegyenesedett.
- Nagyon jól leírtad az érzéseimet. - Gyanakodva méregette az ajtót. Szerintem, ha közelebb megyünk, erısebben fogjuk érezni, és jobban rá tudunk jönni, hogy mi az. Ha elég közel tudunk férkızni hozzá, talán ki tudjuk elemezni. - Mindkét nıre rápillantott. - De legyünk óvatosak, rendben?
Mindhárman közelebb húzódtak a félhomályos folyosón, amikor a varázsló óvatosan elfordította a kilincset, és lassan kinyitotta az ajtót. Nicci máris erısebben érezte, ahogy az ajtó egyre szélesebbre nyílt. Zedd egy pillanatra bedugta fejét a résen, majd teljesen kinyitotta az ajtót. A szobában sötétség honolt, csak a folyosóról bekúszó halovány fény világította meg a bent lévı formákat és árnyakat.
A bal oldali falnál Nicci megpillantott egy üres széket, melynek háttámláján egy gondosan összehajtogatott sál feküdt. Az ajtótól nem messze állt egy alacsony, kerek asztalka, rajta egy sötét lámpával. Az asztal mögött az üres ágy hevert. Az összegyőrt lepedı az ágy oldalán lógott a földre. Nicci Zeddel és Carával együtt körbepillantott a szobában, de nem látták Jebrát. Ha a szobában volt is, nem lehetett kivenni a sötétben. A szobában egyre jobban eluralkodott a különös érzés, Niccit cserbenhagyták belsı érzékei.
Zedd a Tehetségébıl apró szikrát küldött a lámpába. Mivel azt gyengére állították, így sem volt elég fény ahhoz, hogy előzze a sarkokban uralkodó homályt, vagy hogy megvilágítsa a szoba túlsó felében álló ruhásszekrényt. Még mindig nem látták nyomát Jebrának.
Nicci érzelmeit félretéve, a Hanja által vezérelt érzékelésre koncentrálva, ellépett Zedd mellett, majd feszülten és mereven megállt hallgatózni a szoba közepén. Képességével próbált megnyílni, hogy érzékeivel felfoghassa a sötétben leselkedı valami jelenlétét, de semmit nem érzett.
Enyhe szellı suhogtatta meg a függönyöket. Az apró üvegtáblákból készült szárnyas ajtószárnyak az erkély felé kitárva néztek. Nicci tudta a szomszédban lévı saját szobája révén, hogy ez az erkély is a hegy lábánál lévı sötét város fölé magaslik.
A korlát fölött egy sötét árnyalak emelkedett ki az alant elterülı holdfényes tájból.
Nicci mögött Zedd feljebb kapcsolta az olajlámpát. Mikor felerısödött a fény, Nicci meglátta, hogy Jebra
állt kint az erkélyen. Háttal volt feléjük, mezítláb állt a vastag kıkorlát tetején.
- Jóságos szellemek! - suttogta Cara. - Le fog ugrani!
Mindhárman ott álltak ledermedve, féltek bármit is tenni, nehogy megijesszék a nıt, vagy arra késztessék, hogy leugorjon, mielıtt érte nyúlhatnának. Jebra nem vette még észreıket.
- Jebra! - szólalt meg Zedd lágy, óvatos hangon -, eljöttünk meglátogatni téged.
Ha Jebra hallotta isıt, nem mutatta semmi jelét. Nicci nem hitte, hogy Jebra mást is hallott volna a mágia kísérteties suttogásán kívül. Nicci érezte a mellette elsuhanó idegen erı enyhe hullámait, ahogy az erkély korlátján álldogáló kıszoborhoz hasonlító látnok felé közeledett. Tekintete a lenti Aydindril városára meredt. Gyenge szellı borzolta fel a nı rövid haját.
Nicci a völgy felé fordulva állt. Tudta, hogy az erkély nem egészen a Torony legszélén áll. De Jebra így is több száz méterrel magasodott a Torony belsı udvarai, sétányai, sáncai és palatetıi fölé. Ebben a magasságban nem számított volna, hogy a lány leesik, vagy leveti magát a hegyrıl; mindenképpen halálra
zúzta volna magát a Torony lábánál lévı sziklákon. ıtte elterülı- Csillagok - mondta Jebra alig hallható, vékony hangon az el ürességnek.
Zedd megragadta Nicci karját, és közelebb húzta magához. A lány füléhez hajolt.
- Szerintem valaki ugyanazokat a válaszokat keresi, mint mi. Úgy vélem, valaki az elméjében kutat. Ezt érezzük. Ez egy tolvaj, aki gondolatokat lop.
- Jagang - sóhajtotta Cara.
Nicci tudta, hogy ez lenne a logikus feltételezés. Miután valahogy megszakadt a Richarddal összefőzıdı
kötelék, Jagang elméletben képes volt ezt megtenni.
Attól, hogy jelenleg Richard nem töltötte be Rahl Nagyúr szerepét, mindannyian sebezhetıvé váltak az Álomjáróval szemben.
A dermesztı félelem émelyítı hulláma öntötte el Niccit arra az emlékre, amikor Jagang azı elméjét, azı akaratát uralta. A Rahl Nagyúr nélkül, azıket megvédelmezı Kötıdés nélkül, minden megváltozott. Ha a császár egész éjjel lovagolna, védtelenül találna rájuk. Az Álomjáró bármelyik pillanatban, mindenféle figyelmeztetés nélkül, láthatatlanul, észrevétlenül beférkızhetett elméjükbe és belebújhatott gondolataikba.
De Nicci ismerte Jagangot. Tudta, milyen érzés, amikor az ember elméjében átveszi az uralmat. Elvégre egyszer már megtörtént vele ez a rettenetes dolog, irányítottaıt, uralkodott rajta. Ez azonban más volt.
- Nem - szólalt meg. - Ez nem Jagang. Valami mást érzek.
- Honnan tudod ezt ilyen biztosan? - suttogta Zedd. Nicci végül elfordította tekintetét Jebráról, és a homlokát ráncoló varázslóra nézett.
- Hát, egy valamibıl biztosan - suttogta vissza. - Ha ez Jagang lenne, akkor semmit nem éreznél. Az Álomjáró nem hagy nyomokat maga mögött. Képtelenség lenne megmondani, ha itt lenne. Ez valami teljesen más.
Zedd frissen borotvált állát dörzsölgette.
- Valahogy mégis ismerısnek tőnik - mormolta magában.
- Csillagok - szólt bele az éjszakába Jebra.
Zedd elindult a nyitott ajtó felé, de Nicci a karját megragadva visszahúzta. Várj! - suttogta..
- A csillagok lehulltak a földre - mondta Jebra kísérteties hangon. Zedd és Nicci egymásra néztek.
- A csillagok a főben vannak - folytatta Jebra ugyanolyan élettelen hangon. Zedd felszisszent.
- Jóságos szellemek! Most már tudom, mi ez! Nicci közelebb hajolt.
- Tudod, mi ez az érzés? A varázsló lassan bólintott.
- Ez egy varázserejét használó boszorkány. Jebra oldalra nyújtotta karjait.
- Ugrani fog! - kiáltotta Nicci, miközben Jebra elrugaszkodott az éjszakába.
15. FEJEZET
Richard hevesen felköhög ıtt.
A rosszullét okozta fájdalom visszahozta öntudatát. Hallotta önmagát, ahogy sóhajtozni próbált sikertelenül. De nem volt meg hozzá a szükséges levegıje. Az öntudatával együtt elöntötte a fuldoklás egyre erısödı, összezavarodott pánikja, mintha valóban vízben fuldokolna.
Újra felköhögött, majd a fájdalomtól összerándult. Próbált kiáltani kínjába, ahogy összegömbölyödött a földön, karjait a gyomrára szorítva, hogy megelızze a következı görcsös köhögést.
„Lélegezz!”
Richard felfigyelt a kísérteties hangra, amely mintha az Alvilágból hangzott volna fel. Minden tıle telhetıt megtett, hogy ne lélegezzen. Óvatos, apró, rövid lélegzeteket vett, hogy elkerüljön egy következı köhögırohamot.
„Lélegezz!”
Fogalma sem volt hol van, és abban a pillanatban nem is igazán érdekelte. Csak a fuldokló érzés számított. Nem akart levegıt venni, annak ellenére, hogy mekkora szüksége volt rá. Olyan nyomasztó volt az érzés, olyan émelyítı, hogy nem csak teljesen elgyengítette, de át is hatotta elméjét. A halál sokkal kedvezıbbnek tőnt számára. Képtelen volt tovább elviselni.
Richard nem akart megmozdulni sem, mivel minden eltelt perccel egyre

könnyebbé vált nem lélegezni. Úgy t őnt, hogy ha egy kicsit tovább kibírnáılevegıvétel nélkül, akkor a fájdalom és a kín a valahol a messzeségben lév sötét hegy fölé emelkedne. Próbált tökéletesen mozdulatlan maradni, abban reménykedve, hogy a körülötte forgó világ leáll, mielıtt elhányná magát.

El sem tudta képzelni, az mekkora fájdalommal járna. Ha egy kicsit tovább feküdhetne mozdulatlanul, akkor minden könnyebbé válna. Ha egy kicsit tovább feküdhetne mozdulatlanul, akkor minden elmúlna.
„Lélegezz!”
Nem vett tudomást a távoli, selymes hangról. Elméje visszavitteıt abba az idıbe, amikor ugyanígy szenvedett. Ez akkor történt, mikor Denna megláncolta, ı pedig tehetetlenné vált, és az élete a nı kezében volt, amikor addig bántottaıt, amíg a kíntól önkívületi állapotba nem került.

Denna azonban megtanította neki, hogyan viselje el a fájdalmat. Lelki szemei elıtt látta, ahogy Denna ott áll ésıt figyeli, azt lesve, hogy átlépi-e a halál küszöbét. Volt olyan idı, amikor a férfi elérte a távoli, sötét hegy csúcsát, és elrugaszkodott.
Mikor ez történt, Denna azonnal ott termett, és száját azı szájára helyezve elkezdett levegıt pumpálni tüdejébe. Nem csak az életét irányította, de a halálát is. Mindent elvett tıle. Még a saját halála sem azı kezében volt, hanem a nıében.
A nı most isıt figyelte. Ezüstös arca közelebb kúszott, arra várva, mit tesz aıférfi.İ pedig azon tőnıdött, vajon most megadatik-e számára a halál, vagy a n

szája újra az övéhez tapad és...
„Lélegezz!”
Richard zavartan ránézett. Denna egyáltalán nem úgy nézett ki, mint egy ezüstszobor.
- Muszáj lélegezned! - szólalt meg a selymes hang. - Ha nem lélegzel, meghalsz!
- Richard a hővös holdfénnyel megvilágított gyönyörő arca hunyorgott. Próbált egy kicsivel több levegıt tüdejébe ereszteni.
Összeszorította szemét.
- Fáj - közölte, miközben aprókat lélegzett.
- Muszáj. Az életet jelenti.
Élet! Richard nem tudta biztosan, hogy vágyik-e az életre. Annyira fáradt volt, olyan kimerült. Olyan hívogató volt a halál. Nem lenne több küzdelem. Nem lenne több fájdalom. Nem lenne több bánat. Sem magány. Sem több könny. Nem fájna többé Kahlan hiánya.
Kahlan!
„Lélegezz!”
Hogyan segíthetne a nınek, ha feladja?
Vett egy mélyebb lélegzetet, leküzdve a forró kínt, amely tüdejét égette. A fájdalom helyett Kahlan mosolyára gondolt.
Újra levegıt vett. Ezúttal még mélyebbet.
Egy ezüstös kéz gyengéden végigsiklott a vállán, mintha fájdalmát akarná enyhíteni, és az életre ösztökélni. Kínjait figyelve szomorúság és együttérzés jelent meg az arcon.
„Lélegezz!”
Richard bólintva ökölbe zárta kezét, és levegıért kapkodott a hideg éjszakában. Vörös színő folyadékot és fémes íző alvadt vért köhögött fel. Újra nagy levegıt vett, ami segített, hogy újra felköhögjön, kiőzve tüdejébıl az égetı folyadékot. Még ha akadozva is, de újra teleszívta tüdejét levegıvel, majd hátára fordult, hátha megáll a körülötte forgó világ. Becsukta a szemét, de ettıl csak rosszabb lett, még erısebbé, még hömpölygıbbé vált a forgás. Gyomra felkavarodott, és a rosszullét kerülgette.
Kinyitotta szemét, és a sötétségben a feje felett lévı falevelekre meredt. Leginkább juharfákat látott maga körül, amelyek faágai sátort vontak föléje. Jó érzés volt a falevelekre - az ismert talizmánokra - nézni. A holdfényben észrevett másfajta fákat is. Hogy kiőzze
fejébıl a fájdalmat és a hányingert, próbálta felismerni a különbözı fákat. Látott szív alakú hársfaleveleket, még távolabb sima fenyıre emlékeztetı facsoportot. A távolban akadtak még tölgyfák is, mellettük lucfenyık és balzsamfenyık nıttek. A közelben azonban leginkább hársfákat látott. A szellı minden rezdülésével hallotta a jól felismerhetı nyárfalevelek halk zizegését.

A nehéz légzéssel társult fájdalom ellenére Richard tisztán felismerte, hogy valami rossz történik belsejében. Valami sokkal alapvetıbb, sokkal elemibb.
Nem a hagyományos értelemben vett sérülés volt, de tudta, hogy valami ijesztıen rossz történik. Próbálta felismerni az érzést, de nem tudta azonosítani. Egy csalóka, üres és sivár érzés volt, ami nem kapcsolódott semmilyen más érzéshez, amit élete során tapasztalt, mint például Kahlan hiánya, vagy amit tett, mikor csatába küldte D'Hara seregét, hogy szabadítsák fel az Óvilágot. Visszaemlékezett a Shota által mondott zavaros dolgokra, de nem is ezeket érezte.
Sokkal inkább egy nyugtalanítóőrt érzett belül, amirıl tudta, hogy ilyet még soha életében nem tapasztalt. Éppen ezért nem tudta felismerni: teljesen ismeretlen állapot volt számára. Volt valami ott, önmaga érzékelése, amire, mint rájött, sosem gondolt még, sosem gondolt rá különálló alkotóelemként, vagy lelke egy részeként, amely most hiányzott.
Richard úgy érezte, mintha már nem önmaga lenne.
Eszébe jutott a történet, amelyet Shota mesélt Baraccusról, és A Harci Mágus hatalmának titkai címő könyv, melyet írt. Richard azon tőnıdött, hogy vajon a belsı hang próbálta-e azt sugallni, hogy egy könyv kisegítheti ebbıl a helyzetbıl. El kellett ismernie, hogy a probléma valamilyen módon összefüggésben állt képességével.
Ahogy a könyvön gondolkodott, eszébe jutott, amit Shota mondott az édesanyjáról, hogy nem egyedül halt meg abban a tőzben. Zedd rendíthetetlenül állította, hogy átvizsgálta a ház szénné égett romjait, és nem talált mástól származó csontokat. Hogyan lehetséges ez? Vagy Zedd tévedett vagy Shota. Valamilyen oknál fogva egyiknek sem tudott már hinni.
Valahol az agya legmélyén ott volt a válasz. De akár milyen erısen próbálta, nem tudta elıcsalogatni.
Richardot mardosta a kínzó magány, ahogy édesanyjára gondolt, és ez az érzés idırıl-idıre megjelent élete során. Kíváncsi volt, vajon mit mondott volna arról, ami a fiával történt. Sosem volt rá lehetısége, hogy lássa a fiát felnıni, vagy hogy férfiként láthassa. Csak kisfiúként ismerte.
Tudta, hogy az édesanyja kedvelné Kahlant. Örülne a fia boldogságának, büszke lenne egy olyan menyre, mint Kahlan. Mindig azt akarta, hogy jó élete legyen. Nem is lehetne boldogabb élete, mint amilyen Kahlan mellett van. De többé nem volt közös élete Kahlannal. Mindent átgondolva úgy vélte, továbbra is van élete, és ebben a pillanatban nem is kérhetett volna többet. Legalább azt csinálhatta, amirıl egész életében álmodott. A holtaknak nincsenek álmaik. Richard a hátán feküdt, hagyta, izmait hadd itassa át a levegı, hadd nyerje vissza tudatát, és lelki egyensúlyát. Annyira gyenge volt, hogy alig tudott megmozdulni, így nem is próbálkozott vele többet. Ehelyett, amíg a hátán feküdve igyekezett összeszedni magát, a vele történtekre koncentrált, próbálta fejében összerakni az eseményeket.
- Éppen visszafelé tartott a Toronyhoz Nicci és Cara társaságában, amikor megtámadtákıket. A Vérszörny.
Érezte a belıle áradó gonoszt. Olyan alakja volt, amilyet még életében nem látott, de a bestiának megvolt az a tulajdonsága, hogy különbözı alakokat vegyen fel. Az eddigi viselkedése alapján joggal gondolhatta volna, hogy a szörny addig követte volna, amíg meg nem öli.
Eszébe jutott, hogyan küzdöttek vele. Egyik kezével megérintette a lábát ott, ahol az egyik csáp addig szorította, amíg úgy érezte, hogy lenyúzza róla a húsát. A combja megdagadt és minden érintéstıl kínzó fájdalom öntötte el, de szerencsére nem keletkezett rajta nyílt seb. Emlékezett, ahogy késével belehasított a lény karjaiba. Arra is emlékezett, ahogy Nicci próbálta a varázserejét használni, és hogy azt kívánta, bárcsak abbahagyná, mivel valamilyen okból kifolyólag a nı által kibocsátott varázserı, amelyet a vadállat ellen próbált használni, rajta is keresztülcikázott. A férfi azt gyanította, hogy ha nem a Sliphben lettek volna, Nicci ereje megölte volna. Láthatólag egyáltalán nem volt hatással a szörnyre - legalábbis nem lassította le azt eléggé. Úgy tőnt, valamilyen mértékbenıt is elszigetelte a Sliph.
Emlékezett arra, amikor Cara eltőnt mellıle. Ugyanígy arra is, mikor Niccit is elragadta közelébıl a Vérszörny. Mint ahogy jól emlékezett arra is, ahogy a vadállat próbáltaıt széttépni. Majd végül arra, ahogy váratlanul sikerült kiszabadulnia onnan.
De ekkor valami olyasmi történt, amit képtelen volt megérteni.
Amikor elvált a vadállattól, egy olyan ismeretlen, fájdalmas érzés árasztotta el, amely a velejéig hatott. Minden értelemben különbözött attól a kíntól, amit Nicci ereje okozott — vagy bármiféle erı, amit életében valaha is érzett. Varázslat!
Ahogy ez megfogalmazódott benne, rájött, hogy igaza van; ez valamilyen varázslat volt.
Még ha egy olyanféle mágia tapintását is érezte, amely mindentıl eltért, amit életében tapasztalt, rájött, hogy ez bizony varázslat volt. Habár elmenekült a szörny elıl - még azt sem tudta pontosan, hogy hol volt abban a bizonyos pillanatban a szörny -, akkor történt az, hogy hirtelen minden megváltozott. Ahogy újra levegı után kapkodott a mágia különös támadása okozta fájdalomtól, a Sliph anyaga újra elárasztotta tüdejét. Kezdett eluralkodni rajta a pánik.
Richardnak eszébe jutott egy ehhez hasonló érzés abból az idıbıl, amikor még kisfiú volt. Több fiúval együtt azon versenyeztek, hogy ki tud a kis tó aljára lemerülve több kavicsot felhozni. Az úszással és merüléssel eltöltött délután felkavarta az alácsüngı faágakkal körbevett tó iszapos alját. A víz alatt kavicsokat keresı Richard egyszer csak elveszítette a tájékozódó képességét. Már éppen elfogyott a levegıje, amikor beverte a fejét egy vastag faágba. Zavarodottságában azt hitte, hogy már felért a tó felszínére, és így verte be a fejét az egyik partmenti, alacsonyan lógó faágba. De nem így volt. A faág a víz alatt volt. Mielıtt ráébredhetett volna erre, teleszívta tüdejét az iszapos vízzel. Közel volt a felszínhez, a tóparthoz, a barátaihoz. Rettenetes élmény volt, de gyorsan elmúlt, és elég hamar felépült ahhoz, hogy megtanulja a leckét, és jobban tisztelje a vizet.
Ez az emlék, hogy kisfiúként vizet lélegzett be, ráadásul az ettıl való természetes vonakodás csak még jobban megnehezítette számára azt, amikor legelıször volt a Sliphben és lélegeznie kellett. Azonban legyızte félelmét, és végül mégis egy varázslatos élménnyé vált az utazás.
De a Sliphben, amikor hirtelen azon kapta magát, hogy fuldoklik, nem volt se felszín, se tópart, se egy segítı kéz. Még sosem történt vele ilyesmi a Sliphben. Itt nem volt mód a megmenekülésre, sem a felszínre jutásra, sem pedig arra, hogy valaki érte nyúljon.
Richard körbepillantott a holdfényben. A közelben a Sliphıt nézte. A férfi észrevette, hogy nem egy kútban volt, ahogy eddig látta. Mindketten a földön feküdtek, egy elszórtan fás területen. A férfi nem hallott mást, csak a természetet. Nem érzett mást, csak az erdı illatát.
A falevelek, a tőlevelek, az erdı természetes hulladékai és a gyökerek alatt Richard úgy érezte, mintha egy egyenetlen kıpadlón feküdne. A kılapok közötti hézagok vastagok, egy ujjnál is vastagabbak voltak. Nem voltak olyan közel egymáshoz a kövek, mint az apró kockákból álló paloták kıpadlóin, de kétségtelenül emberi kezek tették le egymás melléıket.
És a Sliph ezüstszerő arca most nem egy kútból meredt rá, hanem azısi kıpadlón lévı apró, szabálytalan lyukból emelkedett ki. A kopott kövek most a száraz levelek és faágak tetején hevertek, mintha alulról törték volna felıket mintha a Sliph tört volna fel közöttük. Richard felült.
- Sliph, jól vagy?
- Igen, gazdám.
- Tudod, hogy mi történt? Olyan volt, mintha fuldokolnék.
- Mert fuldokoltál.
Richard a holdfényben az arca meredt.
- De hogyan lehet ez? Mi romlott el? A földbıl kinyúlt egy kar, hogy ujjaival megvizsgálhassa a férfi arcát.
- Nincs meg a szükséges erıd az utazáshoz.
Richard zavarodottan pislogott. - Nem értem. Már számtalanszor utaztam korábban.
- Korábban megvolt az a képességed, ami az utazáshoz kell.
- És most nincs?
A Sliph egy percig a férfit bámulta.
- Most nincs - közölte. Richard azt hitte, képzelıdik.
- De a Tehetségem mindkét fajtája megvan. Képes vagyok utazni. A Sliph óvatosan kinyújtotta karját, és újra megérintette vele a férfi arcát. Ezután a kéz lesiklott a mellkasára, egy pillanatra ott hagyta, majd gyengéden rászorította kezét. A kéz végül visszahúzódott a kövek között tátongó sötét lyukba.
- Nincs meg a szükséges erıd.
- Ezt már mondtad. Ennek nincs semmi értelme. Korábban is utaztam már.
- Mialatt utaztál, elveszítetted az ehhez szükséges erıdet.
Richard szemei kimeredtek.
- Azt akarod ezzel mondani, hogy elveszítettem a képességem egyik felét?
- Nem, azt akarom ezzel mondani, hogy a Tehetségedet veszítetted el. Egyáltalán nincs varázserıd. Nem utazhatsz.
Richard fejében megismételte a szavakat, hogy biztos lehessen benne, hogy jól értette. Nem látta át, hogyan érthette félre a Sliph szavait. Fejében összekuszálódott gondolatfoszlányok cikáztak, ahogy próbálta felfogni, hogyan lehetséges ez.
Hirtelen ráeszmélt. Lehet, hogy a harmóniák okozta romlás az oka? Lehet, hogy a mágia romlása végül utolérteıt és megfosztotta képességétıl? Addig pusztult volna a tudta nélkül, amíg végül teljesen el nem veszítette? De ez nem magyarázná meg azt az érzést, amit a Sliphben érzékelt, közvetlen azután, hogy megmenekült a szörny karmai elıl és közvetlen azelıtt, hogy fuldokolni kezdett volna. Valami sötét és titkos mágiát érzékelt váratlanul, amely akkor érintette meg, mikor a legsebezhetıbb volt.
Richard körbepillantott, de a fákon kívül semmi mást nem látott. Elég sőrőn álltak ahhoz, hogy a holdfényben ne lásson be közéjük. Annak idején, erdei vezetıként is utálta, ha nem tudta, pontosan hol van.
- Egyébként hol vagyunk? Hogy kerültünk ide?
- Akkor történt, amikor elveszítetted a képességed az utazáshoz, ide kellett hozzalak téged.
- De hova is?
- Sajnálom, de én sem tudom pontosan.
- Hogyan hozhatsz ide úgy, hogy azt sem tudod, hol vagyunk? Hiszen te mindig tudod, merre vagy, és ismered a helyeket, ahova el tudsz jutni.
- Már mondtam, még sosem voltam itt. Ez egy átjáró veszély esetére. Természetesen tudtam róla, de még sosem voltam itt eddig. Még sosem kerültem ilyen helyzetbe. Az az iszonyatos szörny bántott engem. Próbáltalak titeket életben tartani. Majd valami más is megjelent ott. Nem tudtam megállítani. Akárcsak a szörny, ez is az engedélyem nélkül került belém. Meggyalázott.
Szavai igazolták Richard feltételezéseit, vagyis hogy közvetlenül az után, hogy kiszabadult a szörny karmaiból, valami más, valamiféle erı kinyúlt érte, és megérintetteıt.
- Sajnálom, hogy bántott téged, Sliph. Mi történt a szörnnyel?
- Miután megjelent ez a másik erı, a szörny eltőnt.
- Úgy érted, hogy ez a másik erı elpusztította?
- Nem. Az az erı hozzá sem ért a szörnyhöz. Minden erejével csak veled foglalkozott. Ezután veszett el az utazáshoz való képességed. A szörny egy ideig még bennem körözött, de utána eltőnt. Többé már nem tudtalak magamban tartani, így meg kellett keresnem a legközelebb átjárót.
- Mi van Niccivel és Carával? Megsérültek? Biztonságban vannak?
-İk is érezték az én fájdalmamat, és egyikük megpróbálta a varázserejét használni odabent - ami nagyon helytelen. Miután idehoztalak, elvittemıket a Varázslók Toronyához, mivel oda akartak eljutni. Megmondtam annak, aki használta az erejét, hogy veszélyes, amit tett, és hogy soha többé nem csinálhatja ezt.
- Azt hiszem értem - felelte Richard. - Nekem is fájt.İk nagyon megsérültek?
- Biztonságban vannak a Toronyban.
- Akkor valahol a Népek Palotája és a Torony között kell lennünk. - mondta Richard félig-meddig magának.
-Nem.
- Richard értetlenkedve nézett az ezüst arcra. - Nem értem. A Népek Palotájától a Toronyhoz tartottunk. Hogyha kihoztál onnan, akkor ez a hely, ez a veszély esetére kijelölt menedék, valahol a Népek Palotája és a Torony között kell hogy legyen.
- Habár nem ismerem ezt a helyet, ismerem a környéket. Valahol a Torony és Középföld között vagyunk félúton, Agaden völgy után, majdnem a Vadvidéken.
Richard úgy érezte magát, mintha a föld megingott volna alatta, és eldobta volnaıt jó messzire.
- De, de, ez sokkal, de sokkal távolabb van a Népek Palotájától, mint maga a Torony. Miért nem vittél el a legközelebbi helyre. A Toronyhoz?
- Ez nem így mőködik. Ami számodra a legrövidebb útnak tőnik két hely között, az nekem nem az. Számos helyen vagyok egy idıben.
Richard a Sliphhez hajolt.
- Hogyan lehetsz egyszerre több helyen?
- Az egyik lábad egy sötét kıkockán van, a másik pedig egy világosabb kövön. így két helyen vagy ugyanabban az idıben.
Richard felsóhajtott.
- Azt hiszem, értelek.
- Én úgy utazom, ami teljesen eltér attól, mint amikor te mész valahova. Habár számodra ez a hely félúton van Középföld felé, számomra mégis ez volt a legközelebbi hely. Ki kellett téged juttatnom a te világodba, hogy újra lélegezni tudj. Többé nem volt meg a képességed, hogy utazni tudj. Beszippantottál a tüdıdbe. Azok számára, akiknek nincs erejük, méregként hatok. Megöliıket. De nálad, mivel bennem voltál, és már belélegeztél, volt egy rövid átmeneti idı, így nem voltam azonnal halálos számodra. Késıbb belehaltál volna, de volt egy kicsi idıd, mielıtt ez bekövetkezett volna. Tudtam, hogy már csak nagyon kevés idıd van hátra. Azt gondoltam, minden tılem telhetıt megteszek, hogy megmentselek, hogy elvigyelek egy olyan helyre, ahol visszatérhetsz a saját világodba, és ahol remélhetıleg rendbejössz.
Idehoztalak, áttörtem a gátat, és újra a saját világodba kerültél. Megsebesültél, de tudtam, hogy a még mindig benned lévı eszenciám egy kis ideig életben tart téged.
- Ha már nem voltam képes utazni, mivel már nem volt meg a hozzá szükséges erım, akkor mibıl gondoltad ezt?
- Olyan tulajdonságokkal ruháztak fel engem, amivel segítem tudok vészhelyzetekben. Ezek a tulajdonságok
bennem vannak - és így benned is ott voltak. Segítenek a felépülésben. Csak vészhelyzet idején használhatók fel, és éppen akkor figyelmeztettek, hogy nem biztos, hogy segíteni tudok, mivel vannak dolgok, amiket nem lehet irányítani.
Amikor te még a világok között voltál, és a varázserımtıl aludtál, ami benned még mindig azon dolgozott, hogy eltávolítsa azt, ami mostanra megmérgezett volna, addig én elmentem a Toronyhoz, hogy beszéljek a többiekkel. Amikor visszajöttem, addig vártam, amíg eléggé rendbe nem jössz ahhoz, hogy újra lélegezhess, majd ekkor emlékeztettelek rá, mit kell tenned az életben maradáshoz.
Egy ideig nem tudtam biztosan, hogy mőködni fog-e. Még sosem kellett ilyet tennem. Rettenetes volt várni, miközben figyeltem, ahogy ott fekszel, azt sem tudva, hogy életben maradsz-e. Attól féltem, hogy cserbenhagytalak, és hogy miattam halsz meg.
Richard egy hosszú pillanatig az ezüstös arcot figyelte. Végül az a férfira mosolygott.
- Köszönöm neked, Sliph. Megmentetted az életemet. Azt tetted, amit tenned kellett. Mindent helyesen tettél.
- Te vagy a gazdám. Bármit megtennék érted.
- A gazdád. Aki képtelen utazni.
- Mindez ugyanolyan rejtélyes számomra is, mint számodra.
Richard próbálta végiggondolni, próbálta megérteni, de a lélegzetvétellel járó fájdalomtól, amelyet a Sliphben való megfulladáshoz közeli élmény okozott, és amely továbbra is erısen nyomta a mellkasát, nehezére esett a gondolkodásra koncentrálnia.
Richard térdére fektette karjait. - Gondolom, nincs mód arra, hogy valahogy visszajuttass engem A Toronyhoz?
- De van, Mester. Ha utazni akarsz, el tudlak vinni. Richard kiegyenesedett ültében.
- El tudsz vinni? Hogyan?
- Egyszerően csak vissza kell szerezned a szükséges mágiát, és akkor el tudlak vinni. Akkor majd utazunk. Elégedett leszel.
Megszerezni a szükséges varázserıt. Richard még azt sem tudta, hogyan használja a korábban meglévı erejét - vagy hogyan kellett volna használnia. El sem tudta képzelni, mi történhetett a tehetségével, és fogalma sem volt, hogyan szerezze azt vissza. Számtalanszor kívánta, bárcsak megszabadulhatna tıle, de most, hogy ez bekövetkezett, csak arra tudott gondolni, hogyan tudná visszaszerezni.
Amikor megszőnt a varázsereje, a szörny nyilvánvalóan elvesztetteıt a Sliphben. Vigasztalásul, hogy elveszítette varázserejét, legalább a szörnnyel kapcsolatos problémája is megszőnt, így eggyel kevesebb gonddal kellett szembenéznie - elvégre a mágiája hozta kapcsolatba a lénnyel, mivel az a mágiát megérezve vadászott rá.
A varázslatnak egyensúlyban kellene lennie; talán éppen az hozta egyensúlyba, hogyı elveszítette a sajátját. Richard ujjaival beletúrt hajába.
- Legalább Nicci és Cara biztonságban vannak.
- Felnézett a Sliph arcába. - Biztos vagy benne, hogy jól vannak?
- Igen, Mester. Biztonságban vannak. Elvittemıket a Toronyhoz, mivel oda szerettek volna eljutni. Nekik megvolt az utazáshoz szükséges erejük.
- És te megmondtad nekik, hogy hol vagyok. Elmondtad nekik, mi történt. A Sliph meglepıdött azon, hogy ez inkább parancsnak hangzott, sem mint kérdésnek
- Nem, Mester. Sosem árulok el semmit másokról.
- Oh, nagyszerő - dörmögte. Próbálta kordában tartani haragját. - De nekem elmondtál mindent a többiekrıl.
- Te a gazdám vagy. Veled szemben olyanokat is megteszek, amit másokkal nem.
- Sliph,ık a barátaim. Valószínőleg majd' megırülnek az aggodalomtól. Muszáj elmondanod nekik, amit tudniuk kell.
Az ezüstös arc a férfihez hajolt.
- Mester, nem foglak elárulni. Nem fogom megmondani nekik.
- De ez nem árulás. Éppen azt mondom, hogy minden rendben van, ha elmondod nekik, mi történt.
A Sliph olyan arcot vágott, mint aki a legfurcsább ötletet hallja egész addigi életében. - Mester, azt kívánod, hogy a többieknek mondjak el mindent rólunk, hogy mit csinálunk, mikor együtt vagyunk?
- Sliph, próbálj megérteni. Többé már nem vagy szajha.
- De az emberek arra használnak, hogy örömüket leljék bennem.
- Az nem ugyanaz. - Richard ujjaival végigszántotta haját, próbált nem dühösnek hangozni. - Figyelj, azısi idıkben a varázslók felszabadítottak, már nem az vagy, aki akkor voltál, vagy ami akkor voltál.
A Sliph komolyan bólogatott.
- Tudom, Mester. Emlékszem. Elvégre én vagyok az egyetlen, akivel ez megtörtént.
- Most már más vagy. Ez nem ugyanaz. Nem vonhatsz párhuzamot a két dolog között. A két dolog teljesen más.
- Az a kötelességem, hogy másokat szolgáljak a munkámmal. A természetem nem változott.
- De sokan vagyunk, akik téged használunk, és akik nagyra becsüljük a segítségedet.
- Mindig nagyra értékelték azt, amit csináltam.
- Ez teljesen eltér attól, amit korábban csináltál. Richard nem akart jobban belemenni a vitába. Sokkal fontosabb gondjai is akadtak ennél. - Sliph, amikor velünk utazol, gyakran segítesz életeket menteni. Amikor a Népek Palotájához utaztál velünk, segítettél nekem, hogy véget vessek a háborúnak. Amit teszel, az jó.
- Ha te mondod, Mester. De meg kell értened, hogy akik létrehoztak engem, ilyennek teremtettek. Arra használtak, ami valaha voltam, hogy létrehozhassam azt, ami ma vagyok. Nem lehetek másmilyen, csak önmagam. Nem kívánhatom, hogy másmilyen legyek, minthogy te sem utazhatsz puszta kívánság révén.
Richard felsóhajtott. - Azt hiszem, nem. - Egyik kezével apró gallyakat tördelt, miközben próbálta végiggondolni a hallottakat. Ránézett azıt lesı, minden szaván csüngı gyönyörő arcra. Végül lágyan megszólalt.
- Van úgy, hogy nincs más lehetıség, és muszáj megbíznod másokban. Ez is

egy ilyen alkalom. ıen érzékeny pontot érintettek. A gyönyörő, higanyszerőSzavai tisztán kivehet
arc közelebb hajolt hozzá.
- Te vagy az - suttogta a Sliph.
- Az? Kicsoda?
- Akirıl Baraccus azt mondta, hogy el fog jönni hozzám.
Richard tarkóján égnek állt a haja.
- Ismerted Baraccust?
- Egyszerı volt a gazdám, mint most te.
- Hát persze - suttogta magában Richard. İ volt az Elsı Varázsló.
-İ volt az, aki ragaszkodott hozzá, hogy meglegyenek azok a veszélyhelyzeti elemek, amikrıl beszéltem.
Azt isı követelte, hogy létezzen ez a veszélyhelyzetekben használható átjáró. Haı nem hozta volna ezeket létre, már halott lennél. Nagyon bölcs férfi volt.

- Nagyon bölcs — értett egyet Richard, ahogy tágra nyílt szemekkel a Sliphet figyelte. - Azt mondtad, hogy Baraccus mondott neked valamit arról, hogy eljön majd valaki?
A Sliph bólintott.
- Kedves volt hozzám. A felesége gy őlölt engem, de Baraccus mindig kedves volt hozzám.
- A feleségét is ismerted?
- Magdát.
- Miért gy
- Mert Baraccus jó volt hozzám. És mert én elvettem
őlölt volna?ıt tıle.

- Úgy érted, elvitted t ıle, amikor utazni akart.
- Természetesen. Mikor azt mondtam neki, hogy örömet fogok okozni neki, a felesége összefőzte karjait, és ellenségesen méregetett.
- Richard elmosolyodott. - Mert féltékeny volt.
- Szerette a férfit, és nem akarta, hogy az elhagyjaıt. Mikor az utazás végén visszahoztam, gyakran már ott volt, a férfit várva.İ mindig elmosolyodott, mikor meglátta nejét,ı pedig mindig visszamosolygott.
- És mit mondott Baraccus rólam?
- Ugyanazt mondta, amit pár perce te is, hogy vannak idık, mikor nincs más lehetıség, és másokban is meg kell bízni. Ezeketı mondta, akárcsak te. Azt mondta, hogy egy nap egy másik Mester ugyanezt fogja mondani szórói-szóra, és ugyanazokkal a szavakkal fejezi be, mint te: Ez is egy ilyen alkalom. Azt mondta, hogy ha valaha is ezt mondja egy Mester, akkor az azt jelenti, hogy igaza van, és hogy el kell áruljak pár dolgot.

Richard karjain égnek álltak a sz ırszálak.
- Magda Searust elvitted valahová, igaz?
- Igen, Mester. Ezután soha többé nem láttam Baraccust. De elıtte, mikor azt mondta, hogy egy nap valaki ugyanezeket a szavakat fogja mondani, megkért, hogy adjam át az üzenetét.
- Hagyott egy üzenetet? - Mikor a Sliph bólintott, kifordította kezeit. - És mi az?
- „Sajnálom. Nem ismerem a válaszokat, amelyek megmenthetnének. Ha ismerném, hidd el, hogy azonnal elárulnám nekedıket. De jól ismerlek téged. Hiszek benned. Tudom, hogy megvan benned az, ami a sikerhez kell. Lesznek idık, mikor majd kételkedsz önmagádban. Ne add fel! Ekkor jusson eszedbe, hogy én hiszek benned, hogy tudom, képes vagy megtenni azt, amit kell. Különleges ember vagy. Higgy magadban!
Tudd, hogy te vagy az egyetlen, aki képes rá.” Richard megkövülten ült. A szavak fejében visszhangzottak. Különös módon ismerısen csengtek.
- Már hallottam egyszer ezeket a szavakat.
A Sliph még közelebb húzódott, arcvonásai megfeszültek.
- Valóban?
Richard erısen koncentrálva újra végigfuttatta a szavakat fejében, próbált visszaemlékezni...
És ekkor eszébe jutott. Pontosan azután történt, hogy Shota beszélt neki Baraccusról. Éppen mielıtt elment volna, ugyanezeket a szavakat közölte vele. Volt valami Shota szavaiban, ami egy homályos emléket keltett fel benne.
- Shota volt az, a boszorkány - közölte Richard, ahogy homlokráncolva visszaemlékezett. — Tıle hallottam ezeket a szavakat.
A Sliph visszahúzódott.
- Sajnálom, Mester. Elbuktad a próbát.
Richard rámeredt.
- Milyen próbát?
- A próbát, melyet Baraccus állított fel neked. Sajnálom, de megbuktál a próbáján. Nem mondhatok ennél többet.
A Sliph egyetlen további szó nélkül hirtelen eltőnt a kövek közötti sötét lyukban.
Richard hasra vágta magát, és belekiáltott a lyukba. - Ne! Várj! Ne menj el! Saját hangját verték vissza az üres, sötét falak.
A Sliph felszívódott. És a varázsereje nélkül képtelen volt visszahívniıt.
16. FEJEZET
Nicci halk kopogást hallott az ajtónál. Zedd felnézett, de ülve maradt. Cara, aki kezét a háta mögött összefonva meredt ki az ablakon, a válla felett visszanézett. Nicci állt legközelebb az ajtóhoz. Kinyitotta. Az asztalon álló lámpa kicsiny lángja nem volt elég ahhoz, hogy előzze a szoba homályát, de meleg fénye megvilágította a magas Próféta arcát.

- Mi folyik itt? - kérdezte mély hangján Nathan. Gyanakodva körbenézett a szobában lévıkön. - Rikka nem volt hajlandó többet elárulni, mint hogy te és Cara visszatértetek, és Zedd azonnal látni akart engem.
- Így van - bólintott Zedd -, gyere be kérlek. Nathan körbepillantott a komor szobán, amint nagy léptekkel bevonult.
- Hol van Richard? Nicci nyelt egyet.
- Richard nem tért vissza velünk.
- Nem tért vissza? - Nicci fagyos tekintetét fogadva néhány pillanatig kivárt.
- Drága szellemek...
Zedd Jebra mellett ült az ágyon, de nem nézett fel. Jebra nem volt eszméleténél. Amikor megpróbálták szemét lezárni, szemhéjai kipattantak. Végül feladták a próbálkozást, s hagyták, hogy a nı a mennyezetre meredjen.

Zedd már legjobb tudása szerint ellátta törött lábait. Jebra nagyon szerencsés volt, hogy Cara nem csak gyors, hanem erıs is volt, s hogy sikerült idejében elkapnia a bokáját, amint tehetetlen teste inogva bukott kifelé az erkélyrıl. Még így is, a lendülettıl a látó teste lefelé csapódott az erkély alá, ahol lába keményen nekivágódott
egy támasztógerendának, ami eltörte a lábát. Nicci gyanította, hogy a nı már eszméletlen volt abban a pillanatban, amikor elkezdett zuhanni.

A törés súlyos volt. Zedd azonnal nekilátott, de Jebra szokatlan állapota miatt nem volt képes meggyógyítani a sérülést. Mindössze annyit tudott tenni, hogy helyre tette a csontot, sínbe tette, és a Tehetségébıl adott eleget, hogy segítse a gyógyulás megindulását. Amikor majd magához tér, Zedd képes lesz befejezni a gyógyítást. Már ha magához tér. Niccinek kétségei voltak. Tudta, hogy Jebrának a törött lába volt a legkisebb problémája. Minden próbálkozásuk ellenére képtelenek voltak felébreszteni katatón állapotából. Próbálkozott Zedd. Próbálkozott Nicci. Még a veszedelmes, Pusztító Mágiát magában foglaló varázslással is próbálkozott. Zedd ezt elıször ellenezte, de amikor Nicci szembesítetteıt a jelenlegi válságos helyzettel, mégis kelletlenül beleegyezett.

Sajnos még az sem segített. Jebra elméje el volt zárva t ılük. Bármiféle is volt a mágia, amit a boszorkány használt rajta,ık nem voltak képesek megtörni. Bármit is tett vele, Niccinek úgy tőnt, nem visszafordíthatónak szánta. Ha ismernék a természetét, talán lenne esélyük megtörni a varázslatot, de nem tudták hogyan épül fel.

Nathan lehajolt és két ujjával megérintette az öntudatlan n ı halántékát. Felegyenesedett, és válaszul tehetetlenül megrázta fejét Zedd kérdı arckifejezésére.

Nicci még sohasem látott ilyet. Zedd viszont t őnıdve dörzsölgette állát. Azt mormogta, hogy volt valami furcsán ismerıs a varázslat természetével kapcsolatban. Hogy mi volt az, nem tudta megmondani. Elkeseredett vágya ellenére, hogy tegyen valamit, Zedd teljesen tanácstalan volt, mert nem tudta megfejteni az okát,
miért érezte, hogy az ilyen varázslatnak valamilyen aspektusával már találkozott.

Végül is, emlékeztette ıket,ı Elsı Varázsló volt, és élete jó részét ilyesféle dolgok tanulmányozásával töltötte. Hitte, hogy képesnek kell lennie azonosítani, miféle szövedéket szıtt a boszorkány a nı köré. Nicci tudta, hogy ha Jebra eszméleténél lenne, az nagyban megkönnyítené a dolgukat. Ám Zedd mégis vigasztalhatatlan volt, saját kudarca miatt, hogy nem képes azonosítani, mibıl állt a varázslat.
Nicci a folyosóról lármát hallott. Nathan kidugta az ajtón a fejét, hogy körülnézzen.
- Mi az? - harsant fel egy hang a távolból. Ann hangja volt, rohanva közelített a folyosón, kíséretében Rikkával. Az ajtóhoz ért. - Mi folyik itt?
Amint bejött a szobába, levegıért kapkodva, Nathan hatalmas kezét a vállára tette.
- Valami történt Richarddal.
Ann laza kontyábólısz fürtök lógtak ki borzas tollbokréta módjára. Mérlegelı tekintete végigsöpört a szobában összegyőlteken, felmérve a helyzet súlyosságának mértékét. Az a fajta gyors, szikár értékelés volt ez, amit Nicci mindig is Annel társított. A Fény Nıvéreinek Prelátusaként jelenléte mindig is parancsoló volt, ami félelmet keltett szinte mindenkiben a magas rangú Nıvérektıl kezdve egészen az istállófiúkig. Bár Nicci már nem tartozott a Fény

N ıvérei közé, készenléti állapota mindig fokozódott, amikor a volt Prelátus ıbejött a szobába. A nı alacsony termete egyáltalán nem csillapította a fenyeget veszély érzetét, amely úgy tőnt, most is körülvesziıt.
Ann elszántan Nathanra tekintett.
- Mi történt? Megsérült a fiú?
- Még nem tudom - mondta Nathan, kezét feltartva fékezve meg a kérdések áradatát, mielıtt Ann rázúdíthatta volna. - Hadd magyarázza meg Nicci.
- Csak annyit tudunk biztosan - vette át a szót Nicci, amikor Ann rávetette forró tekintetét -, hogy amíg mi a Népek Palotájából a Sliphen utaztunk vissza, a Vérszörnyeteg megtámadott bennünket. Cara és én megpróbáltunk Richardnak segíteni, előzni a bestiát, de valahogyan elválasztottak minket tıle. Amint ez megtörtént, valamiféle kívülrıl jövı mágiát éreztem. A következı, amit észleltünk az volt, hogy Cara és én a Toronyban vagyunk. Richard nem volt velünk. El sem tudjuk képzelni, mi történhetett vele, miután megérintette az a különös erı, amit éreztem. A Vérszörnyeteget sem láttuk azóta.
Miután visszatértünk ide, Jebrát megtámadta egy varázslat szövedék, amirıl képes voltam észlelni, hogy ugyanaz a személy bocsátotta ki, mint aki azt az erıt, ami Richardot megtámadta a Sliph-ben. Mivel Zedd felismerte egyedi összetételét, most már tudjuk, hogy egy boszorkány varázsolta.
- Az Agielem pedig nem mőködik - mondta Cara, feltartva a fegyvert. - A Rahl Nagyúrhoz való Kötıdés megszakadt. Többé nem érezzükıt.
- Drága Teremtı! - suttogta Ann, amint tekintetét levette a nırıl. Zedd a mellette fekvı nıre mutatott.
- Bármilyen erı is az, amit ez a boszorkány bocsátott rá, Jebra eszméletét vesztette miatta. Nem tudjuk magához téríteni. Bár azt tudom, hogy egy boszorkány varázslata volt az, ami valahogyan elkapta, nem tudok rájönni, hogyan képes egy boszorkány ilyesmit végrehajtani, egy ilyen szövedéket ilyen messzirıl kivetni. Tapasztalatom szerint nem csak, hogy nem eresztenek senkit közel
magukhoz, hanem képtelenek ilyen természető dolgok végrehajtására. Ez meghaladja képességeiket.
- Biztos vagy benne, hogy egy boszorkány volt? - kérdezte Ann.
Zedd mély lélegzetet vett, amint komolyan fontolóra vette a kérdést.
- Volt már dolgom egy boszorkánnyal. Ha egy macska beléd mélyeszti a karmait, nem felejted el hamar az érzést. Nem ismerem azt a személyt, aki ezt tette, de ismerem ezt az érzést. Boszorkány volt.
Nicci összefonta karjait.
- Azt hiszem, elég jól tudjuk, ki volt a boszorkány: Hat. És ne feledd, csak az, hogy felismered egy boszorkány erejének ismertetı jegyeit, nem jelenti, hogy ugyanazok a korlátok vonatkoznak arra az egyénre is, aki ezt tette. Végül is, ha valaki felismeri, hogy erıd egy varázslóé, az nem jelenti azt, hogy korlátaidat vagy valós képességeidet is ismeri.
- Így igaz - ismerte el Zedd egy sóhajjal. Nathan egy intéssel elhessegette a boszorkányok témáját.
- Mondott valami mást Jebra a látomásáról? Egyáltalán valamit?
Zedd összenézett Niccivel.
- Nos, nem mondott semmit egészen addig, amíg ez a varázslat el nem kapta. Közvetlenül mielıtt belezuhant ebbe az állapotba, hallottuk, amint azt mondja: „Csillagok. Csillagok a földre hullva. Csillagok a főben.”
- Csillagok ... - ismételte Nathan a kis szobában járkálva, könyökét másik kezével megtámasztva, ujjaival állát paskolgatva. Végül Zedd felé fordult.
- Attól tartok, egy ilyen jóslat, nekem semmit nem jelent. Lehetséges, hogy csak egy töredékét mondta
ki hangosan. Ebben az esetben könnyen lehet, hogy mindez nem elég nekem ahhoz, hogy tovább menjek.
Nicci szíve elszorult. Remélte, hogy a Próféta majd képes lesz megfejteni a jóslatot.
Ann megvakarta az orrát, szavak után kutatott. - Tehát akkor lehetséges, hogy... - megköszörülte a torkát - elvesztettük Richardot. Hogy ez a boszorkány megölteıt.
Cara dühösen elırelépett.
- A Rahl Nagyúr nem halt meg!
A visszhangzó csendben Zedd felemelkedett a székbıl. Figyelmeztetıleg Carára pillantott, majd Annhez fordult
- Én sem hiszem.
Ann Cara felhevült arckifejezésérıl tekintetét levéve, Zeddre nézett.
- Azt tudom, hogyı miért nem hiszi, ha mégis úgy lenne. De te miért nem hiszed?
Zedd Jebra felé intett.
- Emiatt a nı miatt, aki itt fekszik az ágyon. Ann összevonta szemöldökét.
- Hogy érted ezt?
- Nos, az elsı látomása több évvel ezelıtt Richardról szólt.
- Így van - vágott közbe Nicci - Látomása arról szólt, hogy mi fog történni Richarddal. A lelkemre kötötte, hogy ne hagyjuk egyedül egy pillanatra sem.
Ann egyik szemöldöke ívbe emelkedett.
- És mégis megtettétek.
Nicci nem vett tudomást a támadó hangvételr
- Igen. De nem szándékosan, hanem a Vérszörnyeteg miatt. A bestia el ıl. ıre
nem látható tényez ı volt, egy véletlen esemény.
Amikor Ann láthatólag még inkább összezavarodott, Zedd szolgált magyarázattal.
- Úgy hisszük, ennek a boszorkánynak az volt a terve, hogy az erejével megérinti Richardot. De a fenevad éppen rosszkor jelent meg, s elrontotta a boszorkány gondosan felépített tervét.
Ann tekintete mélyült.
- Hogyan?
- A fenevad miatt nem sikerült elkapnia Richardot úgy, ahogy tervezte - mondta Nicci. - A fenevad miatt elvesztette Richardot a Sliph-ben, éppen úgy, ahogy mi is elveszítettük. Most van egy problémája. Meg kell találniaıt.
- Ezért ugyanazt tette, amit mi - folytatta Zedd. - Idejött, vagy legalább is az

erejét ideküldte, hogy a Látóasszonytól megtudja, hol lesz Richard. ı- Próféciát keresett? - kérdezte Ann. - A boszorkányok látnak dolgokat az id folyamában. Miért lenne szüksége a Látóasszonyra?
Zedd széttárta a karjait.
- Igen, látnak dolgokat. De mint ahogy azt Nathan biztosan jobban el tudja magyarázni, nem képesek látni pontosan azt, amit akarnak, és akkor, amikor akarják.
Nathan egyetértıen bólintott.
- A jóslásban mindig van egy véletlen elem. Akkor jön, amikor jön, és nem akkor, amikor akarod, hogy eljöjjön. Talán azısi idık varázslói ismerték a jóslatok szándékos használatának kulcsát, de ha ismerték is, nem adták tovább azt a tudást. Ritkán történik meg, hogy a jóslással ki tudod választani éppen azt az eseményt, amit látni akarsz.
Zedd egy ujját magasra emelve adott súlyt mondanivalójának.
- Hat valószínőleg látta, vagy a képességei által, vagy az eseményekkel kapcsolatos varázslatain keresztül,
hogy Jebrának már volt egy látomása, amely felfedte, mi fog történni Richarddal, és hol lesz azután, így egyszerően belopózott Jebra elméjébe, hogy elcsenje a választ.

- Azt hiszem, ezért nem tudjuk Jebrát felébreszteni - szólt közbe Nicci - Nem hiszem, hogy Hat szeretné, ha más is megszerezné az információt, aminekı már birtokába került. S míg Jebra csak néhány szót szólt hangosan, fogadom, hogy Hat kivonta az egészet - az egész látomást - Jebra elméjébıl. Hiszem, hogy Hat kényszerítette Jebrát, hogy leugorjon arról az erkélyrıl, hogy megölje magát, és ne tudja felfedni látomását másnak. Mivel ezzel kudarcot vallott, a varázslat öntudatlanná tette Jebrát. Az öngyilkossággal sokkal könnyebb ezt elérni, mint távolról ölni, és éppen olyan jól szolgálja a boszorkány célját.

Nathan összevonta a szemöldökét miközben figyelt. Egyik kezét forgatta, mint ha csak az események sorát forgatná elméjében.
- Szóval úgy gondolod, hogy jóslatában Jebra felfedte, hogy Richard csillagokat fog lelni, melyek a földre hulltak? Hogy olyan helyen lesz, ahol csillagok vannak a főben? Mint egy hely, ahol meteoritok találhatók?
Zedd a háta mögött összekulcsolta a kezeit és bólintott.
- Nagyon úgy néz ki.
Nathan a semmibe meredt, miközben töprengett, idırıl idıre magában bólintott egyet-egyet. Ann úgy tőnt, nincs ennyire meggyızıdve errıl.
- Szóval azt hiszed, Richard életben van - kérdezte -, és hogy ez a boszorkány, Hat valahogyan elvarázsolta?
Nicci egyetlen határozott bólintással felelt a volt elöljárónak.
- Zedd és én erre a következtetésre jutottunk. Ann közelebb hajolt Niccihez.
- Mi célból tenné ezt? El tudok képzelni okokat arra, hogy Hat meg akarja ölni Richardot, de miért akarná rátenni a kezét?
Nicci állta a nı szilárd tekintetét.
- Hat valahogyan Shotát is átverte. Miért? Nos, mit vett el Hat? Shota társát, Sámuelt - válaszolt saját kérdésére. - És Sámuel birtokában van az Igazság Kardja, a Kard, amit valaha Richard hordott.
Ann úgy nézett, mint aki éppen elveszítette a történet fonalát.
- Mi köze ennek bármihez is?
- Mire használta Sámuel a Kardot? Mit lopott el? - kérdezte Nicci. Ann szemei tágra nyíltak.
- Orden egyik Szelencéjét.
- Az egyik Sötétség Nıvérétıl - folytatta Nicci -, az Igazság Kardjának segítségével.
Ann zavartan tekintett Zeddre.
- De miért akarná ez a nı, Hat, Richardot?
Zedd tekintete a padlóra meredt, miközben ujjai hegyével borzas szemöldökét dörzsölte.
- Orden megfelelı Szelencéjének kinyitásához, szükség van egy nagyon fontos könyvre. Azt hiszem, ti ketten elég jól kell hogy ismerjétek ezt a kötetet. Nathan álla leesett, amikor rájött.
„A Megszámlált Árnyékok Könyve!” - fujtatta Ann.
Zedd bólintott.
- Annak a könyvnek az egyetlen példánya most Richard fejében lakozik. Elégette az eredetit miután memorizálta az egészet.
- Nekünk kell megtalálnunkıt elıször - mondta Ann.
Zedd a javaslat hallatán gúnyosan felmorrant, színlelt csodálkozással megemelve szemöldökét, mintha soha sem jutott volna eszébe ez az ötlet a nı segítsége nélkül.
- Van egy közvetlenebb problémánk – mondta Nicci.
Cara a kis szoba túloldalán meglengette Agieljét.
- Amíg meg nem találjuk a Rahl Nagyurat, nincs Kötıdés.
- A kötıdés nélkül - folytatta Nicci, mindannyian ki vagyunk szolgáltatva az Álomjárónak.
A felismerés villámcsapáskánt érte Annt.
- Azonnal tennünk kell valamit - tette hozzá Zedd. - A fenyegetés rettenetes, és kevés az idınk. Ha nem cselekszünk, bármelyik pillanatban elveszíthetjük ezt a háborút.
- Mire akarsz kilyukadni? - kérdezte Nathan gyanakodva.
Zedd felnézett a komor tekintető Prófétára.
- Neked kell most a Rahl Nagyúrrá válnod. Nem merjük megkockáztatni, hogy a nép a Kötıdés nélkül éljen akár csak még egy pillanatig. Aztán rögtön indulnod kell a Népek Palotájába.
Nathan csendesen, zordan állt. Magas, széles vállú férfi volt.İsz, vállait verdesı hajával impozáns alak. Nicci szíve elszomorodott a gondolatra, hogy bárki is átvegye Richard helyét a Rahl Nagyurak sorában.
A másik lehetıség azonban az volt, hogy az Álomjáró szabadon dúlhasson elméjükben. Túlságosan is jól tudta, milyen az. Tudta, hogy a Richardhoz való Kötıdés nem csak megmentette az életét, hanem megmutatta neki az élet örömét. A Kötıdés Richardhoz nem a Rahl Nagyúr uralmának formális

elfogadása volt, mint D'Hara népe esetében, hanem egy sokkal ımélyebb elkötelezettség Richard, a férfi iránt. A férfi, akit szinte az els pillanattól kezdve szeretett, amikor meglátta szürke szemeiben az élet szikráját. Richard nem csak azt mutatta meg neki, hogyan éljen újra, hanem azt is, hogyan szeressen.
Visszanyelte fájdalmát, hiszen tudta, sohasem lehet az övé - s ami még rosszabb, Richard szíve valaki máshoz tartozott, valakihez, akireı még csak nem is emlékezett. Jobb lett volna; ha Nicci emlékezne erre a Kahlanra, tudná, hogy okos, szeretı, gyönyörő nı, mert akkor képes lenne boldognak lenni Richard kedvéért. Nehéz volt boldognak lennie úgy, hogy a férfi egy fantomot szeretett.
- Értem - mondta végül mély hangon Nathan. Ann úgy nézett, mint akinek közel ezernyi ellenvetése lenne, a Próféta minden megélt évéhez egy, de sikerült palackba zárnia azokat, s dugót tenni rá, hiszen jól tudta, a Rahl Nagyúr hiánya miféle következményekkel járhatna.
- A d'harai hadsereg nincs messze a palotától - mondta Nathan - Hamarosan szembe kell szállniuk Jagang hordájával. Azt hiszem, igazad van, hogy akkor segíteném legjobban ügyünket, ha ott lennék.
Nicci még egyiküknek sem mondta el. Megköszörülte a torkát, hogy hangja biztosan ne hagyja cserben.
- Richard beszélt a sereggel. Ezért ment D'Harába. Azt mondta nekik, hogy nem harcolhatnak a Birodalmi Renddel a gyızelmet remélve.
Ann arca bíborra változott.
- Hát mit vár tılük, mit tegyenek?! Ha nem harcolnak a Rend seregével akkor... mit?
- Hogy pusztítsák el az Óvilágot - mondta Nicci zord elszántsággal. Zedd, Nathan és Ann némán meredtek rá.
- Mit mondott nekik? - kérdezte Zedd hitetlenkedve.
- Ez az egyetlen módja — folytatta Nicci. — Nincs reményünk arra, hogy elpusztíthassuk a hadseregüket. Richard azt kívánja a d'harai hadseregtıl, hogy inkább a szándékukat pusztítsák el a harcra. Ez az egyetlen esélyünk.
- Drága szellemek - suttogta Zedd, amint elfordult. Az ablakhoz ment, majd állt az éjszakába bámulva. Végül visszafordult, szemei könnyel teltek meg.
- Voltam már azı helyzetében. A mieinket utasítanom kellett, hogy tegyék meg, amit meg kellett tenni.
- Ismét megrázta a fejét. - Szegény fiú. Attól tartok, igaza van. Nekem is látnom kellett volna. Gondolom, nem akartam. Néha magányos bátorságra van szükség ahhoz, amit meg kell tenni.
Cara elıre lépett, és féltérdre ereszkedett Nathan elıtt. Fejet hajtott.
- Rahl Nagyúr, vezess minket! Rahl Nagyúr, taníts minket! Rahl Nagyúr, védelmezz minket! Fényedben gyarapodunk Kegyelmedben oltalmat találunk. Bölcsességed elıtt fejet hajtunk. Azért élünk, hogy szolgáljunk. Életünk a tiéd. Zedd szintén letérdelt, akárcsak Rikka. Nicci követteıket. Végül, vonakodva, Ann is leereszkedett. - Rahl Nagyúr, vezess minket! - mondták együtt mindannyian.

- Rahl Nagyúr, taníts minket! Rahl Nagyúr, védelmezz minket! Fényedben gyarapodunk Kegyelmedben oltalmat találunk. Bölcsességed elıtt fejet hajtunk. Azért élünk, hogy szolgáljunk. Életünk a tiéd.

Nathan egyenesen, csendesen állt, kezét egymásba kulcsolva nézett le a lehajtott fejekre, s valóban úgy nézett ki mint a Rahl Nagyúr. Amikor befejezték a Hódolatot, mindannyian felálltak, némiképp zaklatottan iménti tettük kimondatlan jelentısége miatt, amiatt, amit jelentett, hogy Richard immár nem volt többé Rahl Nagyúr.

- Megtettük - mondta Cara. Ellen ırizte karcsú, vörös fegyverének tapintását ujjai között, miközben nedves kék szemével rámeredt.
- Az Agielem újra él.
Távoli szomorúság bujkált a mosolyában.
- A Kötıdés kapcsolata újra egész. Minden d'harai észlelni fogja, és tudni fogja, hogy ismét van Rahl Nagyurunk.
Nathan mélyet sóhajtott.
- Legalább ez a dolog mellettünk áll.
- Nathan - mondta Zedd a Prófétának. - Azonnal el kell jutnod D'Harába. A nagyobb szorosokban keletre innen D'Hara felé a Birodalmi Rend csapatai állomásoznak, még mindig a hátsó kapun próbálnak meg bejutni. Mutatok neked néhány utat, melyeken át megkerülhetedıket. Legjobb lenne, ha a Rahl Nagyúr, a Kötıdés oltalmazója azok mellett állna, akik a palotában egyedül vannak.
- S mi van Jagang seregével? - kérdezte Ann, aggódó arccal, miután Nathan egyetértıen bólintott. - Mit gondoltok, mit fog tenni Jagang, amint észreveszi, hogy a d'harai hadsereg elpárolgott éppen mielıtt markába zárhatta volnaıket.
Zedd vállat vont.
- Meg fogja ostromolni a Népek Palotáját. Verna és néhány Nıvér ott lesz, hogy segítsék a palota védelmét, de a Népek Palotája egy olyan varázslat formájában épült, amely felerısíti a Rahlok erejét és elnyomja másokét. Verna és a Nıvérek nem lesznek képesek képességük teljes erejét kifejteni. Jelenleg Nathan az egyetlen Rahl, aki segíthet megvédeni a palotát és népét.
- Ezért szükséges, hogy Nathan azonnal induljon a palotába - mondta Nicci.
- Ma éjjel — tette hozzá Zedd.
Nathan tekintete Zedd szemeirıl Nicciébe fúródott.
- Értem. Mindent meg fogok tenni. Reméljük, hogy egy nap Richard vissza tudja majd venni a helyét tılem.
Ebben a pillanatban szavai legalább egy kis terhet levettek Nicci szívérıl.
- Dolgozni fogunk ezen - biztosította Zedd.
- Számíthatsz rá - ígérte Nicci.
- Cara Agieljével a Prófétára mutatott. - És jobban teszed, ha nem forgatszırült képzeteket a fejedben, hogy megtartod a tisztséget. Az a Rahl Nagyúrhoz tartozik.
Nathan szemöldökét megemelte.
- Most én vagyok a Rahl Nagyúr. Cara savanyú képet vágott.
- Tudod, hogy értem. Nathan lassan elmosolyodott.
Ann egy ujját Nathan bordái közé döfte.
- És ne legyenek grandiózus ötleteid, Rahl Nagyúr! Veled megyek, hogy biztosan elkerüld a bajt.
Nathan vállat vont.
- Gondolom, a Rahl Nagyúrnak elkel egy kísérı. Te pont jó leszel.
17. FEJEZET
Miután egy örökkévalóságnak t őnı ideig feküdt azısi, hideg kıpadlón a magányos erdı mélyén, lefelé bámulva a feketeőrbe, s nem tudván mi mást tehetne, Richard végül felült. Kiáltott a Sliph-hez míg szinte berekedt, de nem jött válasz. A Sliph eltőnt.

Richard rákönyökölt a két térdére, s amint fejét leeresztette, kezeit összekulcsolta a tarkóján. Úgy érezte, eltévedt, és nem tudja, mitévı legyen. Amióta elhagyta szarvasföldi erdejét, hányszor érzett már így, hányszor gondolta már, hogy képességei végéhez ért?

Gyerekkorában Richard nem volt tudatában, hogy a Tehetséggel született. Semmit sem tudott a mágiáról. Amint rájött, hogy a Tehetséget birtokolja, egyáltalán nem akarta azt. Csak meg akart szabadulni tıle, mintha csak egy betegség lenne, amit örökölt. Csak önmaga akart lenni. Ám végül elfogadta képességei értékét, és megértette, hogy azok léte részét képezik. Végtére is sokszor segítettek neki megmenteni nem csak saját életét, hanem Kahlanét és sok más emberét is az útjuk során. A Tehetsége lényének része volt, olyasvalami, amit nem lehetett tıle elválasztani, mint ahogy a szívét vagy tüdejét sem lehetett tıle elvenni.

Most azonban mégis valahogyan elveszítette a Tehetséget.
Elıször, amikor a Sliph közölte vele, hogy már nem rendelkezik a mágiával, ami az utazáshoz szükséges, nehezen tudta elhinni, hogy ilyesmi lehetséges, hogy a Tehetsége valóban elhagyhatja. Úgy gondolta, biztosan valamilyen mágikus hiba keletkezett, valamiféle rendellenesség. Régen, amikor meg akart szabadulni tıle, megkérdezte, hogyan veszthetné el a Tehetségét, de megtudta, hogy ilyesmi egyszerően nem lehetséges.
Míg most ez elképzelhetetlennek tőnt, Richard tudta hogy igaz. Tudta, mert a Tehetségével együtt elvesztette azon képességét is, hogy emlékezzen A Megszámlált Árnyékok Könyvére. Mintha csak nem is tanulta volna meg soha, A Tehetségével együtt a könyv emlékezete is hirtelen elveszett.
A Megszámlált Árnyékok Könyve mágikus könyv volt. Olvasásához a Tehetségre volt szükség, s ahhoz is, hogy szövegének akár csak egyetlen szavára is emlékezzen valaki. A Tehetség nélkül Richard nem volt képes olvasni mágikus könyveket, pontosabban nem volt képes felidézni a szavakat elegendı ideig ahhoz, hogy tudja, volt benne valami olvasnivaló. A Tehetség nélkül e mágikus könyvek üresnek tőntek. Most emlékei A Megszámlált Árnyékok Könyvérıl teljes sötétségbe borultak.
S most elbukott egy próbán, melyrıl azt sem tudta, hogy az. Még az sem volt világos számára, hogy mi volt ez a próbatétel. Valamiképp azonban elbukott.
Úgy érezte, mintha Kahlant hagyta volna cserben.
Nem tudta elképzelni, hogyan lehettek azok a szavak egy Baraccus által elé állított próbatétel szavai. Hogyan lehetséges, hogy a szavak próba elé állították? Miben állt ez a próba? Nem tudta, milyen próbatételrıl beszélhetett a Sliph, így hát nem állt módjában kitalálni azt sem, hogyan bukhatott el.
Azt kívánta, bárcsak vele lenne Zedd, hogy segítsen rájönni vagy Nicci esetleg Nathan - valaki, bárki. Gondolataiban megállt, és megkérdezte önmagát, azon az éjjelen hányszor kívánta, hogy válaszokat kapjon, hányszor kívánta, hogy segítséget kapjon,
hogy megszabadítsák, hogy megmentsék. Egyetlen kívánsága sem teljesült. A kívánságok, tudta, sohasem teljesülnek.
Emlékeztette önmagát, hogy az önsajnálattal csak pazarolja értékes idejét. Gondolkodnia kell, nem csak üldögélni, reménykedve, hogy valaki majd erre jár, és gondolkodik helyette.
Hátradılt a kıre és bámulta az ágak és levelek boltozatát, és a messzeségben a csillagokat. Mosolygott, gúnyolva önmagát, hogy talán egy hullócsillag majd megválaszolja kívánságait. Félrelökte a kívánság gondolatait, és az elıtte álló feladatra összpontosított.
Százszor átfutatta elméjén az egészet, és még mindig nem értette. Baraccus, a Sliph-fel hagyott üzeneten keresztül azt mondta, hogyı nem ismeri a válaszokat, melyek megmentenék Richardot. Baraccus azonban hitte, hogy Richard saját magában birtokolja azt, ami szükséges a sikerhez. Baraccus azt mondta Richardnak, hogy higgyen magában, és azt akarta, hogy Richard tudja, ı hisz benne, bár konkrétan nem mondta ki Richard nevét.
Az üzenet, gondolta át még egyszer Richard, annak szólt, aki a mágia Pusztító oldalával született, melyet Baraccus eresztett ki annak idején a Szelek Templomából, de Baraccus nem tudta a személy nevét, nem tudta, konkrétan ki lesz az. Legalábbis Richard nem hitte, hogy Baraccus tudta volna. Több értelme volt annak, hogy Baraccus egyszerően közvetlenül beszélt, személyesen, anélkül, hogy neveket mondott volna. Az üzenet elég egyértelmő volt, anélkül is, hogy használni kellett volna benne a személy nevét, aki végül meg fogja hallani. Ez a közvetlen megszólítás hangzatát adta.
Hogyan lehetett ez egy próbatétel? Hogyan vallhatott Richard kudarcot? Reményvesztetten felsóhajtott, miközben kihúzott egy hosszú főszálat az oldalra esı egyik hiányzó fugából.
Amint fontolóra vette a problémát, fogaival kilapította a főszál puha alapját. Lehetséges, hogy Baraccus valahogyan erıt adott a Sliph-nek, mint az erı, mellyel felruházta, hogy vészhelyzetben cselekedjen, hogy láthassa, vajon Richardban megvan-e, ami szükséges a sikerhez? Lehetséges, hogy ez a meglátás, amit a Sliph kapott, tudatta vele, hogy Richard valamiképp nem érte el, amit el kellett volna érnie?
A forrás. Richard a csillagokra meredt, s közben egyre csak ezen tőnıdött. Mondta a Sliph-nek, hogy már hallotta azokat a szavakat Shotától, és akkor hirtelen a Sliph befejezte a vele való társalgást.
Ismerhette a Sliph Shotát? Talán Baraccus szerint Richardnak nem kellene barátkoznia egy boszorkánnyal. Talán ez volt az oka Richard kudarcának hogy nem egyedül cselekedett. Grimaszolt. Nehezen tudta elképzelni, hogy Baraccus nem akarná, hogyı együtt dolgozzon emberekkel, hogy válaszokat találjanak, hogy problémákat oldjanak meg.
Átfuttatta a szavakat elméjén, amennyire pontosan csak fel tudtaıket idézni egyenként.
„Sajnálom. Nem ismerem a válaszokat, amelyek megmentenének. Ha ismerném, hidd el, azonnal elárulnám nekedıket. De jól ismerlek téged. Hiszek benned. Tudom, hogy megvan benned, ami a sikerhez kell. Lesznek idık, amikor majd kételkedsz önmagádban. Ne add fel! Ekkor jusson eszedbe, hogy én hiszek benned, tudom, hogy képes vagy megtenni azt, amit kell. Különleges ember vagy. Higgy magadban! Tudd, hogy te vagy az egyetlen ember, aki képes rá.”
A Sliph azt mondta, ez volt Baraccus üzenete. Richard azonban emlékezett, hogy ezek ugyanazok a szavak voltak, melyeket Shota mondott neki nem túl régen, amikor legutóbb látta, közvetlenül távozása elıtt.
Richard nem igazán hitt a véletlen egybeesésekben. Ebben az esetben biztosan nem. Shota nem mondhatta véletlenül ugyanazokat a szavakat, melyeket Baraccus üzent a Sliph-fel. Az üzenet túl hosszú volt és túl részletes, olyan jellegzetességekkel, melyek túlságosan is sajátosak voltak.
Ha ez így van, s mindez nem véletlen egybeesés, és Richard biztos volt benne, hogy nem az, akkor Shota miért használta pontosan ugyanazokat a szavakat mint Baraccus. Valamiféle üzenete lenne ez is? Próbált vele közölni valamit? Figyelmeztetni akarta volna valamire?
Ha a boszorkány segíteni akart neki, miért nem figyelmeztette a próbatételrıl? Ha nem tudta megmondani a választ, legalább azt elmondhatta volna, hogy miben áll a próbatétel. Zedd viszont gyakran mondta, hogy a boszorkányok soha nem mondják meg, amit tudni akar az ember, anélkül, hogy közölnének valami olyasmit is, amit viszont nem akarna tudni. Ez lehet a kulcs? Richard kételkedett, mivel a boszorkány aznap rengeteg szörnyő dologról beszélt neki olyan dolgokról, melyek, mint kiderült, végül segítettek megérteni, mit kell tennie a hadsereggel, ahelyett, hogy engedné, hogy megküzdjenek Jaganggal egy végsı csatában.
Ami azonban nem hagyta nyugodni az az volt, hogy az üzenet tartalmazott egyedi kifejezéseket: válaszokat, melyek megmentenének téged; szívesen megadnám neked; ismerem a benned rejlı jót; megvan benned, ami ahhoz kell, hogy sikert érj el; Tudd, én hiszem, hogy te vagy az... Mindezek kissé szokatlan beszédmintázatok
voltak. Nem különböztek drasztikusan attól, ahogyan az emberek általában beszéltek, de kissé különc, szinte gyermeki, és mégis bizonyos leegyszerősített módon ünnepélyes szavak voltak ezek. Richard felsóhajtott. Úgy tőnt nem tudja pontosan megfogalmazni, de az üzenet nyelvhasználatában volt valami kifejezetten formabontó.
A felismerés jeges döbbenetével emlékezni kezdett.
Emlékezett, miért voltak azok a szavak nyugtalanítóan ismerısek, amikor Shotától hallottaıket. Azért, mert már hallotta pontosan ezeket a szavakat korábban.
Ezek pontosan azok a szavak voltak, melyeket a fénylény mondott aznap este, amikor Richard Kahlannal találkozott.
Az útifenyı-erdıben voltak. Kahlan azt kérdezte tıle, hogy fél-e a mágiától, majd miután helyeselte válaszát, elıhozott egy kis sávos palackot, benne a fénylénnyel. A fénylény, Shar, átvezette Kahlant a Határon, de akkorra már haldoklott. A fénylény képtelen volt otthonától és saját fajtájától távol élni. Nem volt elég ereje ahhoz, hogy ismét átkeljen a Határon.
Richard emlékezett, amint Kahlan azt mondja: „Shar feláldozta az életét, hogy segítsen nekem, mert ha Darken Rahl gyızedelmeskedik egész fajtája, másokkal együtt elpusztul.”
A fénylény volt az, akitıl Richard elıször hallotta, hogy Darken Rahl meg akarjaıt ölni. Shar figyelmeztette, hogy ha menekül, elkapják és megölik. Richard megköszönte a fénylénynek, hogy segítette Kahlant. Azt is mondta Sharnak, hogy élete hosszabb lett, mert Shar megmentetteıt attól, hogy valami ostobaságot kövessen el aznap. Azt mondta Sharnak, hogy jobb lett az élete azáltal, hogy megismerte Kahlant, és megköszönte, hogy segített neki biztonságban átjutni a határon.
Ezután Shar azt mondta neki, hogyı hisz benne, s a többit, pontosan úgy, ahogyan Baraccus üzente a Sliph-fel. Akkor azt gondolta, hogy a beszéd kissé furcsa jellegzetességei egyszerően a fény lények nyelvének sajátosságai - és talán tényleg azok voltak, de Baraccus okkal használta pontosan ugyanazokat a szavakat.
Shota szintén ugyanazokat a szavakat használta - akár szándékosan, akár ártatlan tudatlanságban forrásukról - kétségtelenül azért, hogy segítsen neki azáltal, hogy ezzel Shar szavaira emlékezteti. A boszorkány valószínőleg nem ismerte fel a valódi okát annak, hogy ugyanazokat a szavakat mondta, de képességein keresztül a célja mégis az volt, hogy Richardot gondolkodásra késztesse. Hogy emlékezésre késztesse. Valószínőleg Richard szörnyő látomása, amelyben Kahlan szemtanúja volt azı kivégzésének, lehetett az oka, hogy nem kapcsolta össze Shota szavait a fénylénytıl évekkel azelıtt hallott ugyanazon szavakkal. A látomás egyszerően minden másnak fölébe kerekedett. Richard figyelte az erdı éjszakai hangjait, a bogarak cirpelését, a levelek susogását a szélben, és a távolban egy poszáta hangját, amint egy másik emlék kezdett beszivárogni tudatába.
Shar, a fénylény anélkül is tudta Richard nevét, hogy bemutatták volna. Feltételezte, hogy a fénylény meghallotta, amikor még Kahlan övén az erszényben, a kis palackban volt.
De az is lehet, hogy már tudta a nevét.
Richard szemei a lehetı legtágabbra nyíltak, amint valami mást is felidézett. Megkérdezte a fénylényt miért akarjaıt megölni Darken Rahl, azért mert segített Kahlannak vagy más oka volt.
Shar közelebb jött és megkérdezte:
„Más ok? Titkok?”

Titkok.
Richard talpra ugrott, s a megértés döbbenetében felkiáltott.
Csuklóit fejéhez nyomta, képtelenül arra, hogy elfojtson egy újabb kiáltást. „Értem! Drága szellemek, értem! Titkok.
Richard akkor azt gondolta, hogy a fénylény tudott a fogról, amit Richard az inge alatt rejtve tartott, de ez nem volt minden. Semmi köze nem volt ahhoz a foghoz. Shar valami teljesen mást kérdezett tıle. Az elsı lehetıséget ajánlotta, hogy megtalálja a titkos könyvet, amit Baraccus hagyott neki.
De akkor még túl korai volt. Richard még nem állt készen.
Richard elbukott a Baraccus által elé állított próbatételen akkor is. Kudarcot vallott elıször azon az éjjelen a fénylénnyel. Baraccusnak, azonban valószínőleg nem állt módjában tudni, mikor áll majd Richard készen. Szüksége volt arra, hogy idırıl idıre próbatételnek vesseıt alá. Shota csak azért mondta azt, mert Baraccus látta, hogy Richard veleszületett képességei nem jelentik azt, hogy helyesen is fog cselekedni.
Baraccus nem vette el a szabad akaratát - és ezért, idırıl idıre, próbának kellett alávetnieıt, aki azzal a képességgel született. Azért, hogy lássa, megtanulta-e már használni a dolgok véghezvitelében a képességét. Richard eltöprengett: vajon hány más, egyéb, útjába kerülı dolog volt szintén Baraccus mőve. Pillanatnyilag nem is tudta a választ erre a kérdésre.
Azt tudta, hogy amikor a Sliph közölte vele, hogy elbukott a próbatételen, az legalább a második kudarca volt. A Sliph próbatétele egy tartalék próbatétel volt, egy ismétlı próbatétel, akkorra, amikorra Richard már
többet tanult. Miután már volt lehetısége megtudni, hogy ki isı valójában. Titkok.

Richard úgy érezte, mintha a fejét szétvetné a megértés ereje. Mintha minden valaha érzett érzelme összeütközne, csavarná belsejét az egész izgalmával és izgatottságával.

A k ıpadlóra vetette magát, kezei megragadták a szélét, mígnem bütykei fehérre váltak.
- Sliph, gyere vissza! Tudom, mire gondolt Baraccus! Értem! Sliph!
Alig néhány hüvelykkel arrébb folyékony fém emelkedett a hideg, ezüstös holdfénybe, kialakítva a Sliph tökéletes vonásait. Elképesztıen gyönyörő látvány volt, a valóság folyékony torzulásában a lengedezı fák és Richard arca tükrözıdtek rajta.
A Sliph lassan elmosolyodott.
- Meg kívánod változtatni a válaszodat, Mester? Richard meg akarta csókolni a folyékony arcot.
- Igen.
A Sliph oldalra billentette fejét.
- Mi az, amit rám akarsz bízni, Mester?
- Egy fénylény mondta már nekem, nem csak Shota. - Richard kezével hadonászott hiábavaló próbálkozásában, hogy az egészet egyszerre kimondja, mielıtt a Sliph azt mondhatná, hogy nem állta ki a próbát - Shota a második volt. Egy fénylénytıl hallottam elıször ugyanazokat a szavakat - a szavakat, melyeket Baraccus használt. Akkor hallottam elıször. Baraccus azt akarta, hogy ezt tudjam - hogy a fénylény volt az.
Richard félig arra számított, hogy ezüstös karok csúsznak nyaka köré és közelebb vonják.
- Valami más, Mester? - suttogta a Sliph bizalmasan.
- Igen. Azzal az üzenettel Baraccus célja az volt, hogy felismerjem: amit hagyott - nekem egyedül – el van rejtve a fénylénynél.
A Sliph még közelebb jött, még mindig beavatott mosolyának gyengéd görbületét mutatva. Tekintete valósággal itta Richardot. Most elıször ajkai mozogtak szavaival, hangja a megadás ziháló suttogásával érkezett.
- Kiálltad a próbát, Mester. Örülök.
- Most vegyük az elsıt - mondta Richard.
A Sliph nevetett, hangja olyan tiszta és kellemes volt, akár a holdfény.
- Ismered a fénylények lakhelyét, Nagyúr? Richard megrázta a fejét.
- Nem, de Kahlan mesélt nekem egy keveset róluk, a hazájukról. Kahlan a feleségem. Már utazott benned és elégedett volt, de te nem emlékszel rá, mert nagyon rossz emberek fogságában volt, akik egy varázslatot szabadítottak el, amitıl mindenki elfelejtetteıt - kicsit olyasvalami, mint amit veled tettek. Próbálom megtalálniıt, ugyanazok a rossz emberek mindenkit bánthatnak.
- Errıl szól ez az egész. Ezért hagyott valamit nekem Baraccus - valamit, ami segíti erıfeszítéseimet.
- Értem. Örülök neked, Mester.
- Egyébként Kahlan mesélt nekem a helyrıl, ahol a fény lények élnek. Azt mondta, gyönyörő hely.
- Baraccus is mondta nekem.
- Kahlan azt mondta, nappal nem láthatjuk a fénylényeket, csak éjszaka. Gondolom, ezért nevezikıket éjjeli fénylényelmek. Kahlan azt mondta, olyanok, mint a csillagok, az égbıl lehullott csillagok. Azt mesélte, olyan, mintha csillagokat látnánk a főben.
A Sliph izgatottan bólintott.
- Örülök, hogy elégedett vagy, Mester.
- El tudsz menni oda? A fény lények hazájába - a
földre hullott csillagok földjére?
- Még ha te oda is tudnál utazni, attól tartok, én nem - mondta a Sliph. Baraccus utasítása szerint ez a vészkijárat okkal épült. Nem akarta, hogy képes legyek a fénylények hazájába menni, mert nem akarta, hogy bárki megtudja, hogyı ott járt. Az sem akarta, hogy célállomás legyen, hanem csak azt, hogy maradjon a földre hullott csillagok távoli, titkos helye.
Baraccus elmondta nekem, hogy ez a kapu nincs messze a fénylényektıl, de ennél közelebb nem juthatok hozzájuk. Nem akarta, hogy sejtessem, hogy ez a hely létezik, vagy hogy valaha is elfecsegjek valamit jövendı uraimról. Így akart védelmezni téged. Ezért nem mondhattam meg a barátaidnak, hogy hol vagy. Ennek a titoktartásnak és biztonságnak a célja az is volt, hogy része legyen annak, ami elıhozza a megfelelı szavakat a megfelelı személybıl. Ez a védelem nem csak megvédett téged, hanem azáltal, hogy megtagadta tıled barátaid segítségét, gondolkodásra késztetett. A gondolkodás az, ami Baraccus szerint elfordítja a kulcsot számodra.
Richard feje forgott a sok mindentıl, amit most tanult. Közelebb hajolt, meg akarván erısíteni azt, amit már tudott.
- Te hoztad ide Baraccus feleségét, Magdát, ugye? Ésı hozott magával valamit.
- Igen. Ez az a hely, ahová Magdát hoztam, miután utoljára láttam Baraccus Mestert. Magda megjavította itt a követ, majd visszament. Akkor láttamıt utoljára. Azóta senki sem jött át ide.
- Kiálltad a próbát, Mester. Ez az út a titkos könyvtárhoz, amit Baraccus hagyott neked.
18. FEJEZET
Kahlan óvatosan lépdelt a k ıtörmelékben, amely évezreden át pusztult és végül leomlottısi épületek meredek hegyoldalra zuhant darabjaiból állt. Poros tégla- és kıdarabok hevertek elszórtan mindenfelé a lejtı száraz, málladozó talaján. Könnyő lett volna felbukni és elesni a sötétben, és bizonyosan hosszú zuhanás következett volna lefelé. Jillian, az árnyékszerő, ruganyos alak elıttük olyan könnyedén mászta a romokat, akár egy hegyi kecske. Ulicia Nıvér Kahlan elıtt ment, a másik két Nıvér mögötte zihált. Szuszogtak az erıfeszítéstıl és a fáradságtól az emelkedın. Amennyire siettek volna, a Nıvérek mégis kezdtek fáradni. Gyakran kicsúszott a lábuk alól a talaj, és idınként majdnem lezuhantak a meredek kaptatón.

Kahlan arra gondolt, hogy tanácsos lenne megvárniuk a nappalt, miel ıtt befejeznék a kapaszkodást Caska város romjai közé. Ezt a tanácsot azonban nem akarta megosztani velük. A Nıvérek azt tették, amit akartak, és Kahlan mit sem tehetett ez ellen. Végül bármilyen javaslat eredménye csak az lenne, hogy az akadályozás miatt megvernék.

Kahlan örömmel látta volna, ha bármelyik N ıvér leesik és a nyakát szegi, de tudta, hogy a másik kettı továbbra is ugyanakkora bajt jelentene, mint a három együtt. Ami azt illeti, a Nıvérek közül egyetlen egy is könnyedén képes volt Kahlan életét kínzó rémálommá tenni. Bármelyikük könnyedén használhatta erejét a Kahlan nyakára tett Nyakörvön keresztül, hogy elviselhetetlen fájdalmat okozzon neki. Ezért aztán csak mászott anélkül, hogy megjegyzést tett volna arra a nem éppen bölcs dologra, hogy ilyesmit holdfényben csinálnak. Mivel Jillian ösvénye olyan alattomos, veszélyekkel teli volt, a lovakat a hegy fok alján kellett hagyniuk. Volt azonban néhány dolog, amelyeken a Nıvérek rajta akarták tartani a szemüket, s semmiképpen sem hagyták volna hátra, és ezért Kahlannak kellett cipelnieıket. Ráadásként a csomagok mellett, amiket még fel tudott emelni. Gyötrı erıfeszítés volt a nehéz teherrel felfelé küszködni a meredek ösvényen. Jillian segíteni akart a csomagok egy részével, de a Nıvérek nem engedték meg, mondván Kahlan rabszolga, akinek rabszolgamunkát kell végeznie. Azt mondták Jilliannek, hogyı csak amiatt aggódjon, hogy elvezesseıket Tovihoz. Kahlan a szemével jelzett Jilliannek, hogy tegye, amit a nıvérek akarnak és induljon. Némán emlékeztette magát arra, hogy az ilyen munkátólı csak meg fog erısödni, míg a Nıvérek, akik kerültek minden erıfeszítést, csak gyengülnek.
Kahlan erıs akart maradni. Egy nap majd szüksége lesz az erejére. Ám ez a mai egy hosszú nap volt, és az ereje lankadt.
Legalább már közeledtek a hosszú, meggondolatlan út végéhez. Hamarosan a Nıvérek újra egyesülnek, s egy idıre talán megnyugszanak, kevésbé lesznek feszültek, lassabban gerjednek haragra. Míg Kahlan várta az egy vagy két napos pihenıt, aggódott is amiatt, hogy mit fog ez jelenteni.
A Nıvérek egyértelmően azt sugallták, hogy ez lesz útjuk és küzdelmük vége, egy új idıszak kezdete. Kahlan el sem tudta képzelni, mit jelenthet mindez, de mély aggodalommal töltötte el. A Nıvérek gyakran beszélgettek maguk között a rájuk váró jutalomról, melyet már szinte a markukban érezhették. Ulicia Nıvér többször is megjegyezte társai türelmetlenségére válaszul, hogy: „Már nem tart sokáig.”
Kahlan nem ismerte tervüket, nem tudta miféle nagy esemény eljövetelére várnak, de biztos volt benne, hogy mindennek köze volt azokhoz a dobozokhoz, melyeket a hátán cipelt - a Rahl Nagyúr dobozaihoz. A két Nıvér, akik mögötte másztak, vigyázó szemüket folyvást a dobozokon tartották. Elızı éjjel Kahlan meghallotta, amint a Nıvérek azt beszélik, hogy amint elérnek Tovihoz, a

harmadik dobozhoz, az el ıkészületek elkezdıdnek. ıKahlan megkönnyebbülten felsóhajtott, amikor végre felértek a meredek lejt tetejére, s magukat egy málladozó fal tövében találták. Egyes helyeken a patakok a fal szakaszait kimosták. Kahlan egy utolsó pillantást vetett a messze elterülı holdfényes síkságra, majd követte Jilliant a falon tátongó egyik sötét résen át. Amint beért a hasadékba, s feje felett meglátta a fal maradványait, észrevette, hogy maga a fal olyan vastag, mint egy kisebb ház. Bármely nép is építette ezt a falat, határozottan aggódhatott azıket érı esetleges támadás miatt.
A fal másik oldalán a meredek ösvény vízszintesen folytatódott, és vezetteıket szorosan egymáshoz épült házak között. A szélhez közel sok helyen az épületek már leomlottak vagy falaik megdıltek és közel álltak ahhoz, hogy leomoljanak. A masszív fal az omló törmelék nagy részét visszatartotta, de helyenként az omladozó épületek részei átzuhantak felette. Idıvel a törött téglák, a kıtömbök és a habarcs szintén lemosódtak a vízmosásokon keresztül.
Hamarosan szők utcákban találták magukat, kissé jobb állapotban lévı épületek között. Úgy tőnt, a szerkezetek külsı pereme volt leginkább kitéve az idıjárás viszontagságainak, következésképp ezen részeknek a pusztulása lehetett a legerıteljesebb. Az épületek közötti zárt részrıl egy temetıbe értek. A holdfényben
kísérteties látványt nyújtott. Itt-ott szobrok álltak, akár a fantomok a halottak között.

A sírok között haladva Kahlan látta, hogy feljebb az épületek, akár egy végtelen szınyeg, feküdtek a lankás tájon. A tiszta égen észrevette Jillian hollóját, Lokey-t. A lány sohasem mutatott rá, nyilvánvalóan azt remélve, hogy a Nıvérek egyszerő vadmadárnak hiszik, ám amikor Kahlan felé pillantott, Jillian néha szemeivel jelzett neki, hogy nézzen fel. Lokey néha repülési trükköket mutatott be, amelyek, amikor a Nıvérek másfelé néztek, Jilliant mosolyra fakasztották. A lány kereste az apró örömöket, a Nıvérek miatt rá és nagyapjára zuhant mély vigasztalanság közepette. Amikor Armina nıvér egyszer észrevette a hollót, keselyőnek hitte, mely a kietlen tájon követteıket. Kahlan nem javította ki.

- Milyen messze van még? - kérdezte Ulicia N ıvér, miközben megállt a sírkövek között. Valamilyen oknál fogva Kahlan úgy érezte, a Nıvér gyanakszik Jillianre.
Jillian mutatta.
- Nem messze. Ott fenn, azon az épületen keresztül. Az az átjáró a holtakhoz.
Cecilia Nıvér felhorkant.
- Átjáró a holtakhoz. Tovinak mindig is megvolt a maga drámai érzéke. Armina Nıvér vállat vont.
- Nekem elég találónak tőnik.
- Akkor menjünk - sürgette Ulicia Nıvér, s közben mutatta a lánynak, hogy csipkedje magát.
Jillian rögtön elindult, kivezetteıket a sírkert labirintusából, fel az üres városba. Kahlan a holdfényben nem tudhatta biztosan, de úgy tőnt, minden minden fal, tetı, utca, valamennyi részlete mindennek - ugyanolyan por és halál színő volt. Az épületek közötti kísérteties
csend a mozdulatlanság baljós érzetével borította be az éjszakát. Kahlan úgy érezte, mintha egy város hatalmas csontvázán kelnének át, mintha a szövetek és az élet minden darabjától megfosztották volna a helyet, s csupán porladó sárgás csontok maradtak volna.
Egy széles fıutca mentén két oldalt, a mővészi, hajlott kıfalakon, hogy valaha gyönyörőek lehettek. Jillian látszott, akár egy árnyék, úgy siklott át az egyik nagyobb épület utcafrontjának boltíve alatt. Kahlan hallotta, hogy a lány talpa ropog a vakolatdarabokon. A Nıvérek, úgy tőnt, nem vették észre a mozaikot a lábuk alatt. Ahol a holdfény megvilágította a padlót, Kahlan megkopott kis mozaiklapokat látott, melyek fákat, ösvényeket és egy temetıt körülvevı falat ábrázoló képpé álltak össze. Még mozaik emberek is voltak a képen. Kahlan egy helyen, miközben a kép görbületét figyelte a padlón, ahol a mozaiklapok hiányoztak, nehéz terhét vonszolva megbotlott és térdre esett. Ulicia Nıvér azonnal tarkón vágta. Kahlan arcra borulva elterült.
- Kelj fel, te lusta ökör! - ordította Ulicia Nıvér, miközben Kahlan bordáit rugdosta.
Kahlan próbálkozott, de hátán a teherrel, könnyebb volt mondani, mint megtenni.
- Igen, nıvér - mondta levegıért kapkodva a rúgások között, remélve, hogy idıt nyerhet, hogy felállhasson.
Jillian közéjük lépett.
- Hagyd békén!
Ulicia nıvér kiegyenesedett, tekintete szikrázott.
- Hogy merészelsz közbeavatkozni? Kitekerem a cingár nyakadat!
- Szerintem meg kellene nyúznunk élve - javasolta Armina Nıvér -, és odakinn kellene hagynunk a véres tetemét a keselyőknek.
Ulicia Nıvér megragadta Kahlan nyakörvet.
- Félre az útból, hogy móresre taníthassam ezt a lusta ökröt.
- Hagyd békén! - ismételte Jillian, megtagadva, hogy visszavonuljon.
- Vágjuk csak el a poronty torkát, hogy megszabaduljunk tıle - panaszkodott Cecilia Nıvér. - Nincs erre idınk. Most már magunk is megtaláljuk Tovit. Kahlannak, tudván, hogy ki kell békítenie a Nıvéreket, mielıtt beváltják fenyegetésüket a lányon, végül sikerült talpra állnia. Rögtön megragadta Jillian karját, és elhúzta a veszedelmes kezek közelébıl.
- Sajnálom, az én hibám volt - mondta Kahlan. - Most már mehetünk. Félig megfordult, hogy induljon, de nem tett egy lépést sem. Óvakodott attól, hogy engedély nélkül elinduljon. Ulicia Nıvér nem mozdult. Gyilkos tekintettel nézte Kahlant.
- Addig nem, amíg meg nem kapod a leckét, amivel már jó ideje tartozunk neked - mondta. - Túlságosan is hozzászoksz ahhoz, hogy minden vétségedet elnézıen kezeljük.
- Hagyd békén Kahlant! - mondta Jillian félig Kahlan mögül, próbálva megakadályozni, hogy a nı még hátrébb tolja.
Ulicia Nıvér ökleit a csípıjére tette.
- Vagy mi lesz?
- Vagy nem mutatom meg nektek, hol van Tovi.
- Ostoba gyerek - morogta Ulicia Nıvér. - Már tudjuk, hol van Tovi. Itt van. Már elvezettél hozzá bennünket.
Jillian lassan megrázta a fejét.
- Több mérföldes átjárók vezetnek arra lefelé. Eltévedtek a csontok között. Hagyd békén Kahlant, vagy nem mutatom meg az utat!
- Érzem Tovit - felelte Cecília Nıvér lenézı sóhajjal. - Vágd el a lány torkát. Elég közel vagyunk ahhoz, hogy most már megtaláljam Tovit egyedül a Tehetségemmel.
- Én is érzem - mondta Armina Nıvér.
- Az, hogy érzitek, hogy közel van - folytatta Jillian -, még nem jelenti azt, hogy képesek is lesztek megtalálni a megfelelı átjárót hozzá. Odalenn, a csontok között, lehet, hogy közel lesztek hozzá, de ha csak egyetlen egyszer rossz irányba fordultok a sok elágazás közül, mérföldeket mehettek, és sohasem találjátok meg. Sokan mentek már le és haltak meg, mert nem találták a visszafelé vezetı utat.
Ulicia Nıvér összekulcsolta kezeit, fontolgatta a halottakat, miközben mereven nézett le a lányra.
- Most nincs erre idınk - jelentette ki végül. - Induljunk! - mondta Jilliannek. Jelentıségteljesen ránézett a másik két Nıvérre. - Hamarosan elszámolunk ezzel is - mások mellett.
Vészjósló arckifejezéssel fordult vissza, melynek láttán Jillian szemei tágra nyíltak. - Elvezetsz bennünket Tovihoz! Ha késlekedsz, bizony hajlamos lesz türelmetlenné válni, és elkezdi majd eltörni a nagyapád csontjait... méghozzá egyesével.
Jillian arcára hirtelen rémület ült ki. Azonnal bevezetteıket az épület hátsó részén keresztül az átjárók és szobák valóságos labirintusába. Helyenként az átjárók nyitottak voltak, és holdfény világította megıket. Máshol szőkek voltak és feketék mint a halál. A Nıvérek, hogy lássanak, apró lángokat gyújtottak, amelyek tenyerükön lebegtek. Jillian döbbenten figyelte, hogy ezek a nık képesek ilyesféle dolgokra.
Az épületbıl egy másik temetıbe jutottak. Anélkül, hogy lassítottak volna, Jillian átvezetteıket a halottak
területén, elformátlanodott olajfákkal fedett halmok és vadvirágokkal pettyezett sírsorok között. Végül megállítottaıket egy oldalára fordult sírkınél, ami mellett fekete lyuk tátongott a földben.

- Le ebbe a patkánylyukba? - kérdezte Armina N ıvér? ı kı- Ha el akartok jutni Tovihoz. - Jillian megragadott egy lámpást a fed mellıl, s miután az egyik nıvér meggyújtotta, elindult lefelé.
Mindannyian követték Jilliant lefelé a szők lépcsıkön. Azısi kılépcsık szabálytalanok voltak, szélük lekerekedett és simára kopott. Kahlan számára, a hátán cipelt teher miatt, az út veszedelmes volt lefelé. A nıvérek reszketı lángokat tartottak, hogy segítsék a tájékozódást. A fordulóknál követték a lépcsıket, és folytatták útjukat egyre mélyebben a sírok birodalmába.
Amikor végül elértek az aljára, az út szélesebb folyosókon vezetett tovább, melyeket magából a szilárd, de puha talajkızetbıl vájtak ki. Körbe mindenfelé a sziklafalba vájt fülkék sorakoztak. Kahlan észrevette, hogy mindegyik bemélyedésben csontok hevertek.
- Vigyázzatok a fejetekre - szólt vissza Jillian a válla felett, amint áthaladt az egyik oldalra esı ajtónyíláson.
Mindannyian lebuktak, amint követték a lányt egy szobába, melynek mennyezete olyan alacsony volt mint az ajtónyílás. A keresztezıdéseknél Jillian tétovázás nélkül fordult, mintha csak egy padlóra festett nyomot követne. Kahlan észrevette, hogy a porban volt néhány lábnyom, de sok más irányba vezetı folyosón is látott lábnyomokat. A lábnyomok nagyobbak voltak annál,

mintha a lány lábának lenyomatai lennének. őnıA szők folyosó végül tágasabb kamrákba nyílt. Termek végtelennek t során haladtak át, melyek tele voltak
rendezett csonthalmokkal. Más, szőkebb termek mentén csontokkal teli fülkék sorakoztak, mintha elfogyott volna a hely, ahová a sok holttestet tehették volna.

Egy sor termet csak koponyákkal töltöttek meg. Kahlan becslése szerint több ezerrel. Mindegyik koponyát gondosan beillesztették a nagy fülkékbe, méghozzá arccal kifelé. Minden fülke a tetejéig tele volt pakolva. Kahlan nézte a rámeredı szemüregeket, amint figyelikıt. Emlékeztette magát arra, hogy ezek a maradványok valaha emberek voltak. Valaha mindannyian éltek. Valaha mindegyik élı, lélegzı, gondolkodó egyén volt. Valaha mind félelmekkel és vágyakkal teli életet éltek. Mindez emlékeztette Kahlant arra, hogy milyen értékes és rövid az élet, mennyire fontos, mert ha egyszer vége, az illetı számára örökké vége. Ez még egyszer emlékeztetteıt arra, hogy miért is akarta visszakapni az életét.

Jillian mellett Kahlan úgy érezte, hogy most már van egy kapocs, mely újra a világhoz köti, ahhoz az emberhez, aki volt. Amikor Jillian megláttaıt, és emlékezett rá, Kahlan egy kicsivel élıbbnek érezte magát, mintha tényleg valaki lenne, és életének értelme lett.

A következ ı termekben lábszárcsontokkal, másokban pedig karcsontokkal teli fülkék sorakoztak. Néhány szoba oldalfalaiba hosszú kıtárolókat vájtak, melyekben kisebb csontok voltak elrendezve.ıl Kahlan számára furcsának
t
ő
A csontok különválasztása a váz többi részét
nt. Úgy gondolta, a holtakkal szemben tiszteletteljesebb lenne, ha csontjaikat együtt tartanák. Lehetséges, feltételezte Kahlan, hogy nem állt rendelkezésükre megfelelı hely, mivel a csontok ilyen módon történı tárolása, úgy tőnt, valóban sokkal helytakarékosabb. Talán túl sok munkát jelentett volna, minden test, vagy csupán csak minden család számára külön fülkét kialakítani, amikor oly sok volt a halott.
Talán hatalmas járvány pusztított a városban, melynek a népesség nagy része

áldozatul esett, és nem terhelhették magukat ilyen apróságokkal. ırendőA falak közötti város meglehetısen szőkösnek tőnt. A hely biztosan els fontosságú volt itt. Ha az emberek magukat és halottaikat a város falain belül akarták tartani, az élıknek engedményeket kellett tenniük.
Furcsa problémának tőnt, mivel a város körüli táj a látóhatártól látóhatárig teljesen üresnek tőnt.. Kahlan azon töprengett, hogy talán háborús idıszak lehetett, amikor a halottakkal kapcsolatos szentimentális megfontolásokat figyelmen kívül kellett hagyniuk az élık szükségletei érdekében. Míg a falak egyes részeken a puszta sziklaszirtek peremén emelkedtek, a város terjeszkedhetett volna a nyíltabb terület felé. Feltételezte, hogy a masszív városfalak kiterjesztését talán túlságosan nehéznek találták volna. Egy másik ok az lehetett, gondolta Kahlan, hogy a valaha itt élı emberek egyszerően nem éreztek olyan tiszteletet halottaik iránt, mint más népek. Végül is, miféle jelentısége van a puszta csontoknak? Az élet már elszállt belılük. Az egyén, akinek csontjai voltak valaha, már nem létezik. Mindenek felett az élet az, ami igazán számít. Halálukkal véget ért azı világuk.
De az itteni emberek biztosan kötıdtek valamiképp a csontokhoz, az emberekhez, akik e csontok valaha voltak, tekintve, hogy mennyire nehéz lehetett megépítem ezt a földalatti várost a holtaknak. Kahlan azt is észrevette, hogy a fülkék körül kopott, de gondosan megrajzolt és faragott díszítések voltak. Nem, tévedett az imént. Azok az élık törıdtek halottaikkal. Gyászolták ıket.
Vajon, amikorı meghal, fog bárki is emlékezni arra, hogy ki voltı, vagy fogja egyáltalán valaki tudni, hogy
ez a nı, Kahlan, valaha élt, valaha szerette az életet. Furcsa féltékenységet érzett e csontokkal szemben.

Lent e helyen minden csonthalmazhoz tartoztak barátok és család, akik ismerték a személyt, aki valaha élt, gyászoltákıt, és a becsült egyén talizmánjait nyugalomba helyezték úgy, hogy az élık emlékezzenek az eltávozottakra.

Vajon mi történhetett a sok-sok emberrel, akik ezen a helyen éltek, akik eltemették ezeket a csontokat. Vajon ki temette elıket? Végsı soron az üres épületek néma testamentumai a ténynek, hogy senki nem maradt. Kivéve Jilliant. Kahlan annyit tudott meg, hogy Jillian nomádok kis csoportjával élt, akik idırıl idıre eljöttek erre a helyre.

Hirtelen a folyosó egy szakaszához értek, mely úgy nézett ki, mintha beomlott volna, s a padlón mindenfelé törmelék hevert. Armina Nıvér elkapta a lány karját.

- Ez a túra a katakombákban kezd nevetséges lenni. Jobban teszed, ha nem vezetsz minket valamiféle ostoba csínyként kerülıúton.
Jillian karját felemelve mutatta.
- De már mindjárt ott vagyunk. Gyertek és meglátjátok.
- Rendben - mondta Ulicia -, gyerünk, hát! Jillian megkerült egy hatalmas kıtömböt, ami úgy nézett ki, mint amely elzárta egykor az utat valami mögött. A padlón karcolások voltak, ahol a tömböt félrecsúsztatták, hogy szabaddá tegyék az átjárót. Amikor Jillian bement, Kahlan látta, hogy lámpása egy kamrát világít meg, melyben a szilárd sziklából polcokat vájtak. A polcok telistele voltak könyvekkel. A bır könyvgerincek színe már megfakult, de látszott, hogy nagy részük valaha gazdag vörös és
mély kék könyvekbıl álló győjtemény volt, a többi pedig a halvány zöldtıl az aranyszínőig változatos színeket ölelt fel.
A Nıvérek álmélkodtak a könyvek láttán. Kedélyük hirtelen emelkedetté vált. Armina Nıvér halkan füttyentett, amint lelassított, hogy körbekémleljen a polcokon. Cecilia Nıvér hangosan nevetett. Még Ulicia Nıvér is mosolygott, miközben végigfutatta ujjait néhány könyvháton.
- Erre - mondta Jillian, hogy tovább induljanak. Boldogan követték a lányt egy sor termen keresztül,
melyek többsége kicsi és szők volt, de ezek is könyvekkel teli polcokkal voltak tele. Jillian kanyargott az egymásba nyíló folyosókon, s egyre mélyebbre vitteıket a földalatti könyvtárba. A Nıvérek a fejüket forgatták, látszólag elmélyülten próbálták kivenni a címeket, amint Jillian és Kahlan mögött csoszogtak. A lámpás fénye, ahogy haladták sötét szobákon át további könyvekre esett.
- Átok a Fényre! - suttogta örömében Ulicia Nıvér. - Megtaláltuk Caska központját. Ezen a helyen lesz a könyv. Fogadom, hogy Tovi azzal töltötte az idejét, hogy kereste.
- Fogadom, hogy már meg is találta - mondta Cecilia Nıvér izgalomtól eleven hangon.
Ulicia Nıvér vigyorgott.
- Az az érzésem, hogy igazad van.
Egy finomabban vésett dombormennyezetes folyosón keresztül, melyet egy régen saját szellemévé fakult szılıskert faliképe ékített, megkerültek egy sarkot és egy kettıs ajtóhoz érkeztek. A két ajtó, melyeket egyszerő szılıinda és szılılevél faragások díszítettek, egyenként elég keskenyek voltak ahhoz, hogy akár egyetlen széles ajtó lehetett volna helyükön. Kahlan feltételezte, hogy a két ajtó a bejáratot valamilyen oknál fogva kissé impozánsabbá tette.
- Érzem Tovit mögötte. Na végre - mondta Cecilia Nıvér megkönnyebbült sóhajjal.
- Azt hiszem el kellene kezdenünk a szertartást ma éjjel - mondta Armina Nıvér pezsgı hangon.
Ulicia Nıvér bólintott, amint kezét ráhelyezte a bronz karra.
- Ha Tovinak sikerült megtalálnia a könyvet - és fogadom, hogy mostanra megtalálta -, akkor a három Szelence végre együtt lesz, és nem látom okát, hogy miért ne kezdhetnénk el azonnal. - Hővösen mosolygott.
- Minél hamarabb szabadul ki azİrzı a börtönébıl, annál hamarabb megkapjuk jutalmunkat.
Kahlan azon töprengett, hogy van-e bármi módja annak, hogy elronthassa terveiket. Biztos volt benne, hogy amint elvégzik, bármi is az, amit szándékukban áll csinálni, nem lesz visszaút - senki számára. A dobozokon morfondírozott, amelyeket cipelt. Elgondolkozott azon, mi történne, ha összetörné legalább az egyiket. Amikor a Nıvérek nem figyelnek, amikor majd megörülnek, hogy végre újra látják Tovit. Talán még arra is lenne ideje, hogy mindkettıt összetörje.
Kahlan tudta, hogy ezzel a tettel nem csak felkorbácsolná féktelen dühüket; számított rá, hogy valószínőleg meg is ölnék érte. Ám Kahlan hitt benne, hogy ha a Nıvérek célhoz érnek,ı annyit fog érni, mintha már amúgy is halott lenne. Armina Nıvér elırehajolt.
- És elsıként, azt hiszem, rendeznünk kellene egy régi adósságunkat. Arckifejezése gonosz dühöt tükrözött.
- Túlságosan is jól emlékszem, amikor az az arrogáns vadember a sátrakhoz küldött bennünket. Soha nem felejtem el, amit a katonái tettek velünk. Ulicia Nıvér szemöldökét összevonva gyilkos tekintettel nézett.
- Ó, azt hiszem, ezt az adósságot mind élvezettel törlesztjük majd. - Izzó tekintetét vészjósló mosollyal tetézte. Elfordította a bronz kart. - Gyerünk!
19. FEJEZET
Ulicia N ıvér felrántotta az ajtókat, és bemasírozott a szurokfekete szobába. Tovi? Mit csinálsz a sötétben?
Alszol? - Hangján bosszúság uralkodott el. - Ébredj.
Mi vagyunk! Végre ideértünk!
A Nıvérek mentek elıre, felfordított tenyerükön világítottak az apró lángok, melyek csak annyi fénnyel szolgáltak, hogy ki lehessen venni a két oldalt, tartókban sorakozó fáklyákat, mást azonban nem. A Nıvérek az apró lángokat a hideg fáklyákhoz küldték, s azok forró lobbanással mind meggyulladtak. Amint a fáklyák életre lobbantak, a nem túl nagy szobát fény árasztotta el. A falakat képezı szénasárga sziklába itt is könyvespolcok voltak vájva.
A kis szoba túlsó végén egy nehéz vas- és deszkaasztal állt. Az asztal mögött, a díszesen faragott magas székben, egy tagbaszakatt férfi ült. Állát hüvelykujjára támasztva figyelteıket.
A legádázabb kinézető férfi volt, akit Kahlan valaha látott.
A három Sötétség Nıvére lépés közben megdermedt, szemük tágra nyílt, tükrözve a zavart, hitetlenkedı döbbenetet, amit az eléjük táruló látvány váltott ki belılük.
Az erıteljes felépítéső férfi az asztal mögött nyugodtan figyelte a három Nıvért. Az, hogy nem beszélt, nem mozdult, s a legkevésbé sem tőnt úgy, hogy sietıs lenne a dolga, csak fokozta a szobában a veszély tapintható érzetét. Csak a sziszegı fáklyák hangja hallatszott.
A férfi, masszív izmos karjaival és bikanyakával a színtiszta veszedelem megtestesítıje volt. Ing nélkül ült, bivaly vállai kidomborodtak báránybır mellényébıl,
amely középen nyitva volt, s látni engedte erıteljes, meztelen mellkasát. Vaskos izmai felett ezüst pánt feszült a karján. Minden vastag ujján arany vagy ezüst győrőt viselt, mintha pimaszul hirdetné, hogy azok prédák, s nem azı díszei. Borotvált fején meg-megcsillanva tükrözıdött vissza a reszketı fáklyafény. Kahlan nem tudtaıt elképzelni hajjal; ez pedig enyhítette volna fenyegetı jelenlétét. Jobb orrlyukában egy aranykarika tartotta egy vékony aranylánc egyik végét, mely a fülében lógó másik aranygyőrőig futott. Arca simára volt borotválva, kivéve kéthüvelyknyi bajszát és kis szakállát, amely önelégült mosolyának sarkaiból, egy másik tincs pedig alsó ajka alól, álla közepén nıtt lefelé.
Amennyire rémisztınek, félelmetesnek, könyörtelennek látszott, az igazi rémálom mégis a szeme volt. Egyáltalán nem volt szemének fehérje része. Helyette komor, sötét árnyak lebegtek a koromfekete mezıben. Mindazonáltal Kahlannak nem volt szemernyi kétsége sem szándékai felıl, amikor a férfi tekintete megpihent rajta. Attól a tekintettıl meztelennek érezte magát. Azt hitte, térdei összecsuklanak a rajta eluralkodó vágtató pánik súly alatt.
Amikor a férfi zord tekintetét a Nıvérek felé fordította, Kahlan vakon kinyúlt, megtalálta Jilliant, és védelmezın egyik karja alá vonta. Érezte, hogy a lány remeg. Kahlan azonban azt is észrevette, hogy a lány nem tőnt meglepettnek, hogy a szobában találták a férfit.
Kahlan nem értette a Nıvérek némaságát s tétlenségét. A nyilvánvaló veszedelem miatt, amit a férfi jelenléte sugárzott, azt várta, hogy mostanra már porrá égették volnaıt, már csak a biztonság kedvéért is. A Nıvérek eddig sohasem mutatkoztak félénknek, amikor meg kellett ölniük valakit, akirıl akár csak gyanították, hogy bajt hozhat rájuk. Ez a férfi egyértelmően sokkal több volt,
mint baj. Képesnek látszott arra is, hogy akár puszta markábanırölje morzsává a koponyájukat. Tekintete pedig arról árulkodott, hogy hozzá van szokva az ilyen tettek látványához.
Kahlan mögött két testes férfi lépett elı a sötét sarkokból, és becsukták az ajtót.İk is ádáz kinézetőek voltak, vonásaikon fenyegetı örvényekben futottak a vad tetoválások. Masszív karjuk síkos volt az izzadtságtól. És kormos is, mintha soha nem mosták volna le az olajos tüzek füstjét. Amint összezártak a zárt ajtók elıtt, Kahlan az égı szurok bőzén keresztül is érezte savanyú izzadtságszagukat.
Ez a kettı késznek látszott minden eshetıségre. A mellkasukon lévı, nehéz szegecsekkel kivert bırszíjaikba különféle tırök voltak tőzve keresztül-kasul. A fegyverıvükrıl fogazott bárdok és buzogányok lógtak, amelyek most csillogtak a fáklyák sziszegı fényében. Arcuk szintén fémtüskékkel volt tele. Füleikben, szemöldökükben és orrnyergükön is viseltek ilyeneket. Szinte úgy tőnt, mintha szögeket vertek volna arcuk egyes részeibe.İk is kopaszra voltak borotválva. E két férfi nem látszott teljesen embernek, még kevésbé civilizáltnak. Sokkal inkább tőntek az emberiség fogalmának szándékos megcsúfolásának. Olyan lényeknek, akik az emberi lét helyett inkább az acélt, a kormot és a vadállatiság elemeit teszik inkább magukévá.
Bár rövid kardjaik is voltak, nem rántották azokat elı. Legkevésbé sem tőnt úgy, hogy félnének a Nıvérektıl.
- Jagang császár... - halt el Ulicia Nıvér színtelen, gyenge hangja páni rémületében. „Jagang császár!”
E két szó rémülete egészen a lelkéig megrázta Kahlant.
Volt valami Kahlan fogalmaiban e férfiról, melyet hadseregének távoli látványa és az alakított, hogy járt néhány helyen, amelyet elızıleg megtámadtak a Rend csapatai. Talán még a Nıvéreknél is jobban félt Jagangtól. A Nıvérekkel ellentétben, Jagang férfias kisugárzása további idegenszerő összetevıvel egészítette ki az általa keltett fenyegetést.
Amennyire csak vissza tudott emlékezni, minden lehetségest megtettek, hogy távol tartsák magukat Jagangtól, de most mégis itt ült, közvetlenül elıttük. Nyugodtnak látszott, olyan embernek, aki mindent jól a kezében tart. Úgy tőnt, nem aggódik semmi miatt. Még a Sötétség Nıvérei sem aggasztották. Kahlan tudta, hogy ez nem egy véletlen találkozás. Meg volt rendezve. Kahlan félelmén kívül, melyet az váltott ki, hogy a Nıvérek beszélgetéseit hallotta, valamint állandó törekvésük, hogy kerüljék a férfit, volt még valami, valami mélyebb dolog is. Egy lelke legmélyében gyökerezı sötét rettegés, szinte mint egy emlék, amely túl volt felfogóképessége határain, s csak bizonytalan, de baljós árnyékként vetült rá.
Amikor Kahlan lopva oldalra pillantott, látta, hogy a Nıvérek dermedten állnak, mintha kıvé váltak volna. Arcszínük hamuszürke volt.
Ulicia Nıvér a kék ruháját viselte, melyet külön a Tovival történı találkozás örömére vett fel. A ruha most poros volt, nem csak a hegyfokra való felmászás, hanem a belsejébe történı leereszkedés következtében is. Armina Nıvér ruháját az ujján és mély nyakrészén fehér fodrok díszítették. A poros sírban, és a bámuló vademberek elıtt a fodrok naivan nevetségesnek tőntek. Cecilia Nıvér, aki idısebb volt, általában szigorúan uralta önmagát.İsz, göndör fürtökkel, szokásosan
rendezett külsıvel bírt, most úgy látszott, göröngyös peremén áll annak, hogy azırületbe ugorjon menedékért.
Jagang zordon szeme a három Nıvért nézte. Ízlelgette a pillanatot. Kahlan ezt tudta. Igen, ízlelgette döbbent rémületüket. Ha a Nıvérek képesek lettek volna valamit kezdeni a helyzettel, Kahalan biztos volt benne, már megtették volna.
Armina nıvér a nyelvét kidugta, hogy megnedvesítse ajkait.
- Exellenciás uram - mondta halk, erıltetett hangon. Kahlan úgy gondolta, ez csak egy szánalmas kísérlet a tiszteletteljes köszöntésre, amit nyilvánvalóan a pánik, s nem a tisztelet szült.
- Méltóságod... - tette hozzá Cecilia Nıvér nem kevésbé bizonytalan hangon.
Kahlan ritka alkalmakkor látta a Nıvéreket elıvigyázatosnak, még kifejezetten óvatosnak is, de még sohasem láttaıket félni. Soha nem tudta elképzelni róluk, hogy félhetnek is. Úgy tőnt, mindig abszolút és teljes mértékben uralják a helyzetet. Most megszokott, gıgös természetüknek nyoma sem volt.
Mindhárom Nıvér akadozva meghajolt, akár három zsinóron rángatott báb.
Amikor felegyenesedett, Ulicia Nıvér remegı rémületében nyelt egyet. Amennyire nyilvánvalóan félt, a zavart kíváncsiság, és az elviselhetetlen csend, beszédre késztette.
- Exellenciás uram... mit csinálsz itt?
Jagang alattomos arckifejezése a kérdés gyengéd, ártatlan és nıies hangnemére önelégült vigyorrá olvadt.
- Ulicia, Ulicia, Ulicia... - sóhajtott súlyosan. - Te tényleg egy mérhetetlenül ostoba szuka vagy!
Mindhárom nı térdre esett, mintha láthatatlan ököl sújtotta volna leıket. Halk, nyöszörgı szőkölés hagyta el torkukat.
- Kérlek, Exellenciás uram, nem akartunk...
- Pontosan tudom, mit akartatok. Ismerek minden apró, piszkos részletet az elmétekben.
Kahlan még sohasem látta Ulicia Nıvért megfélemlítve, még kevésbé ennyire megrázkódva. - Méltóságod... Én nem értem...
- Hát persze, hogy nem - mondta Jagang gúnyos mosollyal, amint a nı szavai némaságba hanyatlottak. - Ezért térdeltek ti énelıttem, és nem fordítva. Amire ti vágytatok, igaz, Armina?
Amikor tekintete Armina Nıvérre siklott, a nıbıl halk, döbbent kiáltás tört elı. Füleibıl vér szivárgott, s csorgott alá kis patakként nyakának hófehér húsán. Enyhe remegésétıl eltekintve nem mozdult.
Jillian karjaival megszorított a Kahlant. Kahlan egyik kezét védelmezın a lány arcára tette. Közelebb húzta, és próbálta megnyugtatniıt, amikor pedig valódi vigaszt nem nyerhettek egy ilyen ember elıtt.
- Akkor hát Tovit is elfogtad? - kérdezte Ulicia Nıvér, még mindig oly meglepıdve az események ilyetén fordulatán, amelyet még mindig képtelen volt felfogni.
- Tovi! - Jagang nyers, nevetésben tört ki. - Tovi! Hát, Tovi már réges-régen halott.
Ulicia Nıvér rettegve meredt a férfira.
- Halott?
Jagang lekezelı intésre emelte kezét.
- Végül a Holtak Világába küldte egy közös barátunk, egy nagyon hőtlen és áruló barátunk. Gondolom, azİrzı meglehetısen dühös amiatt, hogy Tovi kudarcot vallott azı szolgálatában. Elıttetek áll az egész örökkévalóság, hogy rájöjjetek, mennyire dühös. - Önelégült
mosolya visszatért, amint a nıre tekintett haragos, izzó szemekkel. - De addig nem, amíg nem végzek veletek ebben az életben.
Ulicia Nıvér fejet hajtott.
- Természetesen, Méltóságos Urunk.
Kahlan észrevette, hogy Armina nıvér összevizelte magát. Cecilia nıvér pedig úgy nézett ki, mint aki menten könnyek vagy sikolyok között esik össze.
- Exellenciás Urunk - kockáztatott meg egy kérdést Ulicia Nıvér -, hogyan voltál képes... úgy értem, a Kötıdésünk...
- A Kötıdésetek!? - dörögte ismét nevetve Jagang az asztalt csapkodva. - Á, igen, a Kötıdésetek a Rahl Nagyúrhoz! A ti megható lojalitásotok a Rahl Nagyúrhoz, ami „megvéd” benneteket az Álomjáró képességemtıl.
Kahlan szíve elszorult, azt hallva, hogy a Nıvérek valamiféle szövetségben álltak a Rahl Nagyúrral. Valamilyen oknál fogva többre tartotta a férfit. Fájt, hogy rá kellett jönnie: tévedett.
- „Nem mi vagyunk azok, akik megtámadják a Rahl Nagyurat” - mondta Jagang fejhangon, kezeit gúnyolódva összekulcsolva, nyilvánvalóan Ulicia múltjából idézve egy állítást. -, Jagang üldöziıt, s akarja elpusztítani, nem mi. Mi azok vagyunk, akik Orden erejét használva megadjuk Richard Rahlnak, amit csak nekünk áll hatalmunkban megadni. Ez elég ahhoz, hogy megóvjuk Kötıdésünket és megvédjen bennünket az Álomjárótól.
A férfi elhagyta a nıieskedı színlelést.
- Hőségetek és odaadásotok a Rahl Nagyúr felé igazán megindító.
- Öklével az asztalra sújtott. Arca a dühtıl elvörösödött. - Tényleg azt hiszitek ti ostoba szukák, hogy egy ilyen kötıdés, ahogy ti megálmodtátok megóv benneteket minden bántalomtól?
Kahlan emlékezett, amikor a Nıvérek ugyanerrıl beszéltek, és akkor sem volt képes megérteni. Miért lenne bármi köze Richard Rahlnak ezekhez a gonosz nıkhöz, nem beszélve arról, hogy egyezségre lépne velük? Valóban igaz lehet ez? Lehetséges, hogy valójábanı sem jobb náluk?
Egy dolognak azonban nem látta értelmét. Ha a Nıvérek felesküdtek neki, miért lopták el azokat a dobozokat a palotájából?
- De a Kötıdés mágiája ... - Ulicia Nıvér hangja elhalt.
Jagang felállt, s e mozdulattól a három Nıvér még inkább remegni kezdett, sıt fuldokoltak a félelemtıl. Kahlan biztos volt benne, hogy - ha képesek lettek volna legalább egy lépést hátrálnak, de valószínőleg többet.
A férfi megrázta a fejét, mintha nem hinné el, hogy a nık olyan tudatlanok, hogy nem értik.
- Ulicia, ott voltam az elmétekben, s figyeltem az egész siralmas eseményt. Ott voltam aznap, évekkel ezelıtt, amikor felajánlottátok a tervet Richard Rahlnak. Meg kell mondanom nektek, nem igazán hittem, hogy komolyan gondoljátok. Nehezen tudtam elhinni, hogy olyan ostobák lehettek, hogy elhiggyétek, megköthettek egy ilyen alkut, hogy szabadságot nyerjetek tılem.
- De mőködnie kellett volna.
- Nem, ilyesmi semmiféleképpen nem mőködhet. Nem volt több egy esztelen ötletnél. El akartátok hinni, hogy igaz, ezért elhittétek.
- Az elménkben jártál aznap? - kérdezte Cecilia Nıvér. - Miért engedted hát, hogy elhiggyük, sikerrel jártunk?
Jagang koromfekete tekintetét rászegezte a nıre.
- Nem emlékszel, mit mondtam a legelején, az elsı nap, amikor elıttem álltatok? Az uralom, mondtam,
fontosabb mint az ölés. Elmondtam akkor nektek, hogy megölhettem volna hatotokat, de akkor mi hasznom lenne belıletek? Ameddig az uralmam alatt álltok, nem jelentetek veszélyt rám nézve, és hasznomra vagytok, méghozzá sokféleképpen.
- Nem, hát persze, hogy nem emlékeztek, mert inkább azt választottátok, hogy elhiszitek, elég okosak vagytok ahhoz, hogy becsaphassatok engem a ti kitekert, ésszerőtlen elképzelésetekkel a Kötıdésrıl. Azt hiszitek, túlságosan okosak vagytok ahhoz, hogy valaki túljárjon az eszeteken. De itt álltok elıttem ismét, s soha nem hagytátok el az uralmamat.
- És mégis hagytad... hogy szabadon tegyük a dolgunkat? - kérdezte Cecilia Nıvér.
Jagang vállat vont, amint megkerülte az asztalt.
- Bármelyik pillanatban megállíthattalak volna benneteket, ha úgy döntök, hiszen tudtam, hogy a markomban vagytok. De akkor mit nyertem volna? Csak néhány újabb Sötétség Nıvérét, és abból már rengeteg van a birtokomban - bár mostanra számuk súlyosan lecsökkent. - Lehajolt feléjük, s mellékesen megjegyezte.
- A fajtátoknak megvan az a hajlama, hogy tömegesen haljon meg a Rend Testvériségének ügye nevében.
De veletek - mondta Jagang, miközben felegyenesedett
- valami rendkívül érdekes került a birtokomba. Sötétség Nıvérei, akik készültek valamire. - Vastag ujjával megpaskolta a halántékát. - Akiknek fondorlatos terveik voltak, és tudásuk, hogy véghez vigyék azokat.
- Élethossziglani tapasztalatokkal bírtok a Próféták Palotájának mélyérıl, könyvek ezreit tartalmazó pincékrıl, könyvekrıl, melyek mára eltőntek. Nem számít menyire esztelenné válnak néha a terveitek - s ezt jelen körülményeitek bizonyítják -, ez nem teszi semmissé azt a tudást, amit évtizedeken át tartó tanú lássál szereztetek, s nem jelenti, hogy minden tervetek kivihetetlen lenne.
- Tehát egész végig ismerted a terveinket? Attól a naptól kezdve, amikor Richard Rahllal találkoztunk? Jagang Ulicia Nıvérre meredt.
- Persze, hogy ismertem. Attól a pillanattól kezdve, hogy kiagyaltátok. Hangja veszedelmet sejtetıen halkult. - Azt hittétek, hogy csak az emberek álmaiba vagyok képes behatolni. Hát nem. Azt hittétek, nem voltam ott, az elmétekben, amikor ébren voltatok. Ott voltam. Ha egyszer behatolok az elmétekbe, Ulicia, ott vagyok már mindig.
Bármit is gondoltok, bármikor is gondoljátok, tanúja vagyok mindennek. Látok minden apró, piszkos kis dolgot, ami csak megfogan bennetek. Minden gondolatot, minden cselekedetet, minden hitvány vágyat ismerek, mintha hangosan kimondanátok, és abban a pillanatban, amikor megszületik bennetek. Mivel azonban nem hoztam tudomásotokra jelenlétemet, tudatlanul azt hittétek, nem voltam ott. De ott voltam. - Vastag ujját ingatta. - Ó, Ulicia, ott voltam.
Amikor elmondtátok Richard Rahlnak a terveteket, hogy hőséget akartok esküdni neki cserébe valakiért, akivelı mélységesen törıdik, nos, alig tudom elhinni, hogy feltételeztétek, hogy mőködni fog.
Valamilyen oknál fogva Kahlan gyötrı szomorúságot érzett, amikor azt hallotta, hogy Richardnak volt valakije, akivelı mélységesen törıdik. Arra gondolt, hogy attól a naptól fogva, amikorı Richard gyönyörő kertjében járt, mélyen személyes kapcsolatot érzett a férfival. Még akkor is, ha az csupán a növények és a természet szépségének csodálata, s ennél fogva azıket körülvevı világ, az élet világának csodálata volt. De most azt hallja, hogy Richardnak közös dolgai
vannak a Sötétség Nıvéreivel, és hogy van valaki, akivel mélységesen törıdik. Ettıl még inkább elfelejtett senkinek érezte magát. Eltöprengett, hogy mit is képzeltı eddig.
- De...de - dadogta Ulicia Nıvér - mőködött... Jagang megrázta a fejét.
- A hőség a saját feltételeitek szerint, a hőség annak ellenére, hogy folytatjátok munkálkodásotokat azı elpusztítása érdekében, annak ellenére, hogy folytatjátok munkálkodásotokat mindazért, amivelı szemben áll, a hőség annak ellenére, hogy továbbra is fel vagytok esküdve az Alvilágİrzıjének, a hőség, amit válogatott, önzı vágyaitokból fıztetek ki, nem több mint puszta vágyak. A vágyakozás nem teremt valóságot, csupán azáltal, hogy ti akarjátok.
Kahlan legalább egy kissé megkönnyebbült, hallván, hogy ezek szerint a Nıvérek továbbra is a Rahl Nagyúr elpusztításán munkálkodtak. Talán ez azt jelenti, hogy Richard valójában nem szövetségese a nıvéreknek. Talán, valamiképpen, Richardot is, mintıt, akarata ellenére használják.
- Alig tudtam elhinni, amikor figyeltem, ahogy lojalitásotok feltételeit diktáljátok neki - mondta Jagang grandiózus gesztikulációval -, azt állítva, hogy ez a hőség az általatok, és nem azıáltala, felállított erkölcsi szőrı tárgya. Arra gondolok, hogy ha a semmibıl akartatok hiedelmeket kovácsolni, Ulicia, miért nem spóroltál meg magadnak némi gondot, s döntöttél úgy, hogy puszta akaratoddal elmédet áthatolhatatlanná teszed egy Álomjáróval szemben? Ez éppen annyira lett volna hatékony, mint egy pajzs.
Megrázta a fejét.
- Ejha, Ulicia. Mennyire kegyetlen a létezés természete, hogy nem enged irracionális vágyaidnak.
- Karjával körbe mutatott. - És éppen annyira bámulatos, hogy a többi Nıvér is elhitte. Tudom, ott voltam azı elméjükben is, figyelve, amint eltöltiıket az öröm, hogy megszabadulhatnak tılem. Csak azért, mert te azt állítottad, sajátos hőségetekkel belophatjátok magatokat a Rahl Nagyúrhoz főzıdı Kötıdésbe.
- De te hagytad, hogy megtegyük - mondta Ulicia Nıvér, még mindig döbbenettıl sújtva. - Miért nem csaptál le ránk akkor?
Jagang vállat vont.
- Sok-sok Nıvér áll az uralmam alatt. Ez egy érdekes lehetıség volt. Rengeteget tanulok a mások által birtokolt tudásból. A tanulás olyan hatalmat ad, amelyet egyébként nem birtokolnék.
- Úgy döntöttem, megnézem, mire juttok, ha sorsotokra hagylak, hogy lássam, mit tudtok megtanulni nekem. Végül is bármelyikıtöktıl bármikor megszabadulhattam volna, ha megunom kicsiny kísérletemet. Voltak idıszakok, amikor nagy volt a kísértés, például amikor Armina azt mondta: „Imádnám fellógatni Jagangot, és azt tenni vele, amit akarok.”
Szemöldökét ívbe görbítette.
- Emlékszel erre, Armina? Ne aggódj, ha kisiklott elmédbıl. Emlékeztetni foglak rá idırıl-idıre, csak hogy felfrissítsem az emlékezetedet. Armina Nıvér esdeklın felemelte karját.
- Én, Én csak...
Jagang rámeredt, amíg a nıvér el nem némult, képtelen lévén elıvarázsolni egy kifogást. A férfi folytatta.
- Igen, ott voltam egész végig. Igen, láttam mindent. Igen, lecsaphattam volna rátok bármikor. De nekem van valamim, ami nektek nincs, Ulicia. Van türelmem. A türelemmel hegyeket lehet mozgatni - vagy megkerülni, vagy átmászni rajtuk.
- De elkaphattad volna Richard Rahlt ott, amikor felajánlottuk neki a feltételeinket. Vagy elkaphattad volna a táborában.
- Ti is elkaphattátok volna. Varázslatot bocsátottatok rá, leterítettétek. Véget vethettetek volna az életének. Akkor hát, miért nem tettétek? Mert grandiózusabb tervet ötöltetek ki, ezért életben hagytátok, azt gondolván, hogy a Kötıdésetek hozzá védelmet nyújt nektek, miközben valami számotokra értékesebb megvalósításába fogtatok bele.
- De neked nem volt rá szükséged - erısködött a Nıvér. - Végezhettél volna vele.
- Ah, míg az emberek megölése büntetéskén hasznos, közel sem annyira elınyös, mint amit élve kezdhetsz velük. Vegyünk például benneteket, hármotokat. A halál nem hoz nagy büntetést, csak a túlvilág jutalmát, ha valaki a Teremtıt szolgálta ebben az életben. Ti hármótoktól azonban a Teremtı Fénye meg lesz tagadva. Mi hasznom nekem ebbıl? Ám ha valaki életben van, szenvedéssé tehetem az életét. - Közelebb hajolt. - Nem értesz egyet?
- De igen, Exellenciás uram... - ennyit sikerült Ulicia Nıvérnek fojtott hangon kinyögnie, miközben fülébıl vér kezdett csorogni.
- A tervetek egyes részei tetszettek nekem - folytatta Jagang, miközben felegyenesedett. - Nagyon hasznosnak találomıket saját céljaimhoz. Például az olyan dolgokat, mint Orden Szelencéi. Miért kellene megölnöm Richard Rahlt? Lehetıségem van rá, hogy sokkal többet tegyek, mint hogy egyszerően megölöm. Azt akarom, hogy éljen, és felfoghatatlan szenvedéseket álljon ki. Azáltal, hogy életben hagytam aznap a táborában, ugyanakkor, amikor beindítottátok a Futótőz varázslatotokat, tudtam, hogy képes leszek majd használni ezt
az új lehetıséget, hogy elvegyek tıle mindent. Mivel ott voltam az elmétekben, én is védve voltam a Futótőz varázslattól, ugyanúgy, ahogy ti.
- Most mindazzal, amit megkaptam tıletek, megfoszthatom Richard Rahlt az erejétıl, a földjétıl, népétıl, barátaitól és szeretteitıl. Elvehetek tıle mindent a Rend Testvériségének nevében.
Jagang csikorgatta a fogait, és kezét maga el
- Mert szembeszállt jogos ügyünkkel, lelke legmélyéig össze akarom ıtt ökölbe szorította.ıt törni,

és aztán, amikor kifacsartam bel ıle mindent, és a világ minden lehetséges fájdalmát megadtam neki, ki fogom oltani annak a léleknek a lángját. És mindezt ti tettétek lehetségessé.

Ulicia N ıvér könnyek között bólintott minderre a számára érdektelen dolgokra. Úgy tőnt, már átadta magát új kötelességének.
- Méltóságod, mindebbıl semmiit sem tudunk végrehajtani anélkül a könyv nélkül, amiért jöttünk.
Jagang felemelt egy kötetet az asztalról, és feltartotta, hogy lássák. A Megszámlált Árnyékok Könyve. A könyv, amit megtalálni jöttetek. Gondoltam, átnézem kicsit, amíg vártam, hogy ideérjetek.
A könyvet visszadobta az asztalra. - Rendkívül ritka könyv. Ez, természetesen, egyike azoknak a példányoknak, melyeket soha sem szabadott volna elkészíteni, ezért rejtették erre a helyre. Természetesen ott voltam az elmétekben, amikor minderre rájöttetek.
- Még az igazolás eszközét is elhoztátok nekem.
- Nyugtalanító tekintetét Kahlanra szegezte. - És Nyakörvet raktatok rá, amivel uralmam alatt tarthatomıt. - Leereszkedı mosollyal fordult Ulicia Nıvér felé.
- Látod, mivel az elmédben vagyok, csak parancsolnom
kell, és rajtad keresztül uralom minden mozdulatát
- éppen olyan könnyen, ahogyan te.
Kahlan esélye a menekülésre köddé vált. Ha a Nıvérek kegyetlen urak voltak, ez a férfi valami annál sokkal rosszabb. Kahlan még nem tudta, mik Jagang szándékai, de nem voltak illúziói afelıl, hogy aljasságokat tervez. Egy másik gyanú is elkezdett motoszkálni benne. Valamilyen oknál fogva a Nıvérek számáraı értékkel bírt, és most éppen olyan értékes volt Jagangnak is. Hogyan lehetı egy évezredekre elrejtettısi könyv igazolásának eszköze? Neki mindig azt mondták, hogyı egy senki, egy rabszolga és semmi több. Kezdte megérteni, hogy a Nıvérek hazudtak neki. Csak azt akarták, hogy egy senkinek higgye magát. Most azonban úgy tőnt, hogy valamiképp mindannyiuk számára kulcsfontosságú. Jagang Jillian felé csettintett.
- A nyakörvön kívülı is itt van nekem, hogy segítsen Kahlant meggyızni: tegye, amit mondanak neki. Mondd, kedvesem, voltál már férfival? Jillian közelebb nyomakodott Kahlanhoz.
- Azt mondtad, felszabadítod a nagyapámat. Azt mondtad, ha pontosan azt teszem, amit mondtál, és idehozom a Nıvéreket, szabaddá teszedıt és a többieket. Megtettem, amit mondtál.
- Igen, megtetted. És igazán meggyızı voltál. Ott voltam az elméjükben egész idı alatt, figyeltem a teljesítményedet. Hibátlanul követted az utasításaimat.
- Hangja olyan fenyegetıvé vált, mint a tekintete.
- Most pedig válaszolj a kérdésemre vagy a nagyapád és a többiek reggelre keselyők martalékává lesznek. Voltál már valaha férfival?
- Nem értem pontosan, mire gondolsz - mondta a lány halkan.
- Értem. Nos, ha Kahlan nem tesz meg mindent, amit mondok neki, odaadlak a katonáimnak, hogy szórakozzanak veled. Szeretnek a kezük közé kapni olyan fiatal lényeket, mint te, akik még nem tapasztaltak... olyan vágyakat, mint az övék.
Jillian ujjait szorosabbra fonta Kahlan ingén. Arcát belefúrta Kahlan karjába, amint elfojtotta zokogását. Kahlan megszorította a lány vállát, próbálta vigasztalni, próbálta tudtára adni, hogy ha rajta múlik, nem fogja hagyni, hogy bármi rossz történjen vele.
- Megkaptál engem - szólalt meg Kahlan. - Hagyd békén a lányt!
- Tovinál van a harmadik Szelence - vetette fel Ulicia Nıvér. Kahlan számára egyértelmő volt, hogy a Nıvér megpróbálja húzni az idıt, ugyanakkor megpróbál Jagang bizalmába férkızni.
A férfi rámeredt.
- Ellopták tıle.
- Ellopták? Nos... én segíthetek megtalálni. Jagang ülepével nekitámaszkodott az asztalnak, s közben vaskos karjait összefonta a mellkasán.
- Ulicia, mikor tanulod meg végre, hogy nem csak elıtted állok, hanem benne vagyok az elmédben is. Ismerem minden gondolatodat. De folytasd csak a terveid kiagyalását. Elég leleményesek. És kieszeltél már néhány grandiózus tervet - mondta elégedett sóhajjal, ahogy közelebb sétált. - Messzebb jutottál velük, mint gondoltam volna.
Hangja olyan élessé vált hogy Kahlan hátán hideg borzongás futott végig. - És lásd, a türelmem mit hozott nekem - mondta, ahogy a nı felé fordult szörnyő, koromfekete szemét rászegezve.
- Tudni akartad, miért hagytalak szabadon kószálni, s tenni, amit akarsz? Halld válaszom: Azáltal, hogy
hagytalak a saját fejed után menni, Ulicia, a zsákmányok zsákmánya sétált be a kelepcémbe. Kahlan most már biztosan tudta, hogy igaza van.
Valamilyen oknál fogva,ı értékes. Bárcsak tudná, mi az az ok. Bárcsak tudná, ki isı valójában. Kahlan nem tehetett semmit, csak figyelte, ahogy Jagang közeledik hozzá. Nem volt hová menekülnie.
S csupán arra az esetre, ha mégis megfordulna fejében a gondolat, villanásszerő fájdalom égett végig gerince mentén, s lábait mozgásra képtelenné téve. Tudta, hogy a nyakörv okozza a fájdalmas bénulást, mert a Nıvérek már megtették ezt vele máskor is. Jagang persze ezt tudta, mert egész végig ott volt az elméjükben, hogy ezt meg is tegyék.
Kegyetlen arckifejezésébıl Kahlan látta, hogy ezúttal a férfi volt a fájdalom oka.
Jagang kinyújtotta kezét, és vastag ujjait átfuttatta Kahlan haján. Kahlan nem akarta, hogy a férfi megérintse, de nem tehetett ellene semmit. Jagang, úgy tőnt, mindenki másról megfeledkezett a szobában, miközben szemét Kahlanra szegezte.
- Igen Ulicia, igazán elhoztad nekem a zsákmányok zsákmányát. Elhoztad nekem Kahlan Amnellt.
Amnell.
Most tehát megtudta a családnevét. Amint Jagang kimondta, Kahlan észlelt egy pillanatnyi habozást a neve után, szinte, mintha valamilyen címmel kellett volna kiegészítenie a nevét.
Jagang közelebb hajolt, s obszcén mosolya jelentéssel bírt, amit a nı nem akart fontolóra venni. Kahlan állta a sarat saját akaratából, még akkor is, ha nem volt valódi választása. Jagang erıteljes, izmos teste nekifeszült az övének. Olyan volt, mintha egy bika súlyát érezné magán.
A férfi egy ujjával megemelte Kahlan egy hajtincsét a nyakából. Borostája

dörzsölte a n ı arcát, ahogy száját a fülére helyezte. ı- De Kahlan nem tudja, kiı, még csak nem is tudja, miféle zsákmány valójában.
Életében elıször, Kahlan azt kívánta, bárcsak láthatatlan lenne, hogy ez a férfi ne láthassa, s senki más se láthassa, csak Jillian. Nem akarta, hogy ez a férfi felismerjeıt. Nem akarta, hogy ez a férfi akár csak a közelében legyen.
- Még el sem tudod képzelni - suttogta a férfi bizalmasan, olyan hangon, amely forró rettegéssel égette Kahlant -, mennyire rendkívüli módon kellemetlen lesz ez neked.
Megérte türelmesnek lennem, te mindent megérsz, amit csak Uliciától el kellet tőrnöm. Te és én elég közel fogunk kerülni egymáshoz. Ha azt gondolod, Rahl Nagyúrnak a legrosszabbat akarom, még csak el sem kezdted sejteni, mit tervezek veled, kedves.
Még ha zokogását sikerült is mélyen a torkában elfojtania, Kahlan még sohasem érezte magát ilyen egyedül, és ennyire tehetetlennek. Akarata ellenére, egy könnycsepp gördült végig az arcán.
(Folytatása következik!)
Terry Goodkind:
A fantom III Jagang fogságában