Terry Goodkind:

A Fantom

I. A mágia romlása

© Terry Goodkind

Phantom

Copyright: 2006 by Terry Goodkind

A magyar fordítás a Tor Book

2006–os kiadása alapján készült.

Tor Books

Published by Tom Doherty Associates LLC

All Rights Reserved!

Hungarian Edition: Copyright © Excalibur Könyvkiadó, 2008

Hungarian Translation: Excalibur Könyvkiadó Hungarian Edition: Pál Tamás

Kiadja: az Excalibur könyvkiadó

A kiadásért felel: a kiadó igazgatója

A borítón Szendrei Tibor festménye látható

Nyomdai munkálatok: Novum Kft.

ISBN 978–963–9285–83–5

ISBN 978–963–9285–84–2

Terry Goodkind

A fantom

I. A mágia romlása

Excalibur Könyvek

Az Igazság Kardja–sorozat eddig megjelent

részei:

Az Első Szabály

I. – Az Igazság Keresője

II. – A Népek Palotája

A Könnyek Köve

I. – Sötét árnyak ébredése

II. – A Halálhozó

III. – A kard varázslója

A Falka Vére

I. – A Prelátus gyűrűje

II. – Az Álomjáró

III. – A Varázslók Tornya

A Szelek Temploma

I. – A vörös hold

II. – A prófécia

III. – A Jocopó Kincs

A Tűz Lelke

I. – A mágia tolvajai

II. – Birodalmi Strázsák

III. – Három harmónia

A bukottak hite

I. – A Halál Úrnője

II. – Acél az acél ellen

III. – A Boszorkánymester

A Teremtés Oszlopai

I. – Démoni suttogás

II. – Jagang orgyilkosa

III. – A Rahl–egyensúly

Védtelen birodalom

I. – Az Árny

II. – Túl a Prófécián

III. – A nyolcadik szabály

Futótűz

I. – A halál érintése

II. – A Vérszörny

III. – Négyfejű vipera

A fantom

I. – A mágia romlása

II. – Baraccus hagyatéka

III. – Jagang fogságában

1. FEJEZET

Kahlan csendben állt az árnyékban, és figyelte, ahogy a Gonosz finoman bekopogtat az ajtón. Behúzódott oldalt a keskeny eresz alá, és reménykedett benne, hogy senki nem hallja meg a kopogást. Bármennyire szerette volna is száraz fedél alatt tölteni az éjszakát, nem akarta, hogy ártatlan emberek kerüljenek bajba miattuk. Persze azt is jól tudta, hogy neki semmi szava nincs ebben a dologban.

Egyetlen lámpa gyenge fénye szűrődött át az ajtó két oldalán lévő keskeny ablakokon, sápadt, remegő csillogást vetítve a tornác nedves kövére. Kahlan feje felett a két vasgyűrűn függő cégtábla reszelős csikorgással lengett előre–hátra a szélverte esőben. Kahlan alig tudta kivenni a sötét hátterű táblára festett kísérteties fehérségű ló alakját. Az ablakokon kivetülő fény nem volt elég hozzá, hogy el tudja olvasni a fogadó nevét, de mivel a másik három nő az utóbbi három napban szinte alig beszélt másról, Kahlan tudta, hogy a hely neve Fogadó a Fehér Lóhoz.

A nedves széna és a trágya szagából úgy vélte, hogy a közeli sötét épületek egyike nyilván istálló. A ritkásan felvillanó távoli villámok fényében épp hogy látni lehetett a távolabbi épületek sötét sziluettjét a zuhogó eső vízfátyla mögött. A mennydörgés moraja és a lezúduló víz állandó csobogása ellenére úgy tűnt, a falu békésen alszik. Kahlan elképzelni sem tudott volna jobb tartózkodási helyet ilyen hideg, nedves, sötét, átokverte éjszakán, mint biztonságos meleg ágyban, takarók alatt összekucorodva.

A közeli istállóban halkan felnyerített egy ló, amikor Ulicia Nővér másodszor is bekopogott, ezúttal hangosabban és követelőzőbben, nyilvánvalóan azért, hogy az eső zaján át is hallani lehessen, de annyira azért nem gorombán, hogy ellenségesnek hangozzon.

Ulicia Nővér, aki az elhamarkodott indulatok embere volt, most mintha szándékos visszafogottsággal viselkedett volna. Kahlan nem tudta, hogy miért, de gyanította, hogy annak lehet köze hozzá, amiért most itt vannak. Persze az is lehet, hogy nem volt ez több, mint Ulicia Nővér véletlen szeszélyeinek egyike. A Nővér visszafojtott rosszindulata nem csak veszélyes volt, de kiszámíthatatlan is. Kahlan nem mindig tudta pontosan megjósolni előre, mikor tör ki Ulicia Nővér, de az, hogy eddig nem történt meg, még nem jelentette azt, hogy később sem fog. A másik két Nővér semmivel sem volt jobb kedvében, mint Ulicia, és semmivel sem voltak türelmesebb természetűek. Kahlan mégis azt gondolta, hogy hamarosan mindhárman csendesen, de boldogan fogják ünnepelni az újbóli találkozást.

Villám csapott le, elég közel ahhoz, hogy a vakítóan vibráló fény a keréknyomoktól szabdalt sáros út mentén egy egész utcára való, egymáshoz zsúfolódott házat világított meg egy szempillantásnyi időre. A mennydörgés olyan erősen verődött vissza a környező hegyekről, hogy a talaj megrázkódott a lábuk alatt.

Kahlan azt kívánta, bárcsak lenne valami, ami segítene megvilágítani rejtélyes múltjának homályba rejtőző emlékeit, fellebbenteni a fátylat a titokról, hogy ki is lehet ő valójában, mint ahogy a villám felfedte a sötétségben rejtőző, egyébként láthatatlan dolgokat. Vad vágyakozást érzett, hogy megszabadulhasson a Nővérektől, égető sóvárgást az iránt, hogy a saját életét élhesse, hogy megismerhesse, milyen is az élete valójában. Legalább ezt tudta magáról.

Azt is tudta, hogy ezeknek a vágyaknak korábbi tapasztalataiban kell gyökerezniük. Nyilvánvaló volt, hogy kellett lennie valaminek – embereknek, eseményeknek – amelyek azzá a nővé tették, aki most volt, de bárhogy igyekezett is, felidézni semmit nem sikerült közülük.

Azon a szörnyű napon, amikor azokat a dobozokat ellopta a Nővérek részére, megfogadta magának, hogy egyszer ki fogja deríteni az igazságot arról, kicsoda is ő valójában, és akkor végre szabaddá fog válni.

Mikor Ulicia Nővér harmadszor is kopogott, bentről egy fojtott hang válaszolt.

– Hallottam. – Egy férfi hangja volt. Hallani lehetett mezítelen talpainak a csattogását, ahogy lefelé jött a falépcsőn. – Egy pillanat, mindjárt ott vagyok.

– Hangjában a reménybeli vendégek iránti kötelező udvariasságon átérződött a bosszúság amiatt, hogy felébresztették az éjszaka közepén.

Ulicia Nővér mogorva pillantást vetett Kahlanra.

– Tudod, hogy dolgunk van itt. – Felemelt ujját figyelmeztetően rázta meg Kahlan orra előtt. – Eszedbe se jusson, hogy valami bajt keverj, mert ugyanúgy jársz, mint legutóbb.

Kahlan torka elszorult az emléktől.

– Igen, Ulicia Nővér.

– Nagyon remélem, hogy Tovi foglalt nekünk szobát – mordult fel Cecilia Nővér. – Nem vagyok olyan kedvemben, hogy azt hallgassam, megtelt a fogadó.

– Lesz szoba – felelte Armina Nővér megnyugtató meggyőződéssel a hangjában, jól ismerve Cecilia Nővér szokását, hogy mindig, mindenben a legrosszabbat feltételezi.

Armina Nővér nem volt olyan öreg, mint Cecilia, majdnem olyan fiatal és vonzó külsejűnek tűnt, mint Ulicia Nővér. Kahlan számára azonban természetük ismeretében a külsejük nem jelentett semmit. Kahlan számára mindhárman viperák voltak.

– Így, vagy úgy – mormogta Ulicia nővér sötét tekintettel méregetve az ajtót –, de lesz helyünk.

A gomolygó, zöldesfekete felhők között villám ívelt át fülsiketítő dördüléssel.

Az ajtó résnyire megnyílt. Egy árnyékba borult férfiarc kukkantott ki rajta. Keze eközben a hálóinge alatt a nadrágját igyekezett begombolni. Fejét kissé jobbra–balra forgatva mérte fel a most belépő idegeneket. Mivel nem ítélte őket túlságosan veszélyesnek, szélesre tárta az ajtót, és széles gesztussal terelte őket befelé.

– Gyertek be hát mindnyájan.

– Ki az? – hallatszott egy asszony hangja, aki a terem hátuljában lévő lépcsőn igyekezett lefelé, egyik kezében lámpással, másikkal hálóinge alját fogva fel, hogy fel ne bukjon benne a nagy sietség közben.

– Négy nő, akik úton vannak a viharos éjszaka közepén – felelte neki a férfi. Házsártos hangja azt is elárulta, mit gondol magában az efféle viselkedésről.

Kahlan lépés közben merevedett meg egy pillanatra.

A férfi „négy nőt" mondott.

Látta mind a négyüket, és emlékezett is rá elég ideig ahhoz, hogy ki is mondja. Amennyire képes volt emlékezni rá, ez példátlan eset volt, eddig nem fordult elő. Gazdái, a négy Nővér – ez a három és a negyedik, akivel itt akarnak találkozni – kivételével senki sem volt képes emlékezni rá, hogy látta volna Kahlant.

Cecilia Nővér, aki szemmel láthatóan nem fogta fel a férfi megjegyzésének jelentőségét, maga elé taszította Kahlant.

– A jó szellemekre, Orlan, engedd már be őket gyorsan abból a rémes időből!

Az asszony a két deszkából ácsolt asztalhoz sietett, és fejét csóválva ciccegett a kinti időjárásra. Közben egy szélroham épp az ablaknak vágta az eső pászmáit.

Kövér esőcseppek vágódtak be utánuk az ajtón, eláztatva a fenyőpadló egy darabját. A férfi szája bosszús fintorra húzódott, miközben a nekifeszülő szél ellenében visszanyomta az ajtót, azután helyére csúsztatta a zárként szolgáló nehéz vasrudat.

Az asszony, aki haját laza kontyban viselte éjszakára, lámpását kissé feljebb emelve hunyorgott a későéji vendégekre. Meglepetten pislogott, tekintetét oda–vissza jártatta a bőrig ázott érkezőkön. Szóra nyílt a szája, aztán láthatóan már el is felejtette, hogy mit akart mondani.

Kahlan ezerszer látott már ehhez hasonló üres tekintetet, és tudta, hogy az asszony csak három vendégre emlékezik. Senki nem emlékezett Kahlanra elég hosszú ideig ahhoz, hogy szóba is hozza. Olyan volt, mintha Kahlan láthatatlan lenne. És Kahlan arra gondolt, hogy a férfi is csak a sötét és az eső okozta rossz látási viszonyok miatt, tévesen ítélte meg a vendégek számát, ezért mondott négyet a feleségének.

– Gyertek beljebb, és szárítkozzatok meg – mosolygott rájuk az asszony őszinte melegséggel. Belekarolt Ulicia Nővérbe, és maga után húzta a kisebbik ivó felé.

– Isten hozott benneteket a Fehér Ló fogadóban!

A másik két Nővér, leplezetlenül fürkészve az ivót, levette a köpenyét. Miután gyors mozdulatokkal lerázták róluk a vizet, hanyag mozdulattal az egyik asztal mellett álló padra vetették. Kahlan a terem hátuljában, a lépcső mellett észrevett egy sötét ajtónyílást.

A jobboldali fal legnagyobb részét lapos kövekből rakott tűzhely foglalta el. A félhomályos teremben kellemes meleg volt, és a tűzhely egyik oldalába állított kampón lógó bográcsból gulyás felkavaróan izgalmas illata, áradt. A tűzhelyen pihekönnyűséggel meg–meglebbenő hamu alatt parázs izzott.

– Mindhárman úgy néztek ki, mint az ázott macskák Biztos nyomorultul érzitek magatokat. – Az asszony gesztikulálva a férjéhez fordult.

– Orlan, szítsd fel a tüzet!

Kahlan egy tizenegy–tizenkét év körüli kislányt látott leóvakodni a lépcsőn, épp csak annyira, hogy az alacsony mennyezet alatt lelásson az ivóba. Hosszú fehér, zsabós ujjú hálóinge elejére durva barna fonallal egy póni volt ráhímezve, farkát és sörényét szabadon lógó szálak alkották. A lány a lépcsőre ülve figyelt lefelé, csontos térdei sátorként feszítették ki a hálóingét. Széles mosolya jókora fogakat mutatott ki, amelyek még túl nagynak tűntek hozzá. Az éjszaka közepén érkező idegenek nyilvánvalóan nagy kalandot jelenthettek a Fehér Ló fogadóban. Kahlan nagyon remélte, hogy a háziaknak tényleg csupán ennyi kalandban lesz részük.

Orlan, a nagy, mackós ember, a tűzhely mellé térdelt, és néhány fahasábot rakott a tűzre. Nagy, vaskos ujjai között a tölgyfadarabok szinte csak gallyaknak hatottak.

– Mi hajt ennyire benneteket, hölgyek, hogy ekkora esőben utaztok, ráadásul éjszaka? – kérdezte, és a válla fölött hátrapillantott a vendégekre.

– Sietünk, hogy utolérjük egy barátunkat – válaszolta Ulicia Nővér semmitmondó mosollyal. – Úgy beszéltük meg, hogy itt találkozunk. Tovi a neve, és vár bennünket.

A férfi a térdére támaszkodva nehézkesen felállt.

– A vendégeink, akik itt megszállnak – különösen ezekben a zavaros időkben – meglehetősen diszkrét emberek. A legtöbben a nevüket sem mondják meg. – Felvont szemöldökkel pillantott Uliciára

– Akárcsak ti, hölgyeim... mármint, hogy ti sem mutatkoztatok be.

– Orlan, ők a vendégeink! – rótta meg az asszony.

– Ázott, és kétségkívül fáradt és éhes vendégek.

– Mosolyt villantott a nők felé. – Engem Emmynek hívnak. A férjemmel Orlannal együtt vezetjük a fogadót. Már évek óta, mióta Orlan szülei meghaltak. – Emmy három fatálat emelt le egy polcról.

– Biztosan farkaséhesek vagytok, hölgyek. Egyetek egy kis gulyást. Orlan, keress korsókat, és hozz forró teát!

Orlan elindult, közben húsos kezével a felesége karján egyensúlyozott tálak felé intett.

– Eggyel kevesebbet hoztál!

Az asszony értetlenül vonta fel a szemöldökét.

– Dehogy. Három tálat hozok.

Orlan négy korsót emelt le a tálaló legfelső polcáról.

– Úgy van. Eggyel kevesebbet, ahogy mondtam.

Kahlan alig kapott levegőt az izgalomtól. Valami nagyon nem stimmelt. Cecilia és Armina nővérek halálos mozdulatlanságba merevedtek, tágra nyílt szemekkel meredtek a férfira. A pár vitájának jelentősége nem kerülte el a figyelmüket.

Kahlan a lépcső felé pillantott, és látta, hogy a kislány a korlátba kapaszkodva bámul lefelé, igyekezve felfogni, miről vitatkoznak a szülei.

Armina Nővér megragadta Ulicia Nővér ruhaujját.

– Ulicia – suttogta izgatottan összeszorított fogai közül. – Látja...

Ulicia Nővér leintette Arminát. Összevont szemöldökkel, sötét tekintettel fordult a férfi felé.

– Tévedsz – mondta neki. – Mi csak hárman vagyunk.

Miközben beszélt, a kezében tartott vaskos tölgyfa bottal megbökte Kahlant, hátrébb lökve maga mögé az árnyékba, mintha az árnyékok magukban is láthatatlanná tennék Kahlant a férfi számára.

Kahlan nem akart az árnyékba bújni. Ki akart állni a fénybe, hogy lássák. Hogy tényleg lássák. Ez mindig csak képtelen álomnak tűnt számára, de most hirtelen valós lehetőséggé vált. És ez a lehetőség mélyen megrázta a három Nővért.

Orlan Ulicia Nővérre fintorgott. Mind a négy korsót egyik vaskos kezében tartva a másikkal sorban rámutatott a vendégeire.

– Egy, kettő, három – oldalra hajolva Ulicia mögé nézett, és Kahlanra mutatott. – négy. Mindnyájan kértek teát?

Kahlan döbbenten pislogott. Szíve a torkában dobogott. Ez az ember látta őt... és emlékezik is rá, hogy mit látott.

2. FEJEZET

– Ez nem lehet! – suttogta Cecilia Nővér a kezeit tördelve. Ulicia Nővérhez hajolt, szemei közben riadtan cikáztak körbe a teremben. – Ez lehetetlen.

– Megszokott, örökös, de jelentéstelen mosolya most nyomtalanul eltűnt az arcáról.

– Valami rosszul sikerült... – Armina Nővér hangja elenyészett, ahogy égkék szemei Ulicia Nővér pillantásával találkoztak.

– Ez csak egy anomália – mordult fel halkan Ulicia Nővér, és fenyegető pillantást vetett a másik kettő felé.

Bár amazok soha nem voltak meghunyászkodók, most egyik sem mutatott hajlandóságot arra, hogy vitába szálljon dühös vezetőjükkel.

Ulicia Nővér három gyors lépéssel Orlan előtt termett. Egyik kezével megmarkolta a férfi hálóingének a gallérját, a másikban tartott nehéz tölgyfabotjával Kahlan felé intett, aki az ajtó közelében állt, az árnyékban.

– Hogy néz ki?

– Mint egy félig vízbefojtott macska – felelte Orlan fanyar humorral, szemmel láthatóan viszolyogva tőle, hogy valaki a hálóinge gallérját markolássza.

– Tudom, de hogy néz ki? Mondd el, milyennek látod!

Orlan kihúzta magát, ezzel a mozdulattal ki is rántotta a gallérját Ulicia kezéből. Arcára feszült koncentrálás ült ki, miközben alaposan szemügyre vette az idegent, akit csak ő és a Nővérek láttak ott állni a lámpások gyenge fénye által homályban hagyott területen.

– Sűrű haj. Zöld szemek. Nagyon szép nő. Még sokkal jobban nézne ki, ha megszáradna, bár a vizes holmijai sokat mutatnak abból, hogy milyen fából faragták. – Elmosolyodott, olyan arckifejezéssel, ami Kahlannak egyáltalán nem tetszett, még akkor sem, ha szívből örült neki, hogy a férfi képes látni őt. – Nagyon formás egy teremtés – tette hozzá Orlan, nem is annyira a Nővéreknek, inkább magának.

A lassú, részletes kiértékeléstől Kahlan valahogy mezítelennek érezte magát. Orlan hosszasan legeltette rajta a tekintetét, közben hüvelykujjával megtörölte a szája sarkát. Kahlan hallotta, hogyan serceg az ujj a férfi borostáján. Az egyik farönk lángra kapott a tűzhelyen, és libegő lángjaival erősebb fénybe borította a helyiséget, úgy, hogy Orlan most még jobban láthatta. A férfi tekintete most felfelé vándorolt, aztán megakadt valamin.

– A haja olyan hosszú, mint...

A szemérmetlen vigyor hirtelen lehervadt Orlan arcáról.

Meglepetten pislogott. A szeme kitágult.

– Jóságos szellemek! – suttogta, és az arca hamuszürkére vált. Féltérdre rogyott. – Bocsáss meg! – szólította meg Kahlant. – Nem ismertelek fel...

Ulicia tölgyfabotja akkorát csattant a férfi koponyáján, hogy a terem csak úgy visszhangzott tőle. Orlan térdre roskadt.

– Hallgass!

– Mi bajod van? — sikoltott fel az asszony, és férje mellé ugrott. Leguggolt mellé, és karjával támogatóan átölelte a vállát. Orlan felnyögött, és hatalmas kezével megtapogatta a vérző sebet lehajtott fején.

Homokszőke haja sötéten és nedvesen csillogott a vaskos ujjak között.

– Hát mind megbolondultatok? – Mellére ölelte a férje fejét, és hálóingén sötét folt kezdett terjengeni a láthatóan kábult férfi haja körül. — Hacsak nem egy szellemmel utaztok együtt, akkor csak hárman vagytok! Hogy merészelitek...

– Csend legyen! – vicsorított rá Ulicia olyan hangon, amitől Kahlan hátán jeges borzongás futott végig, az asszony pedig önkéntelenül is becsukta a száját.

Az eső rendületlenül verte az ablakot, a távoli dombok felől halk mennydörgés moraja hangzott.

Kahlan a fogadó cégérének nyikorgását is hallotta, ahogy a szél lökései meg–meglendítették. Bent az épületben azonban halálos csend állt be. Ulicia Nővér a kislányra nézett, aki most a lépcső alján állt, az egyszerű, dísztelen fa korlátoszlopba kapaszkodva.

Ulicia olyan tekintettel nézte a lányt amilyenre csak egy Sötétség Nővére képes, méghozzá a leggonoszabb hangulatában.

– Hány vendéget látsz?

A lány tágra meredt szemmel bámult vissza, túlságosan félt hozzá, hogy meg tudjon szólalni.

– Hányat? – kérdezte megint Ulicia, fogai között szűrve a szót, olyan fenyegető hangon, hogy a kislány kezei teljesen elfehéredésig szorították meg tőle a korlát sötét faoszlopát.

A lány végre összeszedte magát annyira, hogy gyenge hangon meg tudott szólalni:

– Hármat.

Armina nővér, mint a kitörni készülő vihar, olyan sötét tekintettel hajolt közelebb Uliciához.

– Ulicia, mi folyik itt? Azt hittük, ilyesmi nem fordulhat elő! Hogy egyáltalán nem lehetséges. Az igazoló varázslatot is elvégeztük!

– A külsőt – igazította helyre Cecilia Nővér.

Armina értetlenül pislogott az idősebb nőre.

– Tessék?

– Csak a külső igazoló varázslatot alkalmaztunk Belső ellenőrzést nem végeztünk.

– Megőrültél? – kaffantott rá Armina Nővér. – Először is, semmi szükség nem volt rá, másodszor ki lett volna olyan őrült, hogy egy igazoló elemzést belső perspektívából végezzen el? Ilyet soha senki nem tenne!

De nem is kell.

— Én csak azt mondom...

Ulicia egy megsemmisítő pillantással mindkettőn elhallgattatta. Cecilia Nővér, akinek göndör fürtjei nedvesen tapadtak a fejéhez, úgy nézett vissza, mint aki mindenáron be akarja fejezni a mondókáját, aztán mégis úgy döntött, hogy nem szólal meg.

Orlan mintha kezdett volna magához térni. Elhúzódott felesége öleléséből, és megpróbált lábra állni.

Homlokáról, és széles orrnyerge mindkét oldaláról vér csorgott lefelé.

– Én a te helyedben, kocsmáros – szólalt meg Ulicia Nővér visszafordulva Orlan felé –, továbbra is maradnék térden állva.

A nő hangjából áradó fenyegetés csak egy pillanatra tántorította vissza a kocsmárost. Szemmel láthatóan dühös volt, és teljes magasságában kihúzta magát Véres kezét elvette a fejéről, mellkasát kifeszítette, kezét ökölbe szorította. Kahlan látta rajta, hogy haragja felülkerekedett a józan óvatosságon.

Ulicia Nővér a botjával jelzett Kahlannak, hogy maradjon a háttérben. Kahlan az intést semmibe véve közelebb lépett a Nővérhez, abban reménykedve, hogy valahogyan képes lesz megváltoztatni az események elkerülhetetlennek tűnő kimenetelét, mielőtt túl késő lenne.

– Kérlek, Ulicia Nővér! Válaszolni fog minden kérdésedre! Tudom, hogy megteszi. Csak hagyd őt békén!

A három Nővér kellemetlenül meglepett pillantásokat vetett Kahlanra. Hiszen ők nem szólították meg, és engedélyt sem adtak rá, hogy megszólaljon. Kahlan tudta, hogy ezt az engedetlenséget később drágán fogja megfizetni, de azt is jól tudta, mi fog történni a férfival, ha minden a szokásos módon történik. Ebben a pillanatban úgy látta, hogy egyedül ő avatkozhat bele az események menetébe.

Ráadásul azt is jól tudta, talán ez az egyetlen esélye, hogy valamit is megtudhasson magáról... hogy talán kiderüljön, kicsoda is ő, és esetleg még az is, miért csak az élete legutóbbi napjaira képes visszaemlékezni. Ez az ember nyilvánvalóan felismerte őt. Könnyen lehet, hogy ő a kulcs, aki kinyithatja az eltűnt múltjához vezető ajtó zárát. Nem merte megkockáztatni, hogy elszalassza ezt az esélyt... még akkor sem, ha ezzel magára vonja a Nővérek haragját.

Mielőtt a Nővérek egyáltalán megszólalhattak volna, Kahlan a férfihez fordult.

– Kérlek, Orlan, figyelj rám egy pillanatra! Egy Tovi nevű idősebb nőt keresünk. Az volt a terv, hogy itt találkozik ezekkel a nőkkel. Minket egy kissé feltartottak, ezért neki már itt kellene várnia ránk. Kérlek, válaszolj nekik a kérdéseikre a barátjukról! Az egészet gyorsan elintézhetjük, ha felsietsz az emeletre, és idehozod nekik Tovit. Aztán hamarosan mi is eltűnünk az életetekből, akár ez az átfutó vihar.

A férfi tisztelettudóan meghajtotta a fejét, mintha maga a Királynő kérte volna a segítségét. Kahlan nem egyszerűen meglepődött, de teljesen össze is zavarodott ilyen tiszteletteljes viselkedés láttán.

– De nekünk nincs Tovi nevű vendégünk, Ink...

Az ivóban vakító fény villant, bátran versenybe szállhatott volna a kinti vihar bármelyik villámával.

Az Ulicia Nővér tenyeréből kivágódó csavart folyékony fény– és hőköteg becsapódott Orlan mellkasába mielőtt az befejezhette volna a megszólítást, amit elkezdett. A lökéshullám, amit ilyen pusztító erő közelsége okozott, szó szerint mellbe vágta Kahlant is. A rettenetes erő hátralökte Orlant, aki átesett egy asztalon és a mellette álló mindkét padon, végül a falnak csapódott. A Pusztító Mágia szinte kettévágta a férfit. Inge szétégett maradványaiból füst szivárgott felfelé. A falon vörös vérfolt sötétlett azon a helyen, ahol Orlan teste nekivágódott, még mielőtt lecsúszott volna a földre.

A dörrenést követően Kahlan fülében szinte zúgott a hirtelen csend.

Emmy, az életét egyetlen pillanat alatt visszavonhatatlanul megváltoztató esemény sokkhatásától döbbenten, egyetlen szót sikoltott:

– Neeem!

Kahlan az orrára és szájára szorította a kezét, nem csak azért, hogy undorát elfojtsa, hanem azért is, hogy kirekessze a vérszagot és az égett hús bűzét Az asztalon lévő lámpa lezuhant a földre, kialudt és félig sötétben hagyta a termet, amit immár csak a tűz lobogó lángjai, és a villámoknak a keskeny ablakokon időnként bevillanó fénye világított meg.

Ha az éjszaka nem lett volna teli a vihar villámaival és mennydörgésével, ekkora robbanás alighanem azóta már az egész falut felébresztette volna.

Emmy kezéből kihullottak a fatálak, és a földre esve szétgurultak a padlón. Az asszony rémülten sikoltozva rohant a férje felé.

Ulicia Nővér őrült haragjában Emmy elé lépett, mielőtt az elérte volna halott férjét, és durván a falhoz taszította az asszonyt.

– Hol van Tovi? Választ akarok, mégpedig azonnal!

Kahlan látta, hogy a Nővér kezében felvillan a Dacrája. Az egyszerű fegyver leginkább egy kés nyeléhez hasonlított, aminek a pengéje helyén hegyes fémrúd ült. Mindhárom Nővér hordott magával Dacrát. Kahlan látta már őket használni is a fegyvert, amikor a Birodalmi Rend őrjárataival összeakadtak.

Tudta, hogy ha a Dacra megsebzi az áldozatot, legyen a szúrás bármilyen jelentéktelen vagy felületes is, attól kezdve a fegyvert használó Nővérnek egyetlen gondolatába kerül csupán, hogy elpusztítsa azt, akit megsebzett. Nem a Dacra által ejtett seb okozta az áldozat halálát, hanem a Nővér, aki a Dacrán keresztül kioltotta benne az élet szikráját. Ha a Nővér nem vonta vissza a fegyvert és a gyilkos gondolatot, a sebesültnek a világon semmi esélye nem maradt a védekezésre, sem pedig a túlélésre. Tétova villámfény világított be a keskeny ablakokon, egy pillanatra hosszú, zavaró árnyékcsíkokkal szeldelve át az ivó padlóját és falait. Két Nővér a pánikban kapálózó Emmyt fogta le, és miközben a villám fénye kihunyt, és az ivó újra homályba borult, a harmadik felrohant a lépcsőn.

Kahlan a kislányért indult. Derékon kapta az anyja felé induló gyereket és visszatartotta. A kislány rémülettől tágra nyílt szemekkel bámult Kahlanra, agya annyi ideig is képtelen volt megtartani emlékezetében, hogy egyáltalán tudatosuljon benne, ki vagy mi tartja fel – látszólag a semmiből. Ennél is sokkal rosszabb volt azonban, hogy a kislány éppen most volt tanúja apja meggyilkolásának, és Kahlan tudta, hogy ez a rémséget a szerencsétlen élete végéig sem fogja tudni elfelejteni.

Kahlan az eső és a szél monoton dobolása mellett is hallotta a Nővér sietős lépteit az emeleti folyosón, és ahogy minden ajtónál megállt és felrántotta. Bármelyik vendégnek, akit az éjszakai lárma felébresztett és ki merészkedik pillantani a sötét folyosóra, egy dühöngő Sötétség Nővérével kell szembenéznie. És nyilván azoknak is, akik nem ébredtek fel a bezárt ajtóik mögött...

Emmy felsikoltott fájdalmában. Kahlan jól tudta, miért.

– Hol van? – kiáltott Ulicia Nővér az asszonyra – Hol van Tovi?

Emmy sikoltozott, és könyörgött, hogy ne bántsák a kislányát.

Kahlan tudta, milyen súlyos taktikai hiba elárulni az ellenségnek, mitől félünk legjobban. Ebben az esetben azonban úgy gondolta, ennek az információnak nem volt különösebb jelentősége. Nem csak, hogy elég nyilvánvaló volt, mitől fél legjobban egy anya, de ráadásul a Nővéreknek nem is volt szüksége ilyen segédeszközre. Halálra rémült anyjának látványa csak még jobban megijesztette a gyereket. Kétségbeesetten küzdött az őt visszatartó valamivel. Egy ilyen vékony kicsi test azonban minden erőfeszítése ellenére nem jelentett komoly gondot Kahlannak. Szorosan ölelve a kislányt, behúzta a lépcső melletti sötét szobába.

A hátsó ablakon át bevilágító villámfényben Kahlan látta, hogy valamiféle konyha és raktár keverékeként szolgáló helyiségben voltak.

A kislány olyan ijedten sikoltozott, akárcsak az anyja.

– Minden rendben! – Kahlan szorosan magához ölelte a kislányt, igyekezett megnyugtatni. – Meg foglak védeni. Minden rendben.

Kahlan tudta, hogy ez hazugság, de az igazat nem volt szíve kimondani.

A vékonyka kis test meglepő erővel markolászta Kahlan karját. A kislány nyilván úgy gondolhatta, egy szellem markolta meg az Alvilágból. Még ha látta is Kahlant, még azelőtt megfeledkezett róla, hogy agya az érzékelést tudatos észleléssé alakíthatta volna. Hasonlóképpen, Kahlan megnyugtató szavai hamarabb elillantak a kislány elméjéből, mintsem felfoghatta volna őket egyáltalán. Egy pillanattal azután, hogy Kahlanra nézett, már senki sem emlékezett rá, hogy létezik egyáltalán.

Kivéve Orlant. Ő pedig már halott.

Kahlan szorosan magához ölelte a rettegő kislányt.

Nem tudta biztosan, egyáltalán a gyerek kedvéért teszi–e ezt, vagy inkább önmagáért. E pillanatban az egyetlen dolog, amit tehetett, az volt, hogy visszatartja a kislányt a rémségek látványától, ami a szüleivel történt.

A kislány csak vonaglott Kahlan karjai között, mintha valami gyilkos szörnyeteg karmai közül igyekezne menekülni. Kahlan utálta, hogy még ő is fokozza a gyerek rémületét, de ami a másik szobában várt volna a kicsire, az ennél is százszor rosszabb volt.

Újabb villám csapott le, és Kahlan az ablakra nézett. A nyílás elég nagy volt hozzá, hogy kiférjen rajta. Odakinn sötét volt, és a sűrű erdő a házakhoz egészen közel kezdődött. Kahlannak hosszú lábai voltak, erősek és gyorsak. Tudta, hogy ha akarná, pár szívdobbanásnyi idő alatt kívül lehetne az ablakon, bent az erdő sűrűjében.

De próbált már korábban is megszökni a Nővérektől.

Jól tudta, hogy sötét varázserejük elől sem a sötétség, sem az erdő nem tudná elrejteni. Ott térdelve az újra elsötétült szobában, magához szorítva a rémült kislányt, Kahlan maga is remegni kezdett. A szökési kísérletnek már a gondolatára is verejték verte ki a homlokát félelmében, attól, hogy akár már az efféle gondolatok is aktiválhatják a Nővérek által belé ültetett mágikus korlátokat. Feje beleszédült a korábbi szökési kísérletek emlékébe, az elszenvedett fájdalmak emlékébe. Nem kockáztathat megint ilyen szenvedést.

Legalábbis értelmetlenül nem. A Nővérektől lehetetlen megszökni.

Mikor felnézett, Kahlan a lépcsőn lesiető Nővér sötét árnyékát pillantotta meg.

– Ulicia – szólt le a nő a lépcsőről. – Odafent a szobák mind üresek. Nincsenek vendégek.

Lent az ivóban Ulicia sötét átkot mormogott.

Cecilia Nővér árnyéka elmozdult a lépcsőről, és betöltötte a konyha–raktár ajtaját. Mintha a halál fordította volna sötét tekintetét az élők felé. Odakint az ivóban Emmy felváltva nyöszörgött és zokogott.

A gyászától és fájdalmától zavarodottan képtelen volt Ulicia Nővér kiabálva feltett kérdéseire válaszolni.

– Azt akarod, hogy meghaljon az anyád? – kérdezte Cecilia Nővér a kislánytól halálosan nyugodt, halk hangján.

Cecilia semmivel sem volt kevésbé veszedelmes vagy kegyetlen, mint Armina Nővér vagy Ulicia Nővér, de ő egyfajta csendes önuralommal beszélt, ami valahogy még félelmetesebb volt, mint Ulicia hisztérikus üvöltözése. Armina Nővér nyílt, egyértelmű fenyegetései egyszerűek voltak, de némileg gonoszabbul adta elő őket. Tovi egyféle beteges örömmel állt a fegyelmezéshez, sőt a kínzáshoz is. Végeredményben azonban Kahlan régen megtanulta, hogy bármelyikük is kívánjon valamit, azt megtagadni szinte elviselhetetlen fájdalmat és szenvedést von maga után, és végül úgyis elérik, amit kezdettől fogva akartak.

– Azt akarod? – kérdezte ismét Cecilia csendes közvetlenséggel.

– Válaszolj neki – suttogta Kahlan a kislány fülébe.

– Kérlek, felelj a kérdésére! Nagyon kérlek!

– Nem – nyögte ki végre a kislány.

– Akkor mondd meg nekünk, hol van Tovi!

Az ivóban, Cecilia Nővér háta mögött a gyermek anyja szörnyű hörgéssel kapott levegő után, aztán elnémult. Kahlan hallotta a csontok koppanását, ahogy a szerencsétlen asszony a deszkapadlóra zuhant. A házra halálos csend borult.

Az ivó tűzhelyében lobogó lángok fényével a háttérben két újabb árnyék jelent meg a konyha ajtajában, és Kahlan tudta, hogy Emmy többé semmilyen kérdésre nem fog válaszolni.

Cecilia Nővér beljebb lépett a konyhába, közelebb a kislányhoz, akit Kahlan még mindig szorosan tartott a karjaiban.

– A szobák mind üresek. Miért nincs egyetlen vendég sem a fogadóban?

– Nem jött senki – nyöszörögte reszketve a kislány. – Az Óvilágból jött megszállók híre elriasztja az embereket.

Kahlan tudta, hogy ez igaz lehet. Miután elhagyták a Népek Palotáját D'Harában, és elindultak többnyire félreeső vidékeken át vezető útjukra egy kis csónakban, többször is találkoztak Jagang Császár portyázó csapataival, és érintettek olyan folyó menti településeket, amelyeket a Birodalmi Rend brutális vadállatai dúltak fel. Az efféle kegyetlenkedések híre pedig futótűzként szokott elterjedni.

– Hol van Tovi? – kérdezte ismét Cecilia Nővér.

A gyermeket óvóan félrehúzva a nővérek elől, Kahlan dühösen meredt a három nőre.

– Ez csak egy gyerek! Hagyjátok békén!

Iszonyú fájdalom öntötte el a testét. Olyan érzés volt mintha minden egyes ideg– és izomrostját hirtelen nagy erővel egyszerre megrántották volna. Egy pillanatra fogalma sem volt róla, hol van, vagy mi történik vele egyáltalán. A szoba megpördült vele. Háttal csapódott a tálalószekrénybe, csonttörő erővel. A szekrényajtók kivágódtak. Tálak, serpenyők, konyhai eszközök záporoztak a deszkapadlóra, és gurultak szét. Tányérok, poharak zuhantak ki és törtek apró cserepekre.

Kahlan arccal lefelé zuhant a padlóra. Tenyerébe éles edénycserepek fúródtak, miközben esését próbálta fékezni. Nyelve hátsó részén valami pengeéles dolog nyomását érezte, és ekkor döbbent rá, hogy egy hosszú üvegszilánk teljesen átszúrta az arcát. Állkapcsát összeszorítva leharapta az üvegdarab végét, hogy legalább a nyelvét ne vágja szét, és erőlködve kiköpte a véres, tőrszerűen hegyes üvegdarabot.

Erőtlenül, kábán hevert a padlón, képtelen volt teljesen összeszedni magát. Hangos nyögések közepette hasztalan igyekezett megmozdulni. Minden egyes hanggal, ami kiszakadt belőle, csak vesztegette a drága lélegzetet, mert döbbenten észlelte, hogy képtelen friss levegőt beszívni helyette. Feszült erőlködéssel próbált újra lélegzetet venni. Bénító fájdalom nyilallt a mellkasába, semmivé téve próbálkozásait a légzésre.

Végső elkeseredésében, már a fájdalommal sem törődve végül sikerült levegőhöz jutnia. Még több vért és üvegszilánkot köpött ki a padlóra. Csak ekkor kezdte érezni a szúró fájdalmat, amit a még mindig az arcába fúródó szilánk okozott. Kezét azonban még mindig képtelen volt megmozdítani, nem tudott volna feltámaszkodni ülő helyzetbe, még kevésbé kihúzni az arcából az üvegdarabot.

Tekintetét felemelve ki tudta venni a kislányt szorosan körülálló három Nővér sötét sziluettjét. Ketten felemelték a gyereket, és háttal egy, a konyha közepén álló jókora húsvágó tőkének szorították. Ulicia Nővér a kislány elé kuporodott, és egyenesen a rettegő tekintetű szemeibe nézett.

– Tudod, ki az a Tovi?

– Az öregasszony – bökte ki a gyerek sírva. – Az öregasszony.

– Igen, az öregasszony. Na, és mit tudsz még mást róla?

A kislány zihálva kapkodta a levegőt, alig tudta kinyögni a választ:

– Nagy. Öreg volt és nagy. Túl nagy volt hozzá, hogy rendesen tudjon járni.

Ulicia Nővér közelebb hajolt, és megragadta a kislány vékony nyakát.

– Hol van? Miért nincs itt? Úgy volt, hogy itt vár bennünket. Miért ment el?

– Elment – szipogta a kislány. – Elment.

– Miért? Mikor járt itt? Mikor ment el? Miért ment el?

– Néhány napja. Itt volt. Maradt egy ideig. De néhány napja elment.

Ulicia haragos kiáltással a falhoz vágta a kislányt.

Kahlan minden erejét összeszedve négykézlábra kecmergett. A gyerek a padlóra rogyott. Kahlan nem törődve vele, milyen gyengének és bizonytalannak érzi magát, mászni kezdett a padlón, az üveg– és kerámiacserepek között, és védelmezőn a kislány testére borult. A gyerek, nem értve, hogy mi történik, csak még hangosabb sírásba kezdett.

Lépések közeledtek feléjük. Kahlan egy húsvágó bárdot pillantott meg a padlón, a közelükben. A lány zokogva igyekezett arrébb vergődni, de Kahlan óvón szorította le a padlóra.

Ahogy a közeledő árnya föléjük borult, Kahlan megmarkolta a súlyos bárd fanyelét. Nem gondolkodott, ösztönösen cselekedett. Veszély: fegyver.

Szinte kívülről érzékelte magát: mintha valaki más cselekedne helyette.

Ugyanakkor valami mély elégedettség öntötte el attól, hogy fegyver van a kezében. Keze a bárd vértől sikamlós markolatára szorult. A fegyver – élet. A villámok fénye visszatükröződött a penge acéljáról.

Mikor az árnyék elég közel ért, Kahlan hirtelen felemelte a karját, hogy lesújtson. Mielőtt azonban tényleg cselekedhetett volna, rettenetes ütést érzett a gyomrán. Mintha egy bunkósbot vastagabb végével találták volna hasba. Az ütés ereje keresztülrepítette a konyhán.

Nekicsapódott a szemközti falnak. Elkábult. A konyha mintha egy távoli, sötét alagút végén ködlött volna fel előtte. Elborította a fájdalom. Megpróbálta felemelni a fejét, de nem sikerült. Magába nyelte a sötétség.

Amikor újra kinyitotta a szemét, azt látta, hogy a kislány reszketve kuporog a fölé tornyosuló Nővérek körében.

– Nem tudom – mondta éppen a gyerek. – Nem tudom, miért ment el. Azt mondta, Caskába kell mennie.

A konyhában szinte visszhangzott a csend a lány szavai nyomán.

– Caskába? – kérdezte vissza végül Armina.

– Igen, ezt mondta. Hogy Caskába kell mennie.

– Volt vele valami?

– Vele? – nyüszített a kislány, még mindig reszketve és szipogva. – Nem értem. Mi az, hogy vele?

– Hát vele! – vijjogta Ulicia. – Mi volt nála? Kellett, hogy legyen valami holmija! Csomag, vizestömlő. De kellett, hogy legyen más is nála. Láttál vele bármi más holmit is?

A lány tétovázott, erre Ulicia Nővér olyan erővel vágta pofon, amitől alighanem meglazultak a gyerek fogai is.

– Láttál vele bármi más holmit is?

A kislány orrából hosszú, keskeny vércsík csordult le az arcára.

– Egyik nap, amikor lejött vacsorázni, és én tiszta törölközőket vittem fel hozzá, akkor láttam valamit a szobájában. Valami furcsát.

Cecilia Nővér lehajolt a gyerekhez.

– Furcsát? Éspedig?

– Olyan volt... olyan volt, mint... mint egy doboz.

Egy fehér ruhába csomagolta, de a ruha selymes finomságú volt, és félig lecsúszott a dobozról. Olyan volt, mint egy doboz... csak teljesen fekete. De nem, mint a fekete festék. Olyan fekete volt, mint maga az éjszaka. Olyan fekete, mintha kiszívta volna a fényt a nappalból.

A három Nővér felegyenesedett, és csendben álltak.

Kahlan nagyon jól tudta, miről beszél a kislány. Ő maga ment be a Népek Palotájába – a Rahl Nagyúr palotájába – és hozta el az Élet Kertjéből mind a három dobozt.

Amikor az elsőt kihozta, Ulicia Nővér nagyon dühös lett, hogy nem hozta ki egyszerre mind a hármat, de a dobozok nagyobbnak bizonyultak a vártnál, és Kahlan hátizsákjában nem volt elég hely hozzá, hogy belerejthesse mind a hármat, ezért először csak az egyiket hozta ki. Ulicia Nővér Kahlan fehér ruhájába csomagolta a szörnyű holmit, odaadta Tovinak, és ráparancsolt, hogy sietve induljon el vele, később majd találkoznak. Ulicia Nővér félt tőle, hogy a három doboz egyikével rajtakapják a palotában, ezért nem akarta, hogy Tovi megvárja, amíg Kahlan visszamegy az Élet Kertjébe a másik két dobozért.

– Miért ment Tovi Caskába? – kérdezte Ulicia Nővér.

– Nem tudom – zokogta a kislány. – Nem tudom. Esküszöm, hogy nem tudom! Csak annyit tudok, hogy hallottam, amikor a szüleimnek azt mondta, hogy indulnia kell Caskába. Ez egy pár nappal ezelőtt volt.

Az ismét beállott csendben a padlón heverő Kahlan megküzdött minden lélegzetvételért. Minden levegővétellel égető, szúró fájdalom nyilallt a bordái közé. Tudta, hogy ez csak a fájdalmak kezdete. Mikor a Nővérek elintézik a lányt, utána Kahlan kerül a figyelmük középpontjába.

– Talán alhatnánk egyszer szárazon is – javasolta végül Armina Nővér. – Reggel korán elindulhatunk.

Ulicia Nővér Dacráját markoló kezét csípőre térve járkált fel–alá a kislány és a húsvágó tőke között. Csizmája talpa alatt recsegtek az üveg– és kerámia cserepek.

– Nem! – szólat meg végül a többiek felé fordulva.

– Valami nincs rendben.

– Úgy érted, a varázslattal? Úgy érted, a férfi miatt?

Ulicia Nővér elutasítóan legyintett.

– Az csak egy anomália, semmi több. Nem, máshol nincs valami rendben. Miért ment el Tovi? Egyértelmű utasítást kapott, hogy itt várjon ránk. Itt is volt... aztán elment. Nem voltak más vendégek, a Birodalmi Rend csapatai nincsenek a környéken, tudta, hogy jövünk, mégis elment. Ennek így semmi értelme.

– És miért Caska? – kérdezte Cecilia Nővér. – Miért pont Caskába indult?

Ulicia Nővér visszafordult a lányhoz.

– Ki látogatta meg Tovit, amíg itt volt? Kivel beszélt?

– Már mondtam, hogy senkivel. Nem voltak más vendégeink, sem látogatók. Ő volt az egyetlen. Ez a hely kiesik a vándorok útjából. Az emberek nem jönnek ide csak úgy a séta kedvéért.

Ulicia Nővér folytatta a járkálást.

– Nekem ez nem tetszik. Valami nagyon nincs rendben, és nem tudok rájönni, hogy mi az.

– Egyetértek – mondta Cecilia Nővér. – Tovi nem ment volna el csak úgy.

– Mégis megtette. Vajon miért? – Ulicia Nővér megtorpant a kislány előtt.

– Mondott még valami mást is, vagy hagyott itt valamit? Például egy levelet?

A gyerek zokogását visszanyelve megrázta a fejét.

– Nincs más választásunk – mormogta Ulicia Nővér –, követnünk kell Tovit Caskába.

Armina Nővér az ajtó felé intett.

– Ma éjjel? A viharban? Nem gondolod, hogy várnunk kéne reggelig?

Ulicia Nővér felnézett mély elgondolkodásából.

– És mi van akkor, ha valaki betoppan? Ha teljesíteni akarjuk a kitűzött feladatunkat, nincs szükségünk semmi további komplikációra. Arra meg aztán főképp nem, hogy Jagang csapatai megszimatolják, hogy itt vagyunk. Utol kell érnünk Tovit, és megszerezni a dobozt.

Mindannyian tudjuk, mi forog kockán. – Alaposan szemügyre vette két társa komor arcát, mielőtt folytatta:

– És ami végképp nem kell, tanú, aki elmondhatná, hogy itt jártunk, és hogy mit keresünk.

Kahlan nagyon jól tudta, mit akar Ulicia Nővér ezzel mondani.

– Kérlek – sikerült kinyögnie, miközben reszkető karjain próbált feltápászkodni – hagyjátok őt békén. Hiszen csak egy kislány! Nem tud semmit, és amúgy sem hallgatna rá senki.

– Tudja, hogy Tovi itt járt. Azt is tudja, mi van Tovinál. – Ulicia Nővér haragosan vonta össze a szemöldökét. – És tudja, hogy Tovit keressük.

Kahlan megpróbált több erőt vinni a hangjába.

– Ő egy senki hozzátok képest. Ti varázslónők vagytok, ő meg csak egy gyerek. Semmit nem árthat nektek.

Ulicia Nővér válla fölött kurta pillantást vetett a kislányra.

– Tudja, hová igyekszünk.

Ulicia mereven Kahlan szemébe nézett. Anélkül, hogy hátrafordult, vagy csak pillantott volna is, Dacráját nagy erővel hátradöfte, a kislány hasába.

A gyerek lélegzete elakadt a döbbenettől.

Még mindig Kahlan szemébe nézve Ulicia Nővér elmosolyodott gonosztette fölött, olyan mosollyal, amilyenre csak a legelvetemültebb ember lehet képes. Kahlan úgy érezte, ilyen lehet az Alvilág Őrzőjének a szemébe nézni, az öröklét legmélységesebb, legsötétebb bugyrában.

Ulicia Nővér felvonta az egyik szemöldökét.

– Nincs szándékomban elvarratlan szálakat hagyni magam után.

A fény kihunyt a kislány szeméből. Teste elernyedt, és a padlóra zuhant. Karjai lehetetlen szögben csavarodtak alá. Élettelen pillantása mereven Kahlanra szegeződött, mintha számon kérné rajta, miért nem tartotta be az ígéretét.

Az ígéretét.

„Meg foglak védeni" – visszhangzottak Kahlan agyában saját szavai.

Tehetetlen haragjában felsikoltott, és ököllel ütötte a padlót.

Aztán a hirtelen fájdalomtól sikoltott, ahogy valami a falhoz hajította. Nem zuhant le a padlóra, odaszorult a falhoz, mintha egy láthatatlan erő tartaná fenn.

Kahlan tudta, hogy ez az erő a mágia ereje.

Nem kapott levegőt. A Nővérek valamelyike mágiával elszorította a torkát. Fuldokolva markolászta mindkét kezével a torkára feszülő vas gallért.

Ulicia Nővér odalépett hozzá, és egészen közel dugta az arcát.

– Ma nagyon nagy szerencséd van – sziszegte gonoszul. – Nincs időnk rá, hogy megbánassuk veled az engedetlenségedet... legalábbis egyelőre nincs. De ne hidd, hogy megúszod szárazon, minden következmény nélkül!

– Nem, Nővér – nyögte nagy nehezen Kahlan. Tudta, ha nem válaszolna, azzal csak rontana a helyzetén.

– Azt hiszem, egyszerűen túl ostoba vagy hozzá, hogy felfogd, milyen gyenge és jelentéktelen is vagy te a nálad jobbakhoz képest. Talán ezúttal, ha megkapod a következő leckét. Olyan lesz, amit még a magadfajta buta senki is képes lesz megérteni.

– Igen, Nővér.

Még azt tudva is, mit kell elviselnie, amikor a beígért leckét megkapja, Kahlan most sem cselekedett volna másként. Csak azt sajnálta, hogy nem tudta megvédeni a kislányt, ahogy ígérte neki. Aznap, amikor a Rahl Nagyúr palotájából elhozta a három dobozt, a helyükön otthagyta legféltettebb kincsét, egy büszke nő apró szobrát: a nő ökleit az oldalához szorítva, felvetett fejjel, ívbe feszült háttal áll, mintha az őt leigázni képtelen erőkkel szállna szembe.

Kahlan erőt kapott a Rahl Nagyúr palotájában.

Ahogy ott állt az Élet Kertjében, visszanézve a büszke szoborra, amit ott kellett hagynia, megesküdött, hogy visszaszerzi a saját életét. És hogy a saját életét visszakaphassa, harcolnia kell minden életért, még ha az egy számára ismeretlen kislány élete is.

– Induljunk! – mordult fel Ulicia Nővér, és elindult az ajtó felé, elvárva, hogy mindenki követni fogja.

Kahlan csizmatalpa nagyot koppant a padlón, amikor az őt a falhoz szorító erő hirtelen megszűnt. Térdre rogyott, véres kezeivel a torkát masszírozva kapkodta a levegőt. Ujjai a gyűlölt gallért tapintották, amely által a Nővérek uralkodtak felette.

– Mozdulj! – förmedt rá Cecilia Nővér olyan hangon, amitől Kahlan sietve talpra kapaszkodott.

Hátrapillantott, de csak a kislány élettelen szemét látta, amely a távozását figyelte.

3. FEJEZET

Richard hirtelen talpra ugrott. A masszív, nehéz, fából faragott szék lábai, amelyen eddig ült, csattanva siklottak hátra a durva kőpadlón. Ujjai az asztal peremét markolták, amelyen az ezüst asztali lámpa mellett várakozón hevert a nyitott könyv, amit eddig olvasott.

Valami baj volt a levegővel.

Nem a szagával vagy a hőmérsékletével vagy a páratartalmával volt baj, bár meleg és nyirkos volt az éjszaka. Maga a levegő nem volt rendben. A levegővel volt a baj.

Richardnak fogalma sem volt, mitől támadt hirtelen ez az érzése. Még csak elképzelni sem tudta, mi okozhatta ezt a fura gondolatot. A kis olvasószobának nem volt ablaka, így azt sem tudhatta, milyen az idő odakint: tiszta, szeles, esetleg épp viharos. Csak annyit tudott, hogy mélyen benne jár az éjszakában.

Cara, nem messze tőle, a háta mögött, szintén felállt a vastagon párnázott bőrfotelből, amelyben ülve ő is olvasott. Szótlanul várakozott.

Richard megkérte Carát, hogy olvasson el néhány történelmi könyvet, amelyeket nem régen talált. Bármit talál a könyvekben arról az időszakról, amelyben a Futótűz könyv íródott, az mind hasznukra lehetett. Cara nem panaszkodott a feladat miatt. Cara szinte soha nem panaszkodott semmi miatt, amíg az nem akadályozta meg abban, hogy a Rahl Nagyurat őrizze és óvja. Mivel egy szobában maradhatott Richarddal, semmi kifogása nem volt az ellen, hogy elolvassa a tőle kapott könyveket. Egy másik Mord–Sith, Berdine, tudott ó–d'harai nyelven olvasni, és a múltban sokszor nagy segítség volt a ritka könyvekben gyakran előforduló ősi nyelven írott szövegek megfejtésében, de Berdine most messze volt innen, a Népek Palotájában. Ettől még számtalan, saját nyelvükön íródott könyv maradt olvasnivalóul Cara számára. Cara Richardot figyelte, aki a lambériázott falak mentén járt körbe, alaposan szemügyre véve a díszes csecsebecséket a polcokon: az ezüstberakásos lakkdobozokat, csontból faragott táncos–szobrokat, a bársonybélésű ékszerdobozok mélyén heverő értékes köveket és a mutatós üvegvázákat.

– Rahl Nagyúr – kérdezte végül –, van valami gond?

Richard hátrapillantott a válla fölött.

– Igen. Valami nincs rendben a levegővel!

Csak Cara feszült, aggódó arckifejezését látva döbbent rá, milyen abszurd módon is hangozhatott, hogy azt mondja, a levegővel nincs rendben valami.

Cara számára, bármilyen abszurdan hangzott is ez, mindössze annyi számított belőle, hogy van valami baj, és a baj potenciális fenyegetést jelent. Bőrruhája megreccsent, és Agiele máris a markába perdült.

Fegyverrel a kezében körbenézett a kis szobában az árnyakat fürkészve, mintha a falak faborításából bármelyik pillanatban egy kísértet ugorhatna elő.

Összevonta a szemöldökét.

– Gondolod, hogy a Vérszörny?

Richard erre a lehetőségre nem is gondolt. A Vérszörny, amit Jagang parancsára a foglyul ejtett Sötétség Nővérei keltettek életre, és küldtek Richard után, állandó fenyegetés volt. Már akadt néhány eset a múltban, amikor látszólag valóban a levegőből bukkant elő.

Richard bárhogy igyekezett, képtelen volt rájönni, mit érzett zavarónak. Bár az érzés forrását nem tudta meghatározni, mégis úgy tűnt, valami olyasmiről van szó, amire emlékeznie kellene, amit fel kellene ismernie. Ám nem tudta eldönteni azt sem, hogy vajon tényleg így van, vagy csak a képzelete játszik vele.

Megrázta a fejét.

– Nem hiszem, hogy a Vérszörny. Nem úgy nincs rendben...

– Rahl Nagyúr, vedd figyelembe, hogy majdnem egész éjszaka fenn voltál, olvastál. Talán csak fáradt vagy.

Voltak alkalmak, amikor Richard hirtelen riadt fel, épp amikor kezdett volna elbóbiskolni. Ilyenkor ködös és zavart volt, mert épp belemerülőben volt azoknak a rémálmoknak a mélyébe, amelyekre felébredve sohasem emlékezett. De ez a mostani érzése más volt, nem a bóbiskolás okozta tompaság. Ráadásul fáradtsága ellenére ezúttal egyáltalán nem volt álmos: túl feszült volt hozzá, hogy elaludjon.

Még csak egy napja történt, hogy végre sikerült meggyőznie a többieket arról hogy Kahlan valóban létezik, nem csak az ő képzeletének szüleménye, netán valami súlyos sebesülés okozta szellemi károsodás következménye. Végre ők is megértették, hogy Kahlan nem csak Richard őrült látomása.

Most, hogy immár valódi segítségre számíthatott, Richardot az idő rövidségének sürgető érzése hajtotta és tartotta ébren. Képtelen lett volna elviselni, hogy leálljon, és pihenésre pazarolja az időt, most, hogy a kirakós rejtvény néhány darabkája végre a kezébe került.

A Népek Palotája közelében Tovi Nővér, közvetlenül a halála előtt, elárulta az őt kikérdező Niccinek a borzalmas részleteket. Méghozzá arról, hogy a négy nő – Ulicia, Cecilia, Arminia és Tovi Nővér – hogyan indította el a Futótűz varázslatot.

Amikor szabadjára engedték a titkos ősi könyvből megismert, évezredek óta szunnyadó erőket, Kahlan emléke, Richardot leszámítva, minden élő ember memóriájából azonnal kitörlődött. Richard elméjét a Kard védte meg valami módon. Bár Kahlan emlékét megőrizte, kardját később el kellett vesztegetnie a Kahlan utáni kutatása során.

A Futótűz varázslat elméletét a régi korok varázslói alkották meg, amikor olyan módszer után kutattak, amelynek segítségével láthatatlanul, észrevétlenül lehetne átsuhanni az ellenség csapatai között. Feltételezték, hogy létezik egy módszer, amely a Pusztító Mágia segítségével képes lehet megváltoztatni az emberek emlékezetét. Úgy, hogy az adott személyre vonatkozó valamennyi emlékkép elvesztése miatt létrejövő szakadások helyén a meglévő emlékek újra egymáshoz kötődjenek, hamis képekkel töltve ki az űrt az elméjükben, amelyet a varázslat tárgyát képező személy kitörlődése hozott létre.

Az elméletet kiötlő varázslók hosszas elemző folyamatok során arra a meggyőződésre jutottak, hogy egy ilyen varázslat beindítása olyan események láncolatát indíthatja be, amit lehetetlen előre megjósolni, vagy ellenőrzésük alatt tartani. Úgy gondolták, hogy a varázslat, az elszabadult erdőtüzekhez hasonlóan tovább terjed, és átjut olyan személyek emlékeire is, akiknek a memóriáját eredetileg nem akarták befolyásolni. Végül úgy okoskodtak, hogy kiszámíthatatlan, messzire kiterjedő, veszedelmes következményeivel a Futótűz varázslat akár az élők világának teljes felbomlásához és megsemmisüléséhez is vezethet, így aztán soha nem merték még csak tesztelni sem.

A négy Sötétség Nővére azonban megtette – Kahlanon.

Nem érdekelte őket, hogy esetleg szétbomlasztják vele az élők világát. Sőt, tulajdonképpen éppen ez volt a végső céljuk.

Richardnak nem volt ideje az alvásra. Most, hogy végre sikerült meggyőznie Niccit, Zeddet, Carát, Nathant és Ann–t arról, hogy nem őrült, és hogy Kahlan létezik a valóságban – még ha az ő emlékeikben nem is – társai hajlandónak bizonyultak rá, hogy segítsenek Richardnak a keresésben.

Richardnak iszonyú nagy szüksége volt erre a segítségre. Meg kellett találnia Kahlant. Az asszony volt Richard számára az élet. Kiegészítették és kiteljesítették egymást. Kahlan egyedülálló intelligenciája találkozásuk első pillanatától fogva rabul ejtette Richardot.

A gyönyörű zöld szemek, az asszony mosolyának, érintésének emléke folyamatosan kísértette Richardot.

Minden ébren töltött pillanatát kitöltötte a rettenetes érzés, hogy még többet kellene tennie érte, hogy megtalálja Kahlant.

Míg úgy látszott, senki más nem képes visszaemlékezni Kahlanra, Richard másra sem tudott gondolni.

Gyakran úgy érezte, ő a nő utolsó kapcsolata a világhoz, és ha megfeledkezik róla, nem gondol rá tovább, akkor Kahlan egyszer s mindenkorra, véglegesen és visszavonhatatlanul... tényleg megszűnik létezni.

De arra is rájött, hogy ha bármit is el akar érni egyáltalán, ha valaha is meg akarja találni Kahlant, akkor időnként félre kell tennie a nővel foglalkozó gondolatait, hogy a pillanatnyi sürgető feladatokra koncentrálhasson.

Carához fordult.

– Te nem érzel semmi furcsát?

Cara felvonta az egyik szemöldökét.

– A Varázslók Tornyában vagyunk, Rahl Nagyúr… ki ne érezné itt furcsán magát? Ettől a helytől az ember libabőrös lesz.

– Valamit, ami a szokásosnál is rosszabb?

Cara nagyot sóhajtott, és kezével végigsimított a vállán előre átvetett hosszú szőke hajfonatán.

– Nem.

Richard felkapott egy lámpást.

– Gyere!

Kisietett a kis szobából egy hosszú folyosóra, amelyet olyan vastagon borítottak szőnyegekkel, mintha rengeteg felesleges szőnyeg lett volna a Toronyban, és ez a folyosó lett volna az egyetlen hely, ahol lerakhatták volna őket. A szőnyegek legtöbbje hagyományos mintázatú volt, visszafogott színekkel szőve, de néhány, az alsóbb rétegekből kikandikáló darab, ragyogó sárga és narancs színekben pompázott.

A szőnyegréteg letompította Richard csizmás lépteinek zaját, ahogy rendületlenül masírozott keresztül a folyosó mindkét oldaláról sötét szobákra nyíló csukott dupla ajtók mellett. Cara hosszú lábaival könnyedén tartotta vele a lépést. Richard tudta, hogy a csukott ajtók némelyike mögött könyvtár rejtőzik. Ám más szobák mintha csak kizárólag arra a célra épültek volna, hogy további szobákba lehessen jutni rajtuk keresztül, amelyek aztán megint csak újabb szobákba vezettek, díszesekbe vagy egyszerűekbe, de mind része volt ennek az összetett és kiismerhetetlen labirintusnak: a Varázslók Tornyának.

Az egyik kereszteződésnél Richard jobbra kanyarodott, egy spirális mintákkal gazdagon zsúfolt falfestésű folyosóra, ahol a festék színe hosszú évszázadok során meleg aranybarnára sötétedett. Egy lépcsőhöz értek. Richard megmarkolva a fényesre polírozott fehérmárvány korlátot, határozott léptekkel elindult lefelé. Felfelé a Torony távoli felső szintjei felé vezető lépcsősor feketén ásító alagútként tűnt el a magasban.

– Hová megyünk? – kérdezte Cara.

Richard kissé meglepődött a kérdésen.

– Nem tudom.

Cara sötét pillantást vetett felé.

– Csak épp eszedbe jutott, hogy keresgéljünk egy kicsit egy szobák ezreivel teli, hegység méretű épületben, mindaddig, amíg bele nem futunk valami érdekességbe?

– Valami gond van a levegővel. Csak ezt a megérzést követem.

– A levegőt követed – mondta Cara színtelen, gúnyos hangsúllyal. Gyanakvása fellángolt. – Ugye nem használsz mágiát?

– Cara, te is ugyanolyan pontosan tudod, mint bárki más, hogy nem is tudom, hogyan kell használni a Tehetségemet. Akkor sem tudnám szándékosan használni a mágiámat, ha akarnám.

És most határozottan nem is akarta. Ha bármiért használni próbálná a mágiáját, a Vérszörny csak annál könnyebben találna rá.

A folyton aggodalmaskodó Cara attól tartott, hogy Richard óvatlanul valami olyasmit fog művelni, amivel odahívja a Jagang Császár parancsára megalkotott Vérszörnyet.

Richard most visszatért az aktuális problémához, és megpróbált rájönni, mi is az a furcsaság, amit a levegőben érez. Hideg fejjel igyekezett kielemezni, mit is érzékel pontosan. Úgy vélte, valami olyan feszültség van a levegőben, mint vihar előtt szokott Ugyanolyan feszült, idegborzoló jellege volt.

Néhány szinttel lejjebb, a fehérmárvány lépcsősor alján, dísztelen kőtömbökből épült, egyszerű folyosóra érkeztek. Egyenesen haladtak végig a folyosón, néhány kereszteződésen át, mígnem megtorpantak egy kőből épült vaskorlátos csigalépcső előtt, amely lefelé vezetett. Richard kis ideig a sötétlő lépcsőkre meredt, majd elindult rajtuk lefelé. Odalent egy tölgyfadeszkákkal borított dongaboltozatú rövid átjáróba jutottak. Ez egy terembe vezetett, amiből folyosók ágaztak szét küllőszerűen. A kör alakú terem mennyezetét pettyezett szürke márványoszlopok tartották körben, és minden sötétbe vesző folyosó bejárata fölött aranyozott szarufák feszültek.

Richard magasba tartotta a lámpát, és hunyorogva igyekezett sorban bepillantani a sötét folyosókba.

Nem ismerte ezt a kerek termet, de arra rájött, hogy a Toronynak olyan részén járnak, ami valahogy más, mint a többi. Más, abban az értelemben, amitől kezdte megérteni, mit akar Cara mondani azzal, hogy a hely libabőrössé teszi az embert. Az egyik folyosó, a többiektől eltérően, eléggé meredek szögben, lejtőként vezetett lefelé a Torony még mélyebb részeibe. Richard eltűnődött rajta, miért pont lejtős rámpa visz itt lefelé, nem pedig a számtalan változatban megtalálható lépcsősorok egyike.

– Erre – szólt vissza Carának, és elindult lefelé a rámpán, a sötétségbe.

A lejtő látszólag végtelenül nyúlt lefelé a sötétségbe. Végül azonban csak vége szakadt: egy hatalmas folyosóba torkollott, ami nem lehetett szélesebb tíz lábnál, de legalább hetven láb magas volt. Richard úgy érezte magát, mint egy hangya egy mély, keskeny talajrepedésben. A folyosó bal oldalát magából a Torony alapjául szolgáló sziklából vésték ki, míg a jobboldali falat hatalmas, szorosan illeszkedő kőtömbök alkották.

Egy egész sor jobboldali szoba mellett haladtak el a végtelennek tűnő hasadékban a hegy gyomrában.

Csak mentek, mentek előre, de a lámpa fényében még mindig nem tűnt fel a folyosó vége.

Richard hirtelen rájött, mit is érzett. A levegő olyannak érződött, mint időnként bizonyos emberek körül, akikben nagyon erős a Tehetség. Hasonló módon vibrált és sistergett a levegő egyes korábbi tanítói, Cecilia Nővér, Armina Nővér, Merissa Nővér, de különösen Nicci körül. Emlékezett rá, hogy Nicci körül néha szinte meg akart gyulladni a levegő, olyan hatalmas volt a belőle sugárzó erő. De ezt mindig csak az illető személy közelében érezte eddig: a sugárzás soha nem volt ilyen átható.

Még mielőtt Richard megpillantotta volna a fényt, ami az egyik távoli ajtó mögül szivárgott, már tudta, hogy onnan jön a különös sugárzás. Félig–meddig azt várta, hogy a folyosó levegője szikrázni kezd az ajtó körül.

Hatalmas rézborítású ajtók nyíltak egy terembe, amely leginkább gyengén megvilágított könyvtárnak tűnt. Richard tudta, hogy ezt a helyet kereste.

Miközben besétált a bonyolult, szimbolikus vésetekkel borított ajtón, Richard lépés közben megtorpant.

Meglepetten bámult a szobába.

A tucatnyi boltíves ablakon át villám fénye lobbant, és bevilágította a barlangszerű teremben sűrű körívben sorakozó polcokat. A két emelet magasságú ablakok elfoglalták az egész külső falat. Közöttük ugyanolyan magas mahagóni oszlopokról súlyos, aranyszegélyű, sötétzöld bársony drapériák lógtak le, amelyeket csavart bojtok tartottak félrevonva az ablak elől. Az ablakot alkotó kis négyzet alakú üvegtáblák vastagok és homályosak voltak, számos apró gyűrű látszott bennük, mintha az üveg túl sűrű lett volna, amikor a kis táblácskákat kiöntötték. A villám fényében úgy látszott, mintha a kis üvegtáblák külön–külön is felvillantak volna. A mindenfelé felaggatott tükrös lámpások lágy, meleg fényben fürdették a szobát és a fény itt–ott visszacsillant a polírozott asztalok felszínéről, amelyeken vad összevisszaságban nyitott könyvek tucatjai hevertek.

A polcok nem olyanok voltak, mint Richard várta.

Sok valóban könyvekkel volt megrakva, de jó néhányon a legkülönfélébb tárgyak halmai hevertek. Volt ott minden: gondosan összehajtogatott fémszálas szövésű terítők, spirális drótok, zöld üvegpalackok és farudakból készült bonyolult alakzatok, pergamentekercsek, réges-régi csontok és hosszú, hajlott agyarak, amelyeket Richard nem ismert fel, és fogalma sem volt róla, milyen állathoz tartozhattak valaha.

Egy újabb villám lobbanásában az ablakok függőleges osztókereteinek árnyékcsíkjai úgy vetültek keresztül az asztalokon, székeken, polcokon, oszlopokon a szoba teljes hosszában, mintha az egész terem szétrepedezőben lett volna.

– Zedd, mi a csodát művelsz?

– Rahl Nagyúr – szólalt meg halkan Cara Richard háta mögött –, a nagyapád alighanem megőrült.

Zedd futólag az ajtóban álló Richardra és Carára pillantott. A lámpák fényében a százfelé meredező hullámos fehér hajtincsei sápadt narancsszínben játszottak, de minden villámlobbanásnál hófehéren ragyogtak.

– Pillanatnyilag éppen dolgunk van, fiam.

A szoba közepén Nicci lebegett az egyik jókora, masszív asztal felett. Richard hitetlenkedve pislogott rá megpróbálva elhitetni magával, hogy tényleg azt látja, amit lát. Nicci lábai nem érték az asztalt, tenyérnyi távolságban maradtak felette. A varázslónő halálos mozdulatlanságba merevedve lebegett a levegőben.

Bármilyen meghökkentő és képtelen volt is ez a látvány, nem ez volt a dolog legrosszabb része. Az asztal lapján a Kegyelem nevű mágikus szimbólum ábrája látszott.

Mintha vérrel rajzolták volna oda.

A Kegyelem jele fölött, Nicci körül, mozdulatlan vonalak szövődtek függönyként a levegőben. Richard máskor is látott már mágiahasználókat varázsábrákat rajzolni, így meglehetősen biztos volt benne, hogy most is hasonlót lát. De ehhez a levegőben összefonódó vonal–labirintushoz foghatóval még soha nem akadt dolga. A zöld fénnyel ragyogó, elképesztően összetett, sokszorosan elágazó vonalak háromdimenziós varázsszimbólumként függtek a levegőben.

A bonyolult mértani fényháló közepén Nicci szobormereven lebegett. Egyik kezét kissé eltartotta magától, a másik széttárt ujjakkal az oldala mellé simult.

A lábai nem egy szintben voltak: nem igazán állt, inkább, mintha ugrás közben merevedett volna meg.

Haja is úgy libbent el a fejétől, mint az ugróé, aki épp ereszkedni kezd lefelé röppályája csúcsáról..., és mintha az egész teste az ereszkedésnek ebben a pillanatában mindenestől kővé vált volna.

Nem látszott élőnek.

4. FEJEZET

Richard meredten bámult a könyvtári asztal felett a levegőben lebegő, kusza, geometrikus zöld fényhálóval körülfont Niccire. A varázslónő teljesen merev és mozdulattalan volt. Látszólag nem is lélegzett. Kék szeme mozdulatlanul meredt valahová a távolba, mintha egy olyan világba nézne, amit csak ő láthat. Hibátlan vonásai természetellenes élességgel rajzolódtak ki a vonalak által rásugárzó zöld derengésben.

Richard sokkal inkább halottnak látta, mint élőnek: mint egy holttest a koporsóban, mielőtt örök nyugalomba helyeznék.

Hihetetlenül gyönyörű, ugyanakkor félelmetesen nyugtalanító látvány volt. Nicci leginkább valami húsból és fényből alkotott élettelen szobornak látszott.

Szőke hajának tincsei, sőt, egyes különálló hajszálai is lágy, hullámos ívben álltak ki mozdulatlanul hajkoronájából. Richard szinte azt várta, hogy Nicci bármelyik pillanatban hirtelen tovább mozdul, és az asztal tetején landolva befejezi félbemaradt ugrását.

Mikor észrevette, hogy közben a lélegzetét is visszafojtotta, végre kifújta a levegőt.

A kinti vihar üvegfalon túli villámainak erejével mintegy összhangban, odabent is szinte szikrázott a levegő a hatalmas energiától, ami még Richard tapasztalatlan szemének is jól láthatóan rendkívüli varázslatba volt fókuszálva. Éppen a levegőnek ez a ritka különös töltése keltette fel Richard figyelmét a kis könyvtárszobában.

Richard akkor se tudta volna megmondani, mi folyik itt, mire való a mágia ilyen alkalmazása, ha az élete függött volna tőle. Csak elkápráztatta és kissé megzavarta, hogy ennyire keveset tud a mágiáról. De leginkább sötéten ijesztőnek érezte a látványt.

Mivel Richard Nyugatföldön nőtt fel, ahol nem volt mágia, néha eltűnődött rajta, vajon mennyit veszített ezzel. Különösen ilyenkor jutott ez eszébe, amikor reménytelenül tudatlannak érezte magát. Máskor, például amikor Kahlant elrabolták tőle, gyűlölte a mágiát, és nem akarta, hogy bármi köze is legyen hozzá.

Akik a Birodalmi Rend tanításait vallották, valószínűleg cinikus elégtételt éreznének, ha tudnák, milyen gondolatokat forgat a fejében a mágiáról a Rahl Nagyúr.

Bár Richard úgy nőtt fel, hogy nem ismerte a mágiát, azóta sikerült egyet–mást megtanulnia róla. Tudta például, hogy a Nicci alá rajzolt Kegyelem nagyon erős szimbólum volt, amit a varázslók szívesen alkalmaztak. Azt is tudta, hogy a Kegyelem jelét vérrel, még a legkritikusabb körülmények között is, csak rendkívül ritkán rajzolják meg.

Ahogy a vérrel húzott csillogó vonalakat nézte, amelyekkel a Kegyelem jelét megformálták, Richard olyasmit vett észre, amitől a tarkóján égnek állt a haja. Nicci egyik lába pontosan a szimbólum közepe felett függött: afelett a rész felett, ami a Teremtő fényét jelképezte, ahonnan nem csak az élet áradt szét hanem a Tehetséget képviselő sugarak is, amelyek betöltötték az Élők Világát, és áthatoltak a Fátyolon a Holtak Világának örökkévalóságába is.

Nicci másik lába azonban – alig pár hüvelyknyire az asztal felszínétől – az ábra külső körén kívül, a Holtak Világát jelképező terület felett lebegett.

Nicci az Élők és a Holtak Világa között félúton áll a levegőben. Richard szerény mágiaismerete mellett is jól tudta, hogy ez aligha szokványos helyzet.

Tekintetét továbbvitte a levegőbe dermedt Nicciről, és távolabb, a homályban meglátta Annt és Nathant, akiket csak a fel–fellobbanó villámfény világított meg egy–egy pillanatra, ezért úgy tűnt, mintha csak a valóságon át–átvillanó, aztán ismét semmibe vesző kísértetek lennének. Ők is a sugárzó varázsvonalak között függő Niccit bámulták meredten.

Zedd egyik csontos, sovány kezét csípőre tette, míg másik kezének karcsú ujjával simára borotvált állát simogatta. így járkált körbe lassan az asztal körül, szemügyre véve a folyton gyarapodó vonalak által kirajzolt, mind bonyolultabbá váló, zöld fénnyel sugárzó szövedéket.

Odakint, az ablakokon túl, szakadatlanul villámlott az ég, de a kísérő mennydörgést a Torony vastag kőfalai alig hallhatóvá tompították.

Richard felnézett Nicci arcába.

– Jól... jól van?

Zedd úgy nézett rá, mintha már meg is feledkezett volna róla, hogy Richard bejött a terembe.

– Tessék?

– Nicci jól van?

Zedd bozontos szemöldöke a homlokára ugrott.

– Honnan tudhatnám?

Richard zavart riadalommal lökte a magasba két karját, majd hagyta visszahullani az oldala mellé.

– Az ég szerelmére, Zedd, hát nem te juttattad őt fel oda?

– Nem pontosan – motyogta Zedd, tenyerét összedörzsölve, miközben folytatta körsétáját.

Richard közelebb lépett a Nicci alatti asztalhoz.

– Mi történik itt? Nicci jól van? Veszély fenyegeti?

Zedd végül sóhajtva Richardra nézett.

– Nem tudjuk egészen biztosan, fiam.

Nathan előrejött az árnyékból az asztal felé, a zöldes derengésbe. A Próféta mély tengerkék szemében határozottan zavar látszott. Megnyugtatónak szánt gesztussal tárta szét a karjait, hosszú fehér haja enyhén felvont vállait súrolta.

– Úgy gondoljuk, hogy jól van, Richard.

– Nincs semmi baja – erősítgette Ann is, aki csatlakozott Richardhoz.

A széles vállú Próféta a Prelátus fölé tornyosult.

Ann egyszerű gyapjúruhájában, laza kontyba kötött őszülő hajával kifejezetten közönséges halandónak tűnt Nathan mellett, bár Richard úgy vélte, Nathan mellett valószínűleg bárki ilyennek látszana.

Richard a Niccit körülfonó geometrikus fényvonalak felé intett.

– Ez a dolog micsoda?

– Igazoló háló – felelte a nagyapja.

Richard a homlokát ráncolta.

– Igazoló háló? Mit igazol?

– A Futótüzet – magyarázta Zedd komoran. – Azt igyekszünk kideríteni, hogyan is működik pontosan a Futótűz varázslat, hogy rájöjjünk, vissza lehet–e fordítani.

Richard megvakarta a halántékát.

– Ó!

Egyre kevésbé tetszett neki ez az egész. Kétségbeesetten szerette volna megtalálni Kahlant, de ugyanakkor mélységesen aggódott, mi történhet Niccivel egy ilyen kísérletben, amikor régvolt varázslók ősi titkait próbálják megfejteni. Első Varázslóként Zedd olyan Tehetséggel és képességekkel rendelkezett, amikről Richardnak fogalma sem lehetett, ugyanakkor a régi idők varázslóinak tudása messze felülmúlta Zedd erejét. Bármennyit tudtak is Zedd, Nathan, Ann és Nicci, bármilyen hatalmas varázslók voltak is, most olyasmibe kontárkodtak bele, ami meghaladta a képességeiket, amiben semmi tapasztalatuk sem volt, amitől még a régi idők varázslói is féltek. De vajon volt más választásuk?

Amellett, hogy Nicci sorsa aggasztotta Richardot, szüksége is volt a nőre, hogy segítsen Kahlant megkeresni. Bár egyes területeken a többiek ereje vagy tudása meghaladhatta Nicciét, a mágia összességét tekintve Nicci külön kategóriát jelentett a többiekhez képest. Valószínűleg ő volt a valaha élt leghatalmasabb varázslónő. És ez bármennyire figyelemreméltó is, Richard számára valószínűleg ez volt a legkevésbé figyelemreméltó dolog Nicciben. Kahlant leszámítva Richard nem ismert senki mást, aki olyan állhatatos lett volna, mint Nicci. Igaz Cara is ugyanilyen kitartó tudott lenni Richard védelmében, de Nicci mindenben ilyen tudott lenni, amit egyszer a fejébe vett.

Korábban, mikor Nicci még Richard ellen küzdött, állhatatossága nem csak brutálisan hatékonnyá, de rendkívül veszélyessé is tette.

Richard örült, hogy ez mostanra már megváltozott.

Amióta belefogott Kahlan keresésébe, Nicci Richard legközelibb és leghűségesebb barátjává vált. Bár a nő jól tudta, hogy Richard szíve Kahlané, és hogy ez soha nem is fog megváltozni.

Richard a hajába túrt.

– Mit keres Nicci odafent annak a dolognak a közepén?

– Ő az egyetlen közöttünk, aki tud bánni a Pusztító Mágiával – igyekezett Ann egyszerűen összefoglalni a helyzetet. – A Futótűz beindításához és működéséhez a pusztító mágia elemeire is szükség van. Próbáljuk a teljes varázslatot megérteni, az Alkotó és a Pusztító komponenseit is.

Richard úgy vélte, ebben van logika, de ettől még egy cseppel sem tetszett neki jobban a dolog.

– És Nicci is egyetértett ezzel?

Nathan megköszörülte a torkát.

– Az egész az ő ötlete volt.

Hát persze, hogy az övé. Richard néha úgy érezte, hogy Nicci határozottan vágyik a halálra.

Ilyenkor szerette volna igazán, ha egy kicsit többet tud a mágia dolgairól. Most megint teljesen tudatlannak érezte magát. Egy széles kézmozdulattal az asztal fölött lebegő ember és fényszövedék egyvelegre mutatott.

– Soha nem tudtam, hogy az igazoló hálóhoz embereket is használnak. Úgy értem, soha nem hallottam róla, hogy efféle hálót emberek köré építettek volna fel.

– Mi sem hallottunk róla igazából – felelte Nathan mély, tekintélyt parancsoló hangján.

Richard zavarban érezte magát a Próféta szigorú tekintete alatt, ezért inkább Zeddhez fordult.

– Ezt meg hogy értsem?

Zedd megvonta a vállát.

– Ez az első alkalom mindannyiunk számára, hogy egy igazoló hálót belső aspektusaiból is megvizsgálhasson.

Ehhez Pusztító Mágiára van szükség, vagyis ilyesmit valószínűleg évezredek óta senki nem csinált.

– Akkor ti honnan tudtátok, hogyan kell?

– Azért, mert még egyikünk sem csinált ilyet, még tanulmányozhattuk a probléma különböző sajátságait.

Zedd az egyik asztal felé intett.

– Tanulmányoztuk a könyvet, amit találtál – a Futótüzet. Sokkal összetettebb, mint bármi, amit eddig olvastunk, ezért megpróbálunk mindent a lehető legteljesebb mértékben megérteni. Bár belső vizsgálatot még soha nem végeztünk, ez tulajdonképpen csak kiterjesztése mindannak, amit már tudunk. Ha tisztában vagy vele, hogyan kell elkészíteni egy szokásos igazoló hálót, és rendelkezel a Tehetség szükséges komponenseivel, elvégezheted az aspektus–vizsgálatot belülről is. Nicci épp ezt teszi most... és ezért kell éppen neki megtennie.

– De ha van egy általános módszer, akkor miért van szükség erre a változatra?

Zedd egyik kezével a Nicci köré fonódó vonalak felé intett.

– Azt mondják, a belső nézőpont sokkal finomabb részleteket is feltár a varázslat sajátságaiból – sokkal alapvetőbb elemeket – mint az általános eljárás. Mivel pedig így jobban megismerhetjük ezt a varázslatot, és Nicci képes volt rá, hogy beindítsa a belső perspektíva–vizsgálatot, együttesen döntöttünk úgy, hogy célszerű lenne elvégezni.

Richard egy kissé fellélegzett.

– Tehát az, hogy Niccit ilyen módon használjátok fel, csupán egy absztrakt analízis. Semmi több.

Zedd elfordult Richardtól, és a homlokán húzódó ráncokat masszírozta.

– Ez csak egy igazoló vizsgálat, Richard, nem magának a valódi varázslatnak a megidézése, vagyis bizonyos értelemben nem valóság. Amit az igazi varázslat egyetlen pillanat alatt elvégez, ebben a tehetetlen formájában hosszú igazoló folyamattá húzódik szét, ezzel lehetővé téve a szerkezetének az elemző vizsgálatát. Bár az eljárás nem minden kockázat nélkül való, nem maga a valódi varázslat az, amit Nicci körül látsz.

Zedd megköszörülte a torkát.

– Viszont, amikor a valódi varázslatot elindították, az túlságosan is valódi volt, és Nicci helyett Kahlan állt a célpontban.

Richard karja lúdbőrössé vált. A szája hirtelen annyira kiszáradt, hogy megszólalni is alig tudott. Érezte szíve lüktetését a nyaki ereiben. Kétségbeesetten kívánta, bárcsak ne lenne igaz, amit hallott.

– De azt mondtad, szükségetek volt Niccire, hogy beindítsa ezt a hálót. Azt mondtad, csak azért tudtátok megcsinálni, mert ő tud bánni a Pusztító Mágiával. Kahlan nem tudta volna ugyanezt megtenni a Nővéreknek, és különben sem működött volna együtt velük semmilyen körülmények között sem.

Zedd a fejét rázta.

– A Nővérek Kahlan köré idézték a valódi varázslatot. Ők tudják használni a Pusztító Mágiát, és nem volt szükségük Kahlan együttműködésére. Niccinek azért kellett belülről együttműködnie az Alkotó és a Pusztító Mágia felhasználása közben, hogy meg tudjuk határozni, hogyan működik ez a varázslat. A kettő nem hasonlítható össze.

– De hogyan...

– Richard – szakította félbe gyengéden a nagyapja.

– Ahogy mondtam, pillanatnyilag épp eléggé elfoglaltak vagyunk. Most nincs időnk ezt megtárgyalni. Figyelnünk kell a folyamatot, hogy kideríthessük a varázslat egyensúlyi viselkedését. Hadd végezzük a dolgunkat, rendben?

Richard zsebre dugta a kezét.

– Persze.

Hátrapillantott Carára. A Mord–Sith arcán mások számára közömbös kifejezés ült, de Richard eléggé ismerte már ahhoz, hogy olvasni tudjon róla, és saját kételyeit látta visszatükröződni rajta. Visszafordult a nagyapja felé.

– Van valami... problémátok?

Zedd lapos oldalpillantást vetett a többiekre, és csak mordult egyet, mielőtt visszafordult, hogy tovább tanulmányozza az előtte lebegő nőalakot körülfonó geometrikus vonalakat.

Richard eléggé ismerte hozzá a nagyapját, hogy feszült arcvonásaiból kiolvassa: Zedd vagy nagyon rosszkedvű, vagy aggódik valami miatt. Ő is aggódni kezdett. Méghozzá Nicci miatt.

Míg a többiek távolabb álltak, arcukon feszült összpontosítással figyelve, hogyan rajzolódnak ki mind újabb szálak a fénylő igazoló hálóban, Richard közelebb lépett. Lassan körbejárta az asztalt, először véve igazán szemügyre a Nicci körül a levegőben keresztül–kasul futó fényszálakat.

Közelről körbejárva rádöbbent, hogy a fonalak hengert képeznek Nicci körül a térben, mintha valami lapos felület csavarodott volna fel köré. Ez annyit jelentett, hogy a vonalak tulajdonképpen kétdimenziós rajzolatot alkottak, még akkor is, ha körbeérve találkoztak egymással a térben. Richard gondolatban kiterítette maga előtt a térbeli hengert, mintha egy papírtekercset göngyölt volna ki, így sokkal megszokottabb vonalas rajz formában vehette szemügyre. A vonalak hálózata hamarosan furcsán ismerősnek tűnt számára.

Minél tovább nézte a mintázatot, annál inkább vonzotta a szemét... szinte beszippantották a tekintetét a vonalak, szögek és ívek. Úgy érezte, fel kellene ismernie valamit bennük, de fogalma sem volt róla, hogy mi az.

Arra gondolt, egy olyan szörnyűséges varázslatra, mint ez, amit Kahlanra vetettek ki, talán úgy kellene tekintenie, mint valami gonosz dologra, de mégsem tudta így érezni. A varázslat egyszerűen csak létezett, önmagában nem volt sem jó, sem rossz.

Az igazi gonoszok azok voltak, akik ezt a varázslatot kivetették Kahlanra. A négy Sötétség Nővére volt az, aki a mágiát a saját gonosz céljai érdekében használta. Tervük részeként alkalmazták a Futótüzet, hogy megszerezzék Orden Szelencéit, és kiszabadítsák az Őrzőt a Holtak Világából, hogy rászabadítsák a halált az Élők Világára. Mindezt azért, hogy cserében megkapják a halhatatlanságot.

A vonalakra meredve alaposan megvizsgálta a ritmusukat, mintázatukat, formáikat, dinamikájukat. Közben halványan felderengett előtte a jelentőségük. Kezdte megérteni a struktúra célját.

Hirtelen egy pontra mutatott Nicci kinyújtott jobb karjánál, közvetlenül a nő könyöke alatt.

– Ez a hely itt hibás! – jelentette ki, miközben hunyorogva meredt a fényfonalakból szövődő hálóra.

Zedd megtorpant.

– Hibás?

Richard eddig észre sem vette, hogy hangosan kimondta, amit gondolt. Legalábbis, hogy elég hangosan ahhoz, hogy más is meghallhassa.

– Úgy van. Hibás.

5. FEJEZET

Richard folytatta a vonalak tanulmányozását, félrehajtotta a fejét, hogy jobban követhesse őket, ahogy áthaladnak egy bonyolult metszésponton Nicci gyomra előtt, ahol minden irányból összefutottak. Kezdte megérteni az egyes pályák jelentését, és a mintázat magasabb szintű célját.

– Szerintem innen hiányzik egy támasztó elem – mutatott ujjával a bal oldalra. – Nekem úgy tűnik, innen lentről kellene kezdődnie, nem gondoljátok? Úgy nézem, itt, ezen a helyen lenni kellene egy felfelé futó vonalnak, ami itt a könyök közelében kellene, hogy visszakanyarodjon.

Figyelmét a vonalak ritmusára összpontosítva Richard számára szinte eltűnt a külvilág többi része.

– Képtelenség. Te nem tudhatsz ilyesmit – jelentette ki Ann színtelen hangon.

Richardot egyáltalán nem bátortalanította el Ann kétkedése.

– Ha valaki egy kört mutat neked, és te egy egyenes szakaszt látsz a vonalában, akkor tudod, hogy nem oda való, igaz? El tudod képzelni, a formát, amit le akartak rajzolni, és látod, hogy az az egyenes nem oda való.

– Richard, ez itt nem egy egyszerű kör. Még csak azt sem tudod, mi az, amit nézel. – Ann idejében visszafogta magát, mielőtt a hangját túlságosan felemelte volna, kezeit összefogta maga előtt, és mélyet lélegzett, mielőtt folytatta: – Egyszerűen csak azt akarom megmagyarázni, hogy itt olyan összetett rendszerről van szó, aminek a bonyolultságáról fogalmad sem lehet.

Még mi hárman sem tudjuk kibogozni a varázslat formai sajátságai mögött rejlő mechanizmust, pedig mi alapos ismeretekkel rendelkezünk az efféle dolgokról. De minden tudásunk és gyakorlatunk ellenére kevés az ismeretünk hozzá, hogy megértsük, hogyan működik ez a varázslat. Te pedig semmit sem tudsz az ilyen összetett mágiákról.

Richard egy kézmozdulattal elhessegette a kifogásokat, anélkül, hogy egy pillantást is vetett volna Ann felé.

– Az nem számít. Ez egy emblematikus forma.

Nathan felkapta a fejét.

– Egy micsoda?

– Egy emblematikus forma – mormogta szórakozottan Richard, közben a csomópontot tanulmányozva igyekezett az elsődleges vonalat azonosítani a struktúrában.

– Na és? – böffentett rá a nagyapja a máris másfelé figyelő Richardra.

– Értek az emblémák és szimbólumok nyelvén – vetette oda Richard félvállról, mivel végre sikerült megtalálnia az elsődleges szálat, és most annak emelkedését és lejtését követte végig a tekintetével örvényes, kusza pályáján, s közben egyre inkább összhangba került a varázslat eredendő lényegével.

– Már mondtam neked korábban is.

– Mikor?

– Még odalent a Sáremberek földjén. – Richard elmélyülten tanulmányozta a mintázat mozgását, és az elsődleges szál felszálló ívét próbálta kibogozni a mellékszálak hálójában. – Kahlan is ott volt. Ann is.

– Attól tartok, erre nem emlékszem – ismerte be Zedd, miután a fejét elkeseredetten csóváló Annra vetett egy pillantást. Elkeseredetten felsóhajtott. – Egy újabb emlék Kahlan körül, amit elvesztettünk amiatt, amit a Nővérek műveltek.

Richard nem igazán hallotta, mit is mond a nagyapja. Egyre izgatottabbá vált, és ujjával egy töréspontra mutatott a szálban, közvetlenül Nicci könyöke alatt.

– Mondom, hogy hiányzik innen egy vonal. Biztos vagyok benne.

A nagyapja felé fordult. Látta, hogy mindenki rámered.

– Itt, ni – mondta, és újra odamutatott. – Hiányzik egy vonal ennek a felszálló ívnek a végétől ezeknek a háromszögeknek a metszéspontjáig.

Zedd a homlokát ráncolta.

– Egy vonal?

– Igen. – Richard nem is értette, a többiek miért nem vették eddig észre, számára olyan magától értetődően egyértelmű volt az egész, mint mikor egy dallamból kimarad egy hang. – Egy vonal hiányzik. Egy nagyon fontos vonal.

– Fontos – visszhangozta Ann fáradt megadással.

Richard percről percre idegesebbé vált. Keze fejével megtörölte a száját.

– Nagyon fontos.

Zedd felsóhajtott.

– Richard, miről beszélsz?

– Te nem tudhatsz ilyesmit – mondta Ann gúnyos hangon, egyre inkább türelmét vesztve.

– Nézzétek csak – fordult ismét feléjük Richard –ez itt egy mintázat, egy jelkép.

Zedd a tarkóját vakarta, és az ablak felé pillantott, ahol épp akkora villám lobbant, hogy a vele járó dörgés szinte alapjaiban rázta meg a Torony kőfalait Visszanézett Richardra.

– És ez a mintázat... jelent valamit a számodra, Richard?

– Igen. Az ilyen mintázat olyasmi, mintha egy másik nyelvből fordítanánk le valamit. Bizonyos értelemben ti is ugyanezt próbáljátok elérni az igazoló hálóval. Ez a forma egy fogalmat, egy gondolatot szimbolizál, ugyanúgy, ahogy egy matematikai egyenlet bizonyos fizikai sajátságot szimbolizál, például a kör átmérőjének és kerületének egymáshoz való viszonyát. Az emblematikus formák is egyféle nyelvet alkotnak. A matematika és a mágikus jelképek egyaránt ismereteket tárnak fel a dolgok természetéről.

Zedd türelmesen simította hátra a haját.

– Te a jelképekre úgy tekintesz, mint egyféle nyelvre?

– Bizonyos értelemben. Vegyük például a Kegyelem jelét Nicci alatt. Ez egy jelkép. A külső kör a Holtak Világának határát szimbolizálja, a belső az Élők Világáét, míg a kettőt elválasztó négyzet a két világot elválasztó Fátyolt. A középpontban a nyolcágú csillag a Teremtő Fényét jelképezi. A csúcspontjaiból kiinduló, a külső körön is áthaladó nyolc sugár a Teremtő ajándékát, az életen és a Fátyolon át egészen a Holtak Világáig hatoló Tehetséget jelenti. Az egész ábra egy jelkép, és amikor ezt a jelképet látjátok, egységes elvként, gondolatként tekintitek. Mondhatjuk, megértitek a szimbólum nyelvét.

Ha egy varázslat során valaki nem pontosan rajzolja meg a Kegyelmet – mondhatjuk, helytelenül szólal meg a szimbólumok nyelvén – a varázslat nem működik úgy, ahogy kellene, sőt, a hiba akár veszélyes is lehet. Ha mondjuk egy olyan Kegyelmet látnátok, ahol a csillag kilencágú, és az egyik kör hiányzik, nem lenne azonnal nyilvánvaló nektek is, hogy hibás? Ha pedig a Fátyolt jelképező négyzetet rajzolná meg hibásan valaki, megfelelő körülmények között, elvileg maga a Fátyol is felszakadhatna, és a két Világ összekeveredhetne. A Kegyelem egy jelkép. Ti értitek a gondolatot, amit képvisel. Tudjátok, hogyan kell kinéznie. Ha rosszul van megrajzolva, látjátok rajta, hogy hibás.

Amikor a villámok sorozata megszakadt, a szoba elárvultnak tűnt a lámpások gyenge fényében. A lenti völgyből vészjóslóan mormogott fel a Toronyig a mennydörgés.

Zedd kővé meredten állt, és figyelmesebben tanulmányozta Richardot, mint korábban az igazoló hálót.

– Eddig sohasem gondoltam át ezt ilyen szempontból, Richard, de elismerem, hogy van benne valami.

Nathan felvonta a szemöldökét.

– Kétségkívül.

Ann sóhajtott.

– Lehetséges.

Richard a három zordon arcú varázslótól visszafordult a fénylő vonalakhoz.

– Ez itt – mutatta a kezével gesztikulálva – hibás.

Zedd kinyújtott nyakkal igyekezett meglátni, mire mutat Richard.

– Csak a vita kedvéért, tegyük fel, hogy igazad van. Szerinted ez mit jelent?

Richard szíve majd kiugrott a mellkasából. Gyorsan körbejárta az asztalt, épp csak hogy nem érintve a fénycsíkokat, ujjával követve az elsődleges vonalakat, a szövedék mintázatát, a kialakuló formákat.

Azt találta, amit sejtett.

– Itt. Nézzétek csak ezt az újonnan kialakult szerkezetet, ami ezek köré a régebbi, eredeti vonalak köré épült fel. Nézzétek csak az új vonalcsoport rendezetlenségét: változók, pedig ebben a szimbólumban az összes vonalnak állandónak kellene lennie.

– Változó? – hebegte Zedd, mint aki eddig azt hitte, képes követni Richard gondolatmenetét, és most döbbent rá, hogy teljesen elveszítette a fonalat.

– Igen – magyarázta Richard. – Ez itt nem emblematikus. Ez biológiai forma. A kettő tisztán láthatóan különbözik.

Nathan sóhajtva beletúrt a hajába, de csendben maradt.

Ann arca bíborvörösre váltott.

– Ez egy varázslat! Élettelen! Nem lehet biológiai forma!

– Épp ez a probléma – felelte Richard, Ann kérdését, nem pedig a haragját véve figyelembe. – Amelynek állandónak kellene lennie, azt nem torzíthatnák el ilyen változók. Ez így olyan, mint egy matematikai egyenlet, ahol bármelyik szám spontán, tetszés szerint változtathatná az értékét. Az ilyesmi a matematika legnagyobb részét használhatatlanná tenné. Az algebrában vannak változók, de azok is kötött kapcsolatban vannak egymással. A számok azonban ott is állandók. Ugyanez a helyzet ezzel a varázslattal is: a szimbólumok állandó elemekből kell hogy felépüljenek, mondhatnánk, mint egy összeadás vagy kivonás.

Egy belső változó tönkreteszi az emblematikus forma állandóságát.

– Nem tudlak követni – vallotta be Zedd.

Richard az asztal felé intett.

– Ti vérrel rajzoltátok meg a Kegyelmet. A Kegyelem szimbólum, vagyis állandó. A vér biológiai anyag.

Miért így csináltátok?

– Hogy működjön – vakkantotta Ann. – így kellett tennünk, hogy az igazoló háló belső perspektíváját megvizsgálhassuk. Ezt így csinálják. Ez a módja.

Richard felemelte a mutatóujját.

– Pontosan. Szándékosan vezettetek be egy kontrollált biológiai változót – a vért – valamibe, ami állandó: a Kegyelembe. Ne felejtsétek el azonban, hogy a biológiai elem kívül marad magán a varázslaton: nem több, mint egy erősítő tényező, egy katalizátor.

Azt gondolom, egy ilyen változó egy olyan konstans szimbólumban, mint a Kegyelem, lehetővé teszi, hogy az általatok elindított varázslat szabadon lefusson, az állandó elem korlátozó hatása nélkül. Így az igazoló varázslat nem csak a Kegyelem erejét kapja meg, hanem a biológiai változó által biztosított szabadságot is, hogy korlátozás nélkül lefuthasson, és szükség szerint kibontakozhasson, hogy valódi természetét és célját megmutathassa.

Mikor Zedd Carára nézett, a Mord–Sith megszólalt:

– Énrám ne nézz! Amikor elkezd így beszélni, én csak mosolygok, bólogatok, és várom, mikor kezdődik a baj.

Zedd savanyú képet vágott. Egyik kezét csípőre téve sétált pár lépést, mielőtt újra Richardhoz fordult.

– Életemben még soha nem hallottam az igazoló háló efféle értelmezését. Egészen különleges látásmódra vall. A legzavaróbb benne, hogy a maga kifacsart módján igenis van értelme. Nem állítom, Richard, hogy igazad van, de mindenesetre nagyon nyugtalanító, amit mondasz.

– Ha igazad van – szólt közbe Nathan –, akkor ez azt jelenti, hogy egész eddigi pályánk során csak a tűzzel játszadozó gyerekek voltunk.

– Mármint, ha igaza van – mormogta Ann az orra alatt. – Nekem egy kissé túl okoskodónak tűnik.

Richard a levegőben lebegő nőre nézett, a nőre, aki e pillanatban képtelen volt szólni a saját nevében.

– Kinek a vérét használtátok a Kegyelem megrajzolásához? – kérdezte a mögötte állóktól.

– Nicciét – felelte Nathan. – Ő maga javasolta így.

Azt mondta, ez a megfelelő eljárás, és az egész csak így fog működni.

Richard hátrafordult.

– Nicciét. Ti Nicci vérét használtátok?

– Úgy van – erősítette meg Zedd.

– Változót alkottatok... az ő véréből... és aztán betettétek őt oda?

– Amellett, hogy ő maga mondta, hogy ezt kell tennünk – mondta Ann –, mi magunk is sok kutatást végeztünk, és alapos okunk van rá, hogy bízzunk benne, ez a megfelelő módszer a belső perspektíva megnyitására.

– Biztos vagyok benne, hogy igazatok van... normális körülmények között. Mivel ti mind jól ismeritek a megfelelő módszereket, amivel ilyesmit végre lehet hajtani, ez csak azt jelentheti, hogy a hiba egészen más természetű, mint ami egy igazoló vizsgálat lefolytatásakor várhatóan előfordul.

– Richard a hajába túrt. – Ez valami... valami... nem is tudom... valami elképzelhetetlen kell, hogy legyen.

Zedd megvonta a vállát.

– Tényleg úgy gondolod, valami gondot jelenthet, hogy Nicci az a személy, akinek a vére adta az erőt a hálóhoz?

Richard fel–alá járkált, alsó ajkát két ujja közé csippentve.

– Talán nem, ha az eredeti varázslat, aminek az iga–zolását végzitek, tiszta. De ez nem volt az. Ez valami más biológiai változóval is fertőzött. Azt hiszem, ahogy az ellenőrző változó forrása, Nicci bekerült a varázslat belsejébe, lehetőséget nyújt az eredeti fertőzésnek a teljes kibontakozásra.

– Vagyis? – kérdezett rá Nathan.

Richard gesztikulálva magyarázta: – Vagyis ez olyan, mintha olajat öntenétek a tűzre.

– Azt hiszem, a vihar túlságosan felcsigázta a képzeletünket – szólt közbe Ann.

– Milyen biológiai változó lehet képes megfertőzni egy igazoló hálót? – kérdezte Nathan.

Richard visszafordult, és a vonalakra meredt, követve őket egészen a rettenetes ívig, ami hirtelen véget ért, ahol egy támasztó vonalnak kellett volna csatlakoznia hozzá. Tekintete átfutott az üres térrészleten, egészen a metszéspontig, ahová a támasztó vonalnak kellett volna csatlakoznia.

– Nem tudom – ismerte be végül.

Zedd közelebb lépett.

– Richard, a te ötleteid eredetiek, és vitán felül gondolatébresztők, ezt el kell ismernem. Az is lehet, hogy hasznos segítséget nyújtanak, és többet érthetünk meg általuk, mint egyébként tudnánk.

De nem minden helyes, amit mondasz. Egy része egyszerűen téves.

Richard hátrapillantott.

– Tényleg? Például?

Zedd vállat vont.

– Nos, például, tévedsz, mert a biológiai formák is lehetnek emblematikusak. A tölgyfalevél nem biológiai képződmény? És nem lehet felismerni benne a jelképi formát? Nem olyasmi a kígyó is, amit könnyen megjeleníthetünk egy szimbólummal? Nem lehetséges–e egy teljes egységet, például egy fát, vagy egy embert emblematikusan ábrázolni?

Richard meglepetten pislogott.

– Igazad van. Eddig ez így nem jutott az eszembe, de igazad van.

Visszafordult a fénylő varázshálóhoz, új szemmel tekintve a biológiai fertőzésre. Átvizsgálta a zavarbaejtő vonaltömeget, próbálta megtalálni benne a mintázatot. Bárhogy is igyekezett, kudarcot vallott.

Egyszerűen nem volt mintázat. Az egész nem volt egyéb, mint értelmetlen vonalak összegabalyodott tömege.

Aztán rájött, hogy mintha felismerni vélne egy apró részletet ebben a káoszban. A részlet valahogy... folyékonynak látszott. De ennek így semmi értelme sem lehetett, mert egy másik töredék meg pont az ellenkezőjének tűnt. Az a másik darab, mintha a tűz szimbólumára emlékeztetett volna.

Hacsak... hacsak nem egynél több elem szerepel a varázslatban... Egy tölgyfát jelképezhet a tölgylevél, egy makk vagy az egész fát szimbolizáló forma. És ki mondja, hogy három különböző elem nem fertőzhette meg a varázslatot egyszerre?

Három elem.

Víz. Tűz. Levegő.

Ott volt mind a három együtt, összegabalyodva.

– Drága Szellemek! – suttogta Richard tágra meredt szemekkel.

Felegyenesedett. Lúdbőrzött a karja.

– Vegyétek ki onnan!

– Richard! – mondta Nathan. – Nicci tökéletesen...

– Vegyétek ki onnan! Most, azonnal!

– Richard – kezdte rá Ann is.

– Mondtam nektek, hiba van a varázslatban.

– Nos, éppen ezt próbáljuk kideríteni, nem igaz? – mondta Ann túlzóan megjátszott türelemmel.

– Nem értitek! – intett Richard a vonalak lágyan fénylő fala felé. – Ez nem olyan hiba, amit bárki is keresne benne. Ez megöli Niccit! A varázslat nincs már nyugvó állapotban. Mutálódik. Kezd életre kelni.

– Életre kelni? – Zedd arca döbbent hitetlenkedést tükrözött. – Honnan az ördögből tudhatnád...

– Ki kell hoznotok onnan! Azonnal!

6. FEJEZET

Bár sem megmozdulni, sem megszólalni nem tudott, Nicci hallott minden elhangzott szót, még ha tompán és üresen is, távolról, mintha a zöldes fénylepel mögül valahonnan egy másik, messzi–messzi világból jöttek volna.

Kiabálni, sikoltani szeretett volna: hallgassatok rá!

De a varázslat szorításában képtelen volt rá.

Mindennél jobban szeretett volna kiszabadulni a fojtogató erő szörnyű, kusza hálójából, ami körülfonta.

Eddig nem értette, mit is jelent valójában a belső perspektíva: tulajdonképpen egyikük sem értette. A valóságot még csak nem is sejtette egyikük sem. Ő is csak a vizsgálat beindítása után jött rá, hogy nem csupán az igazoló hálónak egy részletesebb, belülről történő elemzése, ahogy hitték, inkább azt jelenti, hogy a vizsgáló személy belül, önmagában éli meg a varázslatot. Addigra azonban már túl késő volt: nem tudta közölni a többiekkel, hogy úgy éli meg a varázslat beindulását, mintha a bensőjében zajlana le.

Az őt körülvevő háló csupán az aurája volt a benne ébredő mágikus energiáknak.

A folyamat szinte isteni gyönyört nyújtó látomásként indult. Röviddel a kezdet után azonban valami kezdett elromolni. A lenyűgöző vízió fokozatosan rettenetes agóniává torzult. Minden új vonal, ami a térbe fúródott körülötte, megfelelő belső aspektusában olyan érzés volt, mintha Nicci lelkébe hasítana.

Kezdetben rájött, hogy a gyönyörérzet annak a belső mechanizmusnak a szerves része, amellyel érzékeli a varázslat kibontakozását. Ugyanúgy, ahogy a fizikai gyönyör kifejezi az élet megfelelő aspektusainak teljességét, itt a varázslat összetettségének dicsőséges szépségét volt hívatott közvetíteni. Olyan érzés volt, mint amikor egy különlegesen szép napkeltét néz az ember, vagy egy nagyon finom csemegét kóstol, vagy az imádott személy szemébe nézve elragadtatott pillantása viszonzásra talál. Vagy legalábbis olyan érzés, ahogy Nicci elképzelte magának, milyen lehet egy ilyen viszonzott pillantás.

Arra is rá kellett jönnie, hogy akár csak a való életben, a fájdalom itt is annak a jele, hogy valami nagyon nincsen rendben.

Nicci el nem tudta volna hinni, hogy valaha ezt a módszert rendszeresen használták a szerkesztett mágia belső működésének a vizsgálatára, annak kiderítésére, hogy ép–e a varázslat belső szerkezete. El sem tudta volna képzelni, milyen összetett és mély információkat tár fel egy ilyen vizsgálat. Fogalma sem volt róla, milyen fájdalmat okozhat, ha egy varázslatban valami félresikerül.

Nem tudta, vajon akkor is vállalkozott volna rá, ha mindezt előre tudja, de úgy gondolta, hogy igen, ha ezzel segíthet Richardon.

Ebben a pillanatban azonban nem sok minden számított a fájdalmon kívül. A szenvedés minden eddigi tapasztalatát meghaladta. Még maga az Álomjáró sem volt képes ilyen mértékű fájdalmat okozni neki. Szinte képtelen volt bármi egyébre gondolni, mint hogy hogyan szabadulhatna meg a szenvedéstől. A varázslat szerkezetében akkora volt a torzulás, hogy Niccinek semmi kétsége nem maradt felőle: számára végzetes lesz, ha végig át kell élnie a varázslat lefutását.

Richard megmutatta a többieknek, hol kezdett eltorzulni a varázslat. Rámutatott az alapvető hibára. A belső szerkezetben megbúvó fertőzés volt az, ami darabokra tépheti szét Nicci lelkét. A varázslónő érezte, hogyan szivárog el az életereje a Kegyelem szörnyűséges külső körén túlra. A saját vérével rajzolt Kegyelem eggyé lett Nicci életével, és ez lesz a halála is.

E pillanatban Nicci két világ határvonala felett létezett, amelyek egyike sem volt igazán valóságos számára. És, míg a valóságban az Élők Világában volt, érezte, hogy feltartóztathatatlanul csúszik át a túloldal sötét űrje felé.

Közben egyre inkább elveszítette kapcsolatát az Élők Világával.

E pillanatban Nicci hajlandó lett volna elengedni az életet, hagyni, hogy örökre átcsusszanjon a nemlétbe, ha ez a fájdalom megszűnését jelenthette volna.

Bár mozdulni nem volt képes, mindent látott maga körül a szobában. Nem a szemével, inkább a Tehetségével. Még a fájdalom ködén át is rendkívüli élményként tapasztalta meg a látásnak ezt a nem mindennapi formáját. Az, hogy látni képes kizárólag a Tehetsége segítségével, kissé a mindentudásra hasonlító érzés volt.

Többet látott így, mint amennyit valaha is képes volt a szemével meglátni. A szenvedése ellenére is, valami nyugodt fenségesség volt ebben a tapasztalatban.

Odakint, a fénylő zöld hálón kívül Richard egyik döbbent arcról a másikra nézett.

– Mi ütött belétek? Ki kell őt hoznotok onnan!

Mielőtt Ann belekezdett volna Richard leckéztetésébe, Zedd egy kézmozdulattal csendre intette a Prelátust. Amikor megbizonyosodott róla, hogy Ann ajkai biztosan zárva maradnak, figyelmét ismét unokája felé fordította.

A gyanús csomópontból újabb vonal indult el kifelé, és haladt előre a térben. Nicci számára ez olyan érzés volt, mintha egy tompa hegyű kötőtű fúródna át a lelkén, maga után húzva a fény zöld színű gyötrelemszálát, amellyel egyre szorosabban ölti őt a halálhoz. Minden erőfeszítésére szükség volt ahhoz, hogy eszméletén tudjon maradni. Pillanatról pillanatra vonzóbb döntésnek tűnt számára, hogy feladja a harcot.

Zedd Nicci felé mutatott.

– Nem tudjuk, Richard. Az ilyesminek megvan a maga lefolyása. Az igazoló háló kapcsolódások sorozatán fut keresztül, ezen az úton tár fel információkat a varázslat természetéről. Ha az igazoló folyamat egyszer beindult, lehetetlen leállítani.

Végig kell futnia a befejezésig, akkor önmagától véget is ér.

Nicci jól tudta, hogy ez a kegyetlen igazság.

Richard megragadta a nagyapja karját.

– Meddig tart? – Megrázta az öregembert, mint valami rongybabát. – Mennyi időt vesz igénybe a folyamat?

Zedd lefejtette Richard ujjait a karjáról.

– Nehéz megmondani. Ilyen varázslattal eddig még sohasem volt dolgunk. De amilyen összetettnek bizonyult eddig, nem tudom elképzelni, hogy három–négy óránál előbb befejeződne. Nicci egy órája van odabent, vagyis még órákba telik, mire a vizsgálat lefut és leáll.

Nicci tudta, hogy nincsenek már órái. Már csak percei lehetnek hátra, mielőtt a varázslatot megfertőző torzulás ereje mindörökre átvonszolja őt a Fátyolon túlra, a Holtak Világába.

Arra gondolt, milyen különös módon fog véget érni az élete. Milyen váratlanul. Milyen könnyedén. Milyen értelmetlenül. Azt kívánta, legalább úgy jöhetne el a halála, hogy azzal valami módon segíthessen Richardon, vagy csak akkor, amikor már tudja, hogy sikerült elérniük együtt valamit. Azt kívánta, bárcsak Richardnak lehetne valami haszna az ő halálából.

Richard tekintete visszafordult Niccire.

– Nem fog kitartani odáig. Most rögtön ki kell hoznunk őt onnan.

Nicci elmosolyodott magában a kínszenvedései ellenére is. Az utolsó pillanatig. Richard küzd az ő életééit az utolsó pillanatig.

– Richard – mondta Zedd. – Fogalmam sincs róla, honnan tudhatnál te ilyesmit, és nem mondom azt sem, hogy nem hiszek neked, de nem kapcsolhatunk ki egy igazoló hálót.

– Miért nem?

– Nos – sóhajtott fel Zedd –, az az igazság, hogy azt sem tudom, lehetséges lenne–e ilyesmi egyáltalán, de még ha lehetséges is, egyikünk sem tudja, hogy lehetne megtenni. A szokásos igazoló eljárás biztonsági pajzsokat épít be önmagába a külső manipulálás ellen. Ez a dolog pedig legalább egy nagyságrenddel bonyolultabb a megszokottnál, ráadásul aktívvá is vált.

– Ahelyett, hogy vágta közben ugranál le a hegygerincen futó ló hátáról – szólalt meg a Próféta –, meg kell várnod, amíg a ló megáll, és úgy kell leszállni róla, különben a halálodba ugrasz.

Richard visszament az asztalhoz, és kétségbeesetten próbálta elemezni a fényből épült struktúrát. Nicci kíváncsi volt, vajon Richard rájött–e, hogy az, amit lát, bár bizonyos értelemben valóságos, tulajdonképpen csak a Nicci testében tomboló energiák aurája.

Egy újabb vonal tört elő az egyik csomópontból, és kúszott előre végzetesen rossz és hibás szögben.

Nicci bensője összerándult. Érezte, amint valami létfontosságú dolog lassan, fájdalmasan szakadozni kezd odabent. A fájdalom a csontja velejéig hatolt.

Sötétséget látott a szoba fölé borulni, és tudta, hogy most a másik világba lát bele, a sötét világba, ahol végre megszűnhet a fájdalma.

Lassan beletörődött, hogy sodródni kezd a felé a másik világ felé.

Aztán meglátott valamit odaát, a túlvilági árnyak között. Összeszedte magát, és újra megpróbálta megtartani magát a halál szakadékának szélén.

Az a valami iker–parázsként izzó szemekkel nézett kifelé a másik világ sötétjéből. A tüzes, gonosz pillantás Richardra szegeződött.

Nicci vadul küszködött, hogy legalább egy figyelmeztető kiáltás erejéig képes legyen megszólalni. A szíve szakadt belé, hogy képtelen rá.

– Nézzétek! – suttogta Richard Niccire meredve.

– Egy könnycsepp fut lefelé az arcán.

Ann szomorkásán rázta meg a fejét.

– Valószínűleg, csak azért, mert nem tud pislogni, ennyi az egész.

Richard kezei ökölbe szorultak tehetetlenségében, miközben továbbkörözött az asztal körül, igyekezve megfejteni a vonalak jelentését.

– Találnunk kell valami módot rá, hogy leállítsuk!

Kell lenni valami megoldásnak.

Nagyapja gyengéden Richard vállára tette a kezét.

– Esküszöm, Richard, megtenném, amit kérsz, ha tudnám, hogyan, de semmi módot nem ismerek az igazoló háló leállítására. Különben mi izgatott fel ennyire? Mitől lett hirtelen annyira sürgős? Mit gondolsz, mi fertőzte meg a varázslatot?

Nicci figyelme a Holtak Világából átleskelő dologra irányult. Valahányszor villámfény világította be a szobát, a fénylő szemek egyszerre nem voltak ott.

Csak akkor látta meg őket ismét, amikor újra homály borult a szobára.

Richard pillantása a vonalakról Nicci arcára vándorolt át. Nicci mindennél jobban szerette volna, ha Richard benyúl a fényhálóba, és kihúzza őt onnan, megszabadítja a varázslat okozta kínoktól, ami a mágia halálos szilánkjaival döfködte át meg át a lelkét, de tudta, hogy ez lehetetlen. Ebben a percben boldogan adta volna az életét egyetlen pillanatért Richard karjai között.

Richard válasza nagyapjának lassan, halkan, lemondóan érkezett.

– A Harmóniák!

Ann a szemét forgatta. Nathan megkönnyebbülten felsóhajtott, mintha most jött volna rá, hogy Richard valóban csak képzelődik.

Zedd a szemöldökét ráncolta.

– A Harmóniák? Attól tartok Richard, ezúttal tévedsz. Ez egyszerűen lehetetlen. A Harmóniák alvilági szerzetek. Bár kétségtelen, hogy nagyon szeretnének átjutni a mi világunkba, nem képesek rá. Mindörökre csapdába estek az Alvilágban.

– Nagyon is jól tudom, mik azok a Harmóniák

– felelte Richard szinte suttogva. – Kahlan szabadította ki őket. Kiszabadította őket, hogy megmentse az életemet.

– Nem, tehette, nem tudhatta, hogy lehet megtenni.

– Nathan megmondta neki a Harmóniák neveit: Reechani, Sentrosi, Vasi. Víz, tűz, levegő. Kahlan egyedül azzal tudta megmenteni az életemet, hogy megidézte őket. Tehetetlen kétségbeesésében tette.

Nathan szája tátva maradt a meghökkenéstől, de nem kezdett el vitatkozni. Ann gyanakvó tekintetet vetett a Prófétára.

Zedd széttárta a karját.

– Richard, lehet, hogy Kahlan azt hitte, megidézi őket, de biztosíthatlak róla, hogy ez elképesztően bonyolult dolog. Ráadásul, arról mi is tudnánk, ha a Harmóniák beszabadultak volna a mi világunkba.

Efelől az egy dolog felől teljesen nyugodt lehetsz: a Harmóniák nem garázdálkodhatnak szabadon a mi világunkban.

– Többé már nem – felelte Richard komor határozottsággal. – Visszaűztem őket az Alvilágba. De Kahlan mindig is úgy vélte, azzal, hogy áthozta őket a mi világunkba, magának a mágiának a megsemmisülési folyamatát keltette életre. A kaszkádhatást, ahogy te egyszer elmagyaráztad nekünk.

Zedd meghökkent.

– Kaszkádhatás?... Ezt kizárólag tőlem hallhattad!

Richard emlékeibe elmerülten rábólintott.

– Kahlan próbált meggyőzni róla, hogy a Harmóniák megjelenése megfertőzte a mágiát, és az, hogy a visszakényszerítésük az Alvilágba nem szüntette meg ezt a fertőzést. Sosem tudtam eldönteni, vajon igaza volt, vagy sem. Most már tudom.

A Nicci könyöke alatti rettenetes pontra mutatott, a nő fájdalmának, szenvedéseinek, végzetének forrására.

– Ott a bizonyíték. Nem maguk a Harmóniák, hanem a jelenlétük okozta torzulás: a mágia megfertőződése.

– Megfertőzték az egész világunkat. A mágia ereje vonzotta őket. A Futótűz varázslat is megfertőződött, és meg fogja ölni Niccit, ha nem hozzuk ki onnan.

A szoba még sötétebbé vált. Nicci fájdalma ködén át alig látott valamit belőle. De még mindig látta a Richardra meredő, figyelő, várakozó, baljóslatú szemeket az árnyvilágban.

Richard meg sem fogja tudni, mi támadott rá.

Niccinek nincs módja rá, hogy figyelmeztesse.

Érezte, hogy újabb könnycsepp gördül le az arcán.

Richard, aki látta Nicci arcán a könnyet, közelebb hajolt. Csendes eltökéltséggel követte végig ujjával az elsődleges vonalakat, a támasztó elágazásokat, a jelkép – ahogy ő nevezte – fő szerkezetét.

– Meg lehet csinálni! – makacskodott.

Ann majd felrobbant, de csendben maradt. Nathan megkövült beletörődéssel nézte Richardot.

Zedd csontos karjain feljebb gyűrte dísztelen köntösének ujjait.

– Richard, egy közönséges igazoló hálót is lehetetlen leállítani, hát még egy ilyet, mint ez.

– Nem, nem lehetetlen – felelte ingerülten Richard.

– Itt. Látod ezt itt? Ezt a pályát kell megszakítani először.

– A kutyafáját, Richard, mégis hogy kéne csinálnom? A háló védi önmagát. Ezt a hálót az Alkotó és a Pusztító Mágia együttesen táplálja. A védőernyője mindkét elemet tartalmazza.

Richard egy ideig nagyapja bíborban játszó arcát nézte, mielőtt visszafordult a vonalak útvesztője felé.

Felnézett Niccire, aztán óvatosan átdugta a kezét a hálón, és megérintette Nicci fekete ruháját.

– Nem hagyom, hogy magával vigyen – súgta oda a nőnek.

Soha még szavak nem hangzottak édesebben Nicci füleinek, bár jól tudta, Richard fel sem tudja fogni, mennyire képtelenség is az ígérete.

Mikor Richard ujja a ruhát érintette, a háló mintázata kétdimenziósról háromdimenziósra torzult, és inkább valami tövisbokornak látszott, mint hálónak.

Nicci úgy érezte, mintha hatalmas kést döftek volna keresztül a belső szervein. Nagy erőfeszítésébe került, hogy egyáltalán eszméletén maradjon. A parázsló szemekre koncentrált, hogy ez sikerülhessen neki. Találnia kell valami módot rá, hogy Richardot figyelmeztesse.

Richard keze megtorpant, majd ugyanolyan óvatosan visszahúzódott. A háló mintázata újra kétdimenzióssá laposodott.

Nicci felsóhajtott volna megkönnyebbülésében, ha képes lett volna lélegezni.

– Láttátok ezt? – kérdezte Richard.

Zedd bólintott.

– Hát az biztos.

Richard a válla fölött hátrapillantott a nagyapjára.

– Így szokott viselkedni a háló?

– Nem.

– Én is így gondoltam. Változatlannak kellett volna maradnia, de a varázslatot megfertőző biológiai változó megváltoztatta a háló természetét is.

Zedd arca megfeszült a gondolkodástól.

– Elég nyilvánvalónak tűnik, hogy bármi is folyik itt, az megváltoztatta a varázslat sajátságait.

Richard rábólintott.

– És ami még rosszabb, véletlenszerű változóval van dolgunk. A Harmóniák evilági megjelenése által okozott torzulás biológiai természetű: fejlődik. Valószínűleg olyan módon, hogy a mágia minél több formáját képes legyen megfertőzni. Ez a varázslat kétségkívül folyamatosan tovább fog mutálni.

Valószínűleg nem lehet előre megjósolni, milyen változásokon fog átmenni, de az itt látott bizonyíték alapján megkockáztatom, hogy egyre erősebb lesz.

Mintha a Futótűz önmagában nem lenne elég nagy baj, ez még rosszabbá teszi. Még az is lehet, hogy akit a varázslat megérint, a Kahlant illető emlékei elvesztése mellett egyéb tünetei is kialakulnak.

– Ezt miből következtetted ki? – kérdezte Zedd.

– Csak gondoljatok bele, mennyi emléketek veszett el, ami Katlannal kapcsolatban volt. Lehetséges, hogy épp a memóriavesztés az eszköz, ami útján a fertőzés a Futótűz által érintett embereket is eléri.

Mintha a világra szabadított Futótűz nem lett volna elég halálos veszély, most már minden képzeletet meghaladó katasztrófaként is fenyegetett.

Ann maga volt a visszafojtott tomboló harag. A fogait csikorgatta.

– Hol szedtél fel ilyen képtelenségeket?

Zedd Annra vicsorított.

– Hallgass!

– Mondtam már nektek, hogy értek a szimbólumok nyelvén. Ez itt egy kész zagyvalék.

Nathan az ablakra nézett, ahonnan egy újabb villámlobbanás világította be a szobát. Amikor a fény kihunyt, Nicci ismét meglátta a sötét világból figyelő valamit.

– Te komolyan azt hiszed, hogy ez az egész valami módon fenyegeti Niccit? – kérdezte Zedd.

– Nem hiszem, tudom. Nézzétek itt ezt az eltérést.

Az ilyesmi önmagában is halálos lehet, még enélkül a további törés nélkül is, itt, ni. Elég sokat tudok a halált jelképező formarendszerekről is.

Zedd vészjósló pillantást vetett Richardra.

– Tudnom kell, miről beszélsz itt egyáltalán. Mit értesz a „halált jelképező formarendszerek" alatt?

– Később. Először ki kell hoznunk Niccit onnan, mégpedig azonnal.

Zedd lemondóan rázta meg a fejét.

– Bárcsak tudnék rá valami módot, Richard. Tényleg szeretném, de ahogy már mondtam, nem tudok. Ha megpróbálod kirángatni őt onnan, mielőtt az igazoló varázslat végigfut, azzal biztos, hogy megölöd. Ennyit tudok.

– Miért?

– Mert az életfunkciói most tulajdonképpen fel vannak függesztve. Nem látod, hogy nem lélegzik? Az őt körülvevő mágikus forma tartja életben, amíg az igazoló vizsgálat lefut. Ő most bizonyos értelemben része a varázslatnak. Ha kiveszed őt onnan, kiveszed abból a közegből, ami életben tartja.

Nicci reménykedése köddé vált. Egy pillanatig kezdett hinni Richardnak, kezdte elhinni, hogy Richard képes lesz kihozni őt onnan. De ez lehetetlen.

A parázsló szemek egész idő alatt figyeltek. Nicci most már az alakot is látta, ami a sötét árnyékok között, egy magas polc mellett állt. Félig embernek látszott, ami valami csupa ín – csupa izomcsomó szörnyeteggé torzul. Szemei magának a halálnak a sötétségéből parázslottak elő.

A Vérszörny volt az, ami Richardra vadászott. A Vérszörny, amelyet Jagang, az Álomjáró küldött.

Nicci bármit megtett volna, hogy megállítsa, hogy távol tartsa Richardtól, de egyetlen porcikáját sem tudta megmozdítani. Minden egyes új fényvonal egyre szorosabban és szorosabban öltötte elkerülhetetlen sorsához, húzta ellenállhatatlanul az életen túli sötét örökkévalóság felé.

– Még ha változik is – gondolkodott hangosan Richard –, akkor is vannak benne fenntartó elemek, amelyek összefogják növekedés közben.

– Richard, az igazoló háló önfenntartó. Még ha változik is, akkor sem állítható le a vizsgálat lefutása közben.

– Ha le tudom állítani – mormogta Richard –, akkor elengedi Niccit, és nem úgy kell kivennünk onnan, hogy a varázslat tartja életben.

Zedd sóhajtozva rázta a fejét, mint aki azon sajnálkozik, hogy Richard egy szót sem fogott fel abból, amit magyarázott neki.

Richard még egyszer, utoljára átvizsgálta a fényszálakat, aztán hirtelen kinyúlt, és az ujját egy csomópontba dugta, ami a fertőzött rész előtt jött létre.

Az ujja alatt kialudt a fényszál.

– Drága szellemek! – suttogta Nathan közelebb hajolva.

Az árny egy lépést előbbre lépett. Nicci már az agyarait is látta.

A kioltott fény szál mintha a zsigereit is magával akarta volna húzni. Nicci kétségbeesetten kapaszkodott az életbe. Ha Richardnak sikerül kihoznia innen, akkor van esélye rá, figyelmeztesse Richardot a Vérszörnyre. Ha képes lesz kitartani addig.

Richard kihúzta az ujját a hálóból. A vonal újra felfénylett. Borotvaéles lándzsakén fúródott át Nicci testén a kín. A világ vibrált a szemei előtt.

– Látjátok?

Zedd kinyúlt, hogy megismételje, amit Richard tett, de fájdalmas kiáltással, olyan hirtelen rántotta vissza az ujját, mintha megégette volna.

– Pusztító Mágia is védi – közölte Ann.

Zedd gyilkos vicsort küldött a Prelátus felé.

– Emlékszel a pajzsokra a Próféták Palotájában? – kérdezte Richard Anntól.

Ann bólintott.

– Még most is rémálmaim vannak tőlük.

Richard ismét előrenyúlt, és ismét elzárta a fényfonal útját. Az ismét kialudt.

Aztán a másik keze egyik ujját egy, a kioltottal párhuzamos vonal útjába tette. Egy szempillantás alatt több fényszál sötétedett el. Ekkor az első ujját egy másik csomópontba mélyesztette, visszafelé haladva a mintázatban, arra kényszerítve a hálót, hogy önmagába forduljon vissza.

Az elsötétedett szál visszafelé terjedt, csomópontokon vágva át, íveken száguldva végig, közben azokat is kioltva. A Richard által kioltott vonal megszűnt létezni a mintázatban, hiánya megtörte a háló ritmusának elevenségét.

Nicci csodálta a bensőjében lejátszódó mágikus reakciót. Legapróbb részleteiben érezte a háló szétbomlását – mint mikor egy virág zárja össze lassan a szirmait.

Mágikus látása előtt ismét vibrálni kezdett a szoba, mintha villámok villognának, de jól tudta, hogy ezek nem valódi villámok.

A parázsló szemek úgy villogtak, mintha a Vérszörny is érezné a Richard által megtört áramlás energiáit.

Hát Niccin kívül senki sem vette észre, hogy Richard a mágiáját használja a háló védőpajzsain való áthatolásra? Hát vak itt mindenki? Hiszen épp az csalta elő a Bestiát az Alvilágból, hogy Richard használta a mágiáját!

Odakint mennydörgéstől kísérten valódi villámok csapkodtak. A szobában mégsem csak a villámoktól hunyorgott a fény, hanem a háló széthulló szálaiban vibráló erőtől is. Az ablakok közötti falakat hol vakító világosság sugározta be, hol mély homályba merültek.

Nicci úgy érezte, mintha a valódi villámok és az energiahullámok egyaránt az ő testén hatolnának keresztül. Nem tudta felfogni, hogyan lehet még mindig életben. Csak úgy lehetséges, hogy Richard úgy bontja le a hálót, hogy közben nem szünteti meg.

Módszeresen oltotta ki, mint mikor egy sor gyertyát oltogat el valaki egyenként.

Richard elmerült koncentrálással lejjebb eresztette a másik kezét, és újabb szálat oltott ki. A hatás végigfutott a háló bonyolult szövetén a szálat követve.

A Vérszörny árnya félig már átlépett a Holtak Világából az Élők Világába, esetlen gyakorlatlansággal hajlítgatva karjait, próbálgatva újonnan materializálódott izmait. Szélesre tátott pofájából kimeredő agyarain meg–megvillant a lámpák fénye.

Senki nem vette észre, mindenki a Nicci körüli háló szálait leste lélegzetvisszafojtva.

Az egyik csomópontban létrehozott gátat fenntartva Richard újabb, még lejjebb lévő csomópontot fojtott le az ujjával.

A háló nem csak legfontosabb rögzítőszálait, de teljes integritását is elveszítve kezdett széthullani. A szálak közti szögek széjjelebb nyíltak. A csomópontok szétbomlottak, egyedi szálaik petyhüdten kihasasodtak. Más szálak egymáshoz csapódva fehér szikrázás kíséretében maguktól kihunytak, még további szálak elsötétedését idézve elő.

Hirtelen a háló még megmaradt szövedéke leomlott, mint egy lehulló függöny. Nicci érezte, hogyan siklanak ki testéből a bensőjét át meg átjáró fájdalomszilánkok.

A háló összeomlásakor Nicci az asztalra zuhant, közben olyan hirtelen szívta be a levegőt, hogy szinte egy befelé hangzó sikolynak hatott. A lábaiban nem maradt annyi erő, hogy elbírja, ezért megbillenve leesett az asztalról.

Richard karjaival elkapta esés közben, és a nő tehetetlen súlyától féltérdre rogyott. Az egyensúlyát azért sikerült megőriznie, és megvédenie Niccit attól, hogy a kőpadlóra zuhanjon.

Odakint a villámok szinte megőrültek, egy–egy sorozat villanás hosszú másodpercekre vibráló fénnyel töltötte be a termet.

Ebben a pillanatban a Vérszörny, egy egyedi célra létrehozott, lélek nélküli teremtmény, teljes alakjában testet öltve átlépett a Holtak Világából az Élők Világába.

És egyenesen Richardra rontott.

7. FEJEZET

A Richard karjaiban ernyedten, tehetetlenül csüngő Nicci, bárhogy akarta is, képtelen volt a férfit figyelmeztetni a rátámadó szörnyetegre. Egyszerűen nem maradt benne elég erő hozzá. Utolsó lélegzetével is hajlandó lett volna elsikoltani a vészjelzést, de ebben a pillanatban még lélegzetvételre sem futotta az erejéből.

Cara volt az, aki teljes súlyával a támadóra vetette magát, ezzel sikerült eltérítenie a Vérszörny rohamának fő erejét, és megvédeni Richardot a halálos csapástól. A Vérszörny agyarai Richard mellett csattantak össze a levegőben, de karmai belehasítottak a férfi hátizmaiba a lapockáján. Cara vetődésétől egyensúlyát veszítve a Vérszörny elbukdácsolt Richard mellett, és fejjel az egyik masszív könyvespolcba zuhant. Csontok, könyvek, dobozok záporoztak a földre.

A rémalak vicsorogva tápászkodott fel, agyarait csattogtatta, izmai megfeszültek. Egy pillanatra teljes hosszában kiegyenesedve jó lábnyival volt magasabb Richardnál, vállai majd kétszer szélesebbek lehettek.

Görnyedt gerince mentén nagy csonttarajok feszítették sötét, pergamenszerű bőrét, ami leginkább múmiára emlékeztetett.

A lény nem volt igazán élő, de úgy mozgott és cselekedett, mintha az lett volna. Nicci tudta, hogy a Vérszörnynek nincsen lelke, és ezért méginkább veszélyes. A szörnyeteget részben emberek életéből és Hanjából – mágikus Tehetségéből – alkották meg.

Egyetlen kizárólagos cél mozgatta, amit létrehozói, Jagang és a Sötétség Nővérei plántáltak belé.

A Vérszörny, amint talpra állt, azonnal újra Richard ellen indult. Cara lesújtott rá az Agielével. A fegyver, úgy tűnt, egyáltalán nem ártott a Vérszörnynek, de a szörnyeteg hirtelen megtorpant, és döbbenetes gyorsasággal a Mord–Sith felé perdült, és olyan erővel ütötte meg visszakézből, hogy Cara métereket repült hátra–felé. Belevágódott egy könyvespolcba, és ledöntötte.

Ott maradt mozdulatlanul a könyvek és szilánkosra törött fadarabok halmával bontottan.

Amikor odakint a magas ablakokon túl villám lobbant, Zedd a pillanatnyi előnyt kihasználva előrelökte a kezét, amelyből szikrázó energiasugár vágódott ki, fényével villámként megvilágítva a termet. Az izzó fehér fény szilánkokra robbant a Vérszörny mellkasának sötét bőrén, csillagszerűen szétsugárzó koromfoltok jelezték, hogy a sugár valóban eltalálta a szörnyeteget, mert egyébként semmi hatást nem látszott tenni rá a támadás.

Nicci, miután Richard a földre fektette, most kezdett annyira magához térni, hogy az olyannyira kívánt levegőt végre képes volt beszívni. Félkönyékre támaszkodva zihált, közben meglátta, hogy Richard vállán és karján vér patakzik. A férfi felállt, hogy szembeszálljon támadójával, és ösztönösen a kardjáért nyúlt, ami immár nem függött többé az oldalán.

Ez csak egy pillanatra lassította le, tőrt rántott elő az övén függő tokból. Összecsapott a felé rontó Vérszörnnyel, miközben felé sújtott a pengével. A csapás erejétől a szörnyeteg megperdült, és egyensúlyát veszítve bukdácsolt, míg egy masszív polc meg nem állította. Felhasított válláról pergamenszerű húscafat lógott petyhüdt zászlóként. A Vérszörny pillanatnyi megtorpanás vagy lelassulás nélkül hátraperdült egy szaltóval, és talpra érkezve máris készen állt a következő rohamra. Ann és Nathan tüzes villámokat hajigáltak a túlvilági rémre, de a mágikus lángok lepattantak a bestiáról, és egyáltalán nem égették meg. A sértetlenül maradt szörny őrjöngött a dühtől. A Richard kezében mozdulatlanul előre meredő borotvaéles pengéről visszaverődött a kinti villámok fénye. Úgy tűnt, mintha az ismét Richardra támadó Vérszörny csupa fog és karom lett volna.

Richard elegánsan oldalra lépett, és a Vérszörny mellette elzúduló támadásával együtt mozdulva visszakézből markolatig merítette kését a szörnyeteg mellkasába.

Tökéletesen kivitelezett döfés volt. Sajnos a bestiára láthatóan ez sem volt nagyobb hatással, mint bármi, amit eddig bevetettek ellene.

A lény elképzelhetetlen gyorsasággal megperdült, és megmarkolta Richard csuklóját. Mielőtt azonban rettenetes erejű karjai közé tudta volna rántani, Richard kifordult a csuklóját markoló kéz alatt, és máris támadója hátába került. A hatalmas erőfeszítéstől összecsikorduló fogakkal feszítette a Vérszörny csupa izom karját csonttarajos háta mögé. Nicci hallotta az ízületek cuppanó szakadását, csontok recsegő törését. De a bestiát ez sem lassította le.

Törött karját suhogó korbácsként lendítve perdült újra Richard felé. Richard a földre vetette magát, és gurulva kerülte ki a hatalmas, pengeéles karmok csapását.

Zedd kihasználta az alkalmat, és fortyogó, folyékony tűzgömböt gyújtott. Még a villámok is, mintha tiszteletteljesen megtorpantak volna az életre keltett mágia ilyen borzalmas erejű megnyilvánulása előtt. A terem beleremegett a Zedd által útjára bocsátott halálos, koncentrált mágustűz süvöltésébe. Az örvénylő láng–csomó átsuhant a sötét termen, fényzuhatagba borítva útjában a székeket, asztalokat, polcokat, oszlopokat, és a figyelő emberi arcokat.

A Vérszörny válla fölött hátranézett a felé száguldó sistergő és süvöltő sárga tűzviharra, és kihívóan rávicsorította az agyarait.

Nicci nagyon meglepődött ezen a viselkedésen.

Úgy tűnt, mintha a rémszerzet egyáltalán nem félne a varázsló gyújtotta tűztől. Nicci nehezen tudott volna bárkit vagy bármit elképzelni, aki egy ilyen támadást képes lenne túlélni. Hát még, hogy láthatóan meg sem ijedt tőle. Végtére is, ez itt nem holmi egyszerű tűzlabda volt, hanem elképesztő vadsággal lobogó mágustűz.

Egy pillanattal azelőtt, hogy a mágustűz elérte volna célpontját, a Vérszörny egyszerűen eltűnt a fizikai világból.

Célpont híján a tűzgömb lehullott a kőpadlóra, robbanásszerűen szétfreccsenve a szőnyegekre, úgy torlódva fel az asztalok szélénél, mint a gáton megtörő hullámok. Bár meghatározott célpont ellen idézték meg, Nicci tudta, hogy az elszabadult mágustűz könnyen valamennyiük végét jelentheti.

Mielőtt azonban a tűz felemészthette volna a szobát a benne tartózkodókkal együtt, Zedd Nathan és Ann azonnal újabb varázshálót vetettek ki: Zedd a szabadon bocsátott erőt igyekezett visszavonni, a másik kettő a tomboló lángokat fogta vissza és oltotta ki, mielőtt azok megfékezhetetlenül elszabadultak volna. Közös erőfeszítéseik nyomán gőzpamacsok böffentek fel, ahogy a szertehullott tűzcseppek kihunytak. Pár feszült pillanat után érezték, hogy sikerrel jártak.

A gőz párafüggönye mögött Nicci meglátta, hogy a Vérszörny újra testet öltött a sötétségben.

Zedd háta mögött bukkant elő, messze, a homályos sarokban, ahol először látták átlépni az Élők Világába.

Nicci volt az egyetlen, aki észrevette, hogy ezúttal más helyen bukkant elő, mint ahol eltűnt. Sohasem látott még olyan lényt, amelyik szabadon képes ki–be járkálni a Holtak Világából, de azt tudta, milyen módszerrel képes követni a Vérszörny Richard nyomait végtelen távolságból is. Azt is jól tudta, hogy bármilyen formát öltsön is magára, a Vérszörny soha nem fog nyugodni, amíg Richardot meg nem kaparinthatja.

Richard a többieknél korábban vette észre az újból rátámadó bestiát, és hangos kiáltással figyelmeztette Zeddet, aki éppen a vad roham útjában állt. Zedd a maga előtt összepréselt, szilárddá sűrített levegő pajzsával térítette el a Vérszörnyet támadásának irányától. A kitérítés éppen elegendőnek bizonyult.

Richard az alkalmat kihasználva támadója felé döfött.

Mielőtt azonban a kés hegye elérte volna célpontját, a Vérszörny újból eltűnt az Élők Világából, csak azért, hogy egy pillanattal később ismét megjelenjen Richard kése mögött.

Szinte olyan volt, mintha játszott volna velük, de Nicci tudta, hogy nem erről van szó. Egyszerűen csak különböző taktikákat vetett be Richard utáni lélektelen, gépies vadászata során. Még a látszólag dühös üvöltése és vicsora is pusztán taktika volt, amivel el akarta gyengíteni az ellenfelét, és félelmet akart ültetni a szívébe, ezzel teremtve alkalmat a gyors csapásra. Az érzelem képessége csak korlátozta volna a Vérszörny erejét, ezért Jagang és a Sötétség Nővérei ilyet nem is építettek bele. A Vérszörny képtelen volt valódi haragot érezni, egyszerűen csak tántoríthatatlanul tört a belé plántált célja felé, ehhez pedig minden lehetséges eszközt felhasznált.

Ann és Nathan ezernyi apró, sziklakemény heggyé sűrűsödött energiavihart bocsátott a bestiára, amely egy ökörről is pillanatok alatt lenyúzta volna a bőrt a hússal együtt. Ám még mielőtt a száguldó energiatüskék a lénybe csapódhattak volna, beolvadva a sötétségbe, az ismét könnyedén elkerülte őket, majd azonnal előbukkant egy másik ponton.

Nicci rádöbbent, hogy egyikük sem képes megállítani ez a teremtményt.

Lassan visszatérő erejét összeszedve Carához kúszott a padlón, hogy megnézze, mi történt vele. Cara félig ülő helyzetben a falnak támaszkodott, és láthatóan még mindig nem teljesen volt magánál. Nicci a Mord–Sith halántékára nyomta az ujjait, és a gyógyító mágia vékony kis erecskéjét csorgatta át rajtuk, hogy magához térítse Carát, és erőt öntsön belé. Azután bőrruhájánál fogva megragadta a Mord–Sithet, aki máris megpróbált feltápászkodni.

– Figyelj rám! – mondta. – Ha meg akarod menteni Richardot, akkor rám figyelj. Azt a valamit nem tudod megállítani!

Cara nem az a fajta volt, aki szívesen hallgat bármilyen utasításra, különösen akkor nem, ha Richard védelméről van szó. Látta a fenyegetést, és azonnal akcióba lendült. Ahogy a Vérszörny körbe fordult Richardot keresve, Cara hatalmas ugrással rávetette magát, alá hengeredett, és ledöntötte a lábáról. Mielőtt a Vérszörny magához tért volna a meglepetéstől, Cara a hátára ugrott, mintha egy vad csődört akarna betörni, és Agielét a Vérszörny tarkójába döfte. Ez a döfés egy embert azonnal megölt volna. Amikor a szörnyeteg feltérdelt, Cara hátulról két kézzel a nyakának feszítette az Agielt.

A lény ép karjával megragadta Cara Agielét, és könnyedén kitépte a Mord–Sith kezéből. Cara szaltózva vetődött az Agielért, és vissza is szerezte, de közben kapott egy akkora ütést, amitől bukdácsolva tántorodott hátra.

Mindnyájan hátrahőköltek, igyekezve távol tartani magukat a halálos karmoktól. A Vérszörny hátra vetette a fejét és felüvöltött. Az üvöltés olyan fülsiketítő volt, hogy valamennyien fájdalmukban felkiáltottak tőle.

Az ablakon túl lecsapó villámok vakító villanásai és a kusza árnyékok kavalkádja közepette nagyon nehéz volt bármit is látni.

Zedd, Nathan és Ann mágikus levegőpajzsokkal igyekeztek hátraszorítani a teremtményt, de a szörnyeteg át tudta törni a pajzsokat, és támadói ellen fordult, elkényszerítve őket az útjából.

Nicci tudta, hogy a három varázsló együttes ereje sem képes megállítani a szörnyeteget. Azt sem tudta elképzelni, Richard hogy lehetne képes rá.

Mialatt a többiek minden tudásukat és ravaszságukat bevetve a bestiával küzdöttek, Nicci ismét megmarkolta Cara vállán a bőrruhát, és annál fogva rántotta magához közelebb.

– Hajlandó vagy végre azt csinálni, amit mondok, vagy azt akarod, hogy Richard meghaljon?

Cara zihált az erőfeszítéstől, és úgy nézett Niccire, mint aki tüzet akar fújni rá, de meghallgatta Nicci mondandóját.

– Mit akarsz, mit tegyek?

– Legyél készen rá, hogy segíts nekem. Legyél készenlétben, pontosan, amikor szólok.

Miután Cara beleegyezően bólintott, Nicci visszakapaszkodott az asztalra. Egyik lábával a saját vérével megrajzolt Kegyelem középpontjába lépett, másikkal a külső körön kívülre.

Zedd, Nathan és Ann a tomboló rémalakot bombázta minden olyan mágikus eszközzel, amit csak elő tudtak varázsolni: energiakisülésekkel, amelyek a követ is képesek lettek volna kettévágni, fókuszált mágia–nyalábokkal, amelyek a vasat is el tudják hajlítani, levegőből sűrített kavicsviharral, ami a csontot is porrá képes zúzni. Egyik támadás sem volt hatással a Vérszörnyre. Egyeseket egyszerűen elviselt, anélkül hogy azok ártottak volna neki, másokat egyetlen mozdulattal söpört félre, hárított el, megint mások elől egyszerűen eltűnt a nemlétbe, hogy a támadás elmúltával ismételten visszatérjen.

Figyelmét ismét létezésének egyetlen céljára irányítva, a Vérszörny újra Richard ellen fordult. Richard oldalra hajolt, és késével belevágott a lény vastag bőrébe: ezúttal az egyik karját próbálva levágni. Nicci jól tudta, hogy Richard ezzel sem fog menni semmire.

Mialatt a többiek utasításokat kiabáltak egymásnak, próbálva kitalálni a módját, hogyan semmisíthetik meg a közöttük tomboló veszedelmet, Cara vergődött két vágya között, hogy Nicci utasításait kövesse vagy, hogy Richard segítségére siessen. Felnézett Niccire:

– Te mit művelsz?

Niccinek nem volt ideje válaszolni. Helyette Cara mögé mutatott.

– Fel tudod emelni azt a gyertyatartót?

Cara hátrapillantott. Nehéz kovácsoltvas kandelábert látott, amelyen vagy kéttucatnyi gyertya állt, de egyik sem égett.

– Valószínűleg.

– Használd úgy, mint egy lándzsát. Nyomd vele visszafelé a Vérszörnyet az ablak irányába.

– És annak mi haszna lenne?

A Vérszörny közben Richardra vetette magát, aki kifordult a támadás útjából, és ugyanazzal a lendülettel erőteljes rúgást vitt be a szörnyeteg koponyájára. A rúgás hatására mindössze annyi történt, hogy a rémszerzet enyhén megtántorodott.

– Csak tedd, amit mondok! Szorítsd vissza szörnyeteget az ablak felé, mintha lándzsa lenne nálad, és bizonyosodj meg róla, hogy a többiek biztonságos távolban maradnak!

– Gondolod, ha le tudom ütni a gyertyatartóval, az megállítja?

– Nem. Képes tanulni a kudarcaiból. Ez valami új lesz a számára. Csak szorítsd vissza. Pár pillanatra össze fog zavarodni, de legalábbis óvatos lesz. Amint sikerül visszaszorítanod, vágd hozzá a gyertyatartót, és tűnj el az útból.

Cara tehetetlen dühében összeszorította az ajkait, és csupán egy pillanatig habozott. Olyan nő volt, aki jól megtanulta, hogy a habozás bajt okozhat. Két kézzel megragadta a súlyos kandeláber szárát, és nagy erőfeszítéssel felemelte. A gyertyák kihullottak a tartóikból szertegurulva a kőpadlón. Nicci jól látta, milyen nehéz a gyertyatartó. Ennek ellenére úgy vélte, Cara elég erős hozzá, hogy használni tudja. Afelől semmi kétsége nem volt, hogy a Mord–Sithnek a bátorsága meg van hozzá.

De Nicci immár nem Cara miatt aggódott. Kizárta a nőt a gondolatai közül, és mindkét karját előre nyújtva tenyereit az alatta lévő véres Kegyelem felé fordította. Félretette kétségeit, félelmeit, és mint már annyiszor, a lelke mélyén rejlő Hanra összpontosított. Ezúttal, a Kegyelem jele fölött állva, olyan érzése volt, mintha jeges mágiával teli medencébe hullana.

Nem törődve a végzetével, aminek most kitette magát, felfelé fordította a tenyereit, és felemelte a kezét. A jéghideg energiatavat használta önmagában, hogy az igazoló hálót a kezdőpontjába visszaidézze.

A Kegyelem tartományából Nicci elméjében egy képre koncentrált. El akarta távolítani a varázslatról az ellensúlyozó gátlásokat, amelyek a jelenlegi halott, mozdulatlan formában tartották. Mihelyst kiszabadította magából a belső energiamezőt, amelyet csak ő volt képes meglátni, a benne rejlő Tehetség mindkét oldalát kezdte el használni, hogy a háló szembenálló csomóit összekösse.

A zöld fényvonalak egy szempillantás alatt tekeregve elindultak felfelé Nicci körül, mint holmi veszedelmes, fényből kinövő liánok. Néhány szívdobbanás múltán a háló már a combjáig ért.

Cara eközben döfködte és lökdöste a bestiát. Néhányszor sikerült is eltalálnia nehézkes vasfegyverével, és hátra tudta lökni egy–egy lépésnyire. Valahányszor a lény hátrált egy lépést, Cara azonnal újra döfött, megint hátrálásra kényszerítve, majd újra és újra ezt tette.

Niccinek igaza volt: a szörnyeteg óvatosan fogadta a támadásnak ezt a szokatlan formáját.

Nicci remélte, hogy Carának nem csak, hogy sikerül hátrálásra késztetnie a Vérszörnyet, de mindezt még idejében tudja majd megtenni.

Az éjszakai eget, bevilágítva az üvegablakokon, villámok ostorcsapásai csíkozták. A vihar fényeihez képest a lámpák gyenge világítása szinte haszontalan volt. A vakító villanások és a majdnem–sötétség közti váltakozások miatt nehéz volt bármit is látni a teremben.

A fénylő zöld szálak, a már régóta halott varázslók által évezredekkel korábban megalkotott mágia, külső visszfényekként felfelé emelkedő szövedékbe fonódtak körülötte. A varázslat belső formája újra feléledve gyorsabban hasított Nicci testébe, mint az első alkalommal. A nő nem is készült még fel rá egészen. A látása hamarabb szűnt meg, mint ahogy számított rá. Küszködve lélegzett, amíg még volt módja rá, amíg még maradt valami foszlánya a saját teste feletti uralomnak.

Mágikus látása ide–oda vándorolt az Élők Világának fénye és az örök sötétség között. A Holtak Világának sötétje úgy villogott elő meg elő, mint a külvilágban a villámok, de vakító világosság helyett vakító sötétséggel. A két világ határán állva Nicci úgy érezte, a lelke ketté fog szakadni.

Nem törődött a fájdalommal, a feladatára koncentrált.

Tudta, hogy a Vérszörnyet saját erejéből nem győzheti le. Végtére is, a Sötétség Nővérei olyan ősi erők segítségével teremtették meg, amelyeket Nicci még csak elképzelni sem tudott. A mágikus lény mindennel képes lenne felvenni a versenyt, amit csak Nicci elő tudna varázsolni. Egy egyszerű varázslatnál most sokkal többre van szükség.

Odakint az ablak közelében a Vérszörny megvetette a lábát, és megállt rövid ideig tartó visszavonulásában.

Cara tovább döfködött felé, de a szörny már nem hátrált tovább. Carának nehezére esett megtartani a súlyos kandelábert. Amikor Richard segíteni indult neki, a Mord–Sith rákiáltott, hogy mindenki maradjon távol.

Amikor Richard nem fogadott szót, Cara váratlanul körbe lendítette a gyertyatartót, úgy, hogy Richardnak hátra kellett ugrania előle. Cara így nyomatékosította, hogy komolyan beszélt.

Nicci minden erejét összeszedve felemelte a két tenyerét, felkészült rá, hogy megtegye a lehetetlent.

Meg kellett találnia az átmeneti pontot a Mágia és az üresség között.

Nem mágiára volt szüksége, hanem a mágia őscsírájára.

A zöld szálak egyre feljebb kúsztak körülötte, makacs eltökéltséggel igyekezve teljesen bezárni őt a varázslat teljességébe. Nicci próbált levegőt venni, de az izmai többé nem engedelmeskedtek. De a lélegzetre szüksége volt. Egyetlen lélegzetre!

Amikor mágikus látása előtt ismét felvillant az Élők Világa, minden maradék erejét latba vetve végül sikerült egy utolsó lélegzethez jutnia.

– Most, Cara!

Cara habozás nélkül lesújtott a nehéz vassal. A Vérszörny könnyedén megállította a csapást egyik karmos mancsával, majd megmarkolta és magasra emelte a kandeláber szárát. Mögötte az ablakon kívül villámok cikáztak és dörögtek.

Nicci kivárt, a villogásban bekövetkező parányi szünetre várt.

Amikor a szünet megérkezett, pár másodpercre sötétségbe borult a terem. Nicci szabadon eresztette – nem a mágiát, hanem annak előzményét.

A Vérszörnyet elárasztotta az ígéretes majdnem érzése: a „Mágia majdnem kezdete"... a beteljesülés nélküli ígéret.

Látta, hogy a lény megérezte a mélység ígéretét a még be nem következettet, a létezés előtti pillanat vonzását. A Vérszörny zavartan pislogott, nem tudta, mit érez, vagy, hogy valóban érez–e valamit cselekedni akart, de nem tudta, mi ellen, vagy merre induljon támadásba.

Mivel Nicci támadása nem következett be, a Vérszörny azt hitte, hogy a varázslónő ismét kudarcot vallott, és kihívóan magasba emelte a gyertyatartót, mint valami győzelmi trófeát.

– Most! – kiáltotta Zedd Ann–nak és Nathannak előre rontva. – Amíg nem figyel ránk!

Mindent tönkre fognak tenni! És Nicci semmit sem tudott tenni ellene. Cara, aki sohasem volt finomkodó, amikor a kötelessége teljesítéséről volt szó, megtette helyette amit kellett. Úgy zavarta őket vissza, mint pásztorkutya az eltekergő birkákat. A három varázsló dühösen tiltakozva követelte, hogy Cara álljon félre az útjukból.

Nicci nagyon messziről, a két világ közötti helyzetéből figyelte az eseményeket. Ő már nem segíthetett Carának.

A Mord–Sithnek egyedül kellett megoldania a helyzetet. Valahol, nagyon messze, az élők között, Zedd mérgesen füstölögve próbált támadásba lendülni Cara mellett, de az a vállával nekirontva lökte vissza az öreg varázslót, aki nem csak az egyensúlyát veszítette el, de pillanatnyilag még iménti szándékáról is megfeledkezett.

Abban a másik, sötét, az Élők Világán túli világban, az a valami, amit Nicci létrehozott, a hatás hiánya volt.

Az okozat nélküli ok, a tudatosan megszerkesztett elvárás, hogy szabadjára engedje sötét erőit, de amit szintén szántszándékkal vissza is tartott.

Maga az idő is megállt, arra várva, aminek el kell jönnie, és ami mégsem fog eljönni soha.

A feszültség szinte tapintható volt a levegőben Nicci körül. Az őt körbefonó zöld vonalak eszeveszett tempóban kígyóztak körülötte, hogy minél előbb teljesen beborítsa a háló, hogy a varázslat a maga teljességében újraéledjen körötte, hogy életfunkciói ismét felfüggesztve, csak a varázslat által maradhassanak meg.

A fertőzés pókként lesett a háló közepén Niccire várva.

Nicci tudta, hogy már csak egy röpke pillanata maradt, amiben tudatosan tehet bármit is.

De ezúttal a halálával legalább valami hasznosat érhet el.

Még több ígéretet táplált a Vérszörny körüli majdnem–erő mezőbe, nyitott kaput ígérve a mélységből előtörő sötét erő felé, amelyet továbbra is tudatosan visszatartott.

A feszültség aközött, ami létezik, és ami még nem, és ami nem is fog létrejönni soha, elviselhetetlenné vált.

A következő pillanatban a rettenetes, tűrhetetlen űrt, a mágia teljes hiányát, fülsiketítő csattanással betöltötte egy hatalmas villám, ami becsapott az ablakon keresztül, míg ikerpárja a sötét világban a Fátyolt szakította át.

Ide vonzotta a Vérszörny körüli beteljesületlen vágy mezője, kényszerítve rá, hogy betöltse az űrt, amit Nicci elkezdett, de nem fejezett be. Ezúttal nem volt menekvés a Vérszörny számára egy másik világban: mindkét világ haragja egyszerre csapott le rá.

A terem levegője üvegcserepek záporával telt meg.

A mennydörgés alapjaiban rengette meg a Torony kőfalait. Mintha maga a nap robbant volna be a terembe az ablakon át.

A körülötte tekergő vonalak hálója lepelként borította be Niccit.

Mágikus látásával megfigyelhette az általa létrehozott kapcsolat beteljesülését, látta, hogyan tölti be a villám a Vérszörny körül az űrt, teljesítve a Nicci által megteremtett és megtagadott kényszerű kötelezettséget.

A villám robbanása meghaladta minden eddigi robbanás erejét, amit Nicci valaha is látott. Mindkét világban megteremtve az őscsíráját, a villám megkapta mindkét világ erejét, az Alkotó Mágiát és a Pusztító Mágiát is, a rombolás és az építés erejét, és ezek most egyetlen, végzetes kisülésben egyesültek.

A varázslat megbénította Niccit, aki képtelen volt behunyni a szemét a villám iszonyatos lobbanása elől, ami a két világból érkezve, összefonódva egyszerre csapott be a gyertyatartó két végébe, és a Vérszörny testén át leföldelődött.

A sistergő kékesfehér fénykorona belsejében a Vérszörny széthullott, porrá és gőzzé foszlott a Nicci teremtette űrben fókuszálódott hő és energia hatására.

A törött ablakon át esőcsóvákat fújtak be a terembe a vad szélrohamok. Odakint, a fortyogó zöldesfekete felhők között, továbbra is csapkodtak a villámok. Amikor a külső villámok megvilágították a terem belsejét, mindenki láthatta, hogy a Vérszörny eltűnt.

Egyelőre legalábbis.

A zöld szálak szövedékén át Nicci látta, hogy Richard rohan felé.

A terem rettenetesen távolinak tűnt.

Nicci érezte, hogy a sötétség összezárul körülötte.

8. FEJEZET

Kahlan közelebb csúsztatta kezét a kantáron a lova zablájához, így fogta vissza az idegeskedő állatot. A lónak sem tetszett jobban a szag, amit érzett, mint Kahlannak. Ulicia és Cecilia nővérek mögött megállva előrenyúlt, és megsimogatta a ló állát.

Könnyű szellő borzolta a nyárfák leveleit a fejük felett, és a fényes felületű levelek csillogtak a déli verőfényben. A hatalmas nyárfák árnyékában a levelek között áttörő sugarak fényfoltjai táncoltak a füves domboldalon, fent az égen néhány bodros bárányfelhő lebegett a vakítóan kék égbolton. Mikor a szellő megfordult, és a hátuk mögül kezdett fújni, nem csak a fullasztó hőség elől hozott enyhülést. Kahlan végre mert mélyet is lélegezni.

Ujjával kitörölte a befolyt izzadságot és szennyet a nyakára csatolt vasgallér alól. Nagyon szeretett volna megfürödni, vagy legalábbis fejest ugrani valami patakba vagy tóba. A nyári hőség és az út pora hosszú haját viszkető, összetapadt gubanccá csúfította. Persze tudta, hogy a Nővérek egyáltalán nem törődnek az ő közérzetével, és nem vennék jó néven, ha arra kérné őket, hogy engedjék lefürödni, ahogy ők maguk gyakran szokták. A Nővéreket nem érdekelték Kahlan vágyai, még kevésbé a kényelme. Ő csak a rabszolgájuk volt, semmi több, nem számított, ha a nyaka körül viselt fémgallér feltöri vagy kidörzsöli is a bőrét.

Kahlan gondolatai várakozás közben a szoborra kalandoztak: a szoborra, amiről le kellett mondania, amit ott kellett hagynia Richard Rahl Nagyúr palotájában. Míg a múltjáról semmi emléke sem volt, kitörölhetetlenül az emlékezetébe vésődött annak a lobogó ruhájú és hajú nőalaknak minden vonása. Volt valami csendes, nyugodt nemesség a figura lelkében, hátának ívelésében, ökölbe szorított kezeiben, hátravetett fejében, mintha dacolna az őt leigázni akaró láthatatlan erőkkel.

Kahlan nagyon is jól tudta, milyen érzés, amikor az embert láthatatlan erők igázzák le.

A csendes dombtetőről figyelték Armina Nővért, aki odalent, a nyílt síkon őrjáratozott. Rajta kívül látótávolságban senki nem járt. A síkságon a hosszú fű tengere úgy hullámzott a szellőben, mintha folyékony lett volna. Armina végül visszafordította pej kancáját, és felügetett a domboldalon. Körbetáncoltatta a lovát, és megállt a többiek mellett.

– Nincsenek itt – jelentette ki.

– Mennyivel járnak előttünk? – kérdezte Ulicia Nővér.

Armina Nővér fél karral a távolba mutatott.

– Nem sokkal mentem túl azokon a dombokon. Nem akartam megkockáztatni, hogy Jagang mágiahasználói esetleg észrevegyenek. Amennyire azonban meg tudtam ítélni, a kósza csapat, meg a kísérő csőcselék legfeljebb egy–két nappal ezelőtt járhatott erre.

A hátuk mögül fújó szellő elállt, és a szag ismét felszivárgott a dombtetőre. Kahlan elfintorította az orrát. Ulicia Nővér észrevette, de nem fűzött hozzá megjegyzést. A Nővéreket látszólag egyáltalán nem zavarta a bűz.

Ulicia Nővér hirtelen megfordult, és fellépett a kengyelbe.

– Gyerünk, nézzünk szét a dombokon túl – mondta, és felpattant a nyeregbe.

Kahlan is lóra szállt, és követte a domboldalon lefelé ügető három nőt. Furcsállotta, hogy a Nővérek most szokatlanul idegesnek tűnnek. Általában pökhendien magabiztosak voltak mindenben, amit csak tettek, de most hirtelen óvatossá váltak.

Balról hatalmas hegyek kékesszürke tömbjei tornyosultak a síkság fölé. A sziklatornyok és párkányok olyan elvadultak voltak, hogy alig volt rajtuk olyan hely, ahol pár fa képes volt gyökeret verni. A csúcsok némelyike olyan magasra szökött, hogy most, a nyár közepén is hósapka fedte őket. Kahlan és a nővérek e hegyvonulatot követve haladtak délre, mióta a Népek Palotáját elhagyva sikerült olyan hágót találniuk, amelyen át tudtak kelni a hegységen. Az út során a Nővérek igyekeztek elkerülni az embereket, amikor csak tudták.

Kahlan lazábbra eresztette a lova gyeplőjét. A dombok oldalát, amelyeken átlovagoltak, gyakran szabdalták vízmosások, amelyek helyenként igencsak megnehezítették a haladásukat. Kahlan sejtette, hogy valószínűleg vezetnek járható utak is ezek között a dombok között, de a Nővérek nem szerettek járt utakon haladni, és amikor csak lehetett, el is kerülték ezeket. A magas fűben, a szétszórt facsoportok között lovagolva folyamatosan a dombok közötti völgyek takarásában maradtak.

A halál összetéveszthetetlen, fojtogató bűze hamarosan szinte elviselhetetlenné fokozódott körülöttük, már jóval azelőtt, hogy Kahlan bármit is megláthatott volna Az egyik dombot fele magasságában megkerülve azonban végül eléjük tárult a völgyben elterülő város.

Megtorpantak, és lenéztek az üres utcákra, a leégett házakra, és a lódögöknek tűnő tetemekre.

– Siessünk – adta ki az utasítást Ulicia Nővér. – A város túlsó végén egy ideig a főúton megyünk tovább, amíg meg nem bizonyosodunk róla, hol vannak pontosan és merre haladnak.

Galoppba sarkantyúzták a lovaikat, és csendben lelovagoltak a domboldalon, egyenesen a külvárosba.

9. FEJEZET

A város szemmel láthatóan egy folyó kanyarulatába épült néhány út kereszteződésében, amelyek valószínűleg kereskedelmi utak lehettek. A két fahíd közül a nagyobbikat felégették. Miközben a kisebb hídon keltek át libasorban, Kahlan lenézett a vízre. A folyókanyarban felakadt uszadék között felfúvódott holttestek lebegtek arccal lefelé. Mielőtt még meglátta volna őket, megérezte a bűzüket, ami olyan erős volt, hogy minden kedve elment a fürdéstől. Csak minél távolabb akart kerülni ettől a helytől.

Az épületek között lovagolva Kahlan kendőt szorított az orra és a szája elé. Úgy érezte, hánynia kell a rothadó hús dögletes bűzétől. Különösnek tartotta, hogy itt, a házak között ennyire erős a bűz, de hamarosan rájött az okára.

A mellékutcákban, amelyek mellett elhaladtak, százával hevertek felhalmozva a holttestek. Volt közöttük néhány döglött kutya és merev lábú öszvértetem is. Abból, ahogy a testek össze voltak zsúfolódva a keskeny sikátorokban Kahlan úgy gondolta, hogy az embereket beterelték a zárt területekre, ahonnan lehetetlen a menekülés, aztán lemészárolták őket. A tetemek legtöbbjén, embereken és állatokon egyaránt, irtózatos sebek tátongtak. Egyes holttestekből törött lándzsavégek álltak ki, másokat nyíllövések öltek meg, legtöbbjüket azonban egyszerűen halálra kaszabolták.

Kahlan még egy dolgot megfigyelt a holttesteken: mind csupa idősebb ember volt.

A város egyik negyedében sok épületet felgyújtottak.

Már csak pár helyen kanyargott még felfelé egy–egy vékony füstcsík a nagyobb romhalmok alól. Az elszenesedett vastag gerendák úgy álltak ki a romok közül, mint megégett szörnyek csontjai. Talán egy–két napja lehetett, hogy a tüzek kiégtek.

Lovaikkal a föléjük magasodó kétemeletes épületek közötti keskeny, macskaköves utcán léptetve csendben nézelődve mérték fel a rombolást. A még álló épületeket mind kifosztották. Az ajtók kitörve lógtak sarokvasaikon, vagy tokjukból kiszakítva hevertek az utcán. Kahlan egyetlen ép ablakot sem látott. Az utca fölé kinyúló pár apró erkélyen a függönyök kilógtak a betört ablakokon át. Egyik–másik erélyen holttest is hevert. A széttört ajtók szilánkjai és az üvegcserepek mellett az utcán mindenféle elhajított köznapi holmi is hevert: különböző ruhadarabok, egy véres csizma, szétvert bútorok darabjai, törött fegyverek, összezúzott szekerek roncsai. Kahlan egy haj gyanánt sárga fonal–csomót viselő, szétlapított babát is látott arccal a sárban heverni, hátán jókora patkónyommal. A holmik mind úgy néztek ki, mint amelyeket jó néhány kéz fogdosott össze, és hajított el értéktelennek ítélt kacat gyanánt.

Mikor Kahlan megkockáztatott egy–egy pillantást az épületek sötét belsejébe, ott láthatta az igazi rémségeket. Odabent nem egyszerűen meggyilkolt városlakók tetemeit látta: odabent szórakozásból vagy kimondott brutális szadizmussal meggyilkolt emberek holttestei heveitek. A kinti holtakkal ellentétben ezek nem idős emberek voltak. Úgy tűnt, ezek az emberek megpróbálták megvédelmezni otthonaikat vagy boltjaikat Az egyik betört kirakaton át Kahlan egy, a vargák által hordott kötényt viselő férfi holttestét pillantotta meg, akit a csuklójába vert szögekkel szegeztek műhelye falához. Mellkasa közepéből tucatnyi nyílvessző tolla meredt ki, amitől egyfajta bizarr tűpárnára hasonlított.

Szájából és mindkét szeméből is egy–egy nyílvessző állt ki. A szerencsétlen ember testét nem csak, hogy céltáblának használták fel, de gyalázatos, alantas gúny tárgyává is tették.

Más épületekben Kahlan nők testét látta, akik nagyon is nyilvánvalóan erőszak áldozataivá váltak. Az egyik nő padlón heverő testén egy szakadt ingujj volt az egyetlen megmaradt öltözék. A melleit levágták.

Egy asztalon serdületlen kislány teste hevert szétfeszített tagokkal, szoknyája derekán felülre gyűrve.

Torkát egészen a gerincéig vágták át. Széttárt lábai közé végső meggyalázásul egy seprűnyelet döftek.

Kahlant teljesen érzéketlenné bénították az egymás után feltáruló, szörnyűbbnél szörnyűbb képek, valamennyi olyan állati kegyetlenségről tanúskodva, hogy Kahlan el sem tudta képzelni, miféle emberek lehettek képesek ilyen rémtettek elkövetésére.

A holtak nagy része, öltözetükből ítélve egyszerű munkásember volt. Nem katonák voltak: csak otthonaikat próbálták védelmezni, ezért mészárolták le őket.

Egy kis épület mellett elhaladva Kahlan egy téglafal mellett, a sarokba hányva egy csomó gyermektestet pillantott meg: jórészt csecsemőkét. Mintha lehullott őszi leveleket gereblyéztek volna össze egy rakásra.

Csakhogy ezek mindegyikében egy–egy beteljesületlen élet ígérete szakadt meg. A téglafalat borító vér mutatta, hová csapdosták oda a gyerekek koponyáit.

Gyilkosaik szemmel láthatóan a lehető leghatékonyabb módon akartak végezni velük. A néma lovaglás során Kahlan később több olyan helyet is látott, ahol gyerektesteket dobáltak halomba, miután olyan módon végeztek velük, amit csak emberi szörnyetegek undorító szórakozásaként lehet leírni.

Bár a holtak között kevés volt a nő, Kahlan egyetlen egyet sem látott közöttük, aki teljesen fel lett volna öltözve. A női holttestek főként öreg nők, vagy nagyon fiatal lányok voltak, akiket minden képzeletet felülmúló bestialitással végeztek ki, lassú halállal. Kahlan visszanyelte a torkába toluló gombócot, és a szemét törölgette. Sikoltani szeretett volna. A Nővéreket szemmel láthatóan nem igen indította meg a városban látott mészárlás. A mellékutcákat és a környező dombokat elsősorban esetleges fenyegetés jeleit kutatva fürkészték át tekintetükkel.

Kahlan soha nem hagyott még el helyet nagyobb megkönnyebbüléssel, mint ezt a várost, amikor végre kiértek belőle a délkelet felé vezető úton. Az út azonban nem nyújtott olyan menekvést a város rémségei elől, mint Kahlan remélte. Az út két oldalán az árkokat helyenként fegyvertelen fiatalemberek és kamasz fiúk tetemeivel töltötték fel, valószínűleg olyanokéval, akik szökni próbáltak, akik nem akarták elfogadni a rabszolgaságot. Ezekkel a holttestekkel mutattak intő példát a többi elhurcoltnak, vagy talán csak puszta sportból öldösték le őket.

Kahlannak melege volt, gyengének érezte magát és szédült. Attól tartott, hogy talán beteg. Ahogy a nyeregben imbolygott, a hányingere csak még rosszabb lett tőle. A város túlsó végét övező dombok közé is elkísérte őket az égett, bomló hús iszonyú bűze. A szag olyan átható volt, hogy Kahlan úgy érezte, a ruhái is telítődtek vele, sőt a pórusain át az izzadságába is belevette magát.

Nem volt benne biztos, hogy a látottak után képes lesz–e valaha is rémálmok nélkül átaludni egy éjszakát.

Nem tudta, hogy hívták a várost, amin átjöttek, de az biztos, hogy ez a város immár nem létezett többé.

Egyetlen élő ember sem maradt benne. Ami érték volt, azt vagy elhurcolták, vagy lerombolták. Bár a holttestek száma óriási volt, Kahlan tudta, hogy a város sok lakóját, főként a megfelelő korban lévő nőket, élve hurcolták el rabszolgának. A legyilkolt nők állapotát látva nagyon is élethűen el tudta képzelni, mi várhat az elhurcolt nőkre.

A dombok lábánál egyre szélesebbé váló síkság és a domboldalak, ameddig csak Kahlan ellátott teljesen le volt tiporva. Itt nem pusztán emberek százai, vagy akár ezrei jártak. A füvet nem egyszerűen le–taposta a számtalan csizma, pata és szekérkerék, de szabályosan porrá zúzta az elképzelhetetlen számú emberből álló tömeg. A látvány megfelelő távlatba helyezte, mennyien is vonulhattak át a városon, és bizonyos értelemben még rémületesebb volt, mint a kísérteties gyilkosságok látványa. Ekkora embertömeg ereje már–már a természeti erőkkel vetekedő nagyságú volt. Mintha valami rettentő vihar vágott volna rendet a vidéken, kegyetlenül letarolva mindent, ami az útjába esett.

Délután, amint egy dombtetőhöz közeledtek, a Nővérek gondosan úgy manővereztek, hogy a nap a hátuk mögé kerüljön, és szemből bárkinek, aki feléjük pillant, egyenesen a napba kelljen néznie. Ulicia Nővér lelassított, felállt a kengyelben, óvatosan kiemelkedve körülnézett, aztán jelezte a többieknek, hogy szálljanak le a lovaikról. Valamennyien kikötötték a lovakat egy göcsörtös, vén, villámsújtott fenyőfa kettéhasadt törzséhez. Ulicia Nővér megparancsolta Kahlannak, hogy maradjon szorosan mögöttük.

A dombtetőre érve lekuporodtak a gazos fű közé, és óvatosan kitekintve végre megpillantották azt, ami a város pusztulását okozta. A messzi távolban, a párába vesző láthatáron meglátták, ami az első pillantásra sáros, barna, hullámzó tengerre emlékeztetett, de valójában egy megszámlálhatatlanul sok emberből álló hadsereg volt. A csendes délutáni szellő alig hallhatóan vérfagyasztó ordítozás, durva röhögés és asszonyi sikolyok hangfoszlányait sodorta Kahlan fülébe a mérhetetlen embertömeg felől.

Ekkora sereg a puszta tömegével is képes lehetett legyűrni akármilyen város védelmét is. Egy ilyen hadseregnek bármilyen fegyveres ellenfél pusztán alig észrevehető akadályt jelentett. Ilyen tömeget semmilyen eszközzel sem lehetett volna feltartóztatni.

De bármennyire is arctalan tömegnek, egységes masszának tűnt ilyen távolból a sereg, Kahlan tudta, hogy helytelen ekképp gondolni rá. Ezt a tömeget egyének, egyedi emberek alkották. Emberek, akik nem születtek szörnyetegeknek. Valamennyien gyámoltalan csecsemők voltak valaha édesanyjuk óvó karjai között. Valamennyien álmokat, reményeket dédelgető, félelmeket rejtegető gyermekek voltak valaha. Amíg egy–egy aberrált ember beteg elméje miatt könnyen cseperedhet könyörtelen gyilkossá, de ilyen sok egyszerre nem. Ezek egy eszme nevében, meggyőződésből, saját akaratukból váltak elvetemült gyilkosokká, egy perverz hit zászlaja alatt egyesülve, ami igazolta szemükben kegyetlenkedéseik jogosságát.

Gondolkodó emberek voltak, akik választás elé állítva önként vetették el maguktól az élet nemes elveit, és váltak e helyett a halál buzgó kiszolgálóivá.

Kahlant elrettentette és émelyítette a mészárlás, amit a városban látott. Egy darabig szinte képtelen volt levegőt venni, és nem csak a halál szagától, hanem a torokszorító kétségbeeséstől is az ilyen értelmetlen brutalitás, ilyen kolosszális, szándékos gonoszság miatt. Gyomorforgató félelmet érzett a szerencsétlen, tehetetlen lelkek miatt, akik még csak ezután kell, hogy szembenézzenek a hordával, és letaglózó reménytelenséget, hogy lesz–e még valaha esélye bárkinek is – akiket ez a gyülevész tömeg fenyeget – az értelmes, biztonságos, ne adj isten boldog és örömteli életre.

Most azonban, amikor a mészárlás végrehajtóit, a hatalmas embertömeget meglátta, azokat az embereket, akik önként követték el a kegyetlenkedéseket a városban, minden keserűsége elillant, és helyét izzó gyűlölet vette át, az a fajta belső düh, amilyet Kahlan véleménye szerint az ember igen gyakran érez az életében. A felkoncolt öregekre, a kiloccsantott agyvelejű csecsemőkre, az állati módon meggyalázott asszonyokra gondolva Kahlan alig tudott másra gondolni, mint égető bosszúvágyára, amit a néma halottakért érzett.

Ez a harag forrongott benne, olyan szörnyű harag, ami, úgy érezte, valamit örökre megváltoztatott benne.

E pillanatban valami mélységes rokonságot érzett a kicsiny szoborral, amit ott kellett hagynia Richard Rahl békés kertjében, úgy tudta megérteni a nőalak lelkét, ahogy korábban még soha.

– Ez csakugyan Jagang – szólalt meg végül Cecilia Nővér keserű hangon.

Armina Nővér rábólintott.

– És el kell valahogy mennünk mellettük, ha el akarunk jutni Caskába.

Ulicia Nővér a bal felől magasló hegylánc felé intett.

– Ez a sereg az összes lóval, szekérrel és felszereléssel nem képes átkelni a keskeny hágókon azok között a hegyek között, de mi igen. Amilyen lassan Jagang halad, könnyedén átmehetünk a hegyláncon, és jóval előbb elérhetünk Caskába, mint mire ők délről megkerülik a hegyláncot, és elindulnak felfelé D'Harába.

Cecília Nővér a láthatára meredt.

– Ezek ellen semmi esélye sincs a d'harai seregnek.

– Az nem a mi gondunk – vágta rá Ulicia Nővér.

– De mi lesz a Kötődéssel, ami Richard Rahlhoz fűz bennünket? – kérdezte Armina Nővér.

– Nem mi támadunk Richard Rahlra – felelte Ulicia Nővér. – Jagang az, aki ellene indul, aki el akarja pusztítani, nem mi. Mi azok vagyunk, akik megszerzik Orden Szelencéinek erejét, aztán megadjuk Richard Rahlnak, amit csak nekünk áll hatalmunkban megadni neki. Ez elegendő hozzá, hogy a Kötődés fennmaradjon, és megvédjen bennünket az Álomjárótól. Jagang és a hadai nem a mi gondunk, és nem a mi felelősségünk, hogy ő mit akar elérni.

Kahlan visszaemlékezett a Népek Palotájára, és azon tűnődött, vajon milyen ember lehet Richard Rahl. Bár nem ismerte, mégis aggódott érte és a népéért, látva, mivel kell nemsokára szembeszállniuk.

– De a mi gondunk is lesz, ha Jagang előbb ér Caskába, mint mi – vetette ellen Cecilia Nővér. – Amellett, hogy utol kell érnünk Tovit, egyébként is Caska az egyetlen központi hely, ahová jelen pillanatban mehetünk.

Ulicia Nővér egy kézlegyintéssel intézte el a megjegyzést.

– Nagyon messze járnak még Caskától. Gyorsabban tudunk haladni, és könnyen megelőzhetjük őket a hegyeken átkelve, ahelyett hogy megkerülnénk délnek a hegyláncot, aztán visszafordulnánk északnak, ahogy nekik muszáj.

– Nem gondolsz arra, hogy esetleg meggyorsíthatják a menetelésük ütemét? – kérdezte Armina Nővér.

– Végtére is Jagang már türelmetlen lehet, hogy végre elintézze a Rahl Nagyurat és a d'harai erőket.

Ulicia Nővér már csak a gondolatra is felfortyant.

– Jagang tisztában van vele, hogy a d'harai seregnek nincs hová tovább hátrálnia. Richard Rahlnak nincs más választása, mint hogy kiáll és harcol. Ez olyan biztos, mintha már meg is történt volna. Csak idő kérdése, és meg is fog. Az Álomjárónak nincs miért sietnie. Nem is tehetné meg egy ilyen hatalmas, lomha haddal. De még ha fel is tudnák gyorsítani a menettempójukat, akkor is sokkal nagyobb utat kell megtenniük, vagyis akkor sem tudnának Caskába érni mielőttünk. Emellett Jagang serege ugyanolyan, mint évtizedekkel ezelőtt, amikor az Óvilágot foglalták el, és amilyen eddig is volt az egész háború alatt. Megvan a saját tempója. Sohasem sietnek. Hatalmas erővel vonulnak fel, de nagyon lassan. – Jelentőségteljes pillantást vetett a másik két Nővérre.

– Ráadásul éppen most szedték össze egy egész város női lakosságát. Jagang emberei most egy darabig azzal lesznek elfoglalva, hogy kiélvezzék a friss zsákmányukat.

Armina Nővér arcából kifutott a vér.

– Mi aztán tudjuk, hogy ez mit jelent.

– Jagang és az emberei sohasem fáradnak bele, hogy kedvüket töltsék a fogoly nőkön – jegyezte meg félhangon, szinte csak magának Cecilia Nővér.

Armina Nővér arca most bíborvörösre váltott.

– De szívesen megkötözném Jagangot, aztán én tölteném rajta a kedvemet!

– Azt hiszem, mindnyájan élveznénk, ha egy kicsit tisztességre taníthatnánk ezeket a vadembereket – mondta Ulicia Nővér a táborra meredve –, de most van ennél fontosabb dolgunk is. – Aztán gonoszul elmosolyodott. – Na, de majd egy szép nap...

A három Nővér egy ideig szótlanul szemlélte a horda látóhatárig elnyúló táborát.

– Egy szép napon – szólalt meg Cecilia Nővér, halk, gyűlölettel teli hangon – majd kinyitjuk Orden Szelencéit, és lesz elég hatalmunk hozzá, hogy azt az embert meghintáztassuk egy kicsit a szélben...

Ulicia Nővér megfordult, és visszaindult a lovakhoz.

– Ha valaha is ki akarjuk nyitni azokat a Szelencéket, akkor először is el kell jutnunk Tovihoz és az utolsó Szelencéhez... meg a többi dologhoz is, ami Caskában vár bennünket. Felejtsük el Jagangot, meg a seregét! Most láttuk őket utoljára... amíg el nem jön az a nap, amikor Orden erőit kiszabadítjuk, és akkor majd kiélvezhetjük, hogy saját magunk, személyesen fizessünk meg az Álomjárónak.

10. FEJEZET

Nicci kinyitotta a szemét, de csak bizonytalan formákat látott.

– Zedd haragszik rád.

Bár úgy tűnt, mintha a hang valami távoli, ködbe vesző helyről jönne, Nicci tudta, hogy ez Richard hangja. Meglepődött rajta, hogy hallja. Meglepődött rajta, hogy egyáltalán hall bármit is. Úgy vélte, neki már rég halottnak kellene lennie.

Ahogy a látása kissé kitisztult, jobbra fordította a fejét, és meglátta Richardot, aki a közvetlenül Nicci ágya mellé húzott széken kuporgott. Előredőlve, könyökét térdén nyugtatva, ujjait gondosan összefonva figyelte a lábadozó nőt.

– Miért? – kérdezte Nicci.

Richard megkönnyebbülten dőlt hátra az egyszerű, fából ácsolt széken, és elmosolyodott, azzal a jellegzetes ferde mosollyal, amit Nicci annyira szeretett.

– Mert betörted az ablakot odalent a könyvtárban, ahol az igazoló hálóval dolgoztatok.

A tejfehér lámpaernyő alól sugárzó lágy fényben Nicci látta, hogy nyakig betakarták egy arannyal gazdagon hímzett, csillogó zsályazöld bojtokkal díszített takaróval. Csak egy, számára ismeretlen szatén hálóing volt rajta.

A hálóingnek csuklóig érő hosszú ujja volt. Halvány rózsaszín. Nem az ő színe.

Kíváncsi volt, kié lehet a hálóing, és ami még sokkal lényegesebb, vajon ki vetkőztette le, és adta rá a hálóinget. Régen, még a Próféták Palotájában Richard volt az első személy, aki nem viselkedett úgy, mint aki jogot formál Nicci testére, vagy életének valamely más aspektusára. Ez a nyílt, egyenes viselkedés indított el benne egy olyan gondolatmenetet, ami végül elvezette odáig, hogy elvesse a Rend egy életen át belésulykolt tanításait. Richard segített neki ráébredni, hogy az élete a sajátja, és csak egyedül az övé. E felfedezésnek köszönhette aztán, hogy megtalálta a méltóságát és önbecsülését.

E pillanatban azonban egyéb gondja is volt, nem csak annyi, hogy ki öltöztette őt rózsaszín hálóingbe.

Fájdalmasan lüktető fejét hihetetlenül nehéznek érezte a puha párnán.

– Lényegében... – préselte ki magából –, a villám törte be az ablakot, nem én.

– Valahogy azt hiszem – szólt közbe Cara az ajtó mellett álló karosszékből, amelyet hátradőlve hintáztatott –, Zedd nem túl sokat ad az efféle finom megkülönböztetésre.

– Gondolom, nem – sóhajtott Nicci. – Az a szoba a Torony megerősített részében van.

Richard értetlenül ráncolta a homlokát.

–Hol?

Nicci hunyorogva próbálta meg élesebben látni Richard arcát.

– A Toronynak az a része különleges. Megerősített védelem alatt áll a szándékos beavatkozások ellen éppúgy, mint véletlen események vagy elhibázott varázslatok ellen.

Cara kihívóan karba fonta a kezeit.

– Lennél szíves ezt lefordítani nekünk?

Cara a vörös bőrruháját viselte, és Nicci egy pillanatra eltűnődött rajta, vajon ez azt jelenti–e, hogy a Mord–Sith további veszélyektől is tart, vagy csak a Vérszörny váratlan látogatása miatt van agresszív hangulatban.

– Egy szigetelő erőtérről van szó – magyarázta Nicci. – Nagyon keveset tudunk a Futótűz varázslat ősi, elképesztően bonyolult szerkezetéről. Az ennyire összegubancolódott, labilis komponenseket még tanulmányozni is kockázatos. Ezért választottuk épp ezt a különleges helyet az igazoló háló alkalmazására. Az a hely a Torony magja, a legősibb részeinek egyike.

Egy fontos védett terület, amit a rendellenes mágia tanulmányozása során használtak. Számos szerkesztett és szabad formájú mágia tartalmazhat magában olyan érintő irányú kiáramlásokat, amelyek képesek lehetnek áttörni a hatóköri korlátaikat, ezért legjobb az ilyen veszélyes varázslatokat védőmező alatt vizsgálni.

– Ó, nagyon köszönöm a tolmácsolást! – mondta Cara metsző gúnnyal. – Máris minden olyan világos lett! Ez valami mező–dolog.

Nicci bólogatott, ahogy a fejfájásától képes volt rá.

– Igen, egy szigetelő mező. – Mikor látta Cara egyre sötétebbé váló tekintetét, gyorsan hozzátette: – Egy ilyen mezőben varázsolni olyasmi, mintha egy darazsat bezárnál egy üvegbe.

– Ó! – sóhajtott fel Cara megkönnyebbülten, végre megértve a magyarázat egyszerűsített változatát. – Azt hiszem, ez megmagyarázza, miért olyan morcos Zedd az ablakok miatt.

– Talán ő vissza tudná állítani az ablakokat az eredeti állapotukba – vetette fel Richard. – Meglepő, de a szoba nagyon kevés kárt szenvedett. Zedd is inkább csak az ablakok miatt ideges.

Nicci erőtlenül felemelte a kezét.

– Nem kétlem. Az ottani üveg nagyon különleges. Olyan beépített sajátságokkal rendelkezik, amelyeket kifejezetten arra terveztek, hogy az ott végzett varázslatok mágikus energiáit belül tartsa... és hogy kivédje a kívülről jövő mágikus támadásokat. A feladata nagyon hasonló a pajzsokéhoz, csak ez épp nem az embereket, hanem az energiákat korlátozza.

Richard pár másodpercig töprengett ezen.

– Nos – mondta végül – a Vérszörny támadását nem tudta megakadályozni.

Nicci az ágyával szemközti falnál álló könyvespolcra meredt.

– Azt semmi sem tudta volna megakadályozni – mondta. – Ezúttal a Vérszörny nem a falakon vagy az ablakokon át jött, hanem a Fátyolon át, a Holtak Világából egyenesen abba a terembe. Nem kellett átjutnia semmiféle pajzson vagy védőüvegen vagy erőtéren.

Cara visszahuppant székével a hintázásból.

– És kis híján letépte a karodat – fenyegette meg ujjával Richardot. – Használtad a Tehetségedet. Oda–vonzottad vele magadhoz. Ha Zedd nem lett volna kéznél, hogy meggyógyítson, alighanem el is véreztél volna.

– Jaj, Cara, valahányszor elmondod ezt a dolgot, minden alkalommal jobban vérzek. Mire legközelebb hallom, alighanem kettőbe leszek szakítva és varázscérnával összevarrva.

Cara dacosan összefonta a karját, és ismét hátradöntötte a székét.

– Igenis kettőbe téphetett volna.

– Nem sérültem meg olyan súlyosan, ahogy állítod. És most már teljesen jól vagyok. – Richard közelebb hajolt, és megszorította Nicci kezét. – Végül te állítottad meg.

Nicci felpillantott Richard szemébe.

– Egyelőre – mondta. – Csak egyelőre.

– Egyelőre az elég is egyelőre – mosolyodott el Richard csendes elégedettséggel. – Jól csináltad, Nicci.

Szürke szemeiben ott csillant az őszinte meggyőződés.

Valahogyan, a világ egy kicsit mindig jobb hellyé lett, amikor Richard valakivel meg volt elégedve, amiért az illető valami komoly tettet hajtott végre. Richard mindig értékelte, amit mások elértek, mindig örömét lelte mások sikereiben. Nicci pedig kivétel nélkül mindig boldog volt, valahányszor Richard örömét lelte az ő valamelyik cselekedetében.

Nicci pillantása Richard arcáról az apró szoborra siklott, ami ott állt az asztalon, a férfi háta mögött. A lámpa fénye megvilágította az alak lebegő haját és ruháját, amit Richard hajdan olyan gonddal és törődéssel faragott a figurára, amely Richard szemében Kahlan szellemét jelképezte. A diófából faragott csillogó szobor némán dacolt valami láthatatlan erővel, amely meg akarta törni független szellemét.

– A te szobádban vagyok – mondta Nicci félhangon, mintegy csak önmagának.

Richard kíváncsian rántotta fel a szemöldökét.

– Honnan tudod?

Nicci elfordította tekintetét a szoborról és a baloldali falon lévő apró, boltíves tetejű ablakra nézett. A kinti fekete, csillagokkal pettyezett égbolt alján egy sápadt, alig látható csík jelezte a hajnal közeli érkezését.

– Csak véletlenül találtam ki – füllentette.

– Ez esett a legközelebb – magyarázta Richard. – Zedd és Nathan mielőbb ágyba akartak dugni, kényelembe helyezni téged, hogy könnyebben meg tudják figyelni, hogyan tudnának segíteni rajtad.

Nicci a gyenge, hűvös bizsergésből, ami az ereiben zsibongott, tudta, hogy a két öreg mágus többet is tett, mint pusztán megfigyelték.

– Rikka és én levetkőztettünk téged, és rád adtuk ezt a hálóinget, amit Zedd kerített valahonnan – magyarázta Cara válaszul a kimondatlan kérdésre, amelyet nyilvánvalóan meglátott Nicci szemében.

– Köszönöm – emelte meg a kezét bágyadt gesztussal Nicci. – Milyen hosszan voltam eszméletlen? Mi történt?

– Szóval – magyarázta Richard – mikor visszabújtál abba a varázslat–mintába tegnapelőtt éjjel, és előszólítottad a villámot, ami megfékezte a Vérszörnyet, az igazoló háló kis híján végleg elnyelt téged. Miután kihoztalak belőle, Zedd úgy döntött, mindenekelőtt pihenésre van szükséged, ezért művelt veled valami kis bűbájt, hogy aludni tudj. A fájdalomtól, amit átéltél, önkívületi állapotban voltál.

Zedd azt mondta, segített neked mély álomba merülni, hogy ne szenvedj a fájdalomtól. Azt mondta, át fogod aludni az éjszakát meg a rá következő napot, és ma hajnal tájban fogsz felébredni. Azt hiszem, elég pontosan megjósolta.

Cara felállt, Richard háta mögé lépett, onnan nézett le Niccire.

– Senki sem hitte volna, hogy a Rahl Nagyúr képes lesz másodszor is kihozni téged onnan. Azt hitték, a lelked túl messzire sodródott már az Alvilágba ahhoz, hogy vissza lehessen hozni onnan, de neki sikerült. Kihozott téged.

Nicci tekintete Cara ravasz mosolyáról Richard szürke szemeire siklott. Richard pillantása semmit nem árult el az elvégzett feladat nehézségéről. Nicci elképzelni sem tudta, hogyan volt képes Richard megtenni a lehetetlent.

– Jól csináltad, Richard – mondta, és ezzel mosolyt csalt a férfi arcára.

Richard és Cara az ajtó felé fordultak a halk kopogásra. Zedd halkan kinyitotta az ajtót, és bekukkantott. Amikor látta, hogy Nicci felébredt, felhagyott az óvatossággal, és besietett.

– Á – jegyezte meg –, úgy látom, visszatértél a halálból.

Nicci rámosolygott.

– Pokoli kirándulás volt. Senkinek nem javaslom, hogy ellátogasson oda. Elnézést az ablakokért, de vagy azok, vagy...

– Inkább az ablakok, mint ami Richarddal történhetett volna.

Nicci örült, hogy ezt hallja Zeddtől.

– Én is úgy gondoltam.

– Egyszer majd el kell magyaráznod, pontosan mit is műveltél, és hogyan. Eddig nem tudtam, hogy bármilyen megidézett erő képes lenne betörni azokat az ablakokat.

– Nem is. Egyszerűen... behívtam a természet erőit, hogy jöjjenek be az ablakon át.

Zedd kifürkészhetetlen arckifejezéssel pillantott Niccire.

– Ami az ablakokat illeti – szólalt meg végül kimért hangon –, talán felhasználhatjuk azt a képességedet a helyreállításukra, hogy te a Tehetség mindkét oldalát használni tudod.

– Örülök, ha segíthetek.

Cara előbbre lépett.

– Ha majd Tom és Friedrich visszatérnek a környéket felderítő őrjáratukból, biztosan tudnak segíteni az ablakkeretek javításában. Friedrich különösen ügyes a famunkákban.

Zedd bólintott, és kissé elmosolyodott a javaslatra.

Aztán az unokájához fordult.

– Merre bujkáltál? Egész nap kerestelek, meg ma hajnalban is, de sehol sem találtalak.

Nicci rájött, hogy aligha az ablakok jelentik a fő gondot Zedd számára.

Richard pillantása elidőzött a kis szobron.

– Sokat olvastam a múlt éjjel. Aztán amikor megvirradt, sétálni mentem, hogy elgondolkozzam rajta, mit tegyek ezután.

Zedd felsóhajtott a válasz hallatán.

– Mint ahogy akkor mondtam, amikor az első hálót kioltottad Nicci körül, meg kellene beszélnünk egy pár dolgot, amit akkor hallottam tőled.

Egyértelmű volt, hogy itt nem holmi kíváncsi érdeklődésről van szó, a kérés kifejezett parancsként hangzott.

Richard felállt, hogy segítsen a felülni próbáló Niccit megtámogatni a háta mögé tömött párnákkal.

A fájdalom ekkorra már csak múló emlékké vált Nicci számára. Zedd nyilván többet is tett, mint egyszerűen elaltatta. A tudata is kezdett feltisztulni, és rájött, hogy farkaséhes.

– Akkor beszéljünk – ült vissza a székére Richard.

– Meg kell magyaráznod nekem, egészen pontosan, hogy mi módon tudtál kioltani egy igazoló hálót, különösen egy olyan összetettet, mint amilyen a Futótűz mátrix volt.

Richard e pillanatban kifejezetten fáradtnak látszott.

– Már korábban is megmondtam. Értek a szimbólumok nyelvén.

Zedd összefogta a kezeit a háta mögött, és fel–alá kezdett járkálni. Arcáról világosan lerítt az aggodalom.

– Na igen, ha már itt tartunk, említetted, hogy sokat tudsz a „halált jelképező formarendszerek"–ről. Tudnom kell, mit értettél ez alatt.

Richard mély lélegzetet vett, lassan kieresztette, és hátradőlt a székében. Zedd mellett nőtt fel, ezért pontosan tudta, hogy ha Zedd tudni akar valamit, akkor a legkönnyebben úgy szabadulhat, ha egyszerűen megválaszolja a kérdéseit.

Csuklóit tenyérrel felfelé a térdére fektette. Bőrrel bélelt ezüst karkötőin felvillantak a rájuk vésett furcsa szimbólumok. Csuklója belsején mindkét karkötőn egy–egy apró Kegyelem látszott. Már magában ez is elég riasztó volt Nicci számára, mert emlékezett rá, hogyan hívta magához Richard ezek segítségével a Sliphet, hogy utazzanak benne. Hogy a többi szimbólumok mit jelenthetnek, arról fogalma sem volt.

– Ezek a vésetek a karkötőn körbe – szimbólumok, mintázatok, emblémák – mind bizonyos dolgokat jelképező rajzolatok. Ahogy már mondtam, ezek együtt egyféle zsargont, sajátos nyelvet alkotnak.

Zedd ujjával a karkötők mintázatára mutatott.

– És te meg tudod fejteni őket? Ahogy a háló mintázatával tetted?

– Igen. Legtöbbje a Karddal való küzdelemről szól... így kezdtem először felismerni őket, aztán lassan megérteni is megtanultam.

Richard ujjai önkéntelenül is megerősítést kerestek az oldalán függő fegyver érintésétől, az azonban már nem volt ott. Észbe kapott, és folytatta a magyarázatát.

– Sok ezek közül ugyanolyan, mint amit az Első Varázsló lakosztálya előtt láthattok. Tudjátok, azokon a réztáblákon a vöröstarka márványoszlopok feletti koronapárkányzaton, a frízre erősített fémkorongokon, és a mennyezet párkányának vésetein is.

Oldalra pillantott a nagyapjára.

– Ezek is nagyrészt egyértelműen a kardvívás művészetével kapcsolatosak.

Nicci hallgatta, és meglepetten pislogott. Richard sohasem beszélt neki a karkötő szimbólumairól. Első Varázslóként Zedd volt az Igazság Kardjának őre, és az ő kötelessége volt szükség esetén kinevezni az új Keresőt, de a reakciójából ítélve Nicci úgy vélte, ezekről a dolgokról még Zedd sem hallott eddig. Úgy gondolta, ez nem is meglepő, hiszen a Kardot végtére is évezredekkel ezelőtt alkották meg elképesztő hatalmú varázslók.

– Az ott – bökött Zedd csontos ujjával az egyik szimbólum felé Richard karkötőjén –, ugyanaz, mint ami az Első Varázsló lakosztályának ajtaján van.

Richard megfordította a másik csuklóját, és egy csillagsugár–mintára mutatott.

– Mint ahogy ez is.

Zedd közelebb húzta magához Richard karját, és a lámpafényben alaposan megvizsgálta a karkötőt.

– Igen... mindkettő ott van az ajtón. – Hunyorogva Richardra fintorított. – És te tényleg komolyan hiszel benne, hogy jelentenek is valamit, és hogy te meg is fejtetted őket?

– Persze.

Zedd összevonta busa szemöldökét. Szemmel láthatóan még mindig kételkedett.

– És szerinted mit jelentenek?

Richard megérintett egy szimbólumot a karkötőjén, majd egy hasonlót a csizmája szegecsein. Aztán megmutatta ugyanazt a jelet fekete zubbonya aranyszegélyén.

Amíg rá nem mutatott, Nicci észre sem vette, hogy ott van, az arany szegély többi mintája között, ami látszatra semmi egyéb nem volt, mint egy bonyolult kidolgozású cifra díszítősáv. A minta olyan volt, mint két durván megrajzolt háromszög, amit körülölelt és keresztül is szelt egy hullámos kettős vonal.

– Ez egy ritmus szimbóluma, amit akkor kell felvenni, ha túlerővel szemben harcolunk. A tánc ütemét mutatja meg, a vas formája nélküli mozgásét.

Zedd felrántotta az egyik szemöldökét.

– A vas formája nélküli mozgás?

– Igen, tudod, olyan mozgásét, ami nem merev, nem előre meghatározott és hajlíthatatlan, ugyanakkor mégis előre megtervezett, határozott szándéka és pontosan meghatározott célja van. Ez a szimbólum a táncnak egy belső elemét írja le.

– A táncét?

Richard bólintott.

– Igen, a táncét. A halállal...

Zedd állkapcsa egy pillanatig némán mozgott, mielőtt a hangját visszanyerte volna.

– A táncét. A halállal. – Hebegett még egy darabig, feltörő kérdéseinek áradatával küszködve, végül elhallgatott, aztán valami egyszerűbb kezdet mellett döntött.

– Na, és mi köze ennek az Első Varázsló lakosztályánál lévő szimbólumokhoz?

Richard hüvelykujjával megdörzsölte a bal karkötőjén lévő jeleket.

– Ezeknek jelentéssel kell bírniuk egy Harci Mágus számára. Részben ez a gondolat vezetett odáig, hogy kezdtem megfejteni őket. Sok foglalkozásban van jelentősége a szimbólumoknak. A szabó ollót fest az ablakába, a fegyverkovács késformát rajzolhat az ajtaja fölé, a kocsma cégére lehet például egy korsó, a kovácsé üllő, a patkolókovács patkókat szegez az ajtaja fölé. Egyes jelek, például a koponya keresztbe tett lábszárcsontokkal alatta, valami halálos veszélyre figyelmeztetnek. A Harci Mágusok hasonlóképpen a saját foglalkozásuk jeleit tették ki az Első Varázsló lakosztálya elé.

Ami ennél is fontosabb, minden szakmának megvan a maga szaknyelve, a foglalkozásra jellemző szakkifejezésekkel. Ez a Harci Mágusokra is igaz. Az ő szakmájuk zsargonja a halállal is kapcsolatos. Ezek a szimbólumok itt, és az Első Varázsló lakosztálya előtt is, részben ezt a Halálosztó tevékenységre vonatkozó szakzsargont jelképezik.

Zedd megköszörülte a torkát, aztán egy másik jelképre mutatott Richard karkötőjén.

– Ez itt, például. Ez a lakosztályom ajtaján is ott van. Le tudod fordítani, hogy mit akar jelenteni?

Richard kissé megfordította a csuklóját, és a csillagsugár–mintára nézett.

– Ez figyelmeztetés arra vonatkozóan, hogy soha ne hagyd a tekinteted egy ponton megragadni. A csillagsugárzás arra int, hogy egyszerre láss mindent, soha ne nézz egy dologra úgy, hogy közben minden mást kizársz. Emlékeztető, hogy ne hagyd, hogy az ellenség egy dologra vonja a figyelmedet. Ha ezt teszed, azt fogod látni, amit ő akar, hogy láss. Ha ezt teszed, bizonyos értelemben hagyod magad elvakítani, az ellenséged olyan irányból támadhat rád, hogy ne lásd meg őt, és nagyon valószínű, hogy ez az életedbe is fog kerülni.

– A tekinteted sugározzon szét egyszerre minden irányba, akár a csillag fénye. Ne álljon meg soha, még csapás vagy döfés közben sem. Táncolni a halállal, azt jelenti, hogy megérted az ellenségedet, annyira, hogy már eggyé is válsz vele, tudod, hogyan gondolkodik, milyen határai vannak a tudásának. Úgy ismered a fegyvere mozgását, akár a sajátodét: pontos helyét, a mozdulata sebességét, a következő mozdulatát, mielőtt bekövetkezne, anélkül hogy előbb látnod kellene. Ha ennyire ki tudod tágítani a látásodat, minden érzékedet, akkor ösztönösen is meg fogod érteni az ellenséged gondolatait, és előre meg tudod majd érezni a mozdulatait is.

Zedd megvakarta a halántékát.

– Azt akarod mondani, hogy ezek a szimbólumok a Harci Mágus utasításai a Kard használatához?

Richard a fejét rázta.

– A „Kard” ebben az esetben a küzdelem minden formáját jelenti, nem csak a csatát, vagy a fegyveres harcot. Ugyanannyira vonatkozik a stratégiára vagy a vezetés tudományára, sok más egyébbel együtt.

– A „tánc a halállal” az élet értékeihez való elkötelezettséget jelenti, elkötelezettséget a szíveddel, az elméddel, a lelkeddel, hogy valóban kész legyél bármit megtenni, amit kell, az élet védelmében. A tánc a halállal azt jelenti, hogy te vagy a halál megtestesülése, aki eljött learatni az élőket az élet védelmében.

Zedd villámsújtottan állt a döbbenettől.

Richardot kissé meglepte Zedd reakciója.

– Ez teljesen összhangban áll mindazzal, amit te tanítottál nekem, Zedd.

A lámpa fénye mély árnyékokat rajzolt Zedd szögletes arcára.

– Gondolom, bizonyos szempontból úgy van, Richard, de ez egyúttal sokkal több is.

Richard bólintott, közben hüvelykujjával dörzsölte a lágy fénnyel csillogó karkötőjét. Mintha a szavakat keresgélte volna.

– Zedd, tudom, azt szeretted volna, ha te taníthatsz meg engem a lakosztályoddal kapcsolatos dolgokra, ahogy arra is te szerettél volna megtanítani, amit a Kegyelemről tudni kell. Ez az Első Varázsló feladata.

Talán meg kellett volna várnom, amíg sor kerülhet rá.

– Szilárd meggyőződéssel emelte magasba az egyik öklét. – De emberi életek forogtak kockán, és annyi mindent meg kellett tennem. Muszáj volt nélküled tanulnom.

– Az ördögbe is, Richard, hogyan taníthattam volna én neked ilyesmiket? – kérdezte az Első Varázsló fásultan. – Ezeknek a szimbólumoknak a jelentését évezredek óta elfelejtették. Nincs varázsló már... már... szóval, már senki nem lett volna képes megfejteni őket, akit valaha is ismertem. Azt sem tudom elképzelni, neked hogyan sikerülhetett.

Richard zavartan vonta meg a vállát.

– Ahogy egyszer elkezdtem megérteni őket, onnantól már jött az egész magától.

Zedd nyugtalanul nézte az unokáját.

– Richard, én itt nőttem fel, ezen a helyen. Életem jó részét is itt töltöttem. Első Varázsló voltam már akkor, amikor még voltak más varázslók is itt, akiket irányítanom kellett. – Megrázta a fejét. – Ezek a jelek egész idő alatt ott voltak az Első Varázsló lakosztályának ajtaján, és nekem fogalmam sem volt róla, mit jelentenek. Neked egyszerűnek és magától értetődőnek tűnhet a jelentésük, de nem az. Amennyire én meg tudom ítélni, az is lehet, hogy te csak képzeled, hogy megérted ezeket a jeleket... csak beléjük látod azt, amit szeretnél, hogy jelentsenek.

– Nem csak úgy képzelem. Számtalanszor megmentették már az életemet. Rengeteget tanultam a Karddal való harcról azáltal, hogy megtanultam ezeknek a szimbólumoknak a nyelvét.

Zedd nem kezdett vitába, ehelyett a Richard nyakában függő amulett felé intett. Az amulett közepén, bonyolult arany és ezüst vonalak hálójától körbevéve egy jókora könnycsepp alakú rubin ült, akkora, mint Nicci hüvelykujja körme.

– Ezt a lakosztályomban találtad. Van valami fogalmad róla, mit jelenthet?

– Ez része volt a Harci Mágus öltözéknek, de ahogy mondod, a többi darabtól eltérően ez az Első Varázsló lakosztályának oltalmában maradt.

– És a jelentése?

Richard ujjai tisztelettel simították végig a medaliont.

– A rubin vércseppet jelképez. A talizmánba vésett vonalak pedig az Első Parancsolat szimbolikus megjelenítésére valók.

Zedd a homlokára szorította az ujjait, mintha egy újabb különösen nehéz rejtvény megfejtésével kellene megbirkóznia.

– Első Parancsolat?

Richard tekintetét mintha megbabonázta volna az amulett.

– Egyetlen dolgot jelent, és egyszerre mindent: vágj.

Ha egyszer elszántad magad a harcra, vágj. Minden más mellékes. Vágj. Ez a kötelességed, a célod, a vágyad. Nincs ennél fontosabb parancs, nincs erősebb elkötelezettség: vágj!

Richard halkan beszélt, valami komoly, halálosan hideg tudással, amitől Nicciben velejéig meghűlt a vér.

Richard felemelte a talizmánt a melléről, tekintetét a díszes vésetekre szegezve.

– A vésetek a táncot írják le, így saját jelentéssel bírnak. – Richard beszéd közben ujjával követte az örvénylő vonalakat, mintha egy sort követne valami ősi nyelven írt szövegben. – Hideg fejjel vágj, érzelemmentesen, ne zavarodottságból. Vágd le az ellenséged olyan gyorsan és egyszerűen, ahogy csak tudod. Vágj határozottan. Vágj elszántan, meggyőződéssel. Vágd el az ellenfél erejét. Vágj be a védelmén nyíló résbe.

Vágd le őt. Vágd le végleg. Ne hagyd lélegzethez jutni. Rohand le. Zúzd szét. Vágd, irgalom nélkül, vágj belé egyenesen a lelkéig.

Richard felnézett a nagyapjára.

– Ez itt az élet ellensúlya: a halál. A tánc a halállal, pontosabban a tánc struktúrája. A formákra egyszerűsített lényege. A formákra, amelyek fogalmakat jelölnek. Ez a törvény, amely szerint él és hal a Harci Mágus.

Zedd mogyorószín szemének tekintete kifürkészhetetlen maradt.

– Tehát ezek a jelek, ezek a jelképek végső soron egyféle vívómesternek könyvelik el a Harci Mágust?

– Az a mindenek feletti alapelv, amiről már beszéltem, erre is ugyanúgy érvényes, mint az összes többi szimbólumra. Az Első Parancsolat nem csak azt foglalja magába, hogyan használja a fegyverét a Harci Mágus, hanem, ami ennél sokkal fontosabb, hogyan kell az elméjét használnia. A valóság természetének alapvető megértése kell, hogy irányítsa minden tettét Ha hűséges marad az Első Parancsolathoz, minden fegyver csak az elméje meghosszabbítása lesz, a szándékainak puszta eszköze. Bizonyos értelemben te ugyanezt mondtad el nekem, amikor arról beszéltél, hogyan kell gondolkodnia egy Keresőnek. Nem a fegyver számít valójában, hanem az ember, aki a fegyvert forgatja.

Az ember, aki ezt a talizmánt utoljára viselte, Első Varázsló volt valaha. Baraccusnak hívták. Történetesen ő is Harci Mágusnak született, akárcsak én. Ő is járt a Szelek Templomában, de amikor visszatért onnan, bement az Első Varázsló lakosztályába, ott letette ezt az amulettet, kijött, és öngyilkos lett, úgy, hogy leugrott a Torony oldalából a szakadékba.

Richard távolba vesző tekintete emlékei és régi látomásai közé meredt.

– Egy ideig megértettem, amit tett, és szerettem volna követni benne – Nicci megkönnyebbülten látta, hogy a férfi szürke szemében az űzött pillantást a megszokott könnyed mosoly váltja fel –, de aztán megjött a józan eszem.

A szobát súlyos csend ülte meg, mintha maga a halál vágott volna keresztül rajta, megpihent volna egy pillanatig, aztán tovasuhant volna.

Végül Zedd is elmosolyodott, megmarkolta unokája vállát, és szeretettel megrázta.

– Örülök, mert látom, helyesen döntöttem, amikor téged jelöltelek ki Keresőnek, fiam.

Nicci arra gondolt, bárcsak Richard még viselné a Kardot, ami a Keresőhöz tartozik, de Richard feláldozta a fegyvert egy információért, hogy megpróbáljon Kahlan nyomára bukkanni.

– Szóval – tért vissza Zedd a korábbi témára –, mivel ismered ezeket a szimbólumokat, úgy gondoltad, a Futótűz varázslat szimbólumait is képes vagy megérteni.

– Le tudtam állítani, vagy nem?

Zedd megint összefogta a kezeit a háta mögött.

– Ezt elismerem. De ez még nem jelenti szükségképpen azt, hogy a varázslat hálójában lévő mintázatokat képes lennél szimbólumokként elolvasni, még kevésbé felismerni bennük, hogy a Harmóniák eltorzították a varázslatot.

– Nem maguk a Harmóniák – magyarázta Richard türelmesen – hanem a Harmóniáknak az Élők világában való megjelenése által okozott szennyeződés. Az fertőzte meg a Futótűz varázslatot. Erről van szó.

Zedd elfordult, arckifejezését elrejtették az árnyak.

– Na, de Richard! Még ha tényleg megértesz is egy pár dolgot a Harci Mágusokra vonatkozó szimbólumokból, honnan lehetsz benne biztos, hogy pontosan érted ezt a... – az öreg varázsló bizonytalan mozdulattal jelezte a terem hozzávetőleges irányát, ahol az igazoló hálót elindították – ezt a másik dolgot a Futótűz varázslattal meg a Harmóniákkal?

– Tudom – jelentette ki Richard halk, de magabiztos hangon. – Láttam benne a fertőzés természetének jelét A Harmóniák okozták.

A hangja fáradtnak hangzott. Nicci elgondolkodott, mióta lehet egyfolytában ébren Richard. A férfi hangjának száraz csengése és a mozgásában látott, alig észrevehető bizonytalanság alapján Richard valószínűleg napok óta le sem hunyta a szemét.

De bármilyen fáradt is volt, hangjából magabiztos meggyőződés sugárzott. Nicci tudta, hogy Richardot a Kahlan iránti aggodalma hajtja.

Nicci, akit Richard kétszer is kihozott a varázslat hálójából, nem tudta olyan könnyedén elvetni a férfi elméletét. Mi több, az idők folyamán megtapasztalta, hogy Richard olyan érzékkel rendelkezik a mágiához, ami alapvetően eltér a hagyományos tudástól. Eleinte azt gondolta, Richard azért fogta fel a mágia működését részben művészi szemléleten keresztül, mert senki nem tanította, mert nem voltak vele kapcsolatos személyes tapasztalatai. Idővel azonban rá kellett jönnie, hogy Richard különleges látásmódja a rendkívüli intelligenciájával párosulva, a mágia olyan lényegi sajátságait volt képes megragadni, amelyek alapvetően különböznek a hagyományos tanításoktól.

Nicci végül kezdte azt hinni, hogy Richard valóban képes olyan módon felfogni és megérteni a mágiát, ahogy az ősi idők óta senki.

Zedd visszafordult. Arca egyik oldalát a lámpa meleg fénye világította meg, a másikat a hajnal gyenge, hideg derengése.

– Richard, mondjuk, igazad van a karkötődön, meg az Első Varázsló lakosztályának ajtaján látható szimbólumok jelentésével kapcsolatban. De az, hogy ezeket megérted, nem jelenti azt, hogy egy igazoló háló vonalainak a jelentését is szükségszerűen megértsd. Azok egy teljesen más, különleges szerkezeti összefüggésben állnak egymással. Én nem kételkedem a te képességeidben, fiam. Tényleg nem, de varázslat–struktúrákkal dolgozni rendkívül bonyolult feladat. Nem lehet elhamarkodott következtetéseket levonni...

– Láttál sárkányt az elmúlt pár évben?

A teremben mindenki döbbenten kapta fel a fejét Richard hirtelen témaváltására. Ráadásul nem is valami köznapi témát vetett fel, hanem enyhén szólva is különöset.

– Sárkányt? – kockáztatta meg végül olyan óvatosan a visszakérdezést Zedd, mint aki először merészkedik ki a frissen fagyott tó jegére.

– Igen, sárkányt. Emlékszel rá, hogy láttál–e sárkányt, mióta elhagytuk a nyugatföldi otthonunkat, és átjöttünk a Középföldekre?

Zedd hátrasimított egy tincset makrancos ősz hajából.

Gyorsan Carára és Niccire nézett, aztán válaszolt.

– Hát nem, nem mondhatnám, hogy emlékeznék egyetlen sárkányra is, de mi köze van ennek...

– Hol vannak? Miért nem láttál egyet sem? Miért tűntek el?

Zedden látszott, hogy végleg nem ért semmit. Széttárta a kezét.

– Richard, a sárkányok nagyon ritkák.

Richard hátradőlt a székében, és keresztbe vetette a lábát.

– A vörös sárkányok igen. De Kahlan azt mondta nekem, a többi fajták viszonylag gyakoriak, a kisebb fajtákat pedig vadászatra és hasonlókra házi kedvencnek is tartják.

Zedd arca gyanakvóvá vált.

– Hová akarsz kilyukadni?

Richard széles karmozdulattal mutatott körbe.

– Hol vannak a sárkányok? Miért nem látni egyet sem? Erre akarok kilyukadni.

Zedd összefonta a karjait maga előtt.

– Feladom. Miről beszélsz?

– Hát először is, arról beszélek, hogy nem emlékszel.

A Futótűz varázslat több mindenre is kiterjed, nem csak a Kahlannal kapcsolatos emlékekre.

– Mire nem emlékszem? – csattant fel Zedd dühösen.

– Mit akarsz mondani ezzel?

Richard nem felelt a nagyapjának, hátrafordult.

– Te láttál sárkányt? – kérdezte Carától.

– Nem emlékszem egyre sem. – A Mord–Sith merően Richardra nézett. – Azt akarod mondani, hogy kellene?

– Darken Rahlnak volt egy sárkánya. Mivel akkoriban ő volt a Rahl Nagyúr, te alighanem sokat tartózkodtál a közelében, vagyis látnod kellett volna a sárkányát is.

Zedd és Cara zavartan összenéztek.

Richard ragadozó–pillantást vetett Niccire.

– És te?

Nicci megköszörülte a torkát.

– Én mindig úgy gondoltam, hogy a sárkányok mitikus lények. Az Óvilágban nem él egy sem. Ha éltek is ott valaha, már réges-régen eltűntek. A Nagy Háború óta egyetlen feljegyzés sem tesz említést róluk.

– És amióta az Újvilágba jöttél?

Nicci habozott, nem jutott eszébe semmi. Abból azonban, ahogy Richard csendesen és türelmesen várakozott a válaszra, tudta, hogy a férfi nem fogja annyiban hagyni a dolgot. Tudta, hogy bármilyen titokzatos összefüggés kimutatásán munkálkodik is a férfi, az biztosan nem lesz valami jelentéktelen dolog.

Richard szótlanul vizslató tekintete alatt Nicci nem csak azt érezte, hogy válaszolnia kell, hanem valami egyre erősödő sötét előérzet is feltolult benne. Lelökte magáról a takarót, és oldalt lerakta a lábait a földre.

Nem akart itt heverni tovább, különösen nem akkor, amikor azokról az időkről esik szó. Az ágy oldalában megkapaszkodva szembe nézett Richarddal.

– Amikor téged vittelek magammal az Óvilágba, nem sokkal azelőtt, hogy elhagytuk volna az Újvilágot, hatalmas csontokra bukkantunk. Én nem szálltam le a lovamról, hogy megnézzem őket, de emlékszem, néztem, ahogy te átsétáltál azok között a bordacsontok között – te mondtad róluk, hogy bordacsontok – amelyek kétszer olyan magasak voltak, mint te. Sohasem láttam még hozzájuk hasonlót. Azt mondtad, szerinted egy sárkány maradványai. Én ősrégieknek gondoltam őket, te azt mondtad, nem azok, hogy még húsmaradványok is vannak rajtuk. Megmutattad a csontok körül rajzó legyeket is bizonyítékul, hogy egy rothadó friss dögről van szó, nem ősi maradványokról.

Richard rábólintott az emlékre.

Zedd krákogott.

– És te láttál már sárkányt, Richard? Úgy értem, élőt.

– Scarlet.

– Tessék?

– Úgy hívták. Scarlet.

Zedd hitetlenkedve pislogott.

– Láttál sárkányt... és neve is volt neki?

Richard felállt, és az ablakhoz ment. Két kezével a kőpárkányra támaszkodva kinézett.

– Igen – szólalt meg végre. – Scarletnek hívták.

Segített nekem. Nemes lelkű sárkány volt.

Visszafordult az ablaktól.

– De nem ez a lényeg. A lényeg az, hogy te is ismerted őt.

Zedd felvonta a szemöldökét.

– Ismertem azt a sárkányt?

– Nem olyan jól, mint Kahlan vagy én, de te is ismerted. A Futótűz varázslat nyilvánvalóan kitörölte a vele kapcsolatos emlékeidet is. A Futótüzet azért alkották meg, hogy Kahlan emlékét eltöröljék, de mindenki elfelejt más dolgokat is, olyasmiket, amelyek valamilyen módon kapcsolódnak Kahlannal.

Ennyi erővel te akár jobban ismerhetted az Első Varázsló lakosztályának bejáratánál lévő szimbólumokat, mint én. Ha így volt, akkor ez a tudás elveszett számodra. Vajon mennyi egyéb dolog veszett még el? Nem sokat tudok a mágiahasználat különféle módjairól, de amikor az elmúlt éjszaka a Vérszörnnyel küzdöttünk, úgy éreztem, hogy a múltban ti valamennyien sokkal eredetibb varázslatokat is képesek voltatok használni, mint azok az egyszerű fogások, amelyeket akkor vetettetek be a veszély ellen. Kivéve, amit Nicci tett meg a végén.

A Futótűz kidolgozói az ilyen hatástól féltek a leginkább. Ezért nem merték soha beindítani. Ezért nem merték még csak tesztelni sem. Attól féltek, hogy ha egyszer a folyamat beindul, terjedni fog, és a varázslat elsődleges célpontjától – jelen esetben Kahlantól – távol eső kapcsolatokat is megsemmisíthet. A Kahlannal kapcsolatos emlékeiteket elveszítettétek. De elveszítettétek a Scarlettel kapcsolatos emlékeiteket is. Úgy tűnik az összes emlékeitek elvesztek, amelyek egyáltalán a sárkányokra vonatkoztak.

Nicci felállt.

– Richard, senki sem vitatja, hogy a Futótűz varázslat szörnyen veszélyes. Ezt mi is tudjuk mindnyájan. Tudjuk, hogy a Futótűz károsította az emlékeinket.

El tudod képzelni, milyen zavaró érzés tudatában lenni, hogy mi valamennyien megtettünk dolgokat, ismertünk dolgokat, embereket, akikre és amikre most képtelenek vagyunk visszaemlékezni? Nem érted meg, milyen kísérteties dolog, folyamatosan azon őrlődni, hogy vajon milyen emlékeink veszhettek még el?

Hogy tulajdonképpen maga az elménk kopik el? Mit akarsz egyáltalán elérni ezzel?

– Pontosan ezt. Hogy mi minden más veszhetett még el. Úgy vélem, a rombolás mindenki emlékeit károsítja: hogy tényleg az elménk kopik el, úgy, ahogy megfogalmaztad. Nem hiszem, hogy a Futótűz egyszerűen csak a Kahlannal kapcsolatos emlékeket törli ki. Úgy gondolom, ez a varázslat, miután aktiválták, állandó, dinamikus folyamattá önállósodott. Azt hiszem, az emlékek elvesztése folyamatosan kiterjed mindenki elméjében.

Zedd, Cara és Nicci nem voltak képesek állni Richard rezzenéstelen tekintetét. Nicci arra gondolt, hogyan várhatja el tőlük Richard, hogy segítsenek neki, ha egyikük sem képes teljes tudatossággal használni az elméjét, sőt, ha folyamatosan, napról napra el fogják veszíteni azt is, amit ma még tudnak.

Hogy bízhat Richard egyáltalán bármelyikükben is?

– Attól tartok, bármilyen rossz is, amit eddig hallottatok, ennél még sokkal többről és rosszabbról is szó van – mondta Richard, és hangja eltompult. – A sárkányoknak, mint a Középföld sok más teremtményének is, mágiára van szükségük a létezésükhöz.

Mi van akkor, ha a Harmóniák okozta szennyeződés eltörölte azt a mágiát, ami nélkül nem maradhattak életben? Mi van akkor, ha azért nem látott senki sárkányokat az utóbbi pár évben, mert már nem is léteznek többé, és a Futótűz az emléküket is kitörölte? Milyen más mágikus teremtmények tűnhettek még el emiatt?

– Richard hüvelykujjával a saját mellére bökött.

– Mi is mágikus lények vagyunk. Rendelkezünk a Tehetséggel. Mikor következik majd el, hogy a Harmóniák okozta torzulás bennünket is megtámad?

– De talán... – Zedd hangja tétován elhallgatott, mert nem talált ellenérvet Richard szavaira.

– A Futótűz varázslat fertőzött. Ti magatok is láthattátok, mit művelt Niccivel. Ő ott volt a varázslat belsejében, ő már ismeri a rettenetes igazságot. – Richard fel–alá kezdett járkálni beszéd közben. – Senki nem tudja megjósolni, hogyan befolyásolhatja a fertőzés a varázslat működését. Még az is lehet, hogy éppen a fertőzés okozza, hogy az emlékek elvesztése túlterjed azokon a korlátokon, amelyek eredetileg be lehettek építve a varázslatba. De ami még ennél is rosszabb, úgy tűnik, a fertőzés szimbiotikus módon együttműködik a Futótűz varázslattal.

Zedd felkapta a fejét.

– Most meg miről beszélsz?

– Mi a Harmóniák lélektelen célja? Miért hozták létre őket alapvetően? Egyetlen kizárólagos cél érdekében – válaszolta meg Richard saját kérdését. – A mágia elpusztítására.

Megtorpant, és sorra szembenézett a többiekkel, aztán folytatta.

– A Harmóniák által hátrahagyott fertőzés a mágiát pusztítja. Elsőnek valószínűleg azok a teremtmények szenvedik ezt el, amelyeknek a létezésükhöz mágiára van szükségük – mint például a sárkányok. Az események láncreakciója folytatódik, de ezt senki sem veszi észre, mert a Futótűz egyidejűleg mindenki emlékezetét kitörli. Szerintem ez azért történik így, mert a Futótűz fertőzött, és mindenkivel elfeledteti az összes elveszett dolgot. Hasonlóan ahhoz, ahogy a piócák érzéstelenítik az áldozatukat, hogy ne érezzék meg, amikor a vérüket kiszívják, a Futótűz varázslat mindenkivel elfeledteti az elveszett dolgokat, mert megfertőzték a Harmóniák. A világ drámai módon változik, és erről senkinek nincs még csak tudomása sem. Olyan ez, mintha mindenki elfelejtené, hogy ez a világ sok szempontból a mágián keresztül működik.

Hogy a mágia kipusztulóban van... és az emléke is, mindenki emlékezetében.

Richard megint a párkányra támaszkodott, és kinézett az ablakon.

– Új nap virrad ránk. Nap, amelyben a mágia sorvadása folytatódik, és senkinek nincs még csak tudomása sem róla, hogy eltűnőben van. Amikor végleg elenyészik, kétlem, hogy bárki is emlékezni fog rá egyáltalán, emlékezni fog, hogy milyen volt valaha a világ. Mintha mindaz, ami eddig volt, puszta legendává lényegülne át.

Zedd ujjaival az asztal lapját szorította. Tekintete a távolba meredt. A lámpafény kiemelte arcának feszes vonásait. Bőre hamuszürkére sápadt. Ebben a pillanatban Nicci úgy érezte, hogy az Első Varázsló már nagyon öreg.

– Jóságos szellemek! – suttogta Zedd anélkül, hogy felpillantott volna. – Mi van, ha tényleg igazad van?

Mindannyian felkapták a fejüket az ajtó felől felhangzó udvarias kopogásra. Cara kinyitotta az ajtót.

Nathan és Ann kukucskáltak befelé a folyosóról.

– Lefuttattuk a szokványos igazoló hálót – mondta Nathan, miközben Ann mögött belépett a szobába, és észrevételezte a többiek komor ábrázatát.

Zedd várakozóan pillantott fel.

– Na, és?

– Na, és semmi hibát nem találtunk – felelte neki Ann. – A varázslat minden szempontból teljesen rendben van.

– Az hogy lehet? – kérdezte Cara. – Mindannyian láttuk, hogy mekkora baj van a másikkal. Majdnem megölte Niccit... és meg is tette volna, ha a Rahl Nagyúr nem hozza ki onnan idejében.

– Pontosan ez a mi gondunk is – mondta Nathan.

Zedd elfordult.

– A belső vizsgálatról azt tartják, sokkal többet tár fel, mint a szokványos – magyarázta Carának. – Ez nem jó jel. Egyáltalán nem jó. A fertőzés nyilván olyan mélyre rejtette magát, amennyire csak lehet, hogy elfedje a jelenlétét. Ezért nem lehet észrevenni a szokványos igazoló hálóban.

– Vagy pedig – szólt közbe Ann, miközben kezeit a ruhaujjába rejtette, min valami muffba –, valójában nincs is semmi baj a varázslattal. Végtére is, egyikünk sem végzett még ez előtt belső vizsgálatot. Ilyesmit több ezer éve nem csináltak. Lehet, hogy elrontottunk valamit.

Zedd megrázta a fejét.

– Szeretném, ha úgy lenne, de most már nem hiszek benne.

Nathan gyanakodva ráncolta össze a szemöldökét, de Ann megelőzte.

– Még, ha a Nővérek, akik aktiválták a varázslatot, le is futtattak egy igazoló vizsgálatot előtte, de belső elemzést valószínűleg nem végeztek, ezért nem is gyaníthatták, hogy meg van fertőzve.

Richard ujjhegyeivel a szemöldökét masszírozta.

– De még ha tudták is, hogy a varázslat fertőzött, nem hiszem, hogy érdekelte őket. Nem törődtek vele, milyen károkat okozhat az ilyen fertőzés a világban.

A céljuk végtére is csupán annyi, hogy megszerezzék Orden Szelencéit, és felszabadítsák a bennük rejlő erőt.

Nathan egyik komor arcról a másikra pillantott.

– Mi folyik itt? Mi történt?

– Attól tartok, most jöttünk rá, hogy az emlékezetvesztés csak a veszteségeink kezdete. – Nicci meglehetősen furcsán érezte magát, amint ott állt a többiek előtt egy rózsaszínű hálóingben, és a világvége eljövetelét magyarázta. – Elveszítjük, amik vagyunk, akik vagyunk. Nem csak a világot, de önmagunkat is.

Úgy tűnt, Richardot nem érdekli tovább a szobában folyó beszélgetés. Szobormereven állt az ablaknál, kifelé figyelve.

– Valaki felfelé jön a Toronyhoz vezető úton.

– Lehet, hogy Tom és Friedrich – vélte Nathan.

Zedd az ablakhoz menet a fejét rázta.

– Nem érhettek vissza a felderítő útjukról ilyen hamar.

– Hát lehet, hogy...

– Nem Tom és Friedrich azok – jelentette ki Richard az ajtó felé indultában. – Két nő közeledik.

11. FEJEZET

– Mi van? – kiáltotta Rikka a felé siető Richard, Nicci és Cara felé. Nathan és Ann jócskán lemaradva követte a triót. Zedd valahol középen volt.

– Gyere! – szólt rá Richard, ahogy elrohant mellette.

– Valaki közeledik a Toronyhoz vezető úton – szólt vissza Cara a válla fölött a máris hozzájuk csatlakozó Rikkának.

Richard megkerült egy hosszú kőasztalt, ami a fal mellett, egy tavat ábrázoló hatalmas festmény alatt állt. A képen a mély árnyékba húzódó fenyőliget fái között kanyargó ösvények tűntek fel. A távolban, kékes párába burkolózó fenséges hegyekre arany sávokat húzott a napfény ecsetje. A látvány nosztalgikus vágyat ébresztett Richardban Szarvasföld erdői iránt, amelyeknek ösvényeit és csapásait olyan jól ismerte. A festmény mindenek előtt azonban arra a varázslatos nyárra emlékeztette, amelyet Kahlannal töltött a maga építette otthonukban, messze fenn a szarvasföldi hegyek között.

Az a nyár, amikor Kahlan lábadozott szörnyű sérüléseiből, miközben Richard megismertette hőn szeretett erdei világa természeti szépségeivel, mialatt Kahlan újra visszanyerte virágzó szépségét és egészségét, Richard életének egyik legboldogabb időszaka volt. Az egész nagyon hirtelen ért véget Nicci váratlan színrelépésével, aki magával hurcolta Richardot. Bár a férfi jól tudta, ha nem Nicci, akkor valami más hamarosan úgyis véget vetett volna az idillnek. Álomszép idő volt: egyszer véget kellett érnie. Amíg a Birodalmi Rend fejük fölé tornyosuló fenyegetését meg nem állítják, senki sem élhet az álmai szerint. Addig mindnyájuknak egy közös rémálmot kell megélnie.

Elkanyarodtak egy arany oromzatú és talapzatú zöld márványoszlop mellett, és hanyatt–homlok lesiettek egy gránit csigalépcsőn. Richard és Nicci haladt az élen, szorosan mögöttük a két Mord–Sith. A Torony méreteihez képest a lépcső kicsinek számított, de mégis eltörpült volna mellette minden, amit Richard valaha is láthatott odahaza, Nyugatföldön.

A lépcső alján Richard egy pillanatra megtorpant, amíg eldöntötte, melyik lenne a leggyorsabb útvonal: a Toronyban nem mindig az volt az, ami annak tűnt.

Ráadásul a Toronyban olyan könnyű volt eltévedni, akárcsak egy nyírfaerdőben.

Cara átfurakodott Richard és Nicci között. Nem elégedett meg vele, hogy Richard közelében mindkét oldalon ott legyen egy–egy vörös bőrruhás testőr, ő Richard elébe akart kerülni, hogy ő álljon a veszély és a Rahl Nagyúr között. Amennyire Richard tudta, a Mord–Sithek között nem léteztek rangok és rangkülönbségek, de Rikka, akár csak a többi Mord–Sith, hallgatólagosan elfogadta Cara soha ki nem mondott elsőségét.

Richard felismerte az egyik oldalfolyosó mahagóni falburkolatának jellegzetes, keskeny fekete–arany csíkos mintázatát. Richard szinte totyogó kisgyerek kora óta mindig felhasználta a környezete részleteit a tájékozódásra. Ahogy az erdőben a különleges jegyeik, egy csavarodott, ág, egy furcsa kinövés, egy forradás alapján felismert fák vezették, a Toronyban az építészeti jellegzetességek segítették tájékozódni.

A folyosó felé intett.

– Arra!

Cara előre rontott Richard előtt.

Futás közben csizmáik dobogása visszaverődött a folyosó kőfalairól. Nicci mezítláb futott. Richard meglepetve tapasztalta, hogy így is lépést tud velük tartani a durva, egyenetlen kőpadlón. Nicci nem az a fajta nő volt, akit Richard valaha is el tudott volna képzelni mezítláb. De Nicci még így, mezítláb, futás közben is valahogy... fenséges látványt nyújtott.

Röviddel ezelőtt Richard még azt sem hitte volna, hogy Nicci egyáltalán képes lesz még futni. Még most is elcsodálkozott rajta, miként sikerült a nőt élve kihoznia a varázslat hálójából a villám robbanása után.

Egy ideig biztos volt benne, hogy el fogják veszíteni Niccit. Persze, ha Zedd nem siet a segítségére, miután Richard kioltotta az igazoló hálót, valószínűleg úgy is történt volna.

Másik folyosóra fordultak be: itt vastag szőnyegek tompították le futásuk zaját. A folyosó végül két tükörfényes márványoszlop között az ovális előcsarnokba torkollott. A csarnokot oszlopok és boltívek alátámasztotta erkély futotta körbe. Az erkélyről nyíló számos ajtó mindegyike egy–egy folyosóra nyílott, amelyek küllőszerűen szétágazva a Torony különböző területeire és szintjeire vezettek.

Richard egy ugrással a csarnok padlójához vezető öt lépcső alján termett, és futva megkerülte a terem csempézett padlója közepén álló lóherelevél formájú szökőkutat. A kút vize vízesésként bukott alá egyre szélesebb kerületű, vénuszkagyló formájúra kiképzett medencék permén át a térdmagasságú, ülőpadként is szolgáló márványfallal körbevett alsó medencébe.

A jó harminc méternyi magasan feszülő üvegezett mennyezet átengedte a csarnokba a nap fényét és melegét.

Mikor átért a csarnokon, Richard megelőzte Carát, kitárta a széles, dupla tölgyfaajtót, és megtorpant a tucatnyi széles gránit fokból álló külső lépcső tetején.

Nicci Richard baloldalán állt meg, Rikka közvetlenül mellette, míg Cara Richard jobbján foglalt védelmi állást. Még valamennyien ziháltak a Torony folyosóin át megtett rövid, de gyors futástól.

Az udvar gyepe dúsan zöldellt a kora reggeli nap fényében. A pázsiton túl a Torony külső fala emelkedett magasba, otthonos kis kanyonná változtatva a belső udvart. Az eltelt évezredek sárgásbarna patinával vonták be a fal szorosan illeszkedő sötét köveit. A rájuk rakódott krémszín cseppkő olyan benyomást keltett, mintha maguk a kövek kezdenének lassan olvadozni.

A baloldalt sötétlő íves alagútból, amely a Torony egy része alatt húzódva vezetett a belső udvarba, két ló patájának csattogása hallatszott. A széles, alacsony alagút sötétjéből Richard nem tudta kivenni, kik lehetnek a jövevények, de nyilvánvaló volt, hogy ismerik az utat, és láthatóan nem félnek behatolni a Torony belső területeire, arra a részre, ahová a vendégeket nem engedték be, csak a varázslóknak és a körülöttük tevékenykedő személyzetnek volt fenntartva. Ámbár az az idő már a múlté lett. Richard visszagondolt saját megilletődöttségére, amikor először merészkedett ilyen messzire a Torony belsejébe. A hátán felmeredt a szőr a gondolatra, hogy kik lehetnek azok, akik elég bátrak hozzá, hogy egyenesen belovagoljanak ide.

Mikor a két lovas kiért a fényre, Richard felismerte, hogy az egyik Shota.

A boszorkány farkasszemet nézett Richarddal, és ajkán a neki oly természetesen álló rejtélyes, mindentudó mosolya játszott. Richard nem bízott meg ebben a mosolyban, mint oly sok másban sem Shotával kapcsolatban, nem hitt a mosoly őszinteségében, így most sem lehetett biztos benne, hogy jót jelent.

A másik, tíz–tizenöt évvel idősebb nőt, aki Shotától tisztelettudóan fél lóhossznyira lemaradva lovagolt, Richard nem ismerte. A nő kellemes arcát rövid, homokszín haj keretezte. Szeme olyan intenzív kék volt, mint a felhőtlen ég egy szikrázóan derült őszi napon. Arcán, Shotától eltérően, nem bujkált könnyed mosoly. Lovaglás közben jobbra–balra forgatta a fejét, és kék szeme olyan kutatóan pásztázott körbe, mint aki minden pillanatban a környező falak sötét köveiből előpattanó démonok támadását várja.

Vele ellentétben Shota nyugodtnak és magabiztosnak tűnt.

Cara Richard háta mögött Niccihez hajolt.

– Shota, a boszorkány – súgta oda neki halkan.

– Tudom – felelte Nicci, és szemét egy pillanatra sem vette le a feléjük lovagló szépséges asszonyról.

Shota a lépcső közelében állította meg a lovát. Kihúzta magát, és csuklóival könnyedén a nyeregkápára támaszkodott.

– Találkoznom kellett veled – mondta Richardnak, mintha a férfi csak egyedül állt volna előtte. Mosolya, akár őszinte volt, akár nem, mostanra a semmibe tűnt.

– Sok mindenről kell beszélnünk.

– Hol van a gyilkos kis kísérőd, Samuel?

Shota, aki oldalvást lovagolt, könnyedén lesiklott a nyeregből. Olyan kecses mozdulattal, hogy Richardnak átfutott az agyán a gondolat, hogy bizonyára csak a szellemek szállnának le így a lóról. Feltéve, hogy a szellemek lovagolnak egyáltalán.

Shota ingerülten vonta szűkebbre mandulavágású szemét.

– Ez az egyik dolog, amiről beszélnünk kell.

A másik nő is leszállt a lóról, és átvette Shota lovának kantárját, amit a boszorkány olyan nemtörődöm mozdulattal, oda sem pillantva nyújtott oldalra, mint egy királynő, akit egyáltalán nem érdekel, ki veszi ki a kantárszárat a kezéből, de azt elvárja, hogy valaki azonnal megtegye ezt. Tekintete egyfolytában Richardra tapadt, miközben közelebb suhant a lépcsőhöz. Vállaira omló sűrű, aranybarna hajkoronája csillogott a reggeli nap fényében. Könnyű, hajszínével tökéletes összhangot nyújtó rozsdabarna, merészen sokat sejtető ruhája valósággal lebegett körülötte könnyed léptei nyomán, szinte odatapadva teste minden domborulatához – már amit egyáltalán eltakart.

A boszorkány tekintete végre elszakadt Richardról, és most Niccire vetett egy amolyan „na gyere, ha mersz" – fajta kihívó pillantást. Az ilyen tekintet szinte bárkit porrá omlasztott volna. Nicciről teljesen hatástalanul pergett le. Richardnak eszébe ötlött, hogy pillanatnyilag valószínűleg a világ két legveszedelmesebb nőjének társaságában van. Félig–meddig azt várta, hogy az égre mindjárt sötét viharfelhők gördülnek, és csapkodni kezdenek a villámok, ám az ég dacosan felhőtlen maradt.

Shota pillantása visszatért Richardra.

– Chase barátod súlyosan megsebesült.

Richard maga sem tudta, mivel is fogja kezdeni Shota a mondanivalóját, de ezt aztán biztosan nem várta.

– Chase...?

Hirtelen megérkezett Zedd, és átfurakodott Richard és Cara között

– Shota! – fújt egy nagyot. Arca kivörösödött, de nem a futás melegétől. – Hogy merészeled betenni a lábadat a Toronyba? Először csalárdul kicsalod Richardtól a kardját, most pedig...

Richard fél karját fékező mozdulattal nagyapja mellkasa elé nyújtotta.

– Csillapodj le, Zedd! Shota azt mondja, Chase súlyosan megsebesült.

– Hogy képzeli... – Zedd szava hirtelen elállt, amikor eljutott a tudatáig, hogy mit mondott Richard.

–Chase megsebesült? Jóságos szellemek... hogyan?

Zedd hirtelen észrevette a másik nőt, aki kissé távolabb állt, és a lovak kantárszárát tartotta. Hunyorogva vizslatta az éles reggeli fényben.

– Jebra? Jebra Bevinvier?

A nő melegen elmosolyodott.

– Elég régen volt. Nem voltam benne biztos, hogy megismersz egyáltalán, Zorander varázsló.

Richard ezúttal nem próbálta megállítani a nagyapját, aki lendületesen lesietett a lépcsőn. Meleg, védelmező Ölelésébe zárta az asszonyt.

– Zorander varázsló...

– Zedd, nem emlékszel?

A nő hátrébb lépett és felnézett Zedd arcára. Mosoly tört át a szemében ülő súlyos szomorúságon. Aztán a mosoly kísértetként enyészett a semmibe.

– Zedd, a látásom elsötétült.

– Elsötétült? – Zedd vonásait aggodalom felhőzte be. Megragadta Jebra vállát. – Mióta?

A nő kék szemeiben szörnyű fájdalom villant.

– Majdnem két éve.

– Két éve... – Zedd döbbenten elhallgatott.

– Most már emlékszem rád – mondta Richard, lesietve a lépcsőn az asszony felé. – Kahlan beszélt rólad.

Jebra zavartan ráncolta a homlokát.

– Kicsoda?

– A fantom, akit kerget – felelt neki Shota, tekintetét egy pillanatra sem véve le Richard arcáról, mintha csak vitára akarná kihívni.

– A nő, akit Richard keres, nem fantom – szólt közbe Nicci, magára vonva Shota figyelmét. – Hála részben a te igencsak drága, és meglehetősen kétértelmű javaslataidnak, rájöttünk, hogy amit Richard mindvégig mondogatott nekünk, igaz. De úgy látom, te még nem jöttél rá.

Nicci jeges tekintete eszébe juttatta Richardnak, hogy a nőt nem is olyan régen még úgy ismerték, mint a „Halál Úrnőjét". Hideg, parancsoló hangneme tökéletesen illett a tekintetéhez. Kevés nő volt a világon, akitől annyira féltek volna, mint hajdan Niccitől... talán Shotát nem számítva. Nicci mostani viselkedése világossá tette, hogy még most is tanácsos félni tőle.

Shota nem zavartatta magát, szándékos kihívással vette szemügyre Nicci rövid hálóingét. Richard vigyort várt, ehelyett Shota szeme lángot vetett.

– Az ágyában aludtál. – Szavai szinte őt magát is meglepték, mintha az információ hirtelen és váratlanul jutott volna tudomására.

Nicci alamuszi elégedettséggel véve tudomásul Shota haragját, megrántotta a vállát.

– Úgy van.

Shota ajkán egy mosoly halvány árnyéka derengett fel.

– De őt magát még nem sikerült ágyba vinned. – A mosoly kiszélesedett. – Megpróbáltad egyáltalán, kedvesem? Vagy félsz a visszautasítás fájdalmától?

– Nem értem, miért nem meséled el, milyen érzés volt, akkor majd én is eldönthetném.

Richard óvatosan hátrébb húzta Niccit a lépcső szélétől, még mielőtt a két nő valami ostobaságba keveredne... mint például, hogy kikaparják egymás szemét. Vagy hamuvá égetik egymást.

– Azt mondtad, Shota, fontos okkal jöttél. Remélem, nem ez volna az?

Shota halkan felsóhajtott.

– Rátaláltam Chase barátodra. Súlyosan megsebesült.

– Ezt már mondtad. Hogyan sebesült meg?

Shota állta Richard pillantását.

– Olyan kard sebesítette meg, ami alighanem ismerős lenne neked.

Richard meglepetten pislogott.

– Chase az Igazság Kardjától sebesült meg? Samuel támadt rá?

– Attól tartok.

Zedd fenyegetően megrázta csontos ujját Shota felé.

– Ez a te műved!

– Ostobaság! – Shota is felemelte az ujját, de inkább figyelmeztetően, mint fenyegetőleg. Mozdulata, és szavai visszatartották Zeddet attól, hogy egy lépést tegyen a boszorkány felé. – Nekem nincs szükségem kardra ahhoz, hogy ártsak. – Gúnyosan felhúzta az egyik szemöldökét. – Akarod látni, varázsló?

– Hagyjátok abba! – Richard egyszerre két lépcsőt lépve sietett, hogy nagyapja és a boszorkány közé álljon. Haragos tekintettel meredt Shotára.

– Mi folyik itt?

Shota boldogtalanul felsóhajtott.

– Attól tartok, én sem tudom pontosan.

– Odaadtad a Kardot Samuelnek. – Richard igyekezett nyugodt maradni, hogy haragja ne érezzék ki a hangjából, de tartott tőle, hogy ez nem egészen sikerült. – Figyelmeztettelek a fegyver természetére. Te ragaszkodtál hozzá az én intő szavaim ellenére, hogy megkapja. Nem tudom, mik Samuel szándékai.

Chase hol van most? Milyen súlyos a sebesülése? És hol van Rachel?

Shota szemöldöke megrándult.

– Rachel?

– A lány, aki vele volt. Akit örökbe fogadott. Ők ketten visszafelé igyekeztek Nyugatföldre. Chase el akarta hozni a családját a Toronyba. Azt akarod mondani, hogy a kislány nem volt vele?

– Súlyos sebesülten találtam rá. – Shota, most először, zavarban volt. – Nem volt vele semmiféle kislány.

Miközben azt nézte, hogyan veszi át Rikka a két ló kantárját, és vezeti az állatokat az udvar füvére, Richard megpróbált rájönni, mi történhetett, miért nem maradt Rachel Chase mellett. Aggódott a lehetséges magyarázatok miatt. Aggódott, hogy mi lehet Rachellel. Tudva, hogy milyen találékony és eltökélt a kislány, Richard azon gondolkodott, vajon nem segítségért indult–e el a kislány, és ezért most nem vándorol–e egyedül valahol?

Másik gondolat ütött szöget a fejébe.

– És hogyhogy csak úgy rábukkantál Chase–re?

Shota megnyalta az ajkát. Láthatóan vonakodott kimondani, amit magára nézve kellemetlennek tartott, de végül csak kibökte.

– Samuelt akartam megtalálni.

Richard meglepetten pillantott Niccire. A varázslónő arca semmi reakciót nem mutatott, olyan üres, érzelemmentes volt, hogy egy pillanatig arra a hasonló arckifejezésre emlékeztette, amit időnként Kahlan arcán látott. Kahlan ezt Inkvizítor–arcnak hívta. Az Inkvizítorok időről időre kiürítették a szívüket minden érzelemtől, hogy megtehessék azokat a szörnyűségeket, amelyekre néha rákényszerültek.

– Hogy van Chase? – kérdezte Richard, lényegesen csendesebben. Tudni szerette volna azt is, miért kell Shotának keresnie Samuelt, de ebben a pillanatban ennél fontosabb dolgok aggasztották. – Rendbe fog jönni?

– Azt hiszem – felelte Shota. – Karddal szúrták keresztül...

– Az én kardommal.

Shota nem vitatkozott a helyreigazításon.

– Nem vagyok gyógyító, de vannak bizonyos képességeim, így legalább vissza tudtam fordítani a halál felé vezető útról. Találtam néhány embert, akik gondjukba vették, és segítik a felépülését. Azt hiszem, jelenleg biztonságban van. De bele fog telni egy időbe, mire újra képes lesz lábra állni.

– És Samuel miért nem ölte meg Chaset? – kérdezte Cara a lépcső tetejéről.

– Tovit is ugyanúgy döfte le – jegyezte meg Nicci. – Őt sem ölte meg.

– Pedig Samuel nagyon is képes arra, hogy gyilkoljon – mutatott rá Richard.

Shota összefogta maga előtt a két kezét.

– Nyilván nem tudott elég bátorságot összeszedni hozzá, hogy öljön a Karddal. A múltban megtette már, még amikor övé volt a Kard, így aztán jól ismeri a fájdalmat, amit a Kard okoz, ha gyilkolásra használják. – Felvont szemöldökkel Richardra nézett.

– Biztos vagyok benne, hogy te nagyon jól érted, miről beszélek.

– Az a fegyver nem való alkalmatlan kézbe – vágta rá Richard.

Shota semmibe vette Richard gúnyos megjegyzését, és folytatta.

– Samuel gyáva. A gyávák gyakran ott hagyják egyedül meghalni az áldozatukat, hogy ne kelljen látniuk a halálát.

– Az áldozat így sokkal jobban szenved – mutatott rá Zedd. – Ez a módszer sokkal kegyetlenebb. Talán ezért tette.

A boszorkány megrázta a fejét.

– Samuel gyáva, nincsenek elvei, csak a pillanatnyi érdek mozgatja. Nem a kegyetlenség hajtja, inkább az önzés. A gyávák nem mindig tervezik meg előre a tetteiket. Ötletszerűen cselekszenek. Azt akarják, amit éppen akarnak, és akkor, amikor éppen akarják. Ő ritkán törődik a tettei következményével.

Egyszerűen elveszi, amit akar, ha alkalmat talál rá és olyasmit lát, amit megkíván. Visszariad a fájdalomtól, amit a Kard okozna neki, ha ölne vele, ezért ellenáll a Kard által belétáplált sugallatnak, és nem fejezi be a gyilkos tettet. Ha viszont a megsebesített személy hosszú, fájdalmas szenvedéssel pusztul el, az Samuelnek nem számít, hiszen addigra ő már úgysem lesz a közelében, hogy lássa. Amit pedig nem lát, arra nem is gondol többé. Ezt tette Chase–zel is.

– Te pedig, mindezek ellenére, neki adtad a Kardot! – csattant fel Richard, nem tudva leplezni haragját.

– Tudtad, hogy milyen, és mégis lehetővé tetted neki, hogy ilyet tegyen!

Shota pár pillanatig merőn nézte Richardot, mielőtt válaszolt volna.

– Ez nem úgy volt, Richard! Azért adtam neki a Kardot, mert azt hittem, akkor elégedett lesz. Azt hittem, megelégszik azzal, hogy visszakapja. Azt hittem, ettől elszáll a sértettsége, amit afelett érzett, hogy olyan váratlanul megfosztották tőle. – Ezzel Shota gyors, gyilkos pillantást lövellt Zedd felé.

– Vagyis nem gondoltad végig a tetted következményeit – állapította meg Richard. – Egyszerűen csak akartad, amit akartál, és amikor éppen akartad.

Shota tekintete visszasiklott Richardra.

– Ennyi idő és ennyi sok történés után még mindig olyan szemtelen vagy, mint régen?

Richard nem érezte magát bocsánatkérős hangulatban.

– Attól tartok, itt még jóval többről is szó van – folytatta Shota, most már sokkal kevésbé ingerülten.

– Sokkal többről, mint amit először hittem.

Zedd az állát dörgölte, elgondolkodva a helyzet felett.

– Samuel nyilván ledöfte Chaset, aztán elrabolta Rachelt.

Richard meghökkent Zedd ötletén. Erre nem gondolt eddig. Azt feltételezte, hogy Rachel segítségért ment.

Homlokráncolva fordult Shotához.

– Miért tett volna Samuel ilyesmit?

– Tartok tőle, hogy fogalmam sincs. – Shota felnézett a még mindig a lépcső tetején álló Niccire. – Ki az a nő, akit Samuel ledöfött, ahogy mondtad? Az a Tovi?

– A Sötétség Nővére volt. És nem csak úgy mondtam. Tovi nem tudta, ki szúrta le őt, nem ismerte Samuelt, de az Igazság Kardját könnyen felismerte, hiszen egyike volt Richard oktatóinak a Próféták Palotájában. Röviddel, mielőtt meghalt volna, elmondta nekem, hogyan indították be ő, és másik három Nővér a Futótűz varázslatot Kahlan körül, hogy mindenki elfelejtse őt. Aztán Kahlant használták fel, hogy ellopassák vele Orden Szelencéit a Népek Palotájából.

Shota a homlokát ráncolta. Őszintén meglepettnek tűnt.

– Orden Szelencéi működésbe léptek – tette hozzá még Richard.

Shota elutasítóan legyintett, közben gondolataiba merülve meredt maga elé.

– Ez már a tudomásomra jutott. Csak azt nem tudtam, hogyan történhetett meg.

Richard fejében az a kérdés motoszkált, vajon mi mindent tudhat még Shota a történetből, de minden esetre tovább mondta.

– Tovi hozta magával az egyik Szelencét D'Harából, a Népek Palotájából, amikor Samuel lesből lerohanta, keresztüldöfte a Karddal, aztán ellopta Tovitól a Szelencét.

Shota ismét meglepettnek látszott, de a meglepődés helyét gyorsan átvette a visszafojtott harag, miközben a hallottakat próbálta feldolgozni gondolatban.

– Egész életemben ismertem Chase–t – vette át a szót Richard. – És, bár mindenki követhet el hibát, sohasem hinném el, hogy egy lesben álló támadó képes lenne őt meglepni. Azt sem hiszem, hogy a Sötétség Nővéreit sokkal könnyebb volna csapdába csalni. Az ő képességeikkel és tudásukkal megérzik maguk körül az emberi jelenlétet.

Shota felnézett Richardra.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Samuel valahogy mégis képes volt meglepni egy Sötétség Nővérét, és egy Határjárót is. – Richard kihívóan fonta össze mellkasán a karjait. – Sőt, mi több, valahányszor Samuel megpróbál valami rosszat elkövetni, te mindig csodára meglepettnek látszol, és tagadod, hogy bármit is tudtál volna a szándékairól. Mi a te szereped ebben az egészben, Shota?

– Semmi! Fogalmam sem volt róla, mire készül!

– Szokatlanul rosszul informált vagy!

Shota elvörösödött.

– Nem értesz te semmit! – Végül elfordult Richardtól, és elindult a lépcső felé. – Mondtam, hogy sok megbeszélni valónk van.

Richard megragadta a karját, és visszafordította maga felé.

– Van bármi közöd is ahhoz, hogy Samuel képes volt meglepni Chase–t és Tovit, valamint, hogy ellopta a Szelencét? Már úgy értem, azon túl, hogy odaadtad neki a Kardot, amivel elkövethette a gyilkossági kísérleteit? És hogy nyilván elmondtad neki, milyen hatalmuk van a Szelencéknek?

Shota ezúttal egyenesen Richard szemébe nézett.

– Meg akarsz ölni, Richard?

– Megölni? Shota, neked soha nem volt jobb barátod nálam.

– Akkor nem tennéd félre a haragodat, és nem hallgatnád meg, amiért eljöttem ide hozzád? – Kihúzta a karját Richard szorításából, és újra a lépcső felé indult.

– Gyerünk be innen, ebből a rémes időből.

Richard a szikrázóan kék égre pillantott.

– Gyönyörű időnk van – felelte, miközben Shota már megindult felfelé a lépcsőn.

A lépcső tetején Shota megállt. Néhány pillanatig dühös szempárbajt vívott Niccivel, aztán visszanézett a még mindig lent álló Richardra. Tekintete olyan fájdalmas, időtlenül mély és felkavaró volt, amilyen pillantásra csak egy boszorkány lehet képes.

– De nem az én világomban – mondta halkan, szinte suttogva. – Az én világomban szakad az eső.

12. FEJEZET

Shota lesuhant a benti lépcsősoron, és megállt a szökőkút előtt. A szoborszerű testét fedő áttetsző szövet olyan lágyan hullámzott körülötte, mintha könnyű szellő borzolná. A szökőkútból felbuzgó és lezúduló tajtékos vízpermet táncolt és szikrázóan csillogott a távoli üvegtetőn át beeső fény sugaraiban, lélegzetelállító látványával gyönyörködtetve a szemet.

Shota szórakozottan bámulta a vizet egy pár másodpercig, mintha csak saját gondolataiba merült volna el, aztán a hatalmas dupla ajtónál álló kis csoport felé fordult. Mindannyian némán figyelték, mintha valami királynőtől várnának kinyilatkoztatást.

Shota mögött a vízpermet magasra szökött, aztán a bőséges forrás hirtelen elapadt. Az utolsó vízsugár, ami felzubogott, még mielőtt a kút leállt volna, elérte legmagasabb pontját, aztán úgy zuhant vissza, mint egy haldokló, letaglózott állat. A medencék oldalán átbukó habzó patakok, mintegy saját játékosságukon megrökönyödve lelassultak, gyenge csorgókká szelídültek, végül elcsendesedve megálltak.

Zedd, arcán vészjósló kifejezéssel, előrelépett a lépcső peremére. Ahogy megtorpant, köntösének szegélye örvénylő mozgással tekeredett a lábai köré. Ebben a pillanatban az ötlött Richard eszébe, hogy a nagyapja most csakugyan úgy néz ki, mint aki valójában volt: az Első Varázsló. Ha előzőleg úgy gondolta, hogy Nicci és Shota veszedelmes, most rá kellett jönnie, hogy Zedd sem kevésbé. Zedd most olyan volt, mint a pusztító villámokat rejtő viharfelhő.

– Nem tűröm, hogy bármibe belepiszkálj! Eltűrtem, hogy ide gyere, mert olyan okból érkeztél, ami esetleg fontos lehet számunkra, az engedékenységem azonban nem terjed ki arra, hogy bármibe is belebabrálj.

Shota egy könnyed legyintéssel intézte el a figyelmeztetést.

– Felteszem, úgysem engednéd meg, hogy ennél beljebb menjek a Toronyba. A szökőkút túl zajos.

Nem szeretném, ha Richard bármit is elmulasztana emiatt abból, amit Jebra és én mondani fogunk.

Felemelte a karját, és a Nathan mellett álló Ann felé mutatott, aki az erkély, és a magasra törő vörös oszlopok közti mély árnyékban szinte láthatatlanná válva figyelte őt.

– Olyan dologról lesz szó, ami életed nagyobb részében a te szívedhez is közel állt, Prelátus.

– Nem vagyok Prelátus többé – jelentette ki Ann olyan csendes, mégis parancsoló hangsúllyal, ami nagyon is prelátusinak hangzott.

– Miért keresed Samuelt? – kérdezte Cara, magára vonva a boszorkány figyelmét.

– Mert nem lett volna szabad elhagynia az Agaden völgyet. Sőt, elvileg az én kifejezett engedélyem nélkül nem is lehetett volna képes rá.

– És mégis meg tudta tenni – szólt közbe Richard Shota rábólintott.

– Ezért a keresésére indultam.

Richard összefogta a kezeit a háta mögött.

– Hogy lehet az, Shota, hogy nem tudtad, hogy Samuel el fogja hagyni a völgyet? Úgy értem, a te hatalmadat, roppant tudásodat figyelembe véve, meg mindazt, amit nekem elmagyaráztál arról, hogy egy boszorkány hogyan képes előre látni az eseményeket az idő folyásában. Ezzel együtt, hogy hagyhatta volna el Samuel a völgyet a te engedélyed nélkül?

Shota nem hátrált meg a kérdés elől.

– Ez csak egy módon volt lehetséges.

Richard visszanyelte a gúnyos megjegyzést, ami az ajkára tolult, helyette megkérdezte: – És mi az a mód?

– Bűbáj.

Richard nem volt egészen biztos benne, hogy jól hallja, amit hall.

– Bűbáj? De hát te vagy a boszorkány! A bűbájoskodás a te területed.

Shota összefonta az ujjait, és a padlót bámulta maga előtt.

– Más bájolta el.

Richard lement az öt lépcsőn a szökőkúthoz.

– Egy másik boszorkány?

– Igen.

Richard mély lélegzetet vett, körülnézett, és látta a többiek arcán a megrökönyödést. Kérdezni azonban senkinek nem akarózott, ő kérdezte hát meg:

– Azt akarod ezzel mondani, hogy rajtad kívül van másik boszorkány is, és ő vette el tőled bűbájjal Samuelt?

– Gondolom, kristálytisztán megmondtam már.

– Hát akkor... hol van az a másik boszorkány?

– Fogalmam sincs róla. Az én területem, hogy bizonyos eseményeket előre lássak az idő sodrában.

Ebben vagyok szakértő. Az a tény, hogy ilyen közel a látókörömbe eső eseményekre teljesen érzéketlen voltam, egyértelműen csak azt jelentheti, hogy egy másik boszorkány szándékosan zárta el előlem az időnek ezt a szeletét.

Richard próbálta felfogni, amit Shota mondott, közben szórakozottan zsebre dugta a kezeit. Pár lépést elgondolkodva tett fel–alá, aztán visszafordult Shotához.

– Talán nem boszorkány volt. Talán valamelyik Sötétség Nővére lehetett, netán valaki hasonló. Egy mágiahasználó. Lehet, hogy éppen egy varázsló.

Jagangnak vannak varázslói is.

– Ilyen észrevétlenül nem egykönnyen lehet félrevezetni egy boszorkányt. – Shota rövid, haragos pillantást vetett Zeddre. – Kérdezd csak meg a nagyapádat!

Shota körbemutatott a csarnokban gyülekezők némelyikén, aztán visszafordult Richardhoz.

– A Tehetséggel bírók, még az ilyen nagy hatalmúak, is, mint ezek, még csak álmodni sem tudnának egy ilyen bonyolult megtévesztésről, mint amilyen ez volt.

Csak egy másik boszorkány képes észrevétlenül behatolni az én birodalmamba. Csak egy másik boszorkány képes elfedni a látomásaimat, és elbájolni Samuelt, hogy megtegye mindazokat a dolgokat, amiket tett.

– Ha elfedték a látomásaidat, hogy lehetsz olyan biztos benne, hogy Samuelt elbájolták? – kérdezte Cara. – Lehet, hogy saját akaratából tette, amit tett.

Amennyire meg tudom ítélni, nincs neki szüksége holmi rejtélyes bűbájoskodásra ahhoz, hogy így viselkedjen.

Nekem magától is elég alattomosnak tűnt.

Shota lassan megrázta a fejét.

– Csak végig kell gondolnod a dolgot, és azonnal rájössz, hogy ehhez nem elég a közönséges ravaszság, olyan adottságok kellenek hozzá, ami messze túl van Samuel szellemi képességein. Megtámadta a Sötétség Nővérét, ellopta tőle Orden egyik Szelencéjét. Először is, honnan tudhatta volna Samuel, hogy annál a nőnél van bármi értékes? Én magam sem tudtam, mert a jövőnek ez a szelete el volt rejtve előlem, így én nem árulhattam el neki... még csak óvatlanságból, meggondolatlanságból, akaratlanul sem, ha erre gondolsz.

Samuel tehát tőlem nem tudhatta meg. Persze azt elismerem, hogy ha Samuel véletlenül valami kincsre akad, képes mindent megtenni, ami tőle telik, hogy megszerezze magának.

– Azt a módot érted, ahogyan először megkaparintotta az Igazság Kardját? – kérdezte Zedd.

Shota egy pár pillanatig farkasszemet nézett Zeddel, de nem vette fel a kesztyűt, inkább visszatért az eredeti témájához.

– Másodszor, honnan tudta volna Samuel, hol lelhet egy Nővérre, akinél ott találja Orden egyik Szelencéjét?

Nem gondolhatjátok komolyan, hogy csak úgy lődörgött a világban – jó messze D'Harától – és véletlenül épp ebbe a Sötétség Nővérébe botlott, leszúrta, kirabolta, és lám–lám, hát nem kiderült, hogy csodák csodájára Orden egyik Szelencéje van nála?

– Be kell ismernem – bólogatott Richard –, én sem igazán hiszek a véletlenekben. És ebben az esetben sem tartom túl valószínűnek a véletlen egybeesést.

– Én is pont így gondolom – felelte Shota. – Aztán meg ott van Chase. Súlyos állapota miatt nem túl sokat tudtam meg tőle, de annyi kiderült, hogy csapdát állítottak neki. Újabb véletlen egybeesés: Samuel találomra megtámad valakit, és az illető történetesen épp olyan valaki, akit te is ismersz? Aligha. Ez persze felveti a kérdést, miért állítana csapdát Samuel valakinek, akit te ismersz? Miért támadna rá? Milyen érték volt Chase–nél?

– Rachel – vágta rá Zedd maga elé meredve, állát dörzsölgetve, gondolataiba merülten.

– De mit kezdene egy kislánnyal? – kérdezte Cara.

Mikor páran értetlen pillantásokat vetettek rá, hozzátette: – Mármint ezzel a bizonyos kislánnyal?

– Nem tudom – felelte Shota. – És épp ez a probléma.

Ahogy már mondtam, ezzel a dologgal kapcsolatban minden el van rejtve a látásom elől, de úgy rejtették el, hogy nekem fogalmam sem volt róla, hogy bármit is elrejtettek. Nyilvánvaló, hogy Samuel viselkedését valaki irányítja. És ez a valaki csak egy másik boszorkány lehet.

– Ismered az illetőt? – kérdezte Richard. – Tudod, vagy legalább gyanítod, hogy ki lehet?

Shota olyan félelmetes pillantást vetett Richardra, amilyenre szépséges női vonásaitól csak tellett.

– Teljesen ismeretlen a számomra.

– Annyit legalább tudsz róla, hogy honnan jöhetett?

Shota tekintete csak méginkább elsötétült.

– Ó, azt hiszem, azt tudom. Úgy gondolom, az Óvilágból jött át. Amikor pár évvel ezelőtt, leromboltad a Határt, kétségkívül úgy gondolta, itt a kiváló alkalom, és átjött az én területemre... hasonlóan ahhoz, ahogy a Birodalmi Rend meglátta, hogy itt a lehetőség az Újvilág lerohanására és meghódítására. Azzal, hogy elbájolta Samuelt, azt üzeni nekem, hogy szándékában áll átvenni a helyemet, elvenni tőlem mindent, ami az enyém – a birtokaimat is beleértve.

Richard Annhoz fordult, aki az egyik oldalfolyosó bejáratánál állt.

– Ismersz boszorkányt az Óvilágban?

– Én a Próféták Palotáját irányítottam, a Fény felé vezettem az ifjú varázslókat, meg egy egész palotányi Nővért. Ebben a munkámban nagy figyelmet fordítottam a próféciákra, de a próféciákat leszámítva nem igazán ártottam bele magam az Óvilág többi részének dolgaiba. Időről időre hallottam kósza pletykákat boszorkányokról, de azok nem voltak többek pletykánál.

Ha valóban létezett is boszorkány az Óvilágban, annyira soha nem merészkedett elő a napvilágra, hogy megismerhettem volna.

– Én sem tudok semmit a boszorkányokról az Óvilágban – egészítette ki egy sóhajjal Nathan. – Én még csak pletykákat sem hallottam efféle asszonyokról.

Shota összefonta a karjait maga előtt.

– Meglehetősen zárkózott fajta vagyunk.

Richard azt kívánta, bárcsak többet tudna ezekről a dolgokról... ámbár nem egy alkalommal bebizonyosodott már, hogy elég gondot okozhat az is, ha csupán egyetlen boszorkányt ismer.

– Hat a neve – szólalt meg hirtelen Nicci az előcsarnokban beállott csendben.

Minden szem felé fordult.

Shota összevonta a szemöldökét.

– Mit mondtál?

– Az óvilági boszorkány. Hat a neve. Mint a szám.

– Nicci arcán ismét az a hideg, érzelemmentes kifejezés ült, vonásai olyan dermedten mozdulatlanok voltak, mint egy csendes erdei tavacska tükre az első igazán fagyos őszi hajnalon. – Én soha nem találkoztam vele, de a Sötétség Nővérei beszéltek néha róla sugdolózva.

– Jellemző azokra a Nővérekre – mordult fel Ann.

Shota lassan leejtette kezeit az oldala mellé, és elfordulva a szökőkúttól tett egy lépést arrafelé, ahol Nicci állt a márványpadlón, a szökőkút medencéjéhez vezető lépcső tetején.

– Mit tudsz róla?

– Nem sokat. Csak a nevét hallottam. Hat. Arra is csak azért emlékszem, mert annyira szokatlan volt.

Néhány akkori elöljáróm – mármint a Sötétség Nővérei között – alighanem ismerte is őt. Több alkalommal hallottam említeni a nevét.

Shota arcán olyan sötét és veszedelmes kifejezés jelent meg, mint a fogait kivillantó viperáé.

– Mi közük volt a Sötétség Nővéreinek egy boszorkányhoz?

– Nem igazán tudom – felelte Nicci. – Lehet, hogy voltak közös ügyeik, de ha voltak is, én nem tudok róluk. Engem nem vontak bele a fondorkodásaikba.

Az is lehet, hogy csak épp ismerték. Sőt, lehet, hogy soha nem is találkoztak vele.

– Vagy éppen nagyon is jól ismerték.

Nicci megrántotta a vállát.

– Lehet. Őket kellene megkérdezned. De azt javaslom, igyekezz. Samuel már el is intézte egyiküket.

Shota semmibe vette a gúnyolódást, és visszafordulva a szökőkút elcsendesedett vizére bámult.

– Csak kellett hallanod valami többet is róla.

– Semmi igazán konkrétat. – jelentette ki Nicci.

– Akkor – kezdte Shota erősen túlhangsúlyozott türelemmel, miközben visszafordult Nicci felé –, legalább azt áruld el, hogy mit beszéltek róla általánosságban?

– Csak két dolgot tudtam kikövetkeztetni róla. Azt beszélték, hogy Hat, a boszorkány messze lenn, délen lakik, az Óvilág belső területén, valahol ember nem járta őserdők és mocsarak mélyén – Nicci elszántan szembe nézett Shotával. – Meg azt, hogy féltek tőle.

Shota ismét összefonta a karjait a melle felett.

– Féltek tőle – ismételte Shota színtelen hangsúllyal.

– Rettegtek.

Shota egy darabig merően nézett Nicci szemébe, aztán visszafordult a szökőkút vizéhez, mintha a nyugodt víztükörtől remélné, hogy titkokat tárjon fel előtte.

– Semmi bizonyíték nincs rá, hogy ez ugyanaz a nő – jegyezte meg Richard. – Nem látom egyértelműnek, hogy ez a Hat nevű óvilági boszorkány állna az általad elmondott dolgok mögött.

Shota visszapillantott rá a válla fölött.

– És éppen te állítod, hogy ez csak puszta véletlen lenne? – Tekintete ismét a víztükörben keresett enyhülést. – De nem is igazán számít, hogy ő az, vagy nem. Csak az számít, hogy egy boszorkány az, aki bajt akar keverni nekem.

Richard közelebb lépett Shotához.

– Nagyon nehezen tudom elhinni, hogy ez a másik boszorkány csak azért csábította volna el tőled Samuelt, hogy jelezze neked, igényt tart a tulajdonodra. E mögött kell lennie valami többnek is.

– Lehet, hogy az egész egyféle kihívás – szólt közbe Cara. – Provokálni akar téged, Shota, hogy bújj elő, és küzdj meg vele.

– Ahhoz neki is meg kellene mutatnia magát – replikázott Shota. – Ő épp az ellenkezőjét teszi. Szándékosan és jól kiszámítottan elrejtőzik előlem, hogy ne tudjam küzdelemre bírni.

Richard az egyik csizmáját a szökőkút körüli márvány–peremen nyugtatva elgondolkodva nézte a vizet.

– Én továbbra is azt mondom, hogy itt valami többről is szó van. Az, hogy ellopták Orden egyik Szelencéjét, mélyebb és sötétebb jelentőséggel bír.

– A sokkal valószínűbb változat viszont arra utal, hogy az egészben a te kezed van, Shota. – Zedd ezzel mindenki figyelmét magára vonta. – Sokkal inkább úgy hangzik az egész, mint a te nagy félrevezetéseid egyike.

– Megértem, miért gondolod így, de ha ez igaz lenne, akkor miért jöttem volna el hozzátok, hogy beszámoljak róla?

Zedd haragos tekintete egy cseppet sem enyhült.

– Hogy ártatlannak higgyünk, miközben te az árnyékból irányítod az eseményeket.

Shota a szemét forgatta.

– Nekem nincs időm ilyen gyerekes játszadozásra, varázsló! Nem én mozgatom Samuel kezét! Én sokkal fontosabb dolgokkal töltöttem az időmet.

– Például?

– Elmentem Galeába.

– Galeába? – horkantott fel Zedd hitetlenkedve. – Mi dolgod volt neked Galeában?

Jebra Zedd vállára tette a kezét.

– Azért jött, hogy engem megmentsen. Ebinissiában voltam, ott ért el az invázió, aztán rabszolgává tettek.

Shota húzott ki a csávából.

Zedd gyanakodva nézett Shotára.

– Elmentél Galea fővárosába, hogy megmentsd Jebrát?

Shota egy pillanatra komor tekintetet vetett Richardra, ami tele volt rejtett jelentéssel, csak aztán válaszolt.

– Szükséges volt.

– Miért? – makacskodott Zedd. – Persze örülök, hogy Jebra megmenekült a rá váró rémségektől, de mit értesz pontosan az alatt, hogy szükséges volt?

Shota lesimította áttetsző ruhája fellebbenő szegélyét, ami úgy ívelt tenyere alatt, mint hízelkedő macska háta görbül a gazdasszony keze alá.

– Az események gyászos végkifejlet felé vezetnek. Ha a menete nem vesz új irányt, akkor az a végzetünk, hogy a megszállók uralma alá kerüljünk, olyan emberek hatalma alá, akik egyebek között meg vannak győződve arról, hogy a mágia a gonosz műve, amit ki kell irtani a világból. Abban hisznek, hogy az emberiség bűnös és romlott, és a természet lenyűgöző ereje előtt tehetetlen és jelentéktelen. Bennünket, akik rendelkezünk mágikus képességekkel, üldözni és irtani fognak, pontosan azért, mert nem vagyunk jelentéktelenek és tehetetlenek.

Shota tekintete végigfutott az előcsarnokban állókon.

– De ez csupán a mi személyes tragédiánk, nem ebben rejlik a Rend igazi veszélye. Ha az események nem vesznek új fordulatot, a Rend szörnyűséges hitvallása halotti lepelként fog ráborulni az egész világra. Nem lesz többé biztonságos hely, nem lesz menedék előle.

A konformitás vaskalodája szorul mindazok nyakára, akik életben maradnak. A magasztos frázisokban és üres eszmékben hirdetett közjó illúziója csak a mihaszna csőcseléket uszítja arra, hogy megköveteljék maguknak, amit nem érdemeltek ki, minden jó és nemes dolog áldozatul fog esni nekik, a civilizált embereket visszasüllyesztve a szervezetten fosztogató söpredék szintjére.

De ha egyszer majd minden értéket szétrombolnak, mivé lesz az életük? A kiválóság elutasítása és minden jó megvetése által a kicsinyesség és durvaság pártolóivá válnak. Minden kiemelkedő személyiség veszett gyűlölete révén a Rend hite minden embert arra ítél, hogy a sárban csúszva keresse meg magának a mindennapi megélhetését.

Kötelező hitté lesz úgy tekinteni az emberi társadalomra, mint ami alapvetően romlott. A könyörtelen brutalitással és kimondhatatlan kínok között ránk erőszakolt hit lesz az emberiség fémjele. A Rend küldetése, hogy olyan sötét korba taszítsa az embereket, ahonnan talán soha sem lesz visszaút. Ez a Birodalmi Rend legszörnyűbb ajándéka: nem a halál, hanem az élet az ő hitük szerint. – Shota szavaitól mintha maga az előcsarnok is sötétebbé vált volna. – Végtére is a holtak nem tudnak érezni, nem tudnak szenvedni, csak az élők.

Shota a Nathant rejtő árnyék felé fordult.

– Te mit mondasz erre, Próféta? Igazat beszélek, vagy a prófécia másként tudja?

A magas, keserű arckifejezésű Próféta halkan válaszolt.

– Ami a Birodalmi Rendet illeti, attól tartok, a próféciák nem mondanak semmi olyat, ami tagadná az állításaidat. Tömören és találóan mondtad el mindazt, amitől a több évezredes figyelmeztetések óvnak bennünket.

– Az ősi írásokat nem könnyű helyesen értelmezni – vágott közbe Ann. – Az írott szavak nagyon is kétértelműek lehetnek. A prófécia nem a tapasztalatlanoknak való. A gyakorlatlan szemnek úgy tűnhet...

– Őszintén remélem, Prelátus, hogy az ítéleted a külsőmön alapuló sekélyes benyomáson, és nem a képességeim elbírálásán alapszik.

– Én csak... – kezdte Ann, de Shota egy hanyag kézlegyintéssel már el is fordult tőle. Tekintete úgy tapadt Richardra, mintha csak ketten lennének jelen az előcsarnokban. Úgy szólalt meg, mint aki kizárólag Richardhoz beszél.

– Lehet, hogy a mi életünk lesz az utolsó szabad élet. Ez az időszak lehet a vége minden jónak, az értékek iránti vágyakozásnak, a lehetőségnek, ami mindannyiunk előtt áll, hogy felemelkedjünk, és jobbá lehessünk. Ha az események nem vesznek fordulatot, akkor a lehetséges legrosszabb világ hajnalának lehetünk tanúi, olyan kor eljövetelének, ahol nem csak, hogy senki nem fog többé merni azért küzdeni, hogy saját erejéből jobban élhessen, hanem az egész emberiség le fog süllyedni a tudatlan vademberek színvonalára a Rend idealizált eszméinek szellemében.

– Ezt mindannyian tudjuk – felelte Richard oldala mellett ökölbe szorított kezekkel. – Hát nem érted, milyen keményen küzdöttünk azért, hogy épp ezt megelőzzük? Semmi fogalmad nincs arról, micsoda küzdelmet vívtunk ezért? Mégis, mit gondolsz, miért harcoltam én idáig is?

– Én nem tudom, Richard. Azt állítod, elkötelezett vagy, mégsem tudtad megváltoztatni az események menetét, megállítani a Birodalmi Rend áradatát. Azt mondod, megérted, amit mondok, de a megszállók csak jönnek és jönnek, és napról napra több szabad embert hajtanak az igájuk alá. De még csak nem is erről szól a dolog. A jövőről szól. Arról, hogy a jövőben is kudarcot fogsz vallani.

Richard alig tudott hinni a fülének. Nem csak dühös volt, de meg is döbbent rajta, hogy Shota ilyesmit mer mondani neki. Olyan volt ez, mintha a boszorkány számára jelentéktelen erőlködés lenne csupán mindaz, amit Richard eddig tett, az áldozatok, amelyeket meghozott... sőt, mindaz, amit a jövőben tenni fog.

–Azért jöttél, hogy elmondd a jóslatodat, mi szerint kudarcot fogok vallani?

– Nem. Azért jöttem, hogy elmondjam, ha nem változtatsz a dolgok folyásán, akkor mi mindannyian vereségre vagyunk ítélve ebben a küzdelemben.

Shota elfordult Richardtól, és felemelt karral Niccire mutatott.

– Te megmutattad neki a gyászos, béna fél–halált, ami az egyetlen lehetséges következménye annak, ha követik a Rend eszméit. Megmutattad neki az üres, céltalan vegetálást, ami az egyetlen lehetséges életmód a dogmáik alatt, ahol az élet értékét az áldozatok nagyságában mérik, ahol az élet egyetlen célja eljutni a túlvilágra, a következő világ élettelen örökkévalóságába. Ezzel hatalmas szolgálatot tettél mindnyájunknak, és kiérdemelted a hálánkat. Valóban betöltötted a szerepedet Richard tanítójaként, ha nem is olyan módon, ahogy elképzelted. De ez is csak egy része az egésznek.

Richard nem értette, hogy tarthatja Shota nagy szolgálatnak azt, hogy Nicci foglyul ejtette őt, és arra kényszerítette, hogy kemény, alantas életet éljen az Óvilágban. Nem volt neki szüksége arra, hogy átélje, a nélkül is tudta, milyen reménytelenül hiábavaló az élet a Birodalmi Rend elnyomása alatt. Minden szóval egyetértett, amit Shota elmondott arról, mi történik a világgal, ha az ő küzdelmük elbukik, de feldühítette, hogy a boszorkány azt hiszi, Richardnak újból hallania kell az egészet, mintha e nélkül nem is fogná fel, miért kell harcolnia, és ezért nem is kötelezné el magát teljes szívével az ügy mellett.

Richard nem tudta, hogy történt, mert nem látta őt mozdulni, Shota mégis hirtelen ott állt közvetlenül előtte, arca centiméterekre Richardétól.

– És te mégsem fogod fel teljességében az egészet, nem vagy igazán eltökélt, olyan mértékben, ami elengedhetetlen lenne.

Richard szikrázó szemekkel meredt Shotára.

– Ne vagyok eltökélt? Miről beszélsz te?

– Meg kell találnom a módját, Kereső, hogy felfogd a helyzet valódi súlyát. Hogy átlásd, mi vár az emberekre nem csak az Újvilágban, hanem az Óvilágban is... hogy mi vár az egész emberiségre.

– Hogy hiheted, hogy én...

– Te vagy kiválasztott, Richard Rahl. Te vagy, akinek vezetnie kell az utolsó erőket, akik ellenállnak az eszméknek, amelyek a Birodalmi Rend nevű tűzvészt táplálják. Ki tudja, miért, de neked kell vezetned bennünket ebben a harcban. Lehet, hogy hiszel is abban, amiéit küzdesz, de mégsem teszel meg mindent, ami szükséges lenne, hogy a háború kimenetelét megváltoztassa, különben nem azt látnám a jövő folyamában, amit látok.

Ahogy most állunk, minden reménytelen. Meg kell hallgatnod, mi lesz a néped sorsa, minden ember sorsa Ezért mentem Galeába, elhozni Jebrát hozzád, hogy elmondhassa, amit ő látott. Hogy egy Látó segítsen látni a Keresőnek.

Richard úgy vélte, talán meg kellene haragudnia a kioktatásért, de többé nem érzett haragot, indulatai elpárologtak.

– Én már tudom, mi történik, ha kudarcot vallunk, Shota. Már tudom, milyen is a Birodalmi Rend. Már tudom, mi vár ránk, ha elveszítjük a harcot.

Shota megrázta a fejét.

– Tudod, hogy mi jön a vereség után. Tudod, milyen érzés látni a halottakat. De a halottak nem éreznek többé. A halottak nem kiáltanak. Nem sikoltoznak rémületükben. Nem tudnak kegyelemért könyörögni.

Te csak azt tudod, milyen érzés meglátni a romokat vihar után. Meg kell hallgatnod azt is, aki ott volt, amikor a vihar kitört. Meg kell hallgatnod, milyen az, amikor jönnek a seregek. Meg kell hallgatnod a valóságot, hogy milyen sors vár mindnyájunkra. Meg kell hallanod, mi vár mindazokra, akik életben maradnak, ha nem teszed meg, amit csak te tehetsz meg.

Richard felpillantott Jebrára. Zedd vigasztalóan ölelte át az asszony vállát, aki tetőtől talpig reszketett, és hamuszínre sápadt arcán könnyek peregtek csendesen.

– Jóságos szellemek – suttogta Richard –, hogy lehetsz annyira kegyetlen, hogy egy pillanatig is azt hiszed, nem tudom, mi lesz valamennyiünk sorsa, ha elbukunk?

– Látom a jövőnket az idő folyásában – mondta nagyon halkan, csak Richardnak szánva Shota –, és azt látom benne, hogy te nem tettél eleget ahhoz, hogy megváltoztasd a jövőt, különben nem ezt látnám. Ez ilyen egyszerű. Ebben nincs semmi kegyetlenség, csupán a puszta igazság.

– Tulajdonképpen mit vársz tőlem, Shota, mit tegyek?

– Nem tudom, Richard. De bármi is az, most nem teszed, igaz? Mindnyájan egy minden képzeletet felülmúló rettenet felé tartunk, és te nem teszel semmit, hogy megállítsd. Ehelyett fantomokat kergetsz.

13. FEJEZET

Richard ezernyi dolgot szeretett volna elmesélni Shotának. El akarta mondani neki, hogy nem csak a Birodalmi Rend az egyetlen, amely fenyegeti őket.

És hogy most, amikor Orden Szelencéi kinyíltak, a Sötétség Nővérei, ha csak meg nem állítják őket, olyan erőket akarnak szabadjára engedni, amelyek el fogják pusztítani az Élők Világát, és mindenkit az Alvilág Őrzőjének a karmai közé juttatnak. El akarta mondani neki, hogy ha nem talál módot a Futótűz varázslat visszafordítására, az könnyen mindenki emlékezetének és elméjének elpusztításához vezethet, megfosztva az embereket a túlélés esélyétől. El akarta mondani neki, hogy ha nem találnak valami módot arra, hogy megtisztítsák a világot a Harmóniák hátra–hagyta fertőzéstől, akkor minden mágia el fog tűnni, és hogy ez a fertőzés akár már el is indíthatott egy olyan láncreakciót, ami önmagában is képes minden életet elpusztítani, ha nem állítják meg idejében.

El akarta mondani neki, hogy miért nincs fogalma arról a nőről, akit Richard szeret, aki olyan kedves a szívének. Emlékeztetni akarta rá, hogy milyen sokat jelent számára Kahlan, mennyire félti és mennyire hiányzik, hogy a Kahlan sorsa miatti aggodalomtól hetek óta aludni sem tud. E pillanatban a Birodalmi Rend csak egy a sok rettenetes probléma közül.

De ahogy a Zedd vigasztaló karjai között reszkető Jebrára nézett, úgy döntött, lesz alkalmasabb idő is, amikor majd előhozakodhat Shota előtt mindezekkel a dolgokkal.

Richard kinyújtott karral intett Jebrának, hogy jöjjön közelebb. Az asszony égkék szemei könnyel voltak tele. Tétova léptekkel lebotorkált a lépcsőn egyenesen feléje. Richard nem ismerte az asszonyt ért rémségek részleteit, de az átéltek feszültsége világosan rá volt írva Jebra beesett arcára. A belevésődött vonalak néma tanúbizonyságát adták mindazon nehézségeknek, amelyeken Jebra keresztülment.

Amikor Jebra kezet nyújtott, Richard másik kezével beterítette az asszony remegő kezét egy apró, megnyugtató gesztusként.

– Hosszú utat tettél meg idáig, és nagyra értékeljük a segítségedet, amivel hozzájárulsz a küzdelmünkhöz. Kérlek, mondd el nekünk, amit tudsz.

Jebra rövid, homokszínű haja könny áztatta arcába hullott, ahogy fejet hajtott.

– Megteszem, amit csak tudok, Rahl Nagyúr.

Shota figyelő tekintetétől kísérve Richard a szökőkúthoz vezette Jebrát. Leültette az elcsendesült vizet körülölelő márvány szegélyre.

– Visszamentél Cyrilla királynővel az otthonába – próbált segíteni, hogy Jebra könnyebben kezdhessen bele. – Gondoztad őt, mert beteg volt: megzavarodott az elméje, attól, amit át kellett élnie a veremben a között a sok borzalmas ember között. Ápoltad, hogy rendbe jöjjön, ha még egyáltalán lehet, és mellette maradtál, hogy segíthesd a tanácsaiddal, miközben reménykedtél, hogy sikerül meggyógyulnia.

Jebra bólintott.

– Szóval... amikor haza került, jobban lett? – kérdezte Richard, bár ezt már tudta Kahlantól.

– Igen. Olyan sokáig maradt tompult állapotban, hogy már azt hittük, sohasem lesz jobban, de egy kevés otthon töltött idő után végre kezdett magához térni. Eleinte csak rövid időkre vett tudomást a körülötte lévőkről, de minél többre kezdett emlékezni az ismerős környezetéből, annál hosszabbra kezdtek nyúlni a tiszta időszakai. Lassan, mindenki örömére, kezdett úgy tűnni, hogy újra a régi önmaga lesz. Lassan visszatért a letargiájából, ahogy egy téli álomból ébredő állat tér magához. Úgy látszott, végre felébredt a hosszú álomból, és magához tért. Teli volt energiával, és örömteli izgalommal, hogy újra otthon lehet.

– Cyrilla királynő került Galea trónjára – magyarázta Shota Richardnak.

– Harold herceg helyett – fejezte be Richard, felnézve a boszorkányra. – Harold Cyrilla bátyja volt, de a korona helyett inkább a hadsereg–parancsnoki tisztséget választotta.

Shota felvonta a szemöldökét.

– Úgy látom, elég sokat tudsz a galeai uralkodókról.

– Az apjuk Wyborn király volt – mondta fel a leckét Richard. – Wyborn király volt Kahlan apja is. Kahlan Cyrilla féltestvére. Ezért tudok annyit a galeai uralkodóházról.

Ha Shota meglepődött azon, amit Richardtól hallott, vagy ha nem hitt neki, mert ebbe is belekeverte Kahlant, egyiket sem árulta el egy szemrebbenéssel sem. Végül levette a tekintetét Richardról, és folytatta a járkálását, hagyta, hadd folytassa Jebra a történetét.

– Cyrilla úgy ült vissza a trónjára, mintha soha el sem hagyta volna. A város boldog volt, hogy visszakapta a királynőjét. Galea igyekezett magához térni a szörnyű veszteségekből, amelyet a Birodalmi Rend előőrsei mértek a fővárosra. A csapás rettenetes volt, nagyon sok ember veszett oda a harcban.

De a megszállók elvonultak, és már egy jó ideje folyt a város újjáépítése. A felgyújtott épületeket rendbe hozták. Az üzleti élet is kezdett beindulni. Újra kezdődött a kereskedés. Az emberek ismét kezdtek a fővárosba tódulni Galea minden részéből, hogy jobb életet találjanak maguknak. A családok újra egymásra találtak és gyarapodni kezdtek. A kemény munka nyomán a jólét kezdett visszatérni. Az, hogy a királynőjüket is visszakapták, csak fokozta a város lelkesedését, és a világ újra élhetőnek tűnt.

– Az emberek azt mondták, tanultak a leckéből, és fogadkoztak, hogy ilyen tragédia soha többé nem történhet meg újra. Éppen ezért új védelmi rendszert építettek, és megnövelték a hadsereg létszámát. Cyrilla, Galea népének többségéhez hasonlóan, maga mögött látszott hagyni a szörnyű élményeket, és lelkesen kapcsolódott bele az újjáéledő ország életébe. Audienciákat tartott, és foglalkozott az államügyekkel. Rengeteg dologba folyt bele, kereskedelmi tárgyalások irányításától fogadások adásáig, bálokon való részvételekig, ahol maga is táncolt az előkelőségekkel.

Harold herceg, a hadsereg főparancsnoka rendszeresen tájékoztatta a királynőt az Újvilágot ért támadással kapcsolatos hírekről, vagyis Cyrilla pontosan tudta, hogy a megszálló horda a Középföldek déli területeire özönlik befelé. Mindig tudtam, mikor kapta meg a legújabb híreket. Ilyenkor a zsebkendőjét a kezében szorongatva, magában motyogva járkált fel–alá egy sötét, ablaktalan szobában. Szinte úgy tűnt nekem, hogy ilyenkor azt a sötét búvóhelyet keresi az elméjében, a tompa kábultságot, amelybe korábban menekült, amit azonban immár nem talált sehol.

Jebra a lépcső teteje felé intett, ahol az öreg varázsló hallgatta az elbeszélését.

– Zedd azt mondta, vigyázzak a királynőre, adjak neki tanácsokat legjobb tudásom szerint. Ámbár külsőleg teljesen visszatért régi önmagához, és nem esett vissza merev kábaságába, én azért tudtam, hogy még mindig az őrület határmezsgyéjén egyensúlyoz. A látomásaim zavarosak voltak, valószínűleg éppen ezért, mert bár a királynő normálisnak látszott, belülről még mindig szörnyű félelmei marták. Olyan volt ő is, mint Galea maga: a dolgok rendben lévőnek látszottak, de aligha lehettek normálisak, amíg a Birodalmi Rend az Újvilágban pusztított. A levegőben állandóan valami sötét, komor feszültség lebegett.

Amikor a felderítőinktől megtudtuk, hogy a Rend a Callisidrin völgyben felfelé indult a Középföldek belseje felé, hogy kettévágja az Újvilágot, azt tanácsoltam a királynőnek, hogy támogassuk a d'harai csapatokat, hogy küldje el a galeai sereget, hogy együtt harcoljanak a többi erőkkel, amelyek szövetséget kötöttek a d'harai birodalommal. Én is, Harold herceg is azt próbáltuk megmagyarázni neki, hogy a hatékony védekezésre az az egyetlen esélyünk, ha egyesülünk a Renddel szemben álló közös erőkkel.

Cyrilla azonban hallani sem akart erről. Azt mondta, neki, mint Galea királynőjének, az a kötelessége, hogy egyedül Galeát védelmezze, nem más országokat és más népeket. Próbáltam beláttatni vele, hogy Galeának egyedül semmi esélye sincs. Cyrilla hallott történeteket más országokról, városokról, amelyeket elfoglalt az ellenség, hallott a Rend embereinek mérhetetlen kegyetlenkedéseiről. Rettegett a Rend katonáitól.

Megmondtam neki, hogy csak akkor lehet biztonságban, ha segít megállítani a megszállókat, még mielőtt elérnék Galea határait.

– Kétségbeesett segélykéréseket kaptunk, hogy küldjünk csapatokat. Ezeket a kéréseket semmibe véve Cyrilla királynő megparancsolta Harold hercegnek, hogy mozgósítson minden fegyverre fogható embert, és a sereget állítsa ki Galea védelmére. Azt mondta, ez a herceg kötelessége, és hogy a galeai hadsereg kizárólagos feladata megvédeni Galeát. Parancsba adta, hogy a megszállók nem léphetik át az ország határát, nem tehetik a lábukat galeai földre.

Harold herceg, aki eleinte bölcs tanácsokkal látta el a királynőt a leghelyesebb stratégiát illetően, hátat fordított saját véleményének, és oktalan lojalitásból engedelmeskedett a királynő utasításainak. Cyrilla azt parancsolta, hogy a védelmet úgy kell felállítani, hogy minden áron megmentsék Galeát. Harold herceg ennek megfelelően cselekedett. A királynőt nem érdekelte, ha a Középföldek többi része, sőt, akár az egész Újvilág is elesik a Rend ellen, mindaddig, amíg a galeai hadak...

– Igen, igen – Shota türelmetlenül hadonászva állt meg Jebra előtt. – Mind tudjuk, hogy Cyrilla királynő bolond volt. Nem azért hoztalak el idáig, hogy azt meséld el, milyen volt az élet egy ütődött királynő uralma alatt.

– Elnézést! – Jebra zavarba jött, és némi torokköszörülés után folytatta.

– Nos, Cyrillának kezdett elege lenni belőlem, a makacs véleménynyilvánításomból. Kijelentette nekem, hogy a döntése végleges. Határozott kiállása a haditerve mellett végül eldöntötte az események menetét, a sorsunkat és a jövőnket. Azt hiszem, ez volt az oka, hogy végül mégis erőteljes látomásom támadt. Az egész nem magával a tényleges látomással kezdődött, hanem egy egész elmémet betöltő vérfagyasztó sikollyal. A szörnyűséges hangtól egész testemben remegni kezdtem. A rémes hang nyomán azonban megindult a látomások áradata, látomások az eltiport és lerohant védőkről, a város bukásáról, Cyrilla királynőről, akit odavetnek a gúnyosan hujjogató embereknek, hogy... hogy a szajhájuk és gúnyolódásuk tárgya legyen.

Jebra szorosan magához szorította mindkét könyökét, egyik tenyerét a hasára szorította, a másikkal könnyeit törölte le. Futó mosolyt küldött Richard felé, félénk, elfogódott mosolyt, ami azonban nem tudta elfedni a szemébe jól láthatóan kiülő rettegést.

– Persze – mondta –, nektek most nem mondom el az összes rémséget, amik a látomásom során megjelentek előttem, de a királynőnek mindent elmondtam.

– Nem gondolom, hogy sok haszna lett volna – jegyezte meg Richard.

– Hát nem. – Jebra egy előrehulló hajfürtjét babrálta.

– Cyrilla feldühödött. A testőrséget hívatta. Mikor az őrök berontottak az aranyozott kék duplaajtón, ujjával rám mutatott, és kijelentette, hogy áruló vagyok.

Elrendelte, hogy vessenek tömlöcbe. Azt kiabálta az őröknek, miközben azok megragadtak engem, hogy ha egyetlen szót is merek szólni a látomásomról – az áruló gyalázkodásomról, ahogy ő nevezte – akkor vágják ki a nyelvemet.

Kis kuncogást eresztett meg, ami ellentétben volt aggódva összeráncolt homlokával és remegő állával.

Hangja sírós bocsánatkéréssé vékonyult.

– Nem akartam, hogy kivágják a nyelvemet.

Zedd, aki közben lejött a lépcsőkön, csillapítóan tette Jebra hátára a kezét.

– Hát persze, hogy nem, kedvesem, hát persze, hogy nem. Abban a helyzetben semmi értelme nem lett volna tovább erősködnöd. Senki nem várhatta volna el, hogy többet tegyél, mint amit megtettél: céltalan lett volna.

Megtetted, amit tehettél: megmutattad a királynőnek az igazságot. Ő döntött úgy, saját akaratából, hogy behunyja a szemét előtte.

Jebra ujjait tördelve rábólintott.

– Azt hiszem, az őrültsége soha nem múlt el egészen.

– Akik egyáltalán nem őrültek, azok is gyakran cselekszenek oktalanul. Ilyen tudatos és előre megfontolt cselekedeteket nem szabad felmenteni őrültség ürügyén. – Mikor Jebra értetlenül pillantott rá, Zedd fájdalmas tehetetlenséggel tárta szét a karját a túl sokat tapasztalt réges-régi probléma felett. – Akik nagyon erősen hinni akarnak valamiben, gyakran nem hajlandóak meglátni az igazságot, bármilyen világosan álljon is előttük. Ők maguk döntenek így.

– Gondolom, úgy van – felelte Jebra.

– Úgy látszik, ahelyett hogy elhitte volna az igazságot, inkább egy hazugságban hitt, mert abban akart hinni – állapította meg Richard, visszaemlékezve a Varázslók Első Szabályára, a szabályra, amit a nagyapjától tanult.

– Úgy igaz. – Zedd a kívánságot teljesítő varázsló mozdulatának kegyetlen paródiájával nyújtotta előre a kezét. – Cyrilla eldöntötte, mit szeretne, aztán úgy gondolta, hogy a valóság majd az ő vágyaihoz fog igazodni. – Leeresztette a karját. – A tények azonban nem hallgatnak a vágyainkra.

– Tehát Cyrilla királynő megharagudott Jebrára, amiért hangosan kimondta az igazságot, nyilvánosságra hozva, hogy nehezebb legyen semmibe venni, vagy megfeledkezni róla – állapította meg Cara –, sőt meg is büntette érte.

– Zedd bólogatott, és ujjhegyeivel gyengéden masszírozta Jebra vállát. Az asszony hálásan hunyta be fáradt szemét az érintésre.

– Azok, akik valami okból nem akarják tudomásul venni az igazságot, gyakran kifejezetten ellenségesen viselkednek, és hangos kiabálással tagadják azt meg. Ilyenkor dühös ellenérzésüket azok ellen fordítják, akik ki merik mondani a gyűlölt és rettegett igazságot.

– De ettől az igazság még nem tűnik el – vetette közbe Richard.

Zedd megrántotta a vállát Richard állításának egyértelmű egyszerűségére.

– Akik az igazságot keresik, azok számára egyszerű, logikus érdek, hogy mindig szem előtt tartsák a valós tényeket. Az igazság végtére is a való világban gyökerezik, nem a képzeletben.

Richard tenyerét az övébe tűzött kés hikorifa markolatára támasztotta. Hiányzott neki a kardja, de végtére is azért az információért adta cserébe, ami végül a Futótűz nyomára vezette, és annak kiderítéséhez, mi is történt valójában Kahlannal, így hát megérte a cserét. Mégis nagyon hiányolta a fegyvert, és aggódott is miatta, hogy mi mindenre használhatja fel Samuel.

A semmibe bámult az Igazság Kardjára gondolva, azon tűnődve, vajon merre lehet most a különleges fegyver.

– Nehéz megérteni, hogy képesek az emberek olyan könnyen elfordulni a saját érdekeiktől.

– Ugye? – Zedd hangsúlya könnyed társalgási tónusról arra a vékony, érdes hangszínre váltott, ami elárulta Richardnak, hogy a nagyapja megjegyzésének valami mélyebb, rejtett mondanivalója is van. – Ez a dolog igazi lényege.

Mikor Richard értetlenül pillantott nagyapja felé, látta, hogy az öreg varázsló pillantása mereven és élesen szegeződik rá.

– Szándékosan elfordulni az igazságtól nem más, mint önmagunk elárulása.

Shota megtorpant a járkálásban, és összefont karral Zedd felé hajolt.

– Varázslószabály, igaz?

Zedd felvonta az egyik szemöldökét.

– Úgy van. Történetesen a tizedik.

Shota jelentőségteljesen fordult Richard felé.

– Bölcs tanács.

Rezzenetlen, átható tekintetét kényelmetlenül hosszú ideig a Keresőre szegezte, aztán végül elfordult, és ismét járkálni kezdett.

Richard úgy vélte, Shota szerint ő megtagadja az igazságot – a megszálló Birodalmi Rend támadásának igazságát. Richard azonban egyáltalán nem fordult el a valóságtól, csak épp nem tudta, mi többet várhat még el tőle a boszorkány, amivel megállíthatná a támadókat. Ha a vágyak valósággá válhatnának, Richard már rég visszaűzte volna a megszálló hordát az Óvilágba. Ha tudná, hogyan állíthatná meg őket, már rég megtette volna, de nem tudta. Borzasztó érzés volt az is, hogy pontosan tudta, milyen rémségek várnak a népére, és hogy tehetetlennek érezte magát a veszéllyel szemben, de az külön feldühítette, hogy Shota azt hiszi, Richard egyszerűen csak makacsságból nem tesz semmit a megszállók ellen: mintha csak a keze ügyében lenne a megoldás.

Richard felpillantott a szoborszerű szépségre, aki a lépcső tetejéről figyelte őt. Nicci még a rövid, rózsaszín hálóingben is valahogy nemesnek és bölcsnek tűnt. Míg Richardot olyan emberek nevelték fel, akik arra bátorították, hogy úgy lássa a dolgokat, amilyenek valójában, Niccit a Rend tanításaiban vakon hívő emberek tanították és irányították. Figyelemreméltó emberi tulajdonságokra volt ahhoz szükség, hogy valaki egy élet belesulykolt tanításai ellenére hajlandó legyen keresni és elfogadni a való világ igazságát.

Egy hosszú pillanatig a nő kék szemébe mélyedt a tekintete, és arra gondolt, benne meg volna–e vajon a bátorság... a bátorság, hogy szembenézzen eddig elkövetett hibáinak nagyságával és rémségeivel, a bátorság, hogy megváltozzon, és elfogadja az igazságot. Az effajta bátorság csak nagyon kevesekben van meg.

Richard arra gondolt, vajon Nicci is azt hiszi–e róla, hogy önző és értelmetlen okokból elhanyagolja a Birodalmi Rend inváziója miatt létrejövő fenyegetést.

Ő is azt hiszi–e, hogy Richard valami létfontosságú dolgot nem tesz meg, amivel megvédhetné az ártatlan embereket a rettenetes szenvedésektől. Szívből remélte, hogy Nicci nem így gondolja. Volt egy pár alkalom, amikor egyedül Nicci támogatásából merített erőt hozzá, hogy ne adja fel.

Nem tudta, vajon Nicci nem azt várná–e el tőle, hogy minden erejével és képességével sokkal több élet megmentésére koncentráljon, ne egyetlen egyre, legyen az bármilyen fontos és értékes is. Richard próbálta visszafojtani a fájdalmat magában. Tudta, hogy Kahlan pontosan ezt kívánná tőle. Bármennyire is szerette őt Kahlan – régen, amikor még tudta magáról, hogy kicsoda – nem akarta volna, hogy Richard az ő keresésére induljon, ha ez azt jelenti, hogy rengeteg halálos veszélyben lévő ember élete árán kell ezt megtennie.

Az előbbi futó gondolat hirtelen hihetetlen erővel döbbent vissza az elméjébe: Amikor még tudta magáról, hogy kicsoda... amikor még tudta... Kahlan nem szeretheti őt, ha magáról sem tudja, kicsoda... ha Richardról sem tudja, hogy kicsoda... A térdei hirtelen úgy elgyengültek, hogy kis híján összecsuklott.

– Én úgy gondoltam – szólalt meg ismét Jebra, szemét kinyitva, mintha most térne magához Zedd vigasztaló érintése nyomán – hogy mindent megtettem, ami tőlem tellett, hogy felnyissam Cyrilla szemét az igazságra.

De a tömlöc nem tetszett. Egy cseppet sem.

– Aztán mi történt? – kérdezte Zedd, borostás arcát vakargatva. – Meddig voltál bezárva?

– Elvesztettem az időérzékemet, nem tudtam számon tartani a napokat, egy idő után már azt sem tudtam, nappal van–e, vagy éjszaka. Azt sem tudtam, melyik évszak van éppen, de azt tudtam, hogy elég hosszú ideje vagyok bent, hogy már több évszak is eltelt. Kezdtem feladni minden reményt. Enni adtak, de soha nem eleget ahhoz, hogy jóllakjak.

Mindössze ahhoz volt elég, hogy életben tartson.

Nagyritkán még egy–egy gyertyát is ott hagytak égve a sivár előtérben, a rácsaimon túl. Az őrök nem voltak szándékosan kegyetlenek velem, de így is szörnyű volt bezárva lenni a sötétben, abban az apró, sziklából kivájt kis teremben. Persze tudtam, hogy panaszkodnom nem szabad. Amikor a többi rab panaszkodott, átkozódtak vagy lármát csaptak, csendre parancsolták őket, és ha a fogoly nem fogadott szót, azt is hallottam, ahogy az őrök megbüntették. Egyes foglyok csak rövid ideig voltak odalent, hamar elvitték őket a kivégzésükre.

Időről időre új rabok is érkeztek. Amennyit az apró kis ablakomon kinézve láttam belőlük, veszélyes, erőszakos alakok voltak. Néha az átkozódásaikra riadtam fel a koromsötétben, és rémálmaim voltak tőlük, amikor újra el tudtam aludni.

Egész idő alatt rettegve vártam olyan látomásra, ami feltárja előttem a végzetemet, de nem jött. Persze, aligha volt szükségem újabb látomásra, hogy tudjam, mit hoz a jövő. Tudtam, hogy ha a megszállók eljutnak az ország határai közelébe, Cyrilla azt fogja gondolni, hogy mindez az én hibám. Amióta az eszemet tudom, mindig voltak látomásaim, és az emberek, akiknek nem tetszett, ami történt velük, gyakran engem okoltak érte, hogy elmondtam nekik, amit láttam. Könnyebb volt rám haragudni miatta, mint hasznosítani az információt, és tenni valamit érte, hogy mérsékeljék a rájuk váró csapásokat. Sokan hitték úgy, hogy én magam okoztam a balsorsukat azzal, hogy elmondtam a látomásaimat, mintha csak én magam választhattam volna meg, mit akarok látni, és az én rossz szándékaim okozták volna a látomásaim valóra válását.

– Szinte elviselhetetlen érzés volt bezárva lenni abban a sötét cellában, de nem tudtam mást tenni, mint elviselni. Ahogy vég nélkül csak ültem ott, élénken el tudtam képzelni, miért őrült meg Cyrilla a veremben.

Én legalább nem voltam összezárva olyan vadállatokkal, mint ő, olyanokkal, akiket a szomszédos cellákba zártak körülöttem. Ennek ellenére biztosra vettem, hogy ott fogok meghalni a tömlöcben, elhagyatottan, elfelejtve. Nem tudtam már idejét sem, mióta voltam elzárva a világtól, a fénytől, az élettől. Egész idő alatt nem volt egyetlen látomásom sem. Akkor még nem tudtam, hogy többé soha nem is lesz. Egyszer a királynő leküldött egy embert, hogy megkérdeztesse, hajlandó vagyok–e megtagadni a látomásomat. Azt mondtam az illetőnek, szívesen hazudok bármit a királynőnek, csak engedjen ki innen. Cyrilla nyilván nem ezt akarta hallani, mert többé nem jött egyetlen küldött sem hozzám, és azért sem jött senki, hogy kiengedjen.

Richard oldalra pillantott, és látta, hogy Shota merően figyeli. A boszorkány szeméből ki tudta olvasni a néma gyanúsítást, hogy Richard ugyanazt teszi, mint Cyrilla királynő: azt várja, hogy Jebra ne azt mondja a világ sorsáról, amit látott, hanem valami mást. Richardba belenyilallt a bűntudat.

Jebra felnézett a napfényre az üvegtetőn át, mintha magába szeretné inni a fény mindennapi csodáját.

– Egy éjszaka – később tudtam meg, hogy odakint, a külvilágban valóban éjszaka volt – egy őr jött oda a kis cellám vasrácsos ablakához Azt suttogta, hogy a Birodalmi Rend serege odaért a város alá. Azt mondta, végre alighanem megkezdődik a harc. Szinte örömöt hallottam ki a hangjából, hogy a gyötrő várakozás ideje véget ért, hogy a valóság végre felmentést ad neki az alól, hogy meg kelljen játszania a királynője előtt, hogy még hisz a békében. Elhinni az igazat arról, hogy mi várható, valahogyan mintha hűtlen felségárulókká tette volna az embereket, de a királynő vágyai elleni árulás alól immár felmentést adott nekik a valóság. De az, hogy nem lesz háború, csak egy része volt a királynő képzelgéseinek, az a része, ami túl nyilvánvaló képtelenség volt ahhoz, hogy el lehessen fogadni.

Én azt súgtam vissza az őrnek, hogy féltem a város lakóit. Ő kigúnyolt. Azt mondta, ostoba vagyok, hogy még nem láttam, hogyan harcolnak a galeai katonák. Kijelentette, biztos benne, hogy a galeai sereg, jóval százezer feletti számú kiváló harcos, szét fogja morzsolni, és hanyatt–homlok menekülésre fogja késztetni az ellenséget, úgy, ahogy a királynő megmondta.

– Én erre csak hallgattam. Nem mertem ellentmondani a királynő legyőzhetetlenségről szőtt vágyálmainak, nem mertem megmondani, hogy a Birodalmi Rendnek a látomásomban megjelent hatalmas tömegű hada könnyedén eltiporja a védelmünket, és a város el fog esni. A cellámba zárva még elmenekülni sem tudtam volna.

Aztán meghallottam azt a különös, baljós hangot, amivel a látomásom is kezdődött. A hideg végigfutott a hátamon. Egész testemben libabőrös lettem. Végül megtudtam, mi volt az a hang: az ellenség sokezernyi harci kürtjének vonyítása. Úgy hangzott, mint az alvilági démonok üvöltése, akik most indulnak felfelé az élők közé, hogy felfalják őket. Még a pincebörtön vastag falai sem tudták kizárni a rettenetes, átható hangot.

A halál közeledtét hirdető hang volt ez, olyan hang, amitől maga az Őrző is elvigyorodott volna.

14. FEJEZET

Jebra úgy dörzsölte meg a vállait, mintha már a csatakürtök sivító hangja emlékének felidézésétől is lúdbőrzött volna. Mélyet lélegzett, összeszedte magát, és Richardra felnézve folytatta tovább a történetét.

– A börtönőrök is mind kirohantak a városfalak védelmére, őrizetlenül hagyva a tömlöcöt. A vasajtókat persze mind bezárták maguk mögött, és ez több mint elég volt hozzá, hogy megakadályozza a foglyok szökését. Miután az őrök eltűntek, a rabok egy része hangos éljenzésbe tört ki a Birodalmi Rend megérkezése miatt, Galea elkerülhetetlen bukásának örömére. De hamarosan ők is elcsendesedtek, ahogy felülről, messziről, beszűrődött a jajkiáltások és sikolyok eltompult hangja.

Hamarosan meghallottam az összecsapó fegyverek csengését is, és a halálos küzdelembe bocsátkozó harcosok kiáltásai is egyre közelebbről hangzottak fel. A kiáltások mellett hallottam a sebesültek jajszavát is.

A katonák kiabálása mind hangosabban hallatszott, ahogy a védőket egyre hátrább szorították. Aztán az ellenség már bent is volt a palotában. Egy ideig én is éltem a palotában, és olyan sok embert megismertem ott, akik most szembe kellett, hogy nézzenek...

Jebra megállt, és letörölte az arcára csordult könnyeket.

– Bocsánat – motyogta, zsebkendőt húzott elő a ruhaujjából, és az orrát törölgette, aztán megköszörülte a torkát, és folytatta.

– Nem tudom, meddig dúlt a csata, de egy idő után puffogó hangokat hallottam, ahogy egy faltörő kossal a fenti vasajtókat döngették. Minden egyes ütés megrázkódtatta a kőfalakat is. Amikor az első ajtó kidőlt, a hangok közelebbről jöttek, a belső ajtó került ostrom alá, míg végül az is megadta magát.

– Aztán hirtelen tucatnyi katona özönlött le a tömlöc lépcsőjén, csatakiáltásokat harsogva. Fáklyákat hoztak magukkal, éles fénnyel árasztva el a cellám előtti folyosót. Valószínűleg a kincseskamrát keresték idelent, hogy kifosszák. Helyette mocskos, vigasztalan börtönt találtak. Mind felrohantak a lépcsőn, ott hagyva bennünket csendes, szívdobogtató rémületben.

– Azt hittem, akkor látom őket utoljára, de a katonák hamarosan visszatértek. Ezúttal sikoltozó asszonyokat vonszoltak maguk után, a palotabeli szolgáló személyzet tagjai közül. A katonák nyilván magukra akartak maradni frissen szerzett zsákmányukkal, távol a többiektől, akik még elorozhatnák tőlük vagy rájuk támadnának ilyen értékes élő zsákmány kedvéért.

A hangoktól, amiket hallottam, a cellám legtávolabbi sarkába húzódtam, de ez nem volt valódi menedék: a hátborzongató jelenetek zaja oda is elhatolt. El sem tudtam volna képzelni ezelőtt olyan embereket, akik az ilyen szörnyű tetteket örvendezve és hangosan röhögve képesek elkövetni. Azok a szerencsétlen nők... senki nem jöhetett, hogy segítsen rajtuk, és nem maradt semmi reményük a menekülésre.

Egy fiatalabb nőnek sikerült kiszabadulnia fogvatartója markából, és vad rémületben futni kezdett a lépcső felé. Hallottam a kiáltásokat a többiek felé, hogy kapják el. A nő gyors volt, és izmos, de a katonák mégis könnyedén elfogták, és a padlóra lökték. Mikor hallottam, hogy az életéért könyörög „Kérlek! Kérlek! Ne!" a hangját is felismertem. Az egyik férfi leszorította, a másik csizmás lábával rálépett a lány térdére, és hallottam a reccsenést, ahogy eltörte. A lány fájdalmában és rémületében hangosan sikoltozott, de a katona ugyanúgy a másik térdét is eltörte. A férfiak röhögtek, és azt mondták neki, hogy most már úgysem tud elfutni, úgy, hogy jobban teszi, ha teljesíti a kötelességét. Aztán rávetették magukat. Életemben soha nem hallottam még ilyen rémült sikoltozást...

Nem tudom, hányan jöttek le a tömlöcbe, de az idő előre haladtával egyre többen lettek. Órákon át folyt a „szórakozás". Egyes nők végig zokogtak és nyüszítettek, mialatt a katonák kedvüket töltötték rajtuk.

A sírásuk hangos röhögést váltott ki a férfiakból. De nem is férfiak voltak ezek, hanem lelkiismeret és gátlás nélküli szörnyetegek.

Az egyik katona talált egy kulcscsomót, és körbejárt, kinyitogatva a cellákat. Nevetve és hujjogatva tárta ki az ajtókat, azt kiabálta, hogy felszabadítja az elnyomottakat, és hívogatta a rabokat, hogy álljanak be a sorba, bosszút állni a bűnösökön, akik sanyargatták és elítélték őket.

A lány, akinek eltörték a térdét – Elizabeth volt a neve – soha senkit nem nyomott el és nem is sanyargatott rövidke, fiatal életében. Munka közben mindig mosolygott, annyira boldog volt, hogy a palotában kaphatott munkát, és, mert szerelmes volt egy ácslegénybe, aki szintén a palotában dolgozott.

A rabok kiözönlöttek a celláikból, és örömmel csatlakoztak a katonákhoz.

– Téged miért nem vonszoltak ki a celládból? – kérdezett közbe Richard.

Jebra nagy levegőt vett, mielőtt válaszolt.

– Mikor a cellám ajtaját kinyitották, bepréseltem magam a legsötétebb sarokba. Semmi kétségem nem volt, mi történne velem, ha kimegyek vagy, ha egyáltalán felfedezik, hogy ott vagyok. Az asszonyok sikoltozása, az ordítozás, röhögés és a helyekért való dulakodás közben valahogy nem vették észre, hogy ott rejtőzöm a cellám sarkában, a sötétben. Odalent a pincében nem volt sok fény. Nyilván úgy gondolták, hogy a kicsi cella üres, mint ahogy pár másik is az volt, így senki nem vette a fáradságot, hogy benyújtson egy fáklyát, és a fényénél jobban körülnézzen. Végtére is, az összes többi fogoly férfi volt, és mind alig várta, hogy kiszabadulhasson. Én soha nem beszéltem velük, nem is tudták, hogy egy nő is van velük a tömlöcben, különben biztos, hogy értem jöttek volna. Ráadásul mindannyian meglehetősen... elfoglaltak voltak.

Jebra kezébe temette a fájdalmas emlékezéstől el–torzult arcát.

– El sem tudom mondani, miféle szörnyűségeket műveltek azokkal a szerencsétlen asszonyokkal, alig pár méterre tőlem. Egész hátralévő életemben kísérteni fognak a rémálmaimban. Az erőszak csak egy része volt annak, amit azok a katonák elkövettek. Igazi szenvedélyük a kínzás volt, vad szenvedély hajtotta őket, hogy bántsák és megalázzák a tehetetlen áldozataikat, hogy élet–halál urai lehessenek felettük. Amikor az asszonyok már nem küzdöttek, nem sikoltoztak, nem lélegeztek, a szörnyetegek végül úgy döntöttek, ideje valami élelmet és italt szerezni, hogy megünnepeljék a győzelmüket, aztán újabb nőket hajtsanak fel. Mint a legjobb barátok, valami ünnepen, esküt tettek egymásnak, hogy addig nem nyugszanak, amíg egyetlen asszony is marad az Újvilágban, akit nem tettek magukévá.

Jebra két kézzel simította hátra arcából a haját.

– Amikor mind elsiettek, csend és nyugalom terült a tömlöcre. Ott maradtam a cellám sarkába kucorodva, a ruhám szegélyét a számba tömtem, igyekeztem semmi zajt nem csapni ami elárulhatna. Közben megállíthatatlanul rázott a zokogás. Az orrom tele volt a vér és más szörnyűségek szagával. Fura, hogy egy idő után az ember orra mennyire eltompul és hozzászokik azokhoz a szagokhoz, amitől eleinte hányingere támad.

– A reszketésemet azonban képtelen voltam leküzdeni mindazok után, amiket hallottam, hogy mit műveltek azokkal a szerencsétlen asszonyokkal. Attól rettegtem, hogy felfedeznek, és velem is ugyanaz történik, mint velük. A cellámban rejtőzve, félve attól, hogy kimenjek, félve attól, hogy valami zajjal elárulom magam, nagyon is meg tudtam érteni, miért őrült meg Cyrilla a hasonló bánásmódtól.

Egész idő alatt hallottam a hangokat odafentről, a még mindig dúló csata zaját, a fájdalom és a rémület hangjait, a haldoklók sikolyait. Éreztem az égő hús, a zsíros füst szagát. Úgy tűnt, a küzdelem, az öldöklés soha nem fog véget érni. A nyitott cellaajtómon túl a nők azonban már egyetlen hangot sem adtak ki. Tudtam, miért. Tudtam, hogy ők már túl vannak ennek a világnak minden gondján és fájdalmán.

Imádkoztam értük, hogy a jó szellemek vegyék őket óvó karjaikba.

– Kimerült voltam a folyamatos rettegéstől, de nem tudtam elaludni... nem mertem elaludni. Az éjszaka haladt előre, és egy idő után derengés szűrődött le a lépcső felől: a nagy, nehéz vasajtók nem voltak többé ott, hogy elzárják a fény útját lefelé. Még mindig nem mertem előjönni. Nem mertem mozdulni sem. Egész nap ott maradtam, amíg le nem szállt az éjszaka, és újból koromsötét nem lett. A tombolás, a fosztogatás megállás nélkül folyt egész nap. Ami véres csataként indult, részeg győzelmi orgiába ment át. A hajnallal sem csendesedett a ricsaj odafent.

Tudtam, hogy nem maradhatok örökké idelent. A halott nők bomló tetemeinek szaga kezdett elviselhetetlenné válni, mint ahogy a gondolat is, hogy itt lapuljak olyan emberek holttestei közelében, akiket életükben jól ismertem. De a félelmem attól, ami odafent várhat, akkora volt, hogy még azt a napot és éjszakát is lent töltöttem a tömlöcben.

Annyira éhes és szomjas voltam, hogy vízzel teli serlegeket kezdtem hallucinálni, mellettük kenyérszeletekkel. Még éreztem is a friss kenyér szagát, alig karnyújtásnyira tőlem, de amikor érte nyúltam, csak a semmibe markolt a kezem.

Nem emlékszem már pontosan, mikor történt, de eljött az az állapot, amikor annyira vágytam már rá, hogy megszűnjön a folyamatos rettegés, hogy hajlandó voltam elfogadni, sőt szinte örömmel vártam is, hogy eljöjjön a vég. Nagyon is jól tudtam, mi vár rám odafent, de úgy gondolkodtam, hogy legalább a félelem kínjai véget fognak érni. Annyira szerettem volna, hogy legyen már végre vége! Tudtam, hogy szenvedést, megaláztatást és fájdalmat kell átélnem, de azt is tudtam, hogy idővel azoknak is vége lesz, mint ahogy ezeknek az asszonyoknak a számára is véget ért, akik itt feküdtek a közelemben, és többé nem kellett már szenvedniük.

Így végül kimerészkedtem a cellám sötétjéből. Az első dolog, amit megláttam, Elizabeth halott szemének tekintete volt. Egyenesen rám meredt, mintha régen arra várt volna, hogy előjöjjek, hogy lássam, mit tettek vele. Arcán mintha néma könyörgés ült volna, hogy tanúskodjak mellette az igazságtételért. De nem volt senki, aki meghallgathatott volna, nem volt igazság többé, csupán az én néma pillantásom láthatta a szegény lány szörnyű végét.

Elizabeth és a többi halott nő látványa újra visszaűzött a cellámba. Saját szememmel látva azokat a kegyetlenségeket, amiket elkövettek rajtuk, elmém összekapcsolta a látványt a sikolyaik emlékével, és újra megállíthatatlanul zokogni kezdtem. Összekucorodva remegtem félelmemben, elképzelve, hogy velem is ugyanezt fogják művelni.

Azután, vad pánikrohamban, ruhám szegélyét orromra szorítva a rémes szag ellen, futva átbukdácsoltam az összekuszálódott karok, lábak útvesztőjén, felrohantam a lépcsőn, nem is tudva, mi felé tartok, csak azt, mi elől menekülök. Futás közben végig gyors, kíméletes halálért imádkoztam.

Borzasztó megrázkódtatás volt számomra újra meglátni a palotát. Gyönyörű épület volt, a pár évvel ezelőtti támadás okozta károk után gondos, precíz helyreállítása épp hogy csak befejeződött. Most újra romokban hevert. Képtelen voltam felfogni, miért hajlandók emberi lények ilyen alapos és módszeres rombolásra, hogy lelhetik örömüket ilyen fáradságos pusztításban.

A hatalmas ajtókat letépték a sarokvasaikról és apró szilánkokká zúzták. A márványoszlopokat kidöntötték.

A szétroncsolt bútorok darabjai szanaszét hevertek.

A padlót szó szerint beborították az egyéb művészi kivitelű holmik darabjai: gyönyörű, égetett zománcú kerámiák cserepei, porcelán szobrokról letört apró fülek, orrok és ujjak, fadarabok, amelyek még magukon viselték a gondos, mesteri faragások nyomait, szétzúzott asztalok, darabokra tépett függönyök és drapériák, csizmasarkakkal felismerhetetlenre taposott festmények. Az ablakokat mind kitörték, a tapétákat letépkedték és összetiporták, a szobrokat széttörték, arcukat összezúzták, itt–ott a falakat is összeroncsolták, másutt vérrel maszatolták össze. A gondosan kiépített, díszes termekben ürülékhalmok hevertek, a falakra emberi fekáliával mázoltak átkokat, a Rend északi elnyomóira halált kiáltó jelszavakat.

Mindenütt katonákat lehetett látni, akik a más katonák által otthagyott vagy elhajított holmik között kutakodtak, a halottakat fosztogatták, összeharácsoltak mindent, amit csak el bírtak cipelni. Közben, puszta megvetésből, leverték az elegáns díszítéseket, durván tréfálkoztak, miközben sorba álltak a szobák előtt, várva, hogy sorra kerüljenek a foglyul ejtett asszonyoknál. Miközben a roncsok között botladoztam, minden pillanatban vártam, hogy megragadjanak, és bevonszoljanak valamelyik szobába. Tudtam, hogy nem kerülhetem el a sorsomat.

Még sohasem láttam ilyen embereket. Embereket, akik féktelen rettegést terjesztettek maguk körül. Nagytestű, ormótlan, mosdatlan férfiakat összehasogatott, vérmocskos bőrpáncélokban. A legtöbbje láncinget, szögekkel kivert öveket és szíjakat is viselt. Sokan borotválták a fejüket, hogy még izmosabbnak és félelmetesebbnek tűnjenek. Mások hosszú, csimbókos, zsíros hajgubanc alól pislogtak ki a világba. Valamennyien vadaknak néztek ki, alig emlékeztettek emberi lényekre. Arcukat az égő házak pernyéje mocskolta össze, amibe széles csíkokat mosott az izzadságuk. Hangosan ordítoztak durva, mocskolódó nyelvezetet használva.

Már–már komikus volt látni ilyen alakokat ténferegni a palota pasztellkék vagy rózsaszín falú termeiben, de nem volt semmi humoros az övükbe dugott véres csatabárdokban, vérmocskos kardjaikban, korbácsaikban, késeikben vagy a derekukra erősített, állandóan kezük ügyében lévő szöges buzogányaikban.

De a szemük volt az, ami a leginkább megdermesztette az ember ereiben a vért. Mindnek olyan szeme volt, ami nem csak, hogy megszokta a mészárlás mocskos látványát, de valami szenvedélyes öröm is ült bennük a pusztítás láttán. Minden élőre egyetlen szempontból néztek: meg kell–e ölni vagy sem. De még kegyetlenebbé vált a tekintetük, ha foglyul ejtett, kézről–kézre adott asszonyokra tévedt. Egy ilyen pillantás elég volt hozzá, hogy a szemügyre vett nőben bennszakadjon a lélegzet, és megálljon még a szívverése is.

Olyan emberek voltak ezek, akik a civilizált viselkedésnek még a halvány nyomait sem mutatták. Nem alkudtak vagy csereberéltek, mint rendes ember tenné.

Elvették, ami megtetszett nekik, még egymásnak is nekiestek a legjelentéktelenebb zsákmány miatt is.

Törtek–zúztak, romboltak és öltek minden lelkiismeretfurdalás vagy meggondolás nélkül. Kívül estek a civilizált ember erkölcsi normáin és megfontolásain.

Ilyen vadállatokat szabadított a Birodalmi Rend az ártatlanokra.

15. FEJEZET

– Ha mindenfelé katonák voltak, hogy lehet, hogy nem fogtak el és vonszoltak magukkal? – kérdezte Cara azzal a nemtörődöm, mégis kiélezett közvetlenséggel, amit csak egy Mord–Sith tudott ilyen könnyedén alkalmazni, mintha csak kívül állt volna a társadalmi illem és udvariasság minden határán.

Ugyanez a kérdés ötlött fel Richardban is, de abban a pillanatban képtelen volt megszólalni az elfogódottságtól.

– Azt hitték, szolgának lett beosztva – felelte Nicci halkan, a hozzáértő magabiztosságával. – Mivel szabadon járkált annyi idővel a támadás után, az emberek feltételezték, hogy jó oka van rá, hogy a parancsnokoknak saját külön céljaik vannak vele.

Jebra bólogatott.

– Úgy van. Egy tiszt, aki meglátott, azonnal magával rángatott egy szobába, ahol az asztaloknál kiterített térképek fölé hajló emberek ültek. A szobát nem tették tönkre, mint a többit. Azt akarták tudni, hol van már az ebédjük... mintha csak nekem tudnom kellene.

– Ezek ugyanolyan vad kinézetűek voltak, mint az összes többi, nem is jöttem volna rá, hogy tisztek, csak abból, ahogy a jelentésekkel és parancsokkal ki–be járó katonák milyen tisztelettel bántak velük. A tisztek némelyike kissé idősebb volt a többieknél, és szemükben valami hideg, számító tekintet ült. Még keményebbnek látszottak, mint a közkatonák, akik mindig széles ívben kitértek előlük. Amikor ezek a tisztek rám néztek, azonnal tudtam, hogy ezek olyan emberek, akik hozzá vannak szokva, hogy azonnal választ kapjanak.

Belekapaszkodtam ebbe a halvány reménysugárba: hogy ha eljátszom a szerepet, amit a véletlen osztott ki rám, akár életben is maradhatok. Mentegetőzve meghajoltam, és azt mondtam, azonnal intézkedem az ebédjük ügyében. Azt mondták, azt bizony nagyon jól teszem, láthatóan jobban érdekelte őket az evés, mint az, hogy megbüntessenek a késedelemért. A konyhába siettem, igyekeztem céltudatosan viselkedni, ugyanakkor vissza kellett fognom magam, hogy ne fussak, mert attól féltem, hogy ezek a katonák, ha meglátnak egy futó nőt, reflexből rátámadnak, mint farkasok a rejtekhelyéről előrugaszkodó őzgidára.

Százak ügyködtek a palota konyháiban, jobbára idősebb nők és férfiak. Sokat közülük fel is ismertem, régóta főztek már a palota népe számára. Volt egy pár fiatalabb, erősebb férfi is, olyan munkák elvégzésére, ami túl nehéz lett volna egy öregembernek vagy egy kuktának: állatok levágására, húsok cipelésére, nehéz nagy nyársak forgatására. Olyan lelkes igyekezettel dolgoztak a lobogó tüzek és gőzölgő fazekak között, mintha az életük múlna rajta, ami persze úgy is volt.

Amikor a konyhába léptem, észre sem vettek, annyira el volt mindenki foglalva a saját feladataival.

Mivel láttam, hogy mindenki lázasan tevékenykedik, felkaptam egy sült húsokkal teli jókora tálcát, és felajánlottam, hogy felviszem a tiszteknek. A konyha népe, úgy látszott, kifejezetten örült neki, hogy akadt valaki, aki hajlandó volt helyettük bemerészkedni a katonák közé. Mikor visszatértem az étellel, a tisztek, akik elküldtek érte, azonnal abbahagyták, amit addig csináltak. Úgy látszott, farkaséhesek. Mind felpattantak a székekről, pamlagokról, és csupasz, mocskos kezükkel kapkodták le a húsdarabokat a tálcáról. Amikor letettem a súlyos tálcát az egyik asztalra, egy tiszt rám nézett, és megkérdezte, miért nem viselek ajakgyűrűt.

Fogalmam sem volt, miről beszél.

A Rend emberei gyűrűt fűznek a rabszolgák alsó ajkába – mondta Nicci. – Ez jelzi, hogy magasabb beosztású emberek tulajdonai, és nem szabad prédák a katonák számára. A rangosabb tisztek így szereznek maguknak szolgákat az alantas munkák elvégzésére.

Jebra bólintott.

A tiszt kiadta a parancsot, erre egy katona megragadott, és lefogott. Aztán előállt egy másik, megfogta az alsó ajkamat, előre húzta, és átszúrta egy vasgyűrűvel.

Nicci elgondolkodva meredt maga elé.

– A vasat a vasfazék és hasonlók jelképéül használják. A konyhai dolgozókat jelölik meg vassal.

Richard észrevette a visszafojtott harag csillanását Nicci szemében. Valaha ő is viselt gyűrűt az ajkában, bár az aranyból volt, jelezve, hogy a viselője Jagang császár személyes tulajdona. De ebben nem volt semmi megtiszteltetés: Niccit sokkal rosszabb dolgokra is használták, mint alantas munkák végeztetésére.

– Jól mondod – mondta Jebra. – Miután az ajkamba befűzték a gyűrűt, visszaküldtek a konyhába még több ételért és borért. Akkor jöttem rá, hogy a többi konyhai dolgozó is viseli a vasgyűrűt. Fél–kábulatban futkostam a konyhába és vissza a tisztek egyre újabb kívánságait teljesíteni. Mikor módom nyílt rá, bekaptam egy–egy falatot vagy ittam pár korty vizet. Ennyi elég volt, hogy megóvjon az ájulástól.

Rájöttem, hogy más megfélemlített emberek is dolgoznak a tiszteknek, akik korábban a palota alkalmazottai voltak. Jóformán időm sem jutott végiggondolni, hogy a jó szerencsém hogyan óvott meg egy sokkal rosszabb sorstól. Bármennyire vérzett és lüktetett is az ajkam, örültem a gyűrűnek, mert amikor csak egy katona meglátta, mindjárt megjuhászodott és békén hagyott.

Hamarosan kiküldtek nehéz ételes zsákokkal és italtömlőkkel megrakodva a város más részein szolgálatot teljesítő tisztekhez. Kint a város körül járva kezdtem rádöbbenni a pusztítás valódi mértékére, ami Ebinissiát érte.

Mikor Jebra maga elé meredve elhallgatott, Richard rákérdezett:

– Mit láttál?

Jebra úgy nézett fel, mint aki el is feledkezett róla, hogy a történetét beszéli el, de aztán legyűrte elkeseredését és folytatta.

– A városfalakon kívül tízezrével hevertek a halottak, a csata áldozatai. A mező, ameddig a szem ellátott, terítve volt szörnyen összeroncsolt, megcsonkított holttestekkel, egyesek csoportban, egymásra omolva hevertek, utolsó védelmi pozíciójukban elesve. Az egész olyan valószerűtlen volt, csakhogy én már láttam ezt korábban is... a látomásomban.

A legszörnyűbb azonban az volt, hogy voltak köztük súlyosan sebesült, de még élő galeai harcosok.

Ott hevertek sebekkel borítva a csatamezőn, halott bajtársaik között, mozdulni is képtelenül. Néhányan halkan nyöszörögtek a halálukra várva. Mások teljes öntudatukon voltak, de ilyen vagy olyan okból képtelenek voltak megmozdulni. Az egyiknek egy törött társzekér alá szorult a szétzúzódott lába. Egy másikat a hasába döfött lándzsa szögezett a földhöz. Szörnyű szenvedései ellenére is annyira ragaszkodott az életéhez, hogy nem merte kihúzni a lándzsát, és ezzel szabadjára engedni mindent, amit a fegyver a helyén tartott. Voltak, akiknek kezük–lábuk olyan súlyosan eltört, hogy képtelenek voltak keresztülvergődni a holttestek, lótetemek és mindenféle roncsok között.

A Rend katonái állandóan járőröztek, ezért tudtam, hogy ha bármelyiken megpróbálnék segíteni, azonnal észrevennének és engem is megölnének.

Az előőrsökhöz menet oda–vissza át kellett mennem ezen a borzalmas csatatéren. A dombokat, amelyek között a végső összecsapás zajlott, apró, mozgó pöttyökként lepték el a halottak között járkáló emberalakok százai, akik módszeresen fosztogatták az elesettek holttesteit.

Később megtudtam, hogy a Birodalmi Rend hadait valóságos kis sereg követi – a táborkísérők – akik a fősereg által hátrahagyott hulladékon élnek. Ezek az emberi keselyűk zsebelték ki a halottakat, halálból és rombolásból tartva fenn saját életüket.

Emlékszem egy kopott, fehér nagykendőbe burkolózó öregasszonyra, aki egy, még életben lévő galeai katonára akadt. Egyéb sebei között volt egy csontig ható vágás a katona combján. A szerencsétlen a kimerültségtől remegő kezekkel igyekezett összefogva tartani a sebszéleket. Kész csoda, hogy egyáltalán életben volt még. Amikor az öregasszony elkezdte rángatni a ruháit valami használható érték után kutatva, a katona egy korty vízért kezdett neki könyörögni.

Az öregasszony semmibe vette a könyörgést, és feltépte a sebesült nyakán az inget, hátha visel valami erszényt egy szíjon a nyakában, ahogy sokan szokták.

A sebesült megint vizet kért, elhaló, rekedt hangon.

Az öregasszony e helyett egy hosszú kötőtűt húzott elő az övéből, és a tehetetlenül heverő sebesült fülébe döfte. Még a nyelvét is kidugta nagy igyekezetében, ahogy a hosszú tűt körbeforgatta a nyomorult katona agyában. A sebesült karja egyet rándult, aztán elcsendesedett. Az öregasszony kihúzta a tűt, letörölte a katona nadrágjában, közben azt motyogta, hogy, na, ettől majd csendben marad végre. Aztán visszatűzte a tűt az övébe, és folytatta a kutakodást a halott ruháiban.

Megdöbbentett, hogy láthatóan milyen gyakorlottan hajtotta végre ocsmány tettét.

Láttam más táborkísérőket, akik kővel zúzták be a még életben találtak fejét, nehogy fosztogatás közben erőre kapjon az áldozat, és megpróbáljon védekezni.

Voltak a hullarablók között, akik semmit nem tettek a sebesülttel, csak akkor, ha az képes volt használni a kezeit, és tiltakozott a kirablása ellen. Ha az áldozat élt, de nem tudott védekezni, egyszerűen kifosztották, és továbbmentek. Voltak azonban olyanok is, akik felemelt ököllel, diadalkiáltással hirdették, ha élő sebesültre találtak, akivel aztán végezhettek, mintha ettől hős katonákká váltak volna. Néha olyan is akadt, aki a leghátborzongatóbb kínzásokkal gyötörte a tehetetlen sebesülteket, és elszórakozott rajta, hogy az sem védekezni, sem elmenekülni nem tud. Persze, csak egy pár nap kérdése volt, és valamennyi sebesült meghalt, vagy a súlyos sebeiknek megadva magukat, vagy a fosztogatók végeztek velük.

A következő néhány héten a Birodalmi Rend katonái tivornyákkal, erőszakkal és fosztogatással ünnepelték győzelmüket. Betörtek minden házba, és módszeresen átkutatták. Elvittek minden értéket. Egynéhány szolgának kiválasztott személyt leszámítva, akik közé én is tartoztam, egyetlen férfi sem úszhatta meg a fogságot, és egyetlen nő sem a brutális erőszakot.

Jebra szipogva folytatta:

Egyetlen fiatal lánnyal sem szabadna soha megtörténnie annak, amit azok a szerencsétlenek elviselni kényszerültek. Az elfogott galeai katonák, akárcsak a város összes férfija és fiúgyermeke, jól tudta, mi történik az anyáikkal, lányaikkal, nővéreikkel, feleségeikkel – erről a Rend katonái gondoskodtak. Sok esetben a foglyok egy–egy csapata nem tudta elviselni tovább a kegyetlen erőszakot és fellázadtak. Ezeket percek alatt lemészárolták.

A foglyokat hamarosan kivezényelték, hogy számtalan nagy gödröt ássanak a halottaknak. Amikor befejezték az ásást, arra kényszerítették őket, hogy összeszedjék a rothadó tetemeket a tömegsírokba. Aki tiltakozott, az maga is a gödörben végezte.

Amikor az összes halottat eltemették, a foglyokkal hosszú árkokat kezdtek ásatni. Az árkok elkészültével aztán elkezdődtek a kivégzések. Szinte az összes, tizenöt évnél idősebb férfit megölték. Tízezerszám estek a Rend fogságába a galeai férfiak. Tudtam, hogy hetekig fog tartani, mire valamennyiükkel végeznek.

Az asszonyokat és gyerekeket fegyveresek hajtották ki, hogy végignézzék a férfiak kivégzését, és ahogy holttesteiket a nyitott árkokba dobják. Mialatt a kivégzések folytak, elmondták a kényszerű nézőknek, hogy ez elrettentő például szolgál mindazok számára, akik szembeszegülnek a Rend erkölcsös és igazságos törvényeivel. Végig leckéztették őket a kivégzések alatt, elmagyarázták, hogy ahogy eddig éltek, kizárólag saját önző érdekeiket nézve, az a Teremtő akaratának megcsúfolása volt. Elmondták nekik, hogy az emberiséget meg kell tisztítani ettől a romlottságtól, hogy megjavuljon.

A foglyok egy részét lefejezték. Sokakat az árok elé térdeltettek, aztán izmos férfiak vonultak végig mögöttük acéllal erősített fejű bunkókkal, és egy–egy erőteljes csapással bezúzták a térdelő foglyok fejét, mögöttük néhány láncra kötött rab az árokba hajigálta az éppen megölt sorstársai testét. Néhány rabot céltáblának használtak lándzsavetéshez vagy íjászathoz. A katonatársak hangosan kigúnyolták egymást, ha a soros hóhér túl részeg volt hozzá, hogy pontosan célozzon, és nem sikerült elsőre szépen, tisztán kivégezni az áldozatot. Játéknak vették az egészet.

Úgy gondolom, a borzalmas vérengzés azért még a Birodalmi Rend egyik–másik emberének is túl sok volt, és az italhoz menekültek undorukban, hogy képesek legyenek megtenni, amit elvártak tőlük. Végtére is egy dolog ölni a csata hevében, de egészen más hidegvérrel gyilkolni. De akárhogy is volt, mégiscsak megtették. Amikor az áldozatok tetemét az árkokba hányták, azok húzták rájuk a földet, akik hamarosan követték is őket.

Emlékszem, egy esős napon, amikor élelmet vittem egy csoport tisztnek, azok egy vászontető alatt álldogáltak, ami valaha egy üzlet napellenzője lehetett. A vásznat lándzsákra feszítették ki a fejük fölé.

Ezeknek a tiszteknek az volt a feladata, hogy egy alaposan megtervezett kivégzésre felügyeljenek. A halálra rémült nőket, akiknek végig kellett nézniük a kivégzést, egyenesen a kéj szobákból hurcolták a helyszínre azok, akik előbb még a kedvüket töltötték rajtuk. Sok nő csak alig volt még felöltözve. Abból, ahogy az asszonyok sikoltva kiáltozták a felismert férfiak nevét, hamarosan rájöttem, hogy a Rend kihallgatásai során sikerült azonosítani a megerőszakolt asszonyok férjét, és őket válogatták ki a kivégzésre.

A párokat újra összehozták egy hátborzongató végső találkozásra, elkülönítve, de úgy, hogy nagyon is jól láthassák egymást.

A tehetetlen asszonyok egymáshoz zsúfolva nézték, ahogy a férjük kezét bőrszíjjal összekötözik a hátuk mögé, aztán erőszakkal az árok szélére térdeltetik őket, szembe az asszonyaikkal. Aztán katonák jöttek, akik egyenként felrántották a térdelő foglyok fejét a hajuknál fogva, és átvágták a torkukat Még most is a szemem előtt van, hogyan csillogtak a hóhérok feszülő izmai a rájuk hulló esőben. Miután átvágták áldozataik torkát, még mindig a hajuknál fogva az árokba lódították a tetemeket, aztán tovább léptek a soron következő fogolyhoz.

A sorsukra váró férfiak zokogva és reszketve kiáltozták szeretteik nevét, síron túl is tartó szerelmüket.

Az asszonyok ugyanazt sikoltozták, közben látniuk kellett, ahogy kedvesüket kivégzik, aztán még mindig rángatózó testét az árokba lökik a többi holttest tetejére. Olyan rettenetes és szívszorító élmény volt, amilyenben még soha nem volt részem.

A nők közül sokan, ahogy látták szeretteiket meghalni, ájultan rogytak a hányadékkal mocskolt sáros földre. Mások kórusban sikoltozták az éppen soron következő áldozat nevét. Vergődve küszködtek őreik vasmarkában, akik hangos röhögések közepette ordítozták oda a halálra váró férfiaknak, mit fognak művelni az asszonyaikkal. Ez a kegyetlenségnek egy olyan elvetemült változata volt, amit teljes mélységében nem is voltam képes felfogni.

– Nem csak, hogy örökre széttépték a családokat, de módszeresen ki is irtották őket. Ismeritek a réges-régi kérdést: Vajon hogy fog véget érni a világ? Hát így.

Ez volt a világ vége emberek tízezrei számára... csak épp egyenként, mindannyiuknak külön–külön ért véget a világ. Hosszan elnyújtott, fájdalmas világvége volt, mindenkinek a saját, személyes világvégéje.

Richard olyan erősen szorította ujjai között a fejét, hogy úgy érezte, mindjárt széttöri a saját koponyáját.

Nagy erőfeszítésébe telt, hogy lecsillapítsa légzését, és megtalálja a hangját.

– Senkinek sem sikerült megszöknie? – kérdezte a beállott mélységes csendben. – A sok erőszak és halál közepette senki nem tudott elmenekülni?

Jebra bólogatott.

De igen, azt hiszem néhányuknak sikerült. Persze, biztosan nem tudhatom.

– Elegen voltak azok, akik megszöktek – jegyezte meg halkan Nicci.

– Elegen? – kiáltotta Richard, tehetetlen dühét Nicci ellen fordítva. Aztán megfékezte hirtelen kitörését, és lehalkította a hangját. – Mihez elegen?

– A Rend céljának elegen – felelte Nicci egyenesen Richard szemébe nézve, állva a fortyogó indulatokat, amit bennük látott. – A Rend pontosan tudja, hogy vannak, akik elmenekülnek. A kegyetlenségek tetőfokán, a rémségek csúcspontján szándékosan csökkentik az éberségüket, hogy legalább egy páran biztosan megszökhessenek.

Richard fejében ezernyi keserű gondolat kavargott.

Értetlenül kérdezte:

– De miért?

Nicci hosszan nézett a férfi szemébe, mielőtt válaszolt.

– A félelmet terjeszteni, hogy a következőnek célba vett városban már előre elterjedjen a rettegés. Ez a rettegés biztosítja, hogy a vonuló sereg útjába kerülők inkább megadják magukat, mintsem hogy elszenvedjék azt a brutális rettenetet, aminek a hírét hallották. Így a győzelem a nélkül is biztosítva van, hogy minden egyes városban harcolniuk kelljen. A félelem, amit a megszökött foglyok terjesztenek el azzal, hogy elmesélik, amit tapasztaltak, nagyon erős fegyver, ami szétrombolja azok bátorságát, akiket még csak ezután fognak megtámadni.

Richard vadul dörömbölő szívével könnyen fel tudta fogni, mit is jelenthet a Rend támadására várni. Kezével a hajába túrt, majd visszafordult Jebrához.

– Az összes foglyot megölték?

– Párat az elfogott férfiak közül – akiket ilyen, vagy olyan oknál fogva nem tekintettek veszélyesnek – a városban összeszedett gyerekek és idősek társaságában vidékre hajtottak ki a farmokon dolgozni. Nem tudom pontosan, mi történt ott velük, de feltételezem, most is ott dolgoznak rabszolgákként, termelik az élelmet a Rend seregeinek.

Jebra lesütötte a szemét, és elhúzott pár hajszálat az arca elől.

–A túlélő nők legnagyobb része a sereg tulajdonává vált A csinosabbak és fiatalabbak közül páran rézgyűrűt kaptak az ajkukba, ami azt jelentette, hogy ők a magasabb rangú tisztek vágyait kell, hogy kiszolgálják. A táborban gyakran láttam szekereket, amelyekre azoknak a nőknek a holttestét rakták fel, akik belehaltak a durva bánásmódba a katonák között. A tisztek soha egy szóval sem tiltakoztak az ellen a brutális viselkedés ellen, ahogy ezekkel a nőkkel bántak a katonák a kéjsátorokban. A halottakat az árkokba hányták. Soha senkit, még a saját, harcban elesett halottaikat sem temették jelölt sírba. Minden halott a tömegsírokba került. A Rend nem hisz az egyén fontosságában, és nem törődik a halálukkal sem.

– A gyerekekkel mi lett? – kérdezte Richard. – Azt mondtad, a fiatalabb fiúkat nem ölték meg.

Jebra mély lélegzetet vett, mielőtt válaszolt volna.

– Nos, a fiúkat rögtön a legelején összegyűjtötték, és kor szerint csoportokba osztották. Leginkább azt mondhatnám, hogy gyerekkatonákként. Őket nem elfogott galeaiaknak tekintették, hanem a Birodalmi Rend fiatal alattvalóinak, akiket felszabadítottak a lelküket megrontó elnyomóik uralma alól. Az úgynevezett romlottságért, ami a hódítást szükségessé tette, az idősebb generációkat okolták, nem a gyerekeket, akik az ő felfogásuk szerint még vétlenek az atyáik bűneiben. Fizikailag és lelkileg is elkülönítették őket a felnőtt foglyoktól, és elkezdték a kiképzésüket.

A gyerekek kiképzése szinte játékszerűen folyt, ha sokuk durvának érezte is. Viszonylag jól tartották őket, és minden percüket lekötötték az erejüket és ügyességüket próbára tévő versenyekkel. Megtiltották nekik, hogy a családjuk után bánkódjanak: ezt a gyengeség jelének tekintették. A Rend vált a családjukká, akár tetszett ez nekik, akár nem.

Éjszaka, amikor hallottam az asszonyok sikoltásait, a fiúk hangját is hallottam, ahogy különleges kiképzőtisztek vezetése alatt kórusban énekeltek.

– Magyarázkodó kézmozdulat kíséretében tette hozzá: – Ezeknek a tiszteknek is vittem ennivalót, meg ilyesmit, és így a lassan hónapokká szaporodó hetek alatt módom nyílt rá, hogy lássam, mi történik ezekkel a fiúkkal.

– Egy bizonyos, kiképzésben eltöltött idő után, néhányan rangot és tiszteletet vívtak ki maguknak, az erő– és ügyességi versenyekben elért eredményeik vagy a Rend igazságosságáról kapott elméleti oktatásban mutatott előmenetelük alapján. Miközben a tisztek megbízásait teljesítve siettem a dolgomra, láttam, amint a kiemelt fiúk ott álltak a csapatuk előtt, és elismétlik nekik, amit megtanultak.

A dicsőségről beszéltek, hogy a Rend alattvalói lehetnek, a tiszteletreméltó kötelezettségükről, amit egy, az emberiség boldogságát előmozdító új világrend szolgálata jelent, és arról, hogy milyen boldogan hoznak áldozatot a magasabb rendű közjó érdekében.

Bár igazából soha nem nyílt módom rá, hogy részleteiben is megismerjem, amit ezeknek a fiúknak tanítottak, megmaradt az emlékezetemben egy imaszerű szöveg, amit állandóan kántáltak vigyázzállásban:

„Magamban semmi vagyok. Az életem csak a köz érdekében hozott áldozatok által nyerhet értelmet. Együtt mind egyek vagyunk, egy eszme, egy közös cél szolgálatában."

Az érzelmi töltésű gyűlések után a fiúkat csoportosan kivezényelték a kivégzésekre, ahol „az emberiség árulóit" elérte „az igazságszolgáltatás keze". Arra biztatták őket, hogy éljenzéssel ünnepeljék minden egyes „áruló" halálát. A Rend tisztjei kihúzott derékkal, büszkén álltak szembe a gyerekekkel, háttal a vérfürdőnek, és szónokoltak: „Legyetek erősek, ifjú hősök! Ez vár az emberiség önző árulóira! Ti vagytok az emberi faj jövendő megváltói. Ti vagytok a Rend jövendő hősei, legyetek hát erősek, méltóak a küldetésetekhez!"

Akármilyen zavartak lehettek is ezek a gyerekek eleinte, a Rend tanításainak hosszú, állandó sulykolása alatt, a nevelőtisztjeik folyamatos irányítása és bátorítása nyomán valóban éljeneztek. Még ha eleinte nem is volt szívből jövő ez az éljenzés, később, úgy tűnt nekem, valóban azzá vált. Láttam, hogyan kezdték elhinni – valódi odaadással – mindazt, amit a felnőttek tanítottak nekik.

– A fiúkat arra biztatták, hogy a számukra kiosztott késekkel megszurkálják a frissen kivégzett „árulókat". Ez csak az egyik eszköze volt annak, ahogy módszeresen érzéketlenné tették őket a halálra. A végén annak alapján kezdték a rangokat osztogatni közöttük, hogy mennyire voltak hajlandók részt venni a kivégzésekben. Odaálltak az üres tekintetű foglyok elé, és leckéztették őket, hogy milyen önzően gondolkodnak, hogy elárulják embertársaikat és a Teremtőt.

Aztán a fiúk maguk ítélték halálra a foglyot, és esetenként maguk hajtották végre az ítéletet is. Társaik pedig megéljenezték a buzgalmukat, hogy segítenek megtisztítani az emberiséget azoktól, akik a Rend szent tanításaival szembeszállnak, akik elfordultak a Teremtőjüktől és az embertársaik iránti szolgálat szent kötelességétől.

Mire a kiképzésük véget ért, majdnem mindegyikük személyesen is részt vett a foglyok kivégzésében. Az ilyeneket a Rend „hőseiként" ünnepelték. Azt a néhány fiút, akik nem akartak részt venni a kivégzésekben, kitaszították maguk közül, gyávának bélyegezték, esetenként még azt is rájuk sütötték, hogy a „régi világgal" szimpatizálnak, önzőnek nevezték őket, olyanoknak, akik nem akarják segíteni embertársukat – avagy, adott estben, gyermektársukat. Az ilyen fiúkat leggyakrabban saját csapattársaik verték halálra.

Az én szememben ez a néhány fiú volt az igazi hős.

Társaik kezétől szenvedték el a halált, azon társaik kezétől, akikkel korábban együtt játszottak és nevettek, de akik most halálos ellenségeikké váltak. Szinte mindent megadtam volna érte, hogy ennek a néhány nemes léleknek legalább súgva köszönetet mondhassak a kiállásukért, hogy nem álltak be a csordába.

Szerettem volna megölelni őket, de nem tehettem, így egyedül, kitaszítottként kellett meghalniuk korábbi pajtásaik kezétől.

Őrület volt ez az egész. Úgy tűnt nekem, hogy az egész világ megbolondult, hogy többé semminek nincs értelme, hogy maga az élet vált értelmetlenné.

Az életet immár a fájdalom és a szenvedés határozta meg: semmi más nem létezett többé. Mindenfajta öröm és boldogság emléke halvány álommá tompult, nem tűnt többé valóságosnak. Az élet lassan, vontatottan ment tovább napról napra, évszakról évszakra, de ez olyan élet volt immár, ami valamilyen módon mindig a halál körül forgott.

Végül Galea népéből csak ezek a fiúk maradtak életben, meg azok a nők, akik nem pusztultak bele az erőszakba, és most a katonák szajháiként tengették életüket. A végén már az idősebb fiúk is részt vettek a nők megerőszakolásában beavatásuk részeként, vagy a kivégzéseket is magába foglaló feladataik lelkes teljesítése jutalmaként.

Persze, sok asszonynak sikerült megölnie magát. A magasabb épületek tövében a kövezeten minden reggel látni lehetett azoknak a nőknek az összezúzódott holttestét, akik a megalázó szenvedéseiken túl nem láttak jövőt maguk előtt, és sikerült kivetniük magukat az ablakon vagy leugorni az épület tetejéről. Nem is tudom megszámlálni, hányszor akadtam egy–egy sötét utcában olyan nők tetemére, akik saját kezükkel metszették fel a csuklójukat, hogy a reménnyel együtt az élet is elfolyjon belőlük – és nem mondhatom, hogy hibáztatni tudtam volna őket a döntésükért.

Richard háta mögött összefogott kezekkel állt, és a szökőkút lecsendesedett vizébe bámult, mialatt Jebra vég nélkül sorolta a Birodalmi Rend bátor hőseinek dicső győzelmét követő események részleteit. Az egésznek az esztelensége olyan mérhetetlen volt, hogy szinte felfogni is lehetetlennek tűnt, nem hogy elviselni.

A tető üvegén át beeső napsugarak pászmái lassan kúsztak előre a medence körüli márványfalon, a padlón, fel a gránit lépcsőkön. A vérvörös márványoszlopok egy–egy szakasza felragyogott a fényben, ahogy a sugarak lassan, folyamatosan egyre feljebb haladtak az oldalukon, míg Jebra elmondott mindent, amit a Rend foglyaként megtapasztalt.

Shota szinte egész végig mozdulatlanul állt, összefont karokkal, arcán valami bizonytalan zordsággal figyelte Jebrát, amint a történetét meséli és Richardot ahogy hallgatja. Mintha csak arról akarna megbizonyosodni, hogy a férfi végig odafigyel–e az elbeszélésre.

– Galeának bőséges élelmiszertartalékai voltak – folytatta tovább Jebra –, de messze nem egy akkora tömeg számára, mint a várost megszállva tartó hadsereg, amelynek viszont nem voltak számottevő készletei. A csapatok minden éléskamrát, üzletet, élelmiszerraktárt kifosztottak. A város sok mérföldes körzetében minden háziállatot levágtak a húsáért, beleértve a gyapjútermelésre tartott rengeteg birkát, és a tejelő teheneket is. A tyúkokat is levágták és megették, nem tartották meg, hogy folyamatos tojásellátásuk lehessen.

– Mikor az élelmiszertartalékok kezdtek kimerülni, a tisztek egyre sürgetőbb üzeneteket küldtek hátra utánpótlásért. Az utánpótlás hónapokig nem érkezett meg, valószínűleg ebben nagy része volt annak, hogy a beálló tél nagyon megnehezítette a szállítás lehetőségét a hegyek között.

Jebra kissé habozott, mielőtt tovább mondta volna.

– Pontosan emlékszem a napra – kemény hóvihar dúlt éppen – amikor azt a parancsot kaptuk a konyhán, hogy a behozott friss húsból főzzünk ebédet a Birodalmi Rend katonáinak. A hús frissen megölt, fej nélküli emberi tetemekből állt Richard hirtelen megperdült, és döbbenten meredt Jebrára. A nő úgy nézett vissza rá, mint aki attól tart, hogy őt magát is őrültnek fogják tartani azért, mert amit átélt az túlmegy a józan emberi ész határain.

Kék szemei megteltek a megbocsátásért könyörgés könnyeivel, mintha félne, hogy Richard ott helyben halálra sújtja őt a miatt, amit be kellett vallania.

– Kellett nektek valaha is feldarabolni emberi tetemeket főzés céljára? Hát nekünk kellett. Roston sütöttük a húsukat, vagy a csontokról lefejtve gulyást főztünk belőle. A közkatonák számára állványok tucatjain szárítottuk az emberi húst. Ha a katonák éhesek voltak, és nem volt már mivel etetni őket, újabb hullákat hoztak a konyhára. Minden lehetségest és lehetetlent megtettünk, hogy minél tovább kihúzhassuk a meglévő készletekkel. Gyomokból főztünk levest, ha sikerült kikapargatni valamennyit a hó alól. De egyszerűen nem volt elég ennivaló, hogy azt a rengeteg embert mind jóllakathassuk.

Sok olyasmit láttam, amiktől egész hátralévő életemben rémálmaim lesznek. Az egyik közülük, ami örökké kísérteni fog, ahogy azok az irgalmatlan vadállatok megállnak a konyhaajtóban, hátuk mögül a havat hordja befelé a viharos szél, és odahajítják a fejetlen tetemeket a konyha padlójára a vállukról.

– Meg tudom érteni – suttogta Richard bólogatva.

– Aztán, az elmúlt tavasz legelején végre kezdtek megérkezni az utánpótlást hozó szekerek. Hatalmas mennyiségű élelmiszert hoztak a katonáknak. A látszólag végtelen sorokban érkező szekerek ellenére én mégis tudtam, hogy ez a mennyiség sem lesz elég túl sokáig.

Az utánpótlás mellett erősítés is érkezett, hogy átvegye azoknak a helyét, akik elestek a Galea leigázásáért vívott harcok során. Az Ebinissiát elfoglaló katonák száma már így is nyomasztóan hatalmas volt: a csatlakozó további csapatok csak még növelték bénult reménytelenségérzetemet. Hallottam az újonnan érkezett tisztek jelentését, hogy még további utánpótlás várható, újabb csapatokkal együtt. Ahogy özönlöttek fel délről, sokukat további feladatokkal küldték szét, hogy a Középföld újabb területeit biztosítsák a Rend számára. Még mindig maradtak elfoglalni való városok, szétzúzandó ellenállási gócok, leigázandó népek.

Az utánpótlással és a friss csapatokkal levelek is érkeztek hazulról, az Óvilágból. Ezek persze nem egyes katonáknak szóló személyes levelek voltak, hiszen a Birodalmi Rend nem tudhatta, hogy óriási hadai között egy–egy konkrét katona éppen hol tartózkodhat, de ez nem is érdekelte a Rendet, hiszen hitük szerint az egyén, mint olyan, nem is számít. Ezek inkább afféle „általános" levelek voltak, amiket az otthoniak a népükért, a Teremtő ügyéért harcoló „hős férfiaknak" írtak, akik az északi barbárok legyőzéséért küzdenek, akik elviszik a Rend eszméinek megváltását a maradi gondolkodásúakhoz.

A szekerekkel beérkező leveleket heteken keresztül minden este felolvasták a katonák összehívott csoportjainak, akik legtöbbje maga nem is tudott olvasni. Volt ezek között a levelek között mindenféle. Volt, aki a hatalmas áldozatokról írt, amellyel az otthoniak lemondtak javaikról és élelmükről, hogy összegyűjthessék és elküldhessék a harcoló katonáknak. Mások a katonák hősies áldozatait magasztalták, akik a Rend isteni tanításait terjesztik. Érkeztek levelek fiatal lányoktól is, akik testüket ígérték jutalmul a hős katonák szolgálataiért, ha azok majd hazatérnek az északi barbár, maradi ellenség eltiprásából. Képzelhetitek, hogy ezek az utóbbi fajta levelek voltak a legnépszerűbbek, és többször is felolvastatták őket vad éljenzések és kurjongatások közepette.

Az Óvilág népe ajándékokat is küldött a harcosoknak: győzelmet hozó talizmánokat; rajzokat és festményeket, amelyekkel a sátraikat díszíthetik; a hosszú út alatt régen megromlott süteményeket; zoknikat, kesztyűket, ingeket, sapkákat; illatos keszkenőket elragadtatott hölgyektől, akik lelkesen ajánlották fel önmagukat a kötelességüket teljesítő katonáknak; fegyveröveket, késtokokat és hasonlókat fiatal fiúk csapataitól, akik a hasonló korú társaikkal együtt vettek részt a katonai kiképzésen, hogy amint elérik a megfelelő kort, egy szép napon maguk is elindulhassanak északra, elsöpörni azokat a népeket, akik elvetik a Teremtő bölcsességét és a Birodalmi Rend igazságos uralmát.

A hosszú szekérsorokat, mielőtt visszaindultak az Óvilágba a hatalmas sereg ellátásához szükséges új utánpótlás–szállítmányokért, megrakták az Óvilág élelmiszert és más hasznos holmikat küldő városainak szánt zsákmányolt javakkal. Olyan volt ez, mint valami cserekereskedelem: hadizsákmány az élelemért, élelem a zsákmányért. Úgy vélem, a rablott javakat szállító végtelen hosszú szekérsorok látványa egyféle biztatásul is szolgált az otthon maradottaknak, hogy továbbra is támogassák a nyilván elképesztően nagy áldozatokat követelő háborús erőfeszítéseket.

A megszálló hadsereg persze messze túl nagy volt ahhoz, hogy elférjen a város falain belül, és a szekérkaravánokkal érkező új csapatokkal kibővítve a végtelen sátortenger immár teljesen beterítette a várost környező dombokat és völgyeket. A fákat a környéken mindenütt kivágták és elhasználták tűzifának az elmúlt télen, így a város környéke teljesen terméketlennek és halottnak látszott. A nyüzsgő tömeg csizmáinak talpa, a lovak patája, a szekerek kerekei alatt soha nem tudott újrasarjadni a letiport fű, ezért Galea és környéke valóságos sártengerré változott.

Az Óvilágból újonnan érkezett egységek embereiből gyakran szerveztek rohamcsapatokat, amelyeket más területek ellen küldtek támadásra, hogy kiterjesszék a Birodalmi Rend ellenőrzését a környező vidék felett, és megerősítsék az uralmát.

Végkimerülésig dolgoztam, hogy az összes tisztet ellássam élelemmel, ezért gyakran kerültem vezénylő parancsnokok közelébe, és sokszor kihallgattam a támadási terveiket, az elesett városokról, fogolylistákról vagy az Óvilágba visszaküldött rabszolgák számáról szóló jelentéseket. Esetenként az elfoglalt területekről a csinosabb fiatal nőket Galeába hozták a magasabb rangú tisztek szórakoztatására. Ezeknek a nőknek a szemében vad rettegés ült a rájuk váró sorstól. Én azonban jól tudtam, hogy a félelem helyét hamarosan tompa vágyakozás veszi át a megnyugvást hozó halál után. Úgy tűnt nekem, a harcok, a vad kegyetlenség soha nem fog többé véget érni.

Persze a városban addigra már szinte alig maradt azokból az emberekből, akik valaha otthonuknak nevezték. Majdnem az összes tizenöt évnél idősebb férfit kivégezték, és azt a maroknyit, akit életben hagytak, rabszolgamunkára küldték. Sok nőt is kivégeztek, ha úgy ítélték meg, hogy gondot okoznak, főleg azokat, akik túl öregek vagy túl fiatalok voltak hozzá, hogy testükkel szolgálják a Rendet, legtöbbjüket azonban hagyták egyszerűen éhen halni. Addig is úgy éltek, mint a patkányok a város sötét zugaiban. A télen szürkés bőrrel bevont csontvázakká sorvadt öregasszonyok és kislányok egész csapatait láttam falatnyi élelemért koldulni. A szívem szakadt belé, de ha ennivalót adtam volna nekik, akkor nemcsak őket, de engem is kivégeztek volna. Azért néhányszor, ha a lebukás veszélye nélkül megtehettem, mégis kicsempésztem nekik némi élelmet. Már, ha volt éppen.

A végén Galea fővárosa több százezres lakosságának legnagyobb részét eltörölték az élők sorából.

Ami egykor Galea szíve volt, nem létezett többé.

Katonák száz– meg százezrei népesítették be hajdani lakói helyett. A táborkísérők lassanként betelepültek a réges-rég kifosztott házakba, egyszerűen elvéve maguknak, ami valaha mások verejtékkel szerzett tulajdona volt. Egyre többen szivárogtak be az Óvilágból, hogy elfoglalják, és sajátjukként használják a gazdátlanná vált házakat és földeket.

A rabszolgaként életben hagyott galeai asszonyok legtöbbjének a katonák szajhájaként kellett szolgálnia.

Egy idő után sokan teherbe estek, és gyermekeket szültek a Birodalmi Rend katonáinak. Ezeket a gyerekeket aztán majd a papok a Rend fanatikus híveivé fogják nevelni. A város megszállása után a gyerekek közül is gyakorlatilag csak a fiúkat hagyták életben. A végtelen kiképzések során azután ezek a fiúk is a Rend tagjaivá váltak. Réges-régen elfelejtették már, amit a szüleiktől tanultak, sőt lassan a tisztességes emberi viselkedést is. Most már a Birodalmi Rend újoncai voltak: frissen formált ifjú szörnyetegek. Több havi kiképzés után az idősebb galeai fiúk csapatait kiküldték, hogy első hullámbeli támadásokat hajtsanak végre más városok ellen. Belőlük lett a vágóhídra hajtott csorda, akiknek levágásába belecsorbul a pogányok kardja. És a fiúk buzgón engedelmeskedtek.

Valaha azt hittem, hogy a Birodalmi Rend gyilkosai valami teljesen különböző, elvadult emberfajtához tartoznak, akiknek semmi közül az Újvilág civilizált embereihez. Miután azonban láttam, hogyan változtak meg ezek a galeai gyerekek, rájöttem, hogy a Rend alattvalói valójában nem különböznek tőlünk, a hitüket és az őket vezérlő eszméket leszámítva. Talán őrültségnek hangzik, de nekem úgy tűnik, valami rejtélyes mechanizmus révén bármelyikünk rávehető, hogy bedőljön a Rend csalóka tanításainak.

Jebra csüggedten rázta meg a fejét.

– Soha nem tudtam felfogni, hogyan fordulhat elő ilyesmi, hogy ilyen száraz, unalmas maszlaggal az önzetlenségről, a mások javáért hozandó áldozatokról a tisztek mintegy varázsütésre boldogan menetelő, éneklő, csatában a Rendért meghalni vágyó, embertelen szörnyetegeket képesek faragni ezekből a fiúkból.

– Az alapelv tulajdonképpen meglehetősen egyszerű – vetette oda Nicci könnyedén.

– Egyszerű? – rántotta fel Jebra hitetlenkedve a szemöldökét. – Ezt nem mondhatod komolyan.

16. FEJEZET

– Ó, de igenis egyszerű. – Nicci lassan, kimérten lesétált a lépcsőn, egyenként véve a fokokat. – Az Óvilágban a fiúkat és lányokat ugyanezekre a dolgokra oktatja a Rend Testvérisége, ugyanezekkel az alapvető módszerekkel.

Megállt Richard közelében, és lazán összefonta a karjait. Aztán mélyet sóhajtott, de ez nem a fáradtság sóhaja volt, inkább a cinikus unottságé.

– Az egyetlen különbség, hogy az óvilági gyerekeknél nem sokkal a születésük után megkezdődik a nevelés. Eleinte persze nagyon egyszerű leckékkel, de ezek egyre összetettebbé válnak, és egy egész életen át folyamatosan megerősítést nyernek. Nem ritka dolog hitbuzgó öregembereket látni, ahogy végigülik a Testvériség papjai által tartott leckéket.

A legtöbb ember vonzódik a rendezett társadalmi körülmények iránt és szeretnék tudni, hogyan illeszkednek a Világegyetem nagy rendszerébe. A Rend Testvérisége egy érthető és határozott rendszer modelljét kínálja fel nekik: más szóval megmondja, hogyan kell helyesen gondolkodniuk, és megfelelő módon élni az életüket. Persze ez akkor a leghatékonyabb, ha fiatalon kezdik el a nevelést. Ha az ifjú elmét a Rend dogmáihoz formálják, akkor általában egész életre szilárddá és változtathatatlanná merevül. Az eredmény, hogy bármely más gondolkodás – maga a józan ész is – fokozatosan elsorvad és elpusztul már egészen fiatal korban, és egy életre elvész. Amikor egy így nevelt ember megöregszik, akkor is végigüli ugyanazokat az alapvető leckéket, és ugyanúgy csüng minden egyes szón, mint gyerekkorában.

– Egyszerű? – kérdezte megint Jebra. – Azt mondod, az alapelv meglehetősen egyszerű?

Nicci bólintott.

– A Rend azt tanítja, hogy az Élők Világa véges. Az élet elmúlik. Megszületünk, élünk valameddig, aztán meghalunk. A Túlvilág azonban örök. Végtére is, azt mind tudjuk, hogy az emberek meghalnak, de a Holtak Világából soha senki nem jön vissza: a halál örökre szól. Ezért a Túlvilág az, ami igazán fontos.

– E köré a központi tétel köré szövi a Rend a folyamatosan sulykolt tanítását, hogy az embernek meg kell szolgálnia, hogy az öröklétet a Teremtő Fényének dicsőségében tölthesse. Ez az élet csak az örökléthez vezető út: egyféle vizsga.

Jebra hitetlenkedve pislogott.

– De hát az élet mégiscsak... én nem is tudom... az élet. Hogy lehet bármi is fontosabb, mint a saját életünk? – Kétkedését mosollyal tompította. – Ez aligha lehet elég, hogy az embereket meggyőzze a Rend kegyetlen világának helyénvalóságáról, hogy elfordítsa őket az élet szépségétől.

– Élet? – Nicci hirtelen szúrós, fenyegető tekintettel hajolt Jebra felé. – És a lelkeddel nem is törődsz? Nem gondolod, hogy komolyan kellene azzal is foglalkoznod, hogy mi fog történni a halhatatlan lelkeddel egy egész örökkévalóságon keresztül?

– Nos, hát persze, én... én... – Jebra elhallgatott.

Nicci felegyenesedett, és gúnyos, elutasító gesztussal megrántotta a vállát.

– Ez az élet véges, átmeneti, tehát a világ rendjében, az örökléttel ellentétben mennyit számít egy röpke kis élet ebben a nyomorúságos világban? Mi más célja lehet ennek a rövidke létnek, mint hogy a lélek próbatétele legyen?

Jebra kényelmetlenül hitetlenkedőnek tűnt, mégsem akart vitába szállni Niccivel, mikor az így fogalmazta meg a tételét.

– Éppen ezért – folytatta Nicci –, az embertársaid bármely szenvedésének, nélkülözésének, szükségének enyhítésére hozott áldozat annak elismerése, hogy ez az élet céltalan, annak kinyilvánítása, hogy elfogadjuk a Túlvilág fontosságát a Teremtő örökkévaló uralma alatt. Igaz? Az áldozat révén elismered, hogy nem tartod fontosabbnak az emberi világot, mint a Teremtő örökkévaló világát. Az áldozat az a csekélyke ár, az a pár fillér, amit a lelked örök dicsőségéért fizetsz.

Ezzel bizonyítod a Teremtőnek, hogy méltó vagy az öröklétre Őmellette.

Richard meglepődött rajta, hogy a Nicci által magabiztos rutinnal és meggyőző képességgel előadott érvelés milyen könnyedén el tudta bizonytalanítani és hallgatásra késztetni Jebrát. Mialatt a fölé magasodó Niccit hallgatta, Jebra segélykérően pislogott a többiekre, Zeddre, Carára, Shotára, időnként még Nathanra és Annra is, de mikor látta, hogy egyikük sem segít neki tiltakozni vagy ellenérvet találni, vállai előreestek, mintha el akarna rejtőzni a márványpadló repedésébe.

– Ha elég botor vagy hozzá, hogy csak ennek a szánalmas, értelmetlen, rövidke életednek a jelentéktelen csekélységeivel törődj – Nicci egy elegáns karmozdulattal jelezte maga körül a világot, miközben királynői tartással járkált fel–alá a többiek előtt –, azzal elveted magadtól a mindennél fontosabb öröklétedet a túlvilágon, és megtagadod a Teremtőnek a lelkedet célzó tökéletes terveit.

Ki vagy te, hogy meg mered kérdőjelezni a világegyetem Teremtőjének bölcsességét? Hogy merészeled a szánalmas kis földi életed csip-csup vágyait az Ő nagyszabású tervei elé helyezni, amellyel téged akar felkészíteni az öröklétre?

Nicci elhallgatott, és kihívóan fonta össze a karjait a melle alatt. Egy életen át kapott nevelés képessé tette rá, hogy a Rend nagy gonddal kidolgozott tanait lehengerlő pontossággal adja elő. Ahogy ott állt rövid, rózsaszín hálóingében, ez valahogy mintha még inkább hangsúlyozta volna a nyomorúságos földi hívságok iránti megvetését. Richard túlságosan is jól emlékezett rá, amikor még őt leckéztette Nicci ugyanezekkel az érvekkel, csak akkor még mindezeket halálosan komolyan is gondolta. Jebra kerülte Nicci tekintetét, pillantását öle előtt összefogott saját kezeire szegezte.

– A Rend nagyon sok katonájának kellett meghalnia azért – folytatta a leckéztetést Nicci fel–alá járkálva –, hogy elvigye a Rend tanításait más népekhez, például Galeába. – Megrántotta a vállát. – De ez a legnagyobb áldozat – maga az élet – amit csak hozhatunk abbéli igyekezetünkben, hogy eljuttassuk a megvilágosodást mindazokhoz, akik még nem ismerik a dicsőséges túlvilági boldogsághoz vezető egyetlen igaz utat. Ha valaki az életét áldozza a Rend oltárán azért, hogy elvigye a megváltást a maradi, tudatlan, jelentéktelen emberekhez, azzal elnyeri az öröklétet a Teremtő oldalán.

Nicci felemelte rózsaszín szaténnal borított karját, mintha valami magasztos, de láthatatlan dolgot akarna mutatni a többieknek, ami itt áll közvetlenül előttük.

– A halál pusztán az átjárót jelenti a dicsőséges öröklét felé. – Karja visszahullott az oldala mellé. – Mivel az egyéni élet semmi a valóban lényeges dolgok nagy rendszerében, világos, hogy az igaz eszméknek ellenálló egyének megkínzása és megölése csak elősegíti a felvilágosulatlan, bizonytalan tömegek megvilágosulását és megtérését a helyes oldalra, így megváltást hozunk vele mindezeknek a tömegeknek, következtetésképp erkölcsös ügyet szolgálunk vele, mert visszatérítjük az eltévelyedetteket a Teremtő királyságába.

Nicci arckifejezése olyan zordra váltott, mint amilyen a megjátszott tanítás hangneme volt.

– Akiket születésüktől kezdve erre oktatnak, azok olyan vakbuzgóan hiszik ezeket az eszméket, hogy mindazokra, akik nem a Rend tanítása szerint élnek – vagyis nem hajlandók megfizetni az önfeláldozás adóját az öröklét dicsőségéért – úgy tekintenek, hogy azok megérdemlik az örökkévalóságon át tartó elképzelhetetlen szenvedéseket az Őrző hideg, sötét alvilági birodalmának legmélyebb bugyraiban, amit meg is kapnak, hacsak nem változtatnak konok pogány életmódjukon.

Azok között, akik ilyen tanításon nőttek fel, nagyon kevés akad, aki képes megőrizni annyit a józan gondolkodás képességéből, hogy ki tud szabadulni ebből az elmét megbabonázó körkörös csapdából... de legtöbben nem is akarnak. Az ilyenek számára az életöröm, a saját magunkért való küzdelem nem egyéb, mint az öröklét odavetése néhány futó, bűnös pillanatért, amit aztán a vég nélküli örök kínok követnek majd.

– Mivel kénytelenek elvetni a földi élet örömeit, nagyon is hamar észreveszik, ha valaki nem hozza meg mindazt az áldozatot, amit meg kellene, aki nem akar a Rend Testvériségének törvényei szerint élni.

Ráadásul a mások bűnös magatartásának leleplezése erénynek számít, hiszen hozzásegíti az erkölcsi kötelességeiket megszegő tévelygőket, hogy visszatérhessenek a megváltás felé vivő útra.

Nicci Jebrához hajolt, és hangját baljós sziszegéssé halkította.

– Ahogy a hitetlenek megölése is erény. Igaz?

Kihúzta magát.

– A Rend követőiben intenzív gyűlölet él azok iránt, akik másban hisznek, mint ők. Hiszen a Rend azt tanítja, hogy azok a megátalkodott bűnösök, akik nem hajlandók vezekelni bűneik miatt, nem mások, mint az Őrző szolgái. A legkevesebb, amit az igazak ilyen ellenségei megérdemelnek, a halál.

Tiltóan tárta szét a karjait.

– Efelől semmi kétség sem lehet, mert a rend tanítása végső soron nem más, mint magának a Teremtőnek a kívánsága, ezáltal az isteni Igazság maga.

Jebra mostanra tisztán láthatóan annyira visszariadt, hogy nem tudott semmilyen érvet felhozni Niccivel szemben.

Cara viszont egyáltalán nem volt megilletődve.

– Ó, igazán? – kérdezte nyugodt, de egyértelműen vitára kész hangon. – Attól tartok, van egy légy a levesben. Honnan tudják a Rend hívei mindezt? Úgy értem, honnan veszik, hogy a túlvilág olyan egyáltalán, ahogy ők leírják?

Összefogta a kezeit a háta mögött, és rántott egyet a vállán.

– Amennyire én tudom, egyikük sem látogatta meg a Holtak Világát, hogy hírekkel térjen vissza onnan. Honnan tudhatnák hát, hogy mi rejlik a Fátyol mögött? A mi világunk az Élők Világa, tehát ami ebben a világban fontos kell legyen, az az élet. Hogy merészelik lealacsonyítani azzal, hogy azt állítják, az egyszeri és megismételhetetlen életünk csupán valami ismeretlen dolog megvásárlására való? Hogy merik egyáltalán azt állítani, hogy tudnak bármit is más világok természetéről? Úgy értem, az igazán beavatottak akár úgy is tudhatják, hogy a Szellemek világa sem több, mint átmeneti állapot, amelyből a nemlétbe suhanunk át.

– Ami azt illeti, honnan veszi a Rend Testvérisége, hogy a Teremtő kívánsága az, amit ők állítanak? Vagy, hogy a Teremtőnek van egyáltalán bármilyen kívánsága is? – Cara összevonta a szemöldökét.

– Egyáltalán honnan tudják azt is, hogy a Teremtés valami isteni uralkodó tudatos tevékenysége folytán jött létre?

Jebra nagyon megkönnyebbültnek látszott, hogy valaki talált végre érveket a Rend tanaival szemben.

Nicci arcán különös mosoly jelent meg, és felvonta egyik szépen ívelt szemöldökét.

– Nos, ebben rejlik a dolog trükkje.

Hátra sem nézve mutatott karjával Ann felé, aki az árnyékok közé visszahúzódva állt a bejárat közelében.

– A módszer ugyanaz, mint amivel a Prelátus és a Fény Nővérei bizonyítják, hogy az ő változatuk az egyetlen igazi. A próféciák, a főpapok vagy éppen valami szerény, ismeretlen, de mélységesen jámbor lélek meghallotta az Isteni Szó suttogását, vagy a Teremtő által ráküldött szent látomása volt, vagy álmában világosodott meg. Ősi szövegekben megkérdőjelezhetetlen tudás rejlik a Fátyol mögött rejtőző világok természetéről. Ezek a tanok többnyire efféle suttogások, látomások és álmok gyűjteményéből állnak össze, amelyeket a távoli múltban valakik tényként fogadtak el, és „megcáfolhatatlanná" váltak, pusztán azért, mert olyan régiek.

– És hogy hogyan tudjuk ezeknek a tanúbizonyságoknak az igaz voltát bizonyítani?

– És hogy hogyan tudjuk ezeknek a tanúbizonyságoknak az igaz voltát bizonyítani? – Nicci széles karmozdulattal mutatott körbe. – Nos, az ilyesmit még csak megkérdezni is minden bűnök legnagyobbika: a hitetlenség.

Maga a tény, hogy a megismerhetetlen az megismerhetetlen, ez adja a hit magasztosságát, ettől válik szentségessé. Végtére is, miért lenne erény olyasvalamiben hinni, aminek a valóságos voltát képesek vagyunk bizonyítani? Az a személy igazán erényes, aki képes valamiben feltétel nélkül hinni, mindenféle bizonyíték igénye nélkül. Következtetésképp csak azok az igaz lelkek, akik képesek a nagy ugrásra: a megfogható talajáról a felfoghatatlan ürességébe. Csak ők érdemlik ki az örökkévaló boldogság jutalmát.

Olyan ez, mintha arra szólítanának fel, hogy ugorj le egy szikláról a szakadékba, és higgy benne, hogy tudsz repülni. De a karjaiddal nem szabad csapkodnod, mert ezzel azt árulnád el, hogy alapvetően nem is hiszel igazán, és a hitnek ez a hiánya önmagában elkerülhetetlenül maga után vonná, hogy le is fogsz zuhanni, ezzel is bizonyítva, hogy a hitetlenség végzetes jellemhiba.

Nicci szétterpesztett ujjaival hajába túrt, felemelve vállára omló szőke fürtjeit, aztán hagyta a karjait visszahullani az oldala mellé.

– Minél nehezebb józan ésszel felfogni a tanokat, annál nagyobb hit kívántatik meg az elfogadásukhoz.

Akik magas szinten elkötelezik magukat egy megingathatatlan hit iránt, azok között megerősödik a lelki kötés a hitükben osztozókkal, a megvilágosodottak között kialakul egyfajta szoros összetartozás érzete.

A hívők, éppen hitük leplezetlenül misztikus volta miatt egyre inkább elidegenednek a „felvilágosulatlanoktól", azoktól, akik gyanakszanak, és nem fogadják el a hit tanításait. A „hitetlen" kifejezés a kiközösítés általánosan elfogadott bélyegévé válik, démonizálva mindenkit, aki ragaszkodik – Nicci itt ujjával megkopogtatta a halántékát – a józan logikához.

Tudjátok, maga a hit itt a kulcs: a varázspálca, amit az összekotyvasztott eszmék fölött lengetnek meg, hogy magától értetődővé változtassák.

Ann a Fény Nővéréből az ügy árulójává vált Nicci iránti megvetése ellenére sem bocsátkozott vitába az elhangzottakkal. Richard úgy vélte, különlegesen ritka esemény ez a Prelátusnál, és jelen esetben különlegesen bölcs döntés.

Nicci felemelt ujját figyelmeztetően ingatva járkált fel–alá a hideg márványon.

– Itt van a hajszálrepedés a Rend tanításainak gondosan felépített tornyán. Itt a végzetes hiba az összes emberi képzelet alkotta vallás magjában. Az efféle hit, még ha teljesen őszinte meggyőződésből fakad is, végső soron nem egyéb, mint egy képtelen öncsalás bonyolult végterméke. A valóság kemény talaja híján ugyanilyen őszintének és hitelesnek kell tekintenünk azt az elmebeteget is, akihez hangok szólnak a fejében.

Ezért magasztalja fel a Rend a hit szentségét, ezért tanítja, hogy ellen kell állnunk a bűnös kísértésnek, hogy a józan eszünket használjuk, ehelyett alá kell vetnünk magunkat a feltétlen hit és engedelmesség parancsának. Csak ha vak hittel áldozod az evilági életedet a túlvilági ígéretek oltárán, akkor és csakis akkor nyílik meg előtted csodálatos módon az öröklét kapuja, akkor és csakis akkor fogsz megvilágosodni, és megismerni egyszerre minden megismerhetőt. Más szavakkal, a tudás kizárólag csakis mindannak elvetése árán érhető el, ami magában hordozza a tudást. Ezért azonosul a Rend tanításaiban a hit a szentséggel, ezért bélyegzik bűnösnek a hit hiányát.

Ezért eretnek dolog még csak rá is kérdezni a hit igazságára.

Tudnotok kell, a hit nélkül kártyavárként omlik össze minden tanításuk. És mivel a hit a nélkülözhetetlen ragasztóanyag, ami tanításaik ingatag tornyát összetartja, a hitük elkerülhetetlenül hozza magával a kegyetlenségüket. A hitüket másokra kényszerítő erőszak nélkül egész eszmerendszerük szürreális álmodozássá válna csupán, ami semmivel sem lenne több, mint egy beteg elméjű királynő ábrándja, hogy ha ő megtiltja, akkor senki sem fog a trónja ellen támadni, semmilyen ellenség nem győzheti le a védelmét, nem teheti be a lábát az országa határain belülre.

Ugye, senkit sem kell megfenyegetnem hozzá, hogy belássátok, ez a víz itt a szökőkútban nedves, vagy hogy ennek a teremnek a falai kőből épültek?

A Rend azonban csak fenyegetéssel képes rávenni az embereket, hogy elhiggyék, halottnak lenni egy örökkévalóságon át örök üdvösség lehet, de csak akkor, ha ebben a földi életben azt teszik, amit a Rend megparancsol nekik.

Ahogy Nicci a szökőkút vizére meredt, Richard azt gondolta, azok a kék szemek képesek lennének a pillantásukkal megfagyasztani a vizet. A Nicci tekintetéből sugárzó hideg gyűlölet olyan élményekből és élettapasztalatokból született, amilyeneket Richard még csak elképzelni sem tudott. Már azok is elég rettenetes dolgok voltak, amelyeket sötét, csendes estéken Nicci bevallott neki, amikor csak kettesben maradtak.

– Sokkal könnyebb rávenni az embereket, hogy meghaljanak az ügyért – folytatta Nicci keserűen –, ha először el tudod érni, hogy akarjanak meghalni.

Sokkal könnyebb lelkes fiatal gyerekeket rávenni, hogy fedetlen mellel álljanak ki a kardok és nyilak elé, ha elhiszik, hogy amit tesznek, önzetlen és nemes cselekedet, amelynek jutalmául rájuk mosolyog a Teremtő, és maga mellé veszi őket az öröklétbe.

Amikor a Rend igaz hívőket nevel magának, nem egyebet tesz, mint olyan szörnyetegeket alkot, akik nem csak meghalni hajlandók a Rend ügyéért, de ölni is képesek érte. Az igaz hívőket engesztelhetetlen gyűlölet tüzeli a hitetlenek iránt. Nincs a világon veszedelmesebb, gonoszabb, kegyetlenebb ember, mint a Rend tanításai által vakbuzgóvá nevelt hívő. Az ilyen hívőket nem köti a józan ész, mert soha nem is használhatták. Következésképp: nincs semmi, ami a gyűlöletüket korlátozná. Ezek olyan gyilkosok, akik boldogan ölnek a Rend ügyéért, közben tökéletesen biztosak benne, hogy helyes és erkölcsös dolgot cselekszenek.

Nicci ujjpercei teljesen elfehéredtek, olyan görcsösen szorította ökölbe a kezét. Bár a csarnokban szinte tapintani lehetett a hirtelen, ijesztő csendet, szavai még mindig átható erővel visszhangzottak Richard fejében. Úgy érezte, a Nicci körül lebegő aura energiájától mindjárt villámló vihar tör ki az előcsarnokban.

– Ahogy mondtam, az alapelv tulajdonképpen meglehetősen egyszerű – rázta meg a fejét Nicci keserű lemondással. A hangjából eltűnt minden érzelem. – Az Óvilág népeinek legtöbbje, sőt, most már az Újvilág lakói számára nincs más út, mint, hogy követik a Rend tanait. Ha hitük meginog, keményen emlékezetükbe idézik a hitetlenekre váró elképzelhetetlen örök szenvedéseket. Ha ez nem válik be, fegyverrel verik beléjük a hitet.

– De kell lennie valami lehetőségnek, amivel vissza tudjuk téríteni ezeket az embereket – szólt végül Jebra.

– Nincs rá mód, hogy észre térítsük őket, és elvessék maguktól a Rend tanait?

Nicci elfordult Jebrától, és a távolba meredt.

– Engem születésemtől fogva a Rend tanításai szerint neveltek, de nekem sikerült kijózanodnom.

Emlékei sötét örvényébe merülten elhallgatott, mintha újraélne valami végtelennek tűnő küzdelmet, hogy az élet szépségébe kapaszkodva kiszabaduljon a Rend állandóan visszatérő szorításából.

– De el sem tudjátok képzelni, hihetetlenül nehéz volt kivergődnöm a sötét hit mélységeiből. Kétlem, hogy bárki, aki még nem élte át a Rend nevelésének fojtogató légkörét, képes lenne megérteni, mit is jelent azt hinni, hogy az élet haszontalan, nem ér semmit, vagy felfogni a rettegés érzését, ami hatalmába keríti az embert, valahányszor megpróbál elfordulni attól, amiről azt tanulta, hogy az egyetlen lehetséges út az üdvözüléshez.

Könnyes pillantása egy pillanatig megpihent Richardon.

Ő tudja. Ő volt ott. Ő tudta, milyen érzés volt.

– Én észre tértem – suttogta megtört hangon –, de egyáltalán nem volt könnyű.

Úgy tűnt, Jebra megvigasztalódott azoktól a szavaktól, amelyekről Richard jól tudta, hogy Nicci egyáltalán nem vigasztalónak szánta őket.

– De ha neked sikerült – mondta –, akkor lehet, hogy másoknak is sikerülhet.

– Nicci egészen más, mint a legtöbben azok közül, akiket a Rend elkábított – felelte neki Richard, miközben Nicci kék szemébe nézett A szempárba, amely világosan árulkodott a leplezetlen érzésről, hogy milyen sokat jelent neki a férfi. – Niccit a megértés, a tudás vágya vezérelte, tudni akarta, vajon igaz–e amit tanítottak neki, vagy mégis van olyan a világban, amiért érdemes élni, ami értelmet adhat a földi életnek. A legtöbb embernek, aki a Rend tanain nőtt fel, nincsenek ilyen kételyei. Kizárják elméjükből az efféle gondolatokat, helyette konokul ragaszkodnak vakhitükhöz.

– De miért gondolod, hogy nem tudnának megváltozni? – Jebra láthatóan nem akarta feladni az imént kapott halvány reménysugarat. – Ha Nicci megváltozott, miért ne változhatnának meg mások is?

Richard még mindig Nicci szemébe nézve válaszolt.

– Én azt hiszem, azok az emberek képesek bármilyen kételkedést kizárni az elméjükből, mert a neveltetésük miatt teljes mértékben magukévá tették a hitüket. Többé nem úgy tekintenek a hitükre, mint kívülről beléjük sulykolt eszmékre. A rájuk kényszerített elveket már saját belső érzéseikként élik meg, és érzelmi alapú meggyőződéssé kristályosodnak bennük. Meg vannak győződve róla, hogy saját belső megvilágosodásukat élik át, nem a gyerekkoruktól állandóan szajkózott külső tanokat darálják a fejükben.

Nicci megköszörülte a torkát, elfordította a fejét Richardtól, és ismét Jebrára nézett.

– Azt hiszem, Richardnak igaza van. Én magam is felismertem ezt a jelenséget a saját gondolkodásomban, észleltem ezt a fajta belső meggyőződést, ami tulajdonképpen a mesterien kidolgozott manipulálás eredménye.

– Néhányan, akik titokban értékesnek tartják a saját életüket, hajlandók egy forradalomhoz csatlakozni, ha valós esélyt látnak a győzelemre – ez történt Altur'Rangban is – de ha reménytelen a lázadás, ezek is tudják, hogy nem tehetnek mást, mint hogy azokat a dogmákat szajkózzák, amit a Rend követői hallani akarnak, különben azt kockáztatják, amit titkon a legértékesebbnek tartanak: a saját életüket. A Rend uralma alatt hiszel abban, amit tanítanak neked vagy meghalsz. Ez ennyire egyszerű.

Vannak olyanok az Óvilágban, akik összehozzák egymással a forradalmi gondolkodású embereket, akik azon munkálkodnak, hogy felszítsák a szabadság lángját azok között, akik hajlandók megragadni a lehetőséget, hogy kezükbe vegyék a saját sorsuk irányítását. Vagyis ott is vannak olyanok, akik tényleg szeretnének szabadok lenni, és tenni is hajlandók érte. Jagang is tud ezekről a szervezkedésekről, és küldött is vissza csapatokat, hogy eltiporják ezeket a forradalmi próbálkozásokat. De azt is nagyon jól tudom, hogy az Óvilág lakóinak legtöbbje magától soha nem tagadná meg a hitét: az ilyesmit bűnnek tartják. Ezek szívvel–lélekkel segítenek a felkelések könyörtelen elfojtásában. Ha pedig a sorsuk úgy hozná, haláluk árán is hűek maradnak a hitükhöz.

Azok, akik...

Shota ingerülten emelte fel a kezét, és Nicci szavába vágott.

– Persze, persze, van, aki képes változni, van, aki nem. Sokan meg ingadoznak. Ez nem számít. Nincs értelme egy óvilági forradalomban reménykedni. Ez csak puszta ábrándozás arról, hogy a megoldás, a felmentés csodás módon megérkezik a derült égből.

Az óvilági seregek az Újvilágban vannak, itt és most. Az Újvilágnak ezzel kell foglalkoznia, nem az Óvilág sorsával, meg azzal, hogy lesz–e ott forradalom vagy sem. Az óvilág döntő része hisz a Rendben, támogatja a Rendet, és a sikerét kívánja, hogy meghódítsa az egész világot.

Shota fenséges mozgással előre suhant, jelentőségteljes pillantást vetve Richardra.

– Az egyetlen módja, hogy megmentsük a civilizált világot, ha a Rend megszálló katonáit áttessékeljük azon a bizonyos ajtón az általuk annyira sóvárgott öröklétbe a Holtak Világában. Azok számára nincs visszaút, akik elvesztették az eszüket egy olyan hitben, amiért készek örömmel meghalni. Az egyetlen út a Rend és átkos tanai megfékezésére, ha eleget ölünk meg közülük ahhoz, hogy ne tudják tovább folytatni a háborújukat.

– A szenvedés képes megváltoztatni az emberek gondolkodását – vetette közbe Cara.

Shota elismerően bólintott a Mord–Sith felé.

– Ha igazán és minden kétséget kizáróan megértetjük velük, hogy nem győzhetnek, hogy a próbálkozásaik csak a biztos halálukhoz vezethetnek, akkor talán lesznek közöttük, akik hajlandók elhagyni a hitüket és a Rend ügyét. Könnyen el tudom képzelni, hogy bármennyire hisznek is a Rend tanításaiban, valójában, lelkük legmélyén kevesen akarnak tényleg meghalni, hogy megtapasztalhassák annak igaz vagy hamis voltát.

De ha így is van, számít az nekünk igazán? Amit biztosan tudunk, hogy közülük nagyon sokan vannak annyira fanatikusak, hogy hajlandók vállalni a halált.

Már eddig is százezrek pusztultak el közülük, bizonyítva, hogy ők hajlandók voltak meghozni a végső áldozatot a hitükért. A többieket is el kell pusztítanunk, különben ők ölnek meg mindnyájunkat, és taszítják a világot hosszú, reménytelen hanyatlásba a rabszolgaság felé. Ez a nyers valóság. Ezzel kell szembenéznünk.

15. FEJEZET

Shota felhevült pillantást vetett Richardra.

– Jebra megmutatta neked, mi vár az emberekre ezeknek a katonáknak a kezei között, ha nem állítod meg őket. Gondolod, hogy az ilyen katonákban felmerül egyáltalán bármilyen értelmes gondolat az életük értelmével kapcsolatban? Vagy, hogy hajlandók lennének csatlakozni egy felkeléshez a Rend ellen, ha esélyük nyílna rá? Aligha.

Azért jöttem el hozzád, hogy megmutassam neked, mi történt annyi sok emberrel, hogy megértsd, mi vár az összes többire is, ha nem teszel valamit, hogy megállítsd ezt az őrületet.

Annak a pontos megértése, hogy a Birodalmi Rend katonái mitől lettek ilyenek, hogy milyen döntéseket hoztak az életük során, ami odáig juttatta őket, hogy ártatlan emberek életét dúlják fel, és hogy melyek a döntéseik mögött rejlő okok, most ne érdekeljen bennünket. Ők azok, amik. Barbár pusztítók, gyilkosok.

És most itt vannak. Most csak ez a fontos. Meg kell őket állítanunk. Ha halottak lesznek, nem jelentenek ránk veszélyt többé. Ez ilyen egyszerű.

Richard nem értette, hogy várhatja el tőle Shota, hogy megtegyen egy ilyen „egyszerű" dolgot. Ennyi erővel azt is kérhetné tőle, hogy rántsa le a holdat az égről, és annak a súlyával lapítsa össze a Birodalmi Rend seregét.

Mintha csak olvasott volna Richard gondolataiban, Nicci újra megszólalt.

– Mi mind egyetértünk mindennel, amit elmondtál. És amiért ide jöttél. Igazából nem is volt rá szükségünk, hogy elmagyarázd nekünk azt, amit mindannyian tudunk, mintha csak tudatlan gyerekek lennénk, mintha csak te lennél az egyetlen bölcs ember köztünk. Csak épp azt nem tudod, mit kérsz valójában. A sereg, amelyet Jebra látott, amely felvonult Galea ellen, és amely olyan könnyedén törte meg a védelmüket, és annyi embert elpusztított, a Birodalmi Rendnek mindössze egy apró, jelentéktelen egysége volt.

– Ezt nem mondhatod komolyan! – kiáltott fel Jebra.

Nicci most elfordította haragos tekintetét Shotáról, és Jebrára nézett.

– Láttál közöttük egyetlen mágiahasználót is?

– Mágiahasználót? Nem, azt hiszem, nem – felelte a Látóasszony némi gondolkodás után.

– Azért nem, mert nem volt elég számottevő egység ahhoz, hogy saját mágiatudó vezetője legyen. Ha lett volna köztük mágiahasználó, Shota nem tudott volna olyan könnyen bejutni a városba, és kihozni téged onnan. Viszonylag kis erőt képviselnek, ezért a Rend feláldozhatónak ítélte őket. Ezért is tartott olyan sokáig, mire az utánpótlás elért hozzájuk.

Először minden utánpótlás északra jutott, Jagang fő erejéhez. Csak akkor, amikor ők már mindent megkaptak, amire szükségük volt, csak akkor engedték a szekereket más csapategységekhez is eljutni, mint például a galeai megszállókhoz. Az csak egy előreküldött kisebb sereg.

– De hát nem érted! – ugrott fel Jebra. – Hatalmas sereg volt! Én ott voltam, a saját szememmel láttam.

– Kezeit dörzsölgette, és segélykérően nézett körbe a többieken. – Ott voltam közöttük, hónapokon át dolgoztam nekik. Láttam, milyen óriási számban voltak! Hát hogyne tudnám megítélni, mekkora erőt képviseltek?

Niccire nem tett hatást Jebra kitörése. Közömbösen rázta meg a fejét.

– Mindössze csak egy jelentéktelen csapat volt.

Jebra megnyalta az ajkát, arcán a tehetetlenség kifejezése ült.

– Talán nem tudtam elég érzékletesen leírni, hogy megértessem veletek, milyen nagy számú erővel szállta meg a Rend Galeát. Sajnálom, ha nem sikerült elmagyaráznom, milyen könnyedén tudták elsöpörni a végsőkig elszánt védők százezres haderejét.

– Nagyon is jól és pontosan idézted fel, amit láttál – felelte Nicci sokkal gyengédebb hangon, és együttérző gesztussal szorította meg Jebra vállát. – De akkor is az egésznek csak egy kis részletét láttad. Amit láttál, bármilyen ijesztő is lehetett, semmiség a teljes erejükhöz viszonyítva. Amit láttál, messze nem tud felkészíteni arra, mekkora is a fő erejük, amelyet maga Jagang vezet. Én több mint elég időt töltöttem Jagang fő táborában, hidd el, tudom, mit beszélek. Amit te láttál, a fősereghez képest jelentéktelen kis csapat.

– Niccinek igaza van – szólt közbe Zedd zordan. – Utálom elismerni, de igaza van. Jagang fő serege összehasonlíthatatlanul nagyobb, mint amelyik Galeát elfoglalta. Végigharcoltam azt az időt, amíg betörtek Középföldre, hogy lelassítsuk az előrehaladásukat.

Eközben folyamatosan szorítottak vissza bennünket Aydindril felé, így nekem pontosan kell tudnom. A fősereg látványa olyan, mint az Alvilág megszámlálhatatlan sok szolgájának özönlése, akik az Élők Világát jöttek volna felfalni szőröstül–bőröstül.

Ahogyan ott állt egyszerű csuhájában, a szökőkúthoz vezető ötödik lépcső tetején, Zedd nyugodtnak és érzelemmentesnek látszott. Richard azonban jól tudta, hogy a nagyapja minden, csak nem közömbös a tárgyalt téma iránt. Zedd szokása volt, hogy szótlanul végighallgatja a többiek mondanivalóját, csak aztán teszi hozzá a magáét. Ebben az esetben nem kellett semmit kiigazítania.

– Ha a Rend Galeába küldött csapatában nem volt mágiahasználó – vetette fel Jebra –, akkor talán, ha közületek, Tehetséggel bírók közül páran elmennétek oda, ti el tudnátok pusztítani őket. Talán meg tudnátok menteni néhány embert a még életben lévők közül, akik olyan sokat szenvedtek. Még nincs túl késő hozzá, hogy legalább egy részüket megmentsétek.

Richard úgy vélte, amit Jebra valójában kérdezni akart, de nem merte hangosan kimondani, az volt, hogy ha a galeai megszállók csak egy kis csapat volt, és nem volt köztük mágiahasználó sem, akkor az itt jelen lévők miért nem tettek valamit azért, hogy megakadályozzák a mészárlást, aminek Jebra tanúja volt. Mielőtt Richard eljött volna kedves szarvasföldi erdőiből, lehet, hogy ő maga is hasonló bizonytalan neheztelést, sőt haragot érzett volna azok iránt, akik ilyen helyzetben nem tettek meg minden tőlük telhetőt, hogy megmentsék az ártatlan áldozatokat. Most viszont már ő is megtapasztalta a tudás kínját, hogy mennyivel bonyolultabb ez a helyzet, mint amilyennek Jebra szemszögéből látszik.

Nicci fejét rázva vetette el Jebra ötletét.

– Ez nem olyan ész-szerű elgondolás, mint amilyennek látszik. A Tehetséggel rendelkezők képesek nagy számú ellenség megsemmisítésére, és egy ideig valóban jókora zűrzavart kavarhatnak, de még ez a viszonylag kis különítmény is elegendő számú katonából áll ahhoz, hogy a mágiahasználók támadását ki tudja védeni.

Zedd például varázstűzzel az ellenséges katonák egész sorait tudná megsemmisíteni, de amíg szüneteltetné a támadását, hogy még több tüzet varázsoljon elő, az ellenség egyre újabb és újabb támadó hullámot küldene rá. Sok embert veszítenének, de ezeket a katonákat a legsúlyosabb veszteségek sem tántorítanák el. Csak jönnének és jönnének. Sort sor után áldoznának fel a tűzben, és nem számít, hányan vesznének ott, hamarosan elegen jutnának át ahhoz, hogy akár egy olyan tehetséges mágiahasználót is legyűrjenek a túlerejükkel, mint az Első Varázsló. És akkor mihez kezdenénk?

De akár egy kis íjászcsoport is elegendő hozzá, hogy kilőjenek egy varázslót. – Nicci itt jelentőségteljesen Richardra pillantott. – Csak egy jól célzott nyílvesszőre van szükség, és a Tehetséggel rendelkező személy is ugyanúgy meghal tőle, mint bárki más.

Zedd a tehetetlenség gesztusával tárta szét a kezét.

– Attól tartok, Niccinek igaza van. A végén a Rend ugyanazt elérné, és ugyanott tartana, legfeljebb kevesebb emberrel. Mi viszont elveszítenénk az ellenük küldött mágiahasználóinkat. Ők fel tudnák tölteni a veszteségeiket szinte kimeríthetetlen tartalékaikból, de a mi oldalunkon nem állnak Tehetséggel megáldott varázslók légiói. Bármilyen lelketlennek hangzik is, a mi esélyünk nem abban áll, hogy odavessük az életünket egy reménytelen összecsapásban, amiről tudjuk, hogy semmi esélyünk nincs benne a győzelemre, hanem abban, hogy ki tudjunk találni valamit, aminek valóban lehet valami esélye rá, hogy sikerüljön.

Richard azt kívánta, bárcsak ő is hinne benne, hogy létezik ilyen megoldás, valami terv, aminek valódi esélye lehet a sikerre. Sajnos azonban nem látott semmi más lehetőséget, mint a lehető legtovább elodázni az elkerülhetetlen végkimenetelt.

Jebra bólintott, és a remény szikrája kihunyt benne.

Az arcát barázdáló mély redők, amelyek petyhüdt kinézetet kölcsönöztek a bőrének, a szeme körüli ráncokkal együtt idősebbnek mutatták, mint amilyen Richard gyanúja szerint valójában volt. Vállai kissé ejtettek voltak, kezei a kemény munkától durvának tűntek, és teli voltak bőrkeményedéssel. Bár a Rend katonái nem ölték meg, életkedvét megtörték, és a lelkén mindörökre sebhelyeket hagyott mindaz, amit átélt, és aminek kényszerű tanúja volt. És vajon hányan lehettek még hozzá hasonlók, akik életben maradtak, de örökre megtörtek a megszálló erők kegyetlenkedései hatására, üres héjaivá váltak korábbi életteli önmaguknak, látszatra élőknek tetszettek, ám belül élettelenek voltak?

Richard feje zsongott. Képtelen volt elhinni, hogy Shota csak azért hozta el idáig Jebrát, hogy őt meggyőzzék róla, milyen gonosz is valójában a Rend. Richard már régen pontosan ismerte a Rend kegyetlenségét, a fenyegető veszedelem természetét. Közel egy teljes éven át élt az Óvilágban, a Rend elnyomása alatt. Ott volt az altur'rangi forradalom kezdeténél is.

Jebra első kézből származó tanúbizonysága, ha el is ért valamit, csak annyi volt, hogy még jobban meggyőzte Richardot arról, amit már úgy is tudott: semmi esélyük nincsen Jagang és a Birodalmi Rend erői ellen. A D'Harai Birodalom teljes ereje valószínűleg képes lett volna megállítani azt a sereget, amely Galeát lerohanta, de ez csak egy kis része volt a Birodalmi Rend fő haderejének.

Amikor először találkozott Kahlannal, kemény küzdelmet folytatott, hogy megfékezze az egész emberiséget fenyegető veszélyt, amelyet Darken Rahl képviselt. Nagy nehézségek árán sikerült véget vetnie a fenyegetésnek azzal, hogy végzett Darken Rahllal. Jól tudta azonban, hogy a mostani vész egészen más jellegű. Bármennyire gyűlölte is Jagangot, Richard tisztában volt vele, hogy ezt a helyzetet nem oldhatja meg ugyanúgy, mint ahogy az előző csatában győzedelmeskedett. Még ha valahogyan sikerülne is megölnie Jagangot, a Birodalmi Rend jelentette fenyegetést ezzel nem tudná elhárítani. A Rend ügye egységes volt, ideológiai természetű, nem egyetlen személy ambíciói mozgatták. Ettől tűnt igazán reménytelennek a mostani küzdelem.

Shota látomása – amit az idő sodrában úgy látott, mint a világ reménytelen jövőjét, amennyiben nem sikerül valahogyan megfékezni a Birodalmi Rendet –Richard szemében egyáltalán nem tűnt nagy jóstehetséget vagy mágikus jövőbelátást igénylő következtetésnek. Nem kellett prófétának lenni hozzá, hogy valaki lássa, milyen végzetes veszedelmet jelent a Rend. Ha nem tudják megállítani, uralma alá fogja hajtani az egész világot. Ebben az értelemben Jebra nem mondott Richardnak semmi újat, semmit, amit eddig ne tudott volna.

Nagyon is pontosan tudta, hogy a dolgok jelenlegi állása mellett, amikor a d'harai erők végül szemtől szembe fognak állni Jagang seregével a végső összecsapásban, a hősök, akik immár egyedül álltak a Rend diadalmenetének útjában, mind meg fognak halni az utolsó emberig. Utánuk pedig nem lesz senki, aki szembeszállhatna a Birodalmi Renddel. Ellenállás nélkül kitombolhatják magukat, és a végén ők fogják uralni a világot.

Shota egyáltalán nem volt ostoba, ő is pontosan tudta mindezt, sőt azt is, hogy Richard is tudja.

Hát akkor, töprengett a férfi, miért jött el végül is a boszorkány ide?

Sötét hangulata ellenére, amelybe Jebra elbeszélésének hatására került, Richard nem tudott nem gondolni arra, hogy Shotának kell, hogy legyen valami további szándéka is, ami idáig hozta.

Jebra történetét azonban nehéz lett volna úgy végighallgatni, hogy fájdalma mellett a haragja is fel ne támadjon. Elfordult a többiektől, és a szökőkút elcsendesült vizét nézte. Gyászos kedve előre rogyasztotta a vállait. Mit tehetne ő mindebben? Úgy érezte, a Rend problémája és a ránehezülő egyéb gondok egyre távolabb taszítják Kahlant a gondolataiból.

Volt idő, amikor neki magának is szinte valótlannak tűnt Kahlan létezése. Ilyenkor magát is utálta az efféle gondolataiért. Néha, amikor visszaemlékezett Kahlan gyors észjárására vagy könnyű kis mosolyára, amint csuklóit férje vállán megtámasztva ujjait összekulcsolta Richard tarkóján, és mélyen a szemébe nézett, a gyönyörű zöld szemeire, könnyed nevetésére, az érintésére, arra a különleges mosolyra, amivel senki másra nem mosolygott, csak Richardra, Kahlan tényleg inkább csak egy fantomnak tűnt, aki kizárólag Richard képzeletében létezik.

Magától a gondolattól azonban, hogy Kahlan esetleg tényleg nem létezik, egész bensőjét reszketés fogta el. Egy hosszú, sötét időszakon át ezzel a reszketéssel élt együtt. Rettenetes volt egyedül maradni azzal a meggyőződéssel, hogy Kahlan létezik, rettenetes volt kételkedni a saját épelméjűségében, míg végül rá nem talált a Futótűz varázslatra, és titkát megfejtve meg nem győzte a többieket is, hogy Kahlan valóban létező személy. Most legalább már az ő segítségükre is számíthatott.

Richard gondolatban megrázta magát. Kahlan nem fantom. Meg fogja találni a módját, hogy kimentse Ulicia Nővér, meg a másik két Sötétség Nővérének karmai közül. Persze, nem sokat segített a gondolat, hogy Kahlan ilyen kegyetlen nők foglya. Olyan fájdalmat okozott neki, hogy néha el sem tudta viselni.

Szörnyű kínokat élt át, mikor elképzelte, milyen rettenetes dolgokat művelhetnek azzal a nővel, aki az ő számára az egész világot jelentette, akit jobban szeretett az életénél is. Ám mindezek ellenére gyakran nem tudott semmi másra sem gondolni.

Shota meggyőződése dacára, hogy Richardnak mit kellene tennie, a férfi emlékeztette magát, hogy Kahlan eltűnése mellett a Futótűz varázslat örvényében, még további nyugtalanító veszélyek is fenyegették a világot, mint például Orden Szelencéinek működésbe lépése, vagy a Harmóniák által okozott károk. Nem vehette semmibe mindezeket csak azért, mert a boszorkány bemasírozott ide, hogy megmondja, szerinte mit kellene Richardnak tennie. Még az is lehet, hogy Shota valódi célja valami bonyolult cselszövés, valami titkos tervezet ezzel a másik boszorkánnyal, Six–szel kapcsolatban. Soha nem lehetett előre kitalálni, mi jár valójában Shota fejében.

Ezzel együtt Richard, akárcsak Kahlan, megtanulta mélységesen tisztelni Shotát, még ha nem is bízott meg benne teljesen. Bár Shota gyakran tűnt bajkeverőnek, nem szükségképpen azért volt így, mert feltétlenül fájdalmat akart okozni Richardnak: néha csupán segíteni akart a férfinak, máskor meg egyszerűen csak az igazság hírnöke volt. És bár végül a dolgok, amelyeket Shota feltárt Richardnak, mindig igazaknak bizonyultak, szinte mindig olyan módon voltak igazak, amit Shota nem látott előre... vagy legalábbis olyan módon, amit nem mondott el neki. Ahogy Zedd gyakran megjegyezte, egy boszorkány soha nem mondja el neked, amit tudni szeretnél, anélkül hogy ne mondana el olyasmit is mellette, amit viszont nem akarsz hallani.

Amikor először találkoztak, Shota azt mondta Richardnak, Kahlan meg fogja őt érinteni inkvizítori erejével, és hogy Richardnak ezt meg kell előznie, meg kell ölnie Kahlant, mielőtt ez bekövetkezne.

Végül az érintés valóban megtörtént, de Richard éppen ez úton tudta becsapni és legyőzni Darken Rahlt. Shotának igaza lett, de egészen másként, mint ahogy Richardnak előadta. És bár a szó formális értelmében igaza volt, ha Richard követi a boszorkány tanácsát, Darken Rahl túlélte volna Orden erejének kiszabadulását, és most ő uralkodna az összes emberen, akik életben maradtak volna az erő tombolása után.

Richard tudatának mélyén Shotának az a jóslata is ott motoszkált, hogy ha Richard és Kahlan összeházasodnak, születendő gyermekük emberi szörnyeteg lesz. A házasság létrejött. Bizonyos, hogy ez a jóslat is másként bizonyul majd igaznak, mint ahogy a boszorkány elmondta Richardnak. Kahlan biztosan nem fog szörnyeteget szülni.

Zedd törte meg végül a csendet, felriasztva Richardot személyes gondolatai mélyéről.

– Mi történt végül Cyrilla királynővel?

Az előcsarnokra ismét halálos csend borult, mielőtt Jebra válaszolt volna.

– Az történt, amit a látomásomból előre tudtam. A legalacsonyabb rangú katonák kezére adták, hogy bánjanak vele kedvük szerint. Azok alig várták, hogy megkaphassák a nekik szánt jutalmat. A királynő számára a lehető legrosszabbra fordultak a dolgok. Legszörnyűbb félelmei is beigazolódtak.

Zedd félrebillentett fejjel figyelt. Meg volt győződve róla, hogy a királynő története tartogat még meglepetéseket.

–És ekkor láttad utoljára?

Jebra összefonta a karjait maga előtt.

– Ha nagyon pontos akarok lenni, nem. Egy nap, amikor éppen egy tál frissen sült marhahúst vittem sietve a tisztek egy csoportjának, odaértem egy csomó lelkes katonához, akik épp egy olyan labdajátékot játszottak, amit a Birodalmi Rend hívei annyira szeretnek nézni is, játszani is. Két csapat játszott, a körülöttük állók meg biztatták őket. A nézők fogadásokat kötöttek rá, melyik csapat fog győzni. Nem tudom, mi volt a játék neve...

– Ja'La – szólt közbe Nicci. Mikor Jebra kissé értetlenül felé fordult, Nicci folytatta. – A játék neve Ja'La. Elméletben a fizikai állóképesség, az ügyesség és a stratégia keveréke, gyakorlatban, azok szerint a szabályok szerint, ahogy a Rend hívei játsszák, a Ja'La mindezeken túl még nagyon durva és kegyetlen is. A Ja'La Jagang kedvenc sportja. Van neki saját csapata is. Emlékszem, amikor egyszer a csapata elvesztett egy mérkőzést, Jagang kivégeztette az összes játékost. Aztán hamarosan lett új csapata a legügyesebb, legkeményebb, legjobb testi felépítésű játékosokból, akiket csak talált az egész hadseregében.

Olyanokból állt, akik nem veszítenek. A játék teljes neve Ja'La dh Jin. Jagang Császár anyanyelvén ez azt jelenti, „az Élet játéka".

Jebra összeráncolt homlokkal próbált visszaemlékezni.

– Igen, azt hiszem, hallottam is, hogy így nevezték. Ja'La. Valahányszor láttam, mindig egy nehéz labdával játszották. Olyan nehézzel, hogy alkalmanként képes volt egy–egy játékosnak a csontját is eltörni.

– A labda neve broc – vetette közbe Richard, anélkül hogy feléjük fordult volna.

Nicci odapillantott Richardra.

– Úgy van.

– Nos – tért vissza Jebra az elkezdett történethez –, azon a bizonyos napon, amikor a tál húst vittem a tiszteknek, éppen oda kellett vinnem, ahol a katonák játszottak. Több ezren gyűltek össze megnézni a mérkőzést. Engem egy apró, sebtében összetákolt emelvényhez irányítottak, ahol a tisztek ültek. Ehhez át kellett furakodnom a hangosan kiabáló szurkolók között. Rémes volt. A férfiak látták az alsó ajkamban a vasgyűrűt, ezért senki sem mert magával ráncigálni a sátrába, de abban nem akadályozta meg őket, hogy össze ne fogdossanak. – Jebra lesütötte a szemét. – Ilyesmit viszont elég gyakran el kellett viselnem.

Végül felemelte a tekintetét.

– Mikor a tisztekhez értem, közel a játéktér széléhez, akkor láttam, hogy az éppen új mérkőzésbe kezdő játékosok ezúttal nem a szokásos labdát használták.

– Megköszörülte a torkát. – A labda ez alkalommal Cyrilla királynő feje volt.

A beállott zavart csendet Jebra törte meg újra.

– Akárhogy is, az élet Galeában örökre megváltozott. Ami valaha nyüzsgő, élettel teli kereskedelmi központ volt, az ma alig több, mint irdatlan méretű katonai tábor, ahonnan folyamatosan újabb és újabb támadásokat indítanak az Újvilág még szabad területei ellen.

A környező vidék gazdaságai, ahol rabszolgákkal dolgoztatnak, nem termelnek úgy, ahogy azelőtt. A termés vagy nagyon gyenge vagy elpusztul. A Galeában állomásozó óriási létszámú csapatok élelmiszerigénye viszont nagy. Az élelem mindig nagy kincs, bár az Óvilágból rendszeresen érkező utánpótlás azért arra elég, hogy a katonák ne éhezzenek folyamatosan.

Rabszolgaként éjjel–nappal robotoltam, hogy a Birodalmi Rend tisztikarának kívánságait teljesítsem.

A Cyrilla királynőre vonatkozó után többé már nem voltak látomásaim. Nagyon furcsa volt számomra: hiányoztak a vízióim. Egész életemben folyamatosan voltak látomásaim, az után a rettenetes után, amit pár évvel korábban láttam a királynőről, többé már nem jelentkeztek. A Látó–tehetségem elveszett. Elsötétült.

Nicci jelentőségteljes pillantásából Richard tudta, hogy a varázslónő sejti, mi járhat a férfi fejében.

– Végül aztán – mondta Jebra –, egyszerűen kicipeltek onnan, a sereg közepéből. Shota tette valahogyan. Nem is tudom pontosan, hogy történt. Csak arra emlékszem, hogy egyszerre valahogy ott termett mellettem. Kérdezni akartam tőle valamit, de ő csak annyit mondott, hogy fogjam be a számat és mozogjak. Mentünk. Emlékszem, egyszer visszanéztem és ott volt mögöttünk a tábor, beborítva a völgyet, meg a környező dombokat, de mi már jókora távolságra jártunk tőle. Tényleg nem emlékszem, mikor és hogyan kerültünk olyan messzire tőle. – Elégedetlenül ráncolta a homlokát, zavarta, hogy olyan kevésre emlékezett.

– Csak mentünk. És most itt vagyok. Ámbár attól tartok, jelenlegi állapotomban, hogy nincsenek többé látomásaim, aligha lehetek igazán hasznotokra.

Richard úgy gondolta, Jebrának is tudnia kell az igazságot, így hát megmondta neki.

– A Látó–tehetséged elvesztésének valószínűleg az lehet az oka, hogy a Harmóniák egy kis időre itt jártak a mi világunkban. Visszaűztük őket az Alvilágba, de addigra a kár már megesett. Azt hiszem, a Harmóniák jelenléte az Élők Világában elindította a mágia széthullását. A te képességedet is alighanem ez tette tönkre. A Látó–tehetséged valószínűleg végleg elveszett, vagy ha egy időre, esetleg töredékes formában vissza is tér, végül teljesen meg fog szűnni.

Jebra elképedve fogadta a hírt.

– Életem során gyakran kívántam, bárcsak ne születtem volna Látónak. Sok szempontból kitaszítottnak éreztem magam miatta. Éjszakánként gyakran zokogva imádkoztam a Teremtőhöz, hogy szabadítson meg a látomásaimtól, hogy hagyjanak végre nyugton a jövőből érkező képek. De most, mikor azt mondod, hogy a kívánságom teljesül, rájövök, hogy soha nem gondoltam igazán komolyan.

– Ez a probléma a kívánságokkal – jegyezte meg mély sóhajjal Zedd. – Hajlamosak rá, hogy...

– A Harmóniák? – vágott közbe Shota. Hangsúlyából és arckifejezéséből Richard kikövetkeztette, hogy semmi kedve nincs a kívánságok természetéről szóló értekezést végighallgatni. – Ha ez valóban megtörtént volna, miért nincsenek egyéb bizonyítékok is rá?

– Vannak – vonta meg a vállát Richard. – Az elmúlt pár évben eltűntek bizonyos mágikus teremtmények, mint például a sárkányok.

– Sárkányok? – Shota egy hosszú, hullámos hajtincsét csavargatta az ujja körül és pár pillanatig némán méregette Richardot. – Richard, az ember egy egész életet leélhet anélkül, hogy valaha is megpillantana egy sárkányt.

– Na, és Jebra elveszett víziói? A látomásai azután szűntek meg, hogy a Harmóniák itt jártak a világunkban. Az ő különleges képessége más mágikus dolgokhoz hasonlóan széthullott. Biztos vagyok benne, hogy a legtöbb hasonló veszteségről még csak tudomásunk sincsen.

– Én tudnék róla.

– Nem feltétlenül. – Richard kisöpört egy hajtincset a homlokából. – A gond a Futótűz – amiről tőled hallottam először –, egy olyan varázslat, amit a Sötétség Nővérei keltettek életre, hogy mindenkivel elfelejtessék Kahlant. A varázslatot megfertőzték a Harmóniák, ezért Kahlan mellett az emberek egyéb dolgokról is elveszítik az emlékeiket, például a sárkányokról is.

Shota egyáltalán nem tűnt meggyőzöttnek.

– Én akkor is tudomást szereznék az ilyen dolgokról, mert előre látok az idő folyamában.

– Akkor mi a helyzet azzal a másik boszorkánnyal, Six–szel? Úgy rémlik, azt mondtad, eltakarta előled az idő folyását?

Shota nem vett tudomást Richard kérdéséről. Ujjait kihúzta bronzszín haja gubancából, és karjait összefonta a mellén. Mandulavágású szemeit mereven Richardra szegezte.

– Ha a Rend árnyéka végképp ráterül az emberiségre, akkor mindez egyáltalán nem fog számítani, ugyebár. A mágiának is véget fognak vetni, akárcsak a reménységnek.

Richard nem válaszolt. Elfordult, és gondolataiba merülve a szökőkút elcsendesedett vizére meredt.

Shota félrehajtott fejjel a lépcsők felé biccentett, és halkan így szólt Jebrához:

– Menj fel, beszélgess Zeddel. Nekem van egy kis dolgom itt Richarddal.

18. FEJEZET

Shota közelebb suhant Richardhoz, közben fenyegető pillantást vetett Nicci felé. Richard azon tűnődött, vajon a boszorkány miért nem küldte fel Niccit is, hogy beszélgessen Zeddel. Gyanította, hogy Shota valószínűleg jól tudta, hogy Nicci amúgy sem engedelmeskedne semmiféle ilyen utasításnak. Richard határozottan nem szerette volna, ha bármilyen erődemonstrációra kerül sor a két nő között. Volt elég gondjuk anélkül is, hogy az egy oldalon álló szövetségesek egymás között civakodjanak.

Amikor felpillantott a lépcsőn felfelé igyekvő Jebrára, látta, hogy időközben Ann és Nathan is előrejöttek az árnyékból, és Zedd mellé léptek.

Amikor a Látóasszony felért, Zedd vigasztalóan átkarolta a vállát, és megnyugtató szavakat suttogott a fülébe, de pillantását közben Richardra szegezte.

Richard örömmel nyugtázta, hogy a nagyapja rajta tartja vigyázó tekintetét, szemmel tartva közben a boszorkányt is, arra az esetre, ha Shota esetleg megpróbálkozna szokásos trükkjei valamelyikével.

Zedd valószínűleg bármelyiküknél jobban tudta, mi mindenre képes Shota. Ráadásul az Első Varázsló mélységes bizalmatlanságot is táplált a boszorkány iránt, nem osztozott unokája véleményével abban, hogy a boszorkányt a lelke mélyén ugyanaz a meggyőződés hajtja, mint őket.

Richard bármennyire is elismerte Shota fő motivációit, pontosan emlékezett rá, hogy ezeket a múltban jó párszor olyan eszközökkel igyekezett követni, amelyekkel véget nem érő gondot és fájdalmat okozott Richardnak. Amit Shota segítségként értelmezett, az gyakran a férfi számára nem volt egyéb, mint probléma és kellemetlenség.

Azt is jól tudta, hogy Shota sokszor a saját érdekeit igyekszik szolgálni, mint például, amikor Samuelnek adta a Kardot. Gyanította, hogy a boszorkánynak most is vannak hátsó szándékai, de nem tudott rájönni, hogy mik lehetnek azok. Eszébe jutott, hogy esetleg a másik boszorkány kiiktatásával lehetnek kapcsolatosak.

– Richard – szólalt meg Shota halk, együttérző hangon. – Hallhattad, miféle rettenet fenyeget bennünket.

Te vagy az egyetlen, aki képes lehet megállítani. Nem tudom, miért van így, de így van.

Richard nem értékelte a boszorkány gyengéd hangnemét, sem a közös ellenség miatti aggodalmát.

– Van merszed a fájdalmadról és aggodalmadról beszélni a Rend által ránk hozott halál és szenvedés miatt? A meggyőződésedről beszélsz nekem, hogy egyedül én vagyok képes tenni valamit annak érdekében, hogy a veszélyt megfékezzem, ugyanakkor összeesküvést szőttél ellenem, és információt tartottál vissza előlem csak azért, hogy az Igazság Kardját megszerezhesd tőlem Samuel számára?

Shota nem vette fel a kesztyűt.

– Nem volt abban semmi összeesküvés. Tisztességes üzlet volt: értéket értékért cserébe. – A hangja nyugodt és békés maradt. – Ráadásul ebben a dologban a Kardnak amúgy sem vehetnéd semmi hasznát.

– Gyengécske kifogás arra, hogy annak a gyilkos Samuelnek add oda.

Shota könnyedén felvonta az egyik szemöldökét.

– És amint kiderült, ha nem ezt teszem, akkor mostanára a Sötétség Nővérei, akik ellopták Orden Szelencéit már valószínűleg összetalálkoztak volna. És ha az összes Szelence együtt lenne, mostanra már alighanem ki is nyitották volna az egyiket, és szabadjára engedték volna Orden Erejét. Meglehet, hogy már valamennyien a Holtak Őrzőjének karmai között lennénk. Mi haszna lenne a Kardnak, ha az Élők Világa megsemmisülne?

Nekem úgy tűnik, hogy bármi volt is Samuel indítéka, gyakorlatilag megelőzött egy katasztrófát.

– Samuel a Kard segítségével Rachelt is elrabolta. Közben kis híján megölte Chaset, legalábbis szándékában állt ezt tenni.

– Használd egy kicsit a fejedet, Richard! A Kard végső soron mindnyájunknak szolgálatot tett azzal, hogy időt nyert nekünk, még ha olyan áron is, ami egyikünknek sem tetszik. Mihez szándékozol kezdeni az idővel, ami emiatt a rendelkezésedre áll, de Samuel és a Kard nélkül mindez nem lenne így. És még azt is hadd kérdezzem meg, mi hasznát vennéd a Kardnak a Rend képviselte fenyegetés ellen? Ráadásul, a Kard birtokában bárki lehet Kereső, legalábbis Keresőnek tarthatja magát. Az igazi Keresőnek azonban nincs szüksége a Kardra ahhoz, hogy Kereső legyen.

Richard tudta, hogy Shotának igaza van. Mihez kezdhetne a jelenlegi helyzetben a Karddal? Egymaga levágná a Birodalmi Rend összes katonáját? Ahogy Nicci elmagyarázta Jebrának, hogy a Tehetség hordozói sem lennének képesek az óriási túlerő legyűrésére pusztán azzal, hogy mágiát használnak, ugyanez áll a Kardra is. Mégis, Shota odaadta a Kardot Samuelnek, Samuel pedig most alighanem egy másik boszorkány hatása alá került, aki láthatóan senki más érdekeit nem tartja szem előtt csupán a sajátját.

Ami még fontosabb, mi haszna rágni magát egy szál fegyver miatt, mikor a Rend kezétől annyian halnak meg, és ez az egy fegyver amúgy sem lenne elég, hogy megvédje mindannyiuk életét és szabadságát? Richard jól tudta, hogy nem a Kard az igazi fegyver: az elme számít igazán, amelyik a Kardot irányítja.

Ő volt az igazi Kereső. Ő volt valójában a Fegyver. Ezt pedig nem veheti el tőle Samuel. Ugyanakkor fogalma sem volt róla, mit tehetne, hogy megfékezze a fenyegető veszélyt, hogy megállítsa a fejük felett gyülekező veszedelmek bármelyikét is.

Nicci ott állt a közelükben. Elég távol hozzá, hogy Shotának esélyt adjon a négyszemközti beszélgetésre Richarddal, de elég közel ahhoz, hogy azonnal közbeléphessen, ha a beszélgetés fenyegetőzéssé fajulna, vagy bármi olyasmivé, ami Niccinek nem tetszik.

Richard pillantása egy pillanatra Nicci kék szemébe mélyedt, mielőtt újra Shota felé fordult volna.

– És mégis, pontosan mi az, amit tőlem vársz?

Richard észre sem vette, hogy a boszorkány közelebb jött volna hozzá, mégis hirtelen az arcán érezte a leheletét. Enyhe levendulaillata volt, és ez az illat mintha kisöpörte volna Richard idegeiből a feszültséget.

– Azt várom tőled – suttogta bensőséges hangon Shota, miközben átölelte a férfi derekát –, hogy megértsd. Hogy igazán megértsd.

Kissé megriadva attól, hogy mi is lehet Shota rejtett szándéka vele, Richard úgy érezte, okos dolog lenne kivonni magát a boszorkány szoros öleléséből.

Mielőtt azonban egyetlen izmát is mozdíthatta volna, Shota gyengéden az álla alá nyúlt egy ujjával, és megemelte.

A következő pillanatban Richard térden állva találta magát, bokáig érő sárban.

Felhőszakadás hangja harsogott körülötte. Az eső dübörgött a háztetőkön, a sátrak tetején, a kocsik ponyváin, csobogva verte a tócsák vizét, sarat fröcskölt fel a házak falára, a törött szekerek oldalára, a fel–alá siető emberek nadrágszárára. Távolabb katonák ordítoztak parancsokat egymásnak, túlkiabálva a felhőszakadás zaját. Csontos, sovány, nyomorult kinézetű lovak álldogáltak türelmesen, lehajtott fejjel, csánkjukat sár borította. Oldalt egy csapat katona hahotázott hangosan valamin, mások a közelben unott, köznapi beszélgetésbe merültek. Zörgő, dülöngélő társzekerek gördültek végig lassan a marasztaló sárral borított gödrös úton Richard közelében, távolabb néhány kutya ugatott a szekerekre unottan, csak úgy megszokásból.

Az ólomszínű égből leszűrődő gyászos fényben minden valami sáros, szürkésbarna árnyalatot öltött.

Ahogy Richard jobbra pillantott, látta, hogy mellette egész sor ember térdel a sárban. Átázott, iszapszürke ruhájuk esetlenül lógott előreejtett vállukon. Arcuk hamuszürke volt, tekintetük űzött a félelemtől. Mély verem szája tátongott mögöttük, leginkább az Alvilág tátongó torkát idézve fel az ember képzeletében.

Richard egyre növekvő feszültséggel próbált megmozdulni, áthelyezni az egyensúlyát, hogy talpra tudjon állni és védekezni. Ekkor döbbent rá, hogy a kezei össze vannak kötözve a háta mögött valamivel, ami leginkább bőrszíjnak érződött. Amikor megpróbálta kihúzni a kezét a sodrott szíjak közül, azok csak még fájdalmasabban szorultak a csuklói köré.

A horzsolások okozta égető fájdalommal mit sem törődve, teljes erejével nekifeszült a köteléknek, de nem tudta elszakítani. Feltolult benne a réges-régi rettegés, a félelem a megkötözött kezű tehetetlenségtől.

Körülötte mindenfelé jól megtermett katonák magasodtak a térdelők fölé. Egyesek bőrpáncélt, láncinget vagy rozsdás fémkorongokból összerótt páncélkabátot viseltek, mások testét nem védte más, csupán egy–egy durván kikészített bőrmellény. Széles öveikről, szegecsekkel kivert átvetőszíjaikról fegyverek lógtak.

Fegyvereik mind dísztelenek voltak, szakmájuk egyszerű eszközei: késeik pengéjére házi készítésű fanyelet szegecseltek; kardjaik fából faragott markolatát a köré tekert bőrszalag erősítette a penge felső végéhez; az elnagyolt öntésű buzogányok fejei vaskos hikorifa–nyélen vagy kovácsoltvas rúdon ültek. A fegyverek durva kivitelezése azonban nem tette őket kevésbé félelmetessé A díszítés hiánya miatt talán még inkább baljóslatúnak látszottak, egyszerűségük inkább tovább hangsúlyozta veszedelmes funkciójukat.

Azoknak a katonáknak a zsíros haja, akik nem borotválták a fejüket, csapzottan tapadt a koponyájukra a lezúduló esőben. Voltak, akik több karikát vagy éles fémtüskét viseltek az orrukban és a fülükben. Az arcukat borító mocsok szemmel láthatóan ellenállt a zuhogó esőnek. Sokuk arcát sötét tetoválások borították. Egyik–másik tetoválás szinte maszkszerű volt, mások vad, kígyózó, drámai mintázatban kanyarogtak az álltól az arcon és az orron át fel a szemöldökig.

A tetoválásoktól csak még vadabbnak, még kevésbé emberinek látszottak a harcosok. A katonák szeme folyton ide–oda járt, tekintetük soha nem pihent meg egyetlen ponton néhány pillanatnál tovább. Ettől olyannak tűntek, mint a nyugtalan állatok.

Richardnak ki kellett pislognia a szeméből az esővizet, hogy lásson valamennyire. Fejét hátravetve igyekezett félrerázni arca elől a vizes fürtjeit. Ekkor vette észre, hogy a balján is emberek térdeltek a latyakban, jó néhányan közülük zokogtak. Akik nem tudták egyenesen tartani magukat, azokat a katonák emelték fel durván, térdelő helyzetbe. A rettegés szinte tapintható volt a térdelő emberek közelében. A pánik árvízként terjedt közöttük, elérte Richardot is, magasra csapott benne is a félelem, már–már elnyeléssel fenyegetve józan tudatát.

Érezte, hogy ez nem lehet valóság..., de valahogyan mégis csak az volt. Az eső hideg volt, Richard ruhája teljesen átázott, a testét érő jeges víztől sűrűn meg–megborzongott. A hely bűzlött. Erősebben, mint amit Richard valaha is tapasztalt. Savanyú füst, áporodott izzadság, ürülék és rothadó hús szaga keveredett a levegőben. A sírás és a sikolyok körülötte mind nagyon is valóságosak voltak. Valóságosnak kellett lenniük, mert Richard képzelete képtelen lett volna kitalálni ilyen fájdalmasan reménytelen, egyszersmind elkeseredett félelemmel ennyire telített hangokat. A térdelő emberek egy része fékezhetetlenül reszketett, és egyáltalán nem a hideg eső hatására. Ahogy Richard nézte őket, rádöbbent, hogy ő is egy közülük, ugyanolyan, mint ők, csupán egy a sok–sok megkötözött kezű, árok szélén térdelő fogoly között.

A helyzet annyira lehetetlen volt, hogy teljesen összezavarta Richardot. Valahogyan ide került. Shota valahogyan idejuttatta. De elképzelni sem tudta, hogy lehetne ilyesmi lehetséges: tehát nyilván csak képzeli, hogy itt van.

Egy, a sárban megbúvó kődarab fájdalmasan vágott a térdébe. Egy ilyen apró, előre nem látható részlet viszont nem tervezhető előre: ez arra utalt, hogy helyzete mégis csak valóságos kell legyen. Hogy lehet valami nem várhatót elképzelni? Megpróbálta áthelyezni a súlypontját, de a csúszós sárban nagyon nehéz volt az egyensúlyát megtartani. Sikerült egy kicsit arrébb csúsztatnia a térdét, így az éles kődarab már nem vágott bele. Az ilyesmit nem lehet csak úgy elképzelni.

Azon kezdett gondolkodni, hátha az volt a puszta képzelet terméke, amit eddig átélni vélt. Hátha mindazt álmodta csupán, csak menekülést kereső elméje figyelemelterelő fogása volt az egész. Aztán az jutott az eszébe, hogy talán a Futótűz varázslat valahogy elfeledtette azt, ami éppen történik vele, vagy esetleg a valóság annyira rettenetes lenne, hogy ellene való védekezésül valahogy kirekesztette az elméjéből, elmenekült előle valamiféle képzelt világba, most pedig, a helyzet okozta feszültség visszarántotta a realitásba. Kezdett rájönni, hogy még ha nem is tudja pontosan, mi történik vele, vagy, hogy hogyan lehet ennyire összezavarodva, ami számít, csak az, hogy ez itt csakugyan a valóság, és hogy valamiért erre csak most ébred rá. Csakugyan, pontosan így is érezte: zavart és bizonytalan volt, mint az ember ébredéskor általában.

Bármennyire össze volt is zavarodva, most kétségbeesett erőfeszítéssel próbált visszaemlékezni rá, hogyan kerülhetett ebbe a helyzetbe, hogy itt térdel a sárban a Birodalmi Rend katonái között.

Úgy érezte, majdnem emlékszik is rá, hogy jutott idáig, majdnem képes felidézni magában, de valahogy az emlék folyamatosan ott lebegett éppen csak az elérhetőség határán túl, mint egy elfelejtett kifejezés, ami ott lappang valahol a tudat egy sötét zugában.

Richard balra nézett, és látta, hogy egyik közeli szomszédját megragadja egy katona, és hajánál fogva felemeli a fejét. A fogoly felsikoltott: rövid, rettegéstől elfulladó kiáltás szakadt fel ziháló mellkasából. Richard jól látta, hogy kétségbeesett igyekezete ellenére a férfinak az égvilágon semmi esélye nincs rá, hogy a fogásból kiszabaduljon. Könnyekbe fúló könyörgésétől Richard egész teste lúdbőrössé vált.

A katona, aki a térdelő fogoly mögött állt, hosszú, keskeny kést húzott elő, és a fogoly torkára illesztette a pengéjét.

Richard ismét megpróbálta elhitetni magával, hogy az imént volt igaza, és ez az egész dolog nem valóságos, de ehhez túlságosan is pontosan látta a durván köszörült kés élében az apró csorbulást, a rémületében szaporán nyeldeklő fogoly fel–alá futkározó ádámcsutkáját, a katona arcára tapadó többhetes szennyet.

Mikor a kés mélyre vágott a térdelő férfi torkába, Richard arca összerándult a látványtól épp úgy, ahogy az áldozaté is a fájdalomtól.

A szerencsétlen vonaglott, de a katona, aki a haját markolta, könnyedén elbírt vele. Esővíztől csillogó karján a hatalmas izmok kidagadtak, miközben a korábbinál nagyobb erővel vágott bele másodszor is a fogoly torkába, ezúttal sokkal mélyebben, és szinte teljesen körbe. A szürke fényben megdöbbentően élénken vöröslő vér lövellt elő a sebből a még mindig lüktető szív minden egyes dobbanására. Richard összerándult, mikor a friss vér szaga megcsapta az orrát.

Igyekezett meggyőzni magát, hogy ez nem a valóság, de valahogyan a gyengén rángatózó test, az ing mellrészén virító, egyre növekvő, egészen a nadrág derekáig leérő vörös folt túlságosan is valódi volt. A test egy végső erőtlen mozdulattal jobbra kirúgott a lábával, torkán tátongva nyílt szét a hatalmas seb. A katona, még mindig a hajánál fogva, hátralökte tetemét az árokba. Richard hallotta az élettelen test súlyos csobbanását a vízzel félig megtelt árok alján.

Richard szíve olyan erősen kalapált a mellkasában, hogy azt hitte, menten kettéhasad. Rosszul érezte magát. Hányinger kerülgette. Elkeseredetten próbálta elszakítani a bőrszíjat, de az csak még mélyebben vágott a húsába. Az eső a szemébe mosta a homlokán gyöngyöző hideg verítéket. A bőrszíjak olyan régóta voltak már a csuklóján, hogy a legkisebb mozdulat is könnyeket csalt a szemébe a fájdalomtól, ahogy a szíj a kisebesedett csuklóján megmozdult. De még ez sem tartotta vissza. Nyögve erőlködött, minden erejét megfeszítve a szíjak elleni küzdelemben. Érezte, hogyan súrlódik a durva nyersbőr a kisebesedett csuklóján a felszínre került inakhoz.

Aztán meghallotta, hogy valaki a nevét kiáltja. Azonnal felismerte a hangot.

Kahlané volt.

A világ megdermedt körülötte, ahogy felnézett, egyenesen a rá szegeződő ragyogó smaragdzöld szemekbe. Egy pillanat alatt átfutott rajta minden érzelem, amit valaha is érzett, és nyomukba olyan szörnyű fájdalom tolult fel, ami a csontja velejéig hatolt.

Olyan hosszú ideje voltak már távol egymástól...

Látta Kahlant, látta az arca minden apró részletét, a szemöldöke feletti apró, íves ráncot, amiről már meg is feledkezett, gerince pontos ívét, ahogy enyhén oldalt fordulva állt, az esővíz súlya alatt arca körül természetes módon kétfelé szétváló hosszú haját, a szemeit, azokat a gyönyörű zöld szemeket, és érezte, hogy ez nem lehet a képzelete műve.

Kahlan kinyújtotta felé a karját.

– Richard!

Felesége hangja szinte megbénította Richardot.

Olyan régen hallotta utoljára ezt a különleges hangot, ami már első találkozásuk alkalmával felkeltette Richard figyelmét intelligenciájával, tiszta csengésével, nőies bájával és varázslatos kedvességével. De most mindezekből a szépségekből semmi sem maradt ebben a hangban. Most csak az elviselhetetlen gyötrelem hallatszott ki belőle.

A hangjából kicsengő fájdalommal összhangban Kahlan gyönyörű vonásait is rettegés torzította el, ahogy látta férjét ott térdepelni a sárban. Az asszony szemei kivörösödtek, arcát esővízzel keveredő könny–patakok szántották végig.

Richard rémülettől dermedten térdelt, dermedten Kahlan látványától itt, közvetlen közelben, mégis oly elérhetetlenül távol. Dermedten a felfedezéstől, hogy Kahlan is ide került, körülvéve az ellenség katonáinak tízezreivel.

– Richard!

Az asszony karja kétségbeesett mozdulattal nyúlt ki a férje felé. Megpróbálta elérni őt, de hiába. Egy borotvált koponyájú tagbaszakadt katona visszatartotta.

Richard most vette észre, hogy Kahlan blúzáról hiányoznak a gombok, leszaggatták őket, a blúz kinyílt, kiszolgáltatva felsőtestét a katonák durva, mohó tekintetének.

De Kahlant ez nem érdekelte. Csak azt akarta, hogy Richard lássa őt, mintha semmi más nem számítana az életben, mintha egyedül férjének ez a pillantása éltetné, mintha ennél többre nem is lenne szüksége a túléléshez.

Fájdalmas csomó szorította össze Richard torkát.

Szemébe könnyek szöktek. Suttogva ejtette ki Kahlan nevét, túlságosan megdöbbentette a látvány ahhoz, hogy erősebb hangot is képes lett volna kipréselni magából.

Kahlan kétségbeesett erőfeszítéssel nyúlt ki Richard felé, vergődve a katona szorításában, akinek húsos mancsa, fehér ujjnyomokat hagyva, vájt bele az asszony csupasz felső karjába.

– Richard! Richard, szeretlek! Jaj, drága szellemek, nagyon szeretlek!

Megpróbálta kitépni magát a katona markából, férje felé vetve magát, de a behemót izmos karja, a nyitott blúz alatt a derekára fonódva, visszatartotta. A katona másik kezével is előre nyúlt, hüvelyk– és mutatóujja közé csippentve, sokatmondó vigyorral megcsavargatta Kahlan mellbimbóját, közben Richardot lesve, hogy megbizonyosodjon róla, a férfi jól látja, mit művelnek a feleségével.

A fájdalom és meglepődés apró sikolya tört fel Kahlan torkán, de ezt leszámítva semmibe vette a katona durva bizalmaskodását, csak Richard nevét kiáltozta halálos rémülettel.

A harag új erőt adott Richardnak. Elkeseredett dühvel próbált meg újra talpra állni. El kell érnie Kahlant. Az asszonyt fogva tartó drabális alak hangos röhögéssel nézte Richard küszködését. De Richard tudta, hogy nem lesz több esélye. Ez az egyetlen lehetősége, ami még megmaradt.

Mikor már majdnem sikerült talpra vergődnie, egy mellette álló őr vasalt csizmájával olyan erővel rúgta gyomron, hogy Richard kétrét görnyedt bele. Egy másik őr a biztonság kedvéért még halántékon is rúgta, amitől Richard kis híján eszméletét veszítette. A világ elhomályosodott körülötte, a környező hangok monoton zsongássá olvadtak össze. Küszködve igyekezett tudatánál maradni. Nem akarta elveszíteni Kahlan látványát.

Az egész világon nem létezett olyan látvány, ami ennél az egynél többet jelenthetett volna számára.

Meg kell találnia a módját, hogy kiszabadítsa Kahlant ebből a rémálomból!

Mialatt azért küszködött, hogy egyáltalán képes legyen levegőhöz jutni, egyik őre hatalmas kezével Richard hajába markolt, és felrántotta a fejét. Richard görcsösen próbált levegőhöz jutni a fejére zuhogó csapások alatt. Érezte, ahogy meleg vér csordul le az arcán, lemosva az eső által rácsapkodott sarat.

Ahogy a fejét erőszakkal felemelve tartották, Richard tekintete ismét Kahlanra esett, akinek összegubancolódott hosszú haját az eső szorosan a koponyájára tapasztotta. Az asszony zöld szemei így is olyan gyönyörűségesek voltak, hogy Richard úgy érezte, a szíve szakad meg a fájdalomtól, hogy ilyen közelről láthatja, és mégsem ölelheti magához.

Annyira szerette volna átkarolni, megvigasztalni, megvédeni...

Ehelyett egy másik férfi karja fonódik Kahlan köré.

Az asszony vonaglott a nagydarab otromba alak szorításában. A katona Kahlan mellébe markolt, és addig szorongatta, míg csak biztos nem lehetett felőle, hogy Richard is látja, hogy komoly fájdalmat okoz vele az asszonynak. Kahlan két öklével ütötte fogva tartóját, de az továbbra is szorosan tartotta. Hangosan kinevette a nő hiábavaló küszködését, de közben folyton Richardot figyelte.

Kahlan küzdött ugyan a tagbaszakadt katonával, de azzal nem törődött, mit művel vele. Nem hagyta elterelni a figyelmét a férjéről. Most nem az számított, hogy vele mi történik. Most Richard volt a legfontosabb.

Karjaival kétségbeesetten nyúlt ki a férje után.

– Richard! Szeretlek! Annyira hiányoztál! – A helyzetük végzetes kilátástalanságától zokogásra fakadt.

– Drága szellemek, kérlek, segítsetek rajta! Könyörgök! Segítsen valaki rajta!

Richard balján a soron következő fogoly minden erejével hátrálni próbált, amikor a kés lecsapott a torkára, és mélyre hatolt benne. Richard hallotta a szerencsétlen kapkodó légvételi próbálkozásainak surrogó hangját, ahogy a beszívott levegő átvágott gégéjén át visszaáramlik a szabadba. Úgy érezte, rémületében mindjárt elájul. Nem tudta, mit tehetne.

Mágia. Elő kell hívnia magából a Tehetségét. De hogyan kell azt csinálni? Nem tudta, hogy lehet aktiválni magában a mágikus képességeit. És mégis, a múltban képes volt használni őket.

Harag.

A múltban a mágiája mindig a haragján keresztül kelt életre.

Az, hogy Kahlant egy ellenséges katona karjai közt látja vergődni, aki fájdalmat okoz a szeretett nőnek, több mint elegendő haraggal töltötte fel Richardot.

Ráadásul azt látta, ahogy egy másik ilyen embertelen szörnyeteg is a közelükbe lép, buja mohósággal bámul az asszonyra, majd a lábai között fogdosta: ez még csak olajat öntött izzó dühére.

A világ elvörösödött a szeme előtt a haragtól.

Richard minden idegszálával, lényének minden apró porcikájával megpróbálta életre kelteni a mágiáját iszonyú dühének esszenciáján keresztül. Állkapcsát összeszorítva csikorgatta a fogait szörnyűséges haragjában. Teste rázkódott az indulattól, mintha a haragja erejével felérő robbanás készülődne odabent. Érezte magában, mit kell tennie. Olyan közel volt már hozzá.

Képzeletében karddal vágta le a katonákat. Visszafojtotta a lélegzetét is a kitörni készülő mágia–orkán előérzetében.

Aztán úgy érezte, mintha zuhanna. Le a mélybe, vég nélkül, és sehol, semmi nem volt körülötte, ami egyre gyorsuló zuhanását megfékezte volna.

Az eső vigasztalanul zuhogott az ólomszürke égből, mintha vízbe akarná fojtani Richard próbálkozását.

Nem ívelt át mágikus energianyaláb Richard, és a katona között, aki Kahlant fogva tartotta. Nem csapott le a mágia villáma. Nem sújtott le az igazság bosszúálló keze.

Ha életében valaha is volt harag, ami a mágiája fellobbantására elegendő, ha volt helyzet, amiben igazán szükség lett volna rá, akkor ez volt az, ezt Richard minden kétségen felül érezte. Nem lehetett ennél égetőbb szükség, erősebb vágy a szeretett asszony iránt, fortyogóbb, igazságosabb harag.

De a mágia nem jött. A bosszú elmaradt.

Richard elvesztette a Tehetségét. Nem működött többé.

Mintha az egész világ omlott volna össze körülötte. Szerette volna lelassítani az eseményeket maga körül, lefékezni az idő folyását, hogy legyen elegendő ideje valami megoldást találni, de ehelyett minden valami szörnyű rohanásban történt körülötte. Túlságosan gyorsan. Annyira igazságtalan, hogy így kell meghalnia. Még alig volt esélye az életre. Az életre Kahlan oldalán. Annyira szerette az asszonyát, és idáig szinte semmi lehetőségük nem volt valóban együtt élni, nyugalomban, zavartalanul, csak ők, ketten. Csak ülni együtt a tűz mellett hideg téli estéken, magához szorítani Kahlant melegben és biztonságban, beszélgetni olyan dolgokról, amelyek meglehet, csak nekik fontosak, s együtt megbeszélni a jövőjüket. Még kellene, hogy legyen jövőjük.

Olyan igazságtalan mindez! Hiszen ő csak a saját életét szerette volna élni. Ehelyett, minden ésszerű ok nélkül, itt végzi be, ezen a nyomorúságos helyen.

A semmiért. Még azt sem tudta elérni, hogy a halálának legyen valami haszna, valami értelme, hogy az Élet ügyéért eshessen el, harc közben. Helyette itt kell meghalnia esőben és sárban, olyan emberekkel körülvéve, akik gyűlölnek mindent, ami szép és jó az életben, és Kahlant arra kényszerítik, hogy végig kelljen néznie az ő halálát.

Nem akarta, hogy Kahlannak látnia kelljen mindezt Tudta, hogy az asszony soha életében nem tudná többé elűzni magától ezt a látványt, a borzalom emléke egész életében kísértené. Nem akarta, hogy Kahlan utolsó rettenetes emléke az legyen róla, ahogy a véres halál végső görcseiben rángatózik.

Újból megpróbált felállni, mint ahogy a foglyok legtöbbje is többször megpróbálta. A háta mögött álló katona a lábikrájára taposott, teljes súlyával ránehezedve. A fájdalom csak távoli érzésként jelentkezett.

Richard egyféle kábulatban volt.

A világon mindennél jobban szerette volna kimenteni Kahlant a férfiak kezei közül, akik lefogták, tapogatták, markolászták. Az asszony dühös sikolyokkal védekezett, öklével ütötte, karmolta fogvatartóit, ugyanakkor keserves, tehetetlen zokogással kiáltozta Richard nevét.

A férfi ismét minden erejéből a csuklóira kötözött bőrszíjaknak feszült, de azok nem szakadtak el, csak még mélyebbre vágtak a nyers húsba. Richard úgy érezte magát, mint a csapdába esett vadállat. Keze teljesen bénává és érzéketlenné vált, nem érezte már az ujjaira csepegő vér melegét sem.

Nem akart meghalni. Mit tehetne? Valahogyan meg kell állítania ezt az egészet. De fogalma sem volt róla, hogyan. A múltban a harag elég volt hozzá, hogy aktiválja a Tehetségét, előhívja mágikus erejét. Most nem maradt más az erő helyében, mint tehetetlen zavarodottság.

– Kahlan!

Úgy érezte, képtelen ellenállni a rettegésnek, a vakrémület bénító hullámának, ami elsodrással fenyegeti.

Nem tudta visszanyerni az uralmát, sem az akarata, sem az érzékei felett. Elsodorta az olyan események áradata, amit sem megállítani, sem irányítani nem volt képes. Az egész olyan értelmetlen volt, olyan döbbenetesen céltalan, olyan hihetetlenül kegyetlen.

– Kahlan!

– Richard! – kiáltotta a felesége, és újból a karját nyújtotta Richard felé. – Annyira szeretlek! Az életemnél is jobban! Te vagy a mindenem! Mindig is az voltál!

A zokogástól elakadt a lélegzete, zihálva szakadt ki belőle:

– Richard... annyira hiányzol!

Richard szíve majd meghasadt. Úgy érezte, cserbenhagyja Kahlant.

Egy katona ismét Richard hajába markolt – Ne! – sikoltotta Kahlan, feléjük nyújtva a kezét.

– Ne! Kérem, ne! Könyörgök, segítsen valaki! Drága szellemek, valaki, kérem!

A katona lehajolt Richardhoz, mocsokfoltos arcára kegyetlen mosoly ült ki.

– Ne aggódj, személyesen lesz gondom a hölgyre.

– Röhögése közvetlenül Richard fülébe harsogott.

– Kérlek – hallotta Richard a saját hangját –, kérlek... ne!

– Jóságos szellemek, könyörgök, segítsen valaki! – kiáltozta Kahlan a körülötte állók felé.

Nem tehetett semmit, és ezt tudta is. Azt is tudta, hogy Richardnak nem maradt semmi esélye. Nem tehetett mást, mint hogy csodáért könyörögjön. Ez már önmagában is elég volt hozzá, hogy a rettegés ellenállhatatlanul eméssze fel egész lényét. Mindennek vége...

– Nem akárhogy néz ki – mondta a katona, markában Richard hajával, ahogy előre hajolva mohó pillantással szemügyre vette Kahlant, tettével bizonyítva, amit Richard már amúgy is tudott: hogy hiába várják a csodát, ami megmenthetné őket, nem fog bekövetkezni.

– Kérlek... ne bántsátok őt!

A katona Richard mögött felröhögött. Pontosan ezt akarta hallani a fogolytól.

Richard fuldoklott a torkát szorongató sírástól.

Egyszerűen nem kapott levegőt tőle. Arcán esővel elvegyülten folytak a könnyei. Kahlan volt az egyetlen nő, akit valaha is szeretett, az egyetlen személy, aki a világon a legtöbbet jelentette neki, aki több volt számára, mint a saját élete.

Kahlan nélkül nincs élet, legfeljebb vegetálás. Richard számára Kahlan az egész világ.

Kahlan nélkül az élet üresség.

És Richard tudta, hogy őnélküle Kahlan is ugyanolyan üresnek érezné az életet.

Kahlantól nem messze más asszonyokat is látott, mind katonák vasmarkában fogva tartva, akik szintén saját férjükhöz kiáltoztak. Körülbelül ugyanazokat mondták, mint neki Kahlan, szerelmüket kikiáltva, segítségért könyörögve. A sárban térdelő embereket közben fogvatartóik gonosz megjegyzésekkel és szitkokkal gyötörték.

Richard jobbján az egyik térdelő férfi, asszonyát a katonák markában látva, elég erős küzdelembe kezdett fogláraival ahhoz, hogy kiérdemeljen egy villámgyors döfést a hasába. A szúrás nem ölte meg a foglyot, de lecsillapította addig, amíg sorra nem kerül a kivégzésben. A férfi mereven, mozdulatlanul térdelt tovább, és kitágult szemekkel meredt a vágásból lassan kitüremkedő rózsaszín, csillogó zsigerekre. A szerencsétlen ember feleségének sikolyai mintha a felettük gomolygó súlyos felhőket is képesek lettek volna megrepeszteni.

Richard baloldali közvetlen szomszédja a végsőket lélegezte zihálva, összerendezetlen rángások közepette, mialatt a fejét felfelé és hátra feszítő katona jókora késével áldozata szabaddá vált torkát vágta át éppen. Amikor végzett, a katona erőlködő nyögéssel rántotta hátra a súlyossá vált tehetetlen testet az árokba. Richard hallotta a puffanást, ahogy a legújabb áldozat a többi holttest tetején landol a nyitott tömegsírban. A sötét árok mélyéről még felhallatszottak vértől bugyborékoló utolsó lélegzetvételei.

– Te jössz! – A Richard haját markoló katona foglya mögé került, hogy teljesítse hóhéri feladatát.

Odahajolt Richardhoz, leheletén kolbász és állott sör szaga érződött.

– Gyorsan el kell intézzelek, mert mihelyst veled végeztem, találkám van a szépséges feleségeddel. Kahlan, ugye? Úgy van, az egyik asszony a kikérdezése során elmondta, hogy a feleségedet Kahlannak hívják. Ne aggódj, fiacskám, nem sok időt adok neki a gyászra, hogy rád emlékezzen.

Le fogom kötni a teljes figyelmét, megígérhetem.

Aztán, ha már végeztem, a többiek is sorban kitölthetik rajta a kedvüket.

Richard szerette volna puszta kézzel kitörni a gazember nyakát.

– Erre gondolj majd, amikor a romlott lelked átsiklik az Alvilág sötét, örök szenvedésébe, amikor az Őrző kegyetlen, jeges karmai közé kap. Mert a fajtád mind oda jut – az örök kínok igazságszolgáltatásába – ahogy annak lennie kell, tekintetbe véve mindazt az áldozatot és nélkülözést, amit mi mindannyian hoztunk azért, hogy eljöttünk ide, erre az elátkozott vidékre, hogy elhozzuk az isteni Fényt és a Rend törvényeit közétek, hitetlen eretnekek közé. A ti bűnös életmódotok, a puszta létezésetek is a Teremtő megcsúfolása – és megcsúfolása mindazoknak, akik meghajolnak Őelőtte.

A katona szabályos vallási extázisba lovalta magát.

– Van valami fogalmad róla, mennyi áldozatot hoztam már azért, hogy a néped lelkét megmentsük? A családom éhezett és nélkülözött – megannyi áldozat – hogy minden javainkat el tudjuk küldeni hős csapatainknak. Én és a bátyám magunkat is az ügyre szántuk, eljöttünk harcolni mindazért, amiben hiszünk. Északra jöttünk mindketten, hogy teljesítsük a Császár és a Teremtő iránti kötelességünket.

Az életünket kockáztatjuk érte, hogy a népeteket az igaz útra vezessük. Számtalan véres csatában harcoltunk azok ellen, akik ellenálltak az igazság és erkölcs ügyében kifejtett erőfeszítéseinknek.

Számtalan igaz testvérünket láttuk elhullani ezekben a harcokban. Láttam a Rend seregeinek dicsőséges helytállását a megváltásotokért folyó küzdelemben, holott ti a gonosz mágiahasználóitokat küldtétek ellenünk, akik bűnös mágiából szőtt rontásokat és varázslatokat bocsátottak ránk. A bátyámat az egyik ilyen varázslat vakította meg. Kínok között ordítozott és zokogott, mikor a mágiátok véresre marta a szemét és égette a tüdejét. A fertőzéstől, amit röviddel utána kapott, a feje teljesen feldagadt, vak szemei kiguvadtak a gödrükből. Kínjában már csak nyögni tudott. Ott kellett hagynunk, hogy egyedül haljon meg, de így volt helyes, mert nekünk tovább kellett vonulnunk, folytatni nemes küzdelmünket.

Most majd a feleséged, meg a hozzá hasonlók hozzák meg a maguk áldozatát, amivel egy kis szórakozást nyújtanak nekünk, akik megfáradtunk nemes küzdelmünkben. Csekély kis fizetség ez, csupán hálájuk kimutatása azért, amennyi mindent feláldoztunk embertársainkért, hogy elhozzuk a Rend igéjét azoknak, akik enélkül elfordulnának az igaz hit iránti kötelességüktől.

Egyszer majd a bűnös feleséged is csatlakozik hozzád az Alvilág sötétjében, de nem addig, amíg alaposan be nem telünk vele. Azt persze ne várd, hogy ez nagyon hamar lesz. Azt hiszem, jó ideig fogja szajhálkodásával a Rend hős katonáit szolgálni, mert a férfiak szívesen teszik rá a kezüket egy olyan szép nőre, mint ő, hogy egy kicsit megszabaduljanak megtisztelő munkájuk okozta fáradtságuktól. Úgy gondolom, jól fog viselkedni, és bőven lesz dolga, mivel rengeteg tiszteletre méltó tevékenység fáraszt ki minket – késével Richard szeme előtt hadonászott mint például ez a mostani itt. Az öröm hatására, amit ő fog nyújtani nekünk, megkettőzött erőfeszítéssel és eltökéltséggel igyekszünk majd megsemmisíteni mindazokat, akik nem vetik alá magukat a Rend szolgálatának.

Őrültség. Richard alig volt képes elhinni, hogy egyáltalán léteznek ennyire oktalan emberek, ostoba, értelmetlen hitnek ennyire behódolók – de hát léteznek.

Ez a katona itt a példa rá. Úgy tűnt, mindenhol felütik a fejüket, szaporodnak, mint a tetvek, és végsőkig el vannak tökélve rá, hogy elpusztítsanak mindent, ami örömteli és hasznos az életben.

Visszanyelte haragos válaszát. Semmi nem ingerli úgy ezeket a férgeket, mint a józan ész, az igazság, a jóság, a valódi élet. Ezek a tulajdonságok csak felhergelték, rombolásra ösztönözték az efféléket.

Csendben maradt, mert tudta, bármit mondana is, azzal csak rontana Kahlan helyzetén. Ebben a helyzetben ez volt az egyetlen, amit még tenni tudott érte.

A katona, látva, hogy nem tudott ellenkezést kiprovokálni Richardból, elnevette magát, és csókot dobott Kahlan felé.

– Mindjárt ott leszek, szívem! Mihelyst befejezem a válási szertartást, amivel megszabadítalak a semmirekellő férjedtől, aki itt térdel a lábam előtt.

Ez egy szörnyeteg volt, aki hamarosan arra a nőre fogja rávetni magát, akit Richard szeret, a védtelen rémült, tehetetlen nőre, akinek a szenvedései ezeknek a vadállatoknak a kezétől még csak ezután kezdődnek majd el igazán.

Szörnyeteg.

Lehet, hogy Shota ezt értette a kifejezés alatt?

A boszorkány egyszer azt jósolta, hogy ha Richard és Kahlan összeházasodnak és együtt hálnak, Kahlan szörnyeteget fog foganni. Erről a jóslatról mindig azt hitték, Shota úgy érti, hogy ha gyermekük születne, az a gyermek valamiféle szörnyeteg lesz, mert egyaránt rendelkezni fog Richard Tehetségével és Kahlan inkvizítori hatalmával.

De lehet, hogy Shota jövendölésének nem is ez volt a valódi jelentése.

Végtére is, semmi, amire Shota valaha is előre figyelmeztette őket, nem úgy következett be, ahogy a boszorkány próbálta velük elhitetni, vagy ahogy talán maga is hitte. Shota intései és jóslatai mindig valami teljesen váratlan és előre nem látható módon teljesültek, de ugyanakkor mindig igaznak is bizonyultak.

Talán Shota házasságukkal kapcsolatos figyelmeztetése ezt akarta jelenteni valójában? Ez lett volna az események összetett folyamata, amely most el fog érni a jóslat beteljesüléséhez? Shota nyomatékosan figyelmeztette őket, hogy ne házasodjanak össze, különben Kahlan szörnyeteget fog szülni. Összeházasodtak. így fog végül Shota előrejelzése valóra válni? Talán végig ez a valódi jelentés lappangott a boszorkány intése mögött?

Hogy ezek a szörnyetegek nemzik majd Kahlan szörnyeteg gyermekét?

Richardot fojtogatták a könnyei. Nem az ő halála lesz a legszörnyűbb, ami Kahlant éri, ennél sokkal rémesebb sors vár rá: élő halál ezeknek a vadállatoknak a kezei között, és szörnyeteget fogan az ágyékukból.

– Richard, tudod, hogy szeretlek! Csak ez, ami számít, Richard, hogy szeretlek!

– Én is szeretlek, Kahlan!

Semmi más nem jutott az eszébe, amit mondhatna: semmi, ami ennél többet jelenthetett volna. Úgy gondolta, nincs is ennél fontosabb, többet jelentő dolog a világon. Ezek az egyszerű szavak egy egész élet, egy egész világmindenség jelentését hordozták magukban.

– Tudom, szerelmem – felelte Kahlan, és egy rövidke pillanatra gyönyörű szemeiben felvillant az a mosoly, ami csak Richardé volt ezen a világon.

Richard szeme előtt felvillant egy kés pengéje. Ösztönösen hátra rándult előle. A katona, aki a vádliján állt, ekkorra már az egyik térdét Richard lapockái közé nyomta, nehogy hátra tudjon vetődni, és hajánál fogva magasra rántotta a fogoly fejét.

Kahlan látta, mi történik, ismét felsikoltott, ökleivel ütötte az őt fogva tartó katonát.

– Ne törődj velük, Richard! Csak énrám nézz!

Richard! Engem nézz! Gondolj rám! Gondolj arra, mennyire szeretlek!

Richard tudta, mit akar Kahlan.

– Emlékszel az esküvőnk napjára? Én most arra emlékezem, Richard. Mindig is emlékezni fogok rá.

Kahlan meg akarta ajándékozni Richardot egy utolsó kellemes, boldog emlékkel.

– Emlékszem a napra, amikor megkértél, hogy legyek a feleséged. Szeretlek, Richard! Emlékszel a nászéjszakánkra? A szellemházra?

Kahlan megpróbálta magára vonni a férje figyelmét, elterelni arról, ami történik. E helyett Richardnak ismét Shota intése jutott eszébe, hogy ha összeházasodnak, Kahlan szörnyeteget fogan.

– Milyen megható – gúnyolódott a katona Richard háta mögött. – Az ilyen szenvedélyes típus nyilván nagyon jó az ágyban, ugye?

Richard legszívesebben puszta kézzel tépte volna le a katona fejét, de nem szólt semmit. Hiszen kínzója épp ezt akarta kicsikarni belőle. Hogy mondjon valamit, tiltakozzon, könyörögjön, jajgasson kínjában.

A szembeszegülés végső kétségbeesett gesztusaként a fajtájával szemben, Richard megtagadta tőle ezt az elégtételt.

Kahlan megint a szerelméről biztosította, és azt kérte, emlékezzen az első csókjukra.

A kétségbeesett helyzetük ellenére ez mosolyt csalt Richard arcára.

Ebben a pillanatban Kahlan nem törődött vele, mi fog történni vele, csak Richard figyelmét akarta lekötni, hogy enyhítse a rettegését, és élete utolsó pillanatainak szenvedését.

Élete utolsó pillanatai.

Mindennek vége. Befejezte. Már nem lesz semmi többé.

Az élete véget ér. A szeretett nővel töltött időnek vége. Semmi nem várja többé.

A világ véget ér számára.

– Richard! Richard! Annyira szeretlek! Nézz rám, Richard! Nagyon szeretlek! Rám nézz! Te vagy az egyetlen, akit szerettem valaha is! Csak te, Richard!

Csak te! Semmi más nem számít, csak az, hogy szeretlek! Szeretsz engem, Richard? Mondd ki, kérlek!

Mondd meg nekem! Mondd ki most!

Richard érezte, hogy a kés pengéje a nyakát fedő vékony bőrhöz ér.

– Szeretlek, Kahlan! Csak téged! Örökké!

– Megható – mormolta a katona Richard fülébe, miközben a torkára szorította a kést. – Mialatt ott fekszel majd lent az árokban, és kivérzel, ő az én kezeim között fog vonaglani. Meg fogom erőszakolni a szép kis feleséged. Te akkorra már halott leszel, de mielőtt meghalnál, azt akarom, hogy pontosan tudd, mit fogok művelni vele, és te nem tehetsz semmit, hogy megakadályozd, mert ez a Teremtő akarata.

Réges-régen meg kellett volna hajolnod a Rend tanai előtt, de te szembe szálltál velünk, hogy megtarthasd bűnös életmódodat, önző szokásaidat, elfordultál mindentől, ami helyes és igazságos. Az embertársaid ellen elkövetett bűneid miatt nem csak hogy meg kell halnod, de ráadásul örök szenvedés vár rád az Alvilág őrzőjének karmai között. Borzalmas szenvedés. Ahogy a túlvilágra mész, azt akarom, tudd, hogy ha a drágalátos Kahlanod életben marad, akkor az lesz a sorsa, hogy a mi szajhánk legyen. Ha elég sokáig marad életben és fiút szül, a gyerek úgy nő fel, hogy a Rend dicső katonája legyen, és gyűlölni fogja a fajtátokat. Gondoskodni fogunk róla, hogy egy nap eljöjjön ide, és leköpje a sírodat. Leköpje a sírodat és mindazokét, akik a ti bűnös életmódotokra tanították volna, akik arra kényszerítették volna, hogy elforduljon embertársai és a Teremtő szolgálatától. Erre gondolj, amikor majd elnyeli a lelkedet a sötétség örvénye. És ahogy a tested lassan kihűl, én a szerelmed forró testét szorongatom majd, és jól megadom neki, amire szüksége van. Azt akarom, hogy ez jusson eszedbe, amikor meghalsz.

Richard belül már halott volt. Befejezte. Az élete, a világ létezése számára véget ért. Annyi minden elveszett. Minden elveszett. És semmi másért, csupán az élet értékeinek, magának az életnek esztelen gyűlölete miatt azok által, akik inkább a halál ürességét ölelik magukhoz az élet teljessége helyett.

– Szeretlek most és mindörökké, teljes szívemmel! – szólalt meg Richard rekedt, fátyolos hangon. – Boldoggá tetted az életemet.

Látta, Kahlan bólogat, hogy hallotta, és ajkaival hangtalanul formálja a válaszát, hogy viszontszereti Richardot.

Olyan gyönyörű volt!

Richardnak mindennél jobban fájt, hogy Kahlan arcán ott kell látnia vigasztalhatatlan gyászát.

Egymás szemébe néztek, beledermedve a pillanatba, amely Richard számára a világ létezésének utolsó pillanata volt.

Rémülten kiáltott fel a hirtelen éles fájdalomtól, amikor megérezte, hogy a penge a nyakába vág, és halálos mélységig hatol.

Mindennek vége volt.

19. FEJEZET

– Hagyd abba! – kiáltotta Nicci.

Richard pislogott. Agya zavartan zsongott. Nicci satuszerű szorításban tartotta Shota csuklóját, és eltartotta Richardtól, de a boszorkány még mindig átfogta a férfi derekát.

– Nem tudom, mit művelsz – folytatta Nicci olyan vészjósló hangsúllyal, hogy Richard úgy gondolta, ettől még Shota is visszahőköl félelmében –, de azonnal hagyd abba!

Shota nem hőkölt vissza, sőt, egyáltalán semmi félelem sem látszott az arcán.

– Azt teszem, amit tennem kell.

Nicci nem hagyta annyiban.

– Lépj hátrébb tőle, vagy ott öllek meg, ahol állsz!

Cara, aki Agielével a kezében még haragosabbnak látszott, mint Nicci, Shota másik oldalán állt a közelben, elállva a boszorkány útját Richard felé. Mielőtt Shota megfelelően viszonozhatta volna a fenyegetést, Richard ernyedten rogyott a szökőkutat körülölelő márványpadkára.

Zihálva kapkodta a levegőt, arcán a nyers rettegés kifejezése ült. Lelki szemei előtt még látta Kahlant azoknak a banditáknak a markában, még érezte a torkába mélyedő késpenge fájdalmát. Ujjaival végigsimított a torkán, de nem talált tátongó sebet, sem vért. Kétségbeesetten igyekezett ragaszkodni Kahlan látványához, de ugyanakkor az asszonya arcán eluralkodó tehetetlen rémület olyan szívszorító volt, hogy legszívesebben mindörökre kitörölte volna az emlékeiből.

Nem volt teljesen biztos benne, hol is van. Nem volt teljesen biztos benne, mi is történik vele. Egyáltalán nem tudta, mi a valóság és mi nem.

Az villant át az agyán, hogy talán a halál szélén áll, és ez, amit most tapasztal, csak valami zavart halálálom, mielőtt az élet végleg elillan belőle, csak valami végső illúzió kínozza még az elméjét, mielőtt áthull a nemlétbe. Tapogatózva kereste maga körül a többi holttestet az árokban.

Mialatt Cara védelmezően lépett Richard elé, eltakarva őt a boszorkány elől, Nicci azonnal felhagyott a Shotával való vitával, és leült Richard mellé. Karjával átölelte a vállát.

– Richard, jól vagy? – hajolt oda, tekintetével a férfi szemét fürkészve. – Úgy nézel ki, mint aki kísértetet látott.

Shota összefont karokkal, Cara fenyegető fellépését látványosan semmibe véve, magasodott föléjük, és Richardot figyelte.

Richard elméjében még mindig ott visszhangzottak Kahlan sikolyai, a látvány, ahogy az ő nevét kiáltozta, a férfi szívébe markolt. Olyan régen látta utoljára Kahlant, és hogy most hirtelen újra láthatta, ilyen körülmények között, megsemmisítő érzés volt.

– Minden rendben van, Richard – mondta Nicci megnyugtató hangon. – Itt vagy velem, mindnyájunkkal.

Richard a homlokára szorította a kezét.

– Meddig... nem voltam itt?

Nicci felvonta a szemöldökét.

– Nem voltál itt?

– Azt hiszem, Shota művelt velem valamit. Meddig... tette, amit tett?

– Nem hagytam, hogy tegyen bármit is. Megállítottam, még mielőtt bármit tehetett volna. Megállítottam abban a pillanatban, amikor az állad alá nyúlt. Nem volt ideje rá, hogy akármit is művelhessen veled.

Richard az elméjében még mindig maga előtt látta Kahlant, még hallotta, ahogy érte reszketve sikoltozik a Birodalmi rend katonáinak mocskos kezei között.

Remegő ujjaival a hajába túrt.

– Volt rá ideje.

– Annyira sajnálom – suttogta Nicci. – Azt hittem, idejében meg tudtam állítani.

Richard úgy érezte, élni sem maradt ereje. Úgy érezte, ahhoz sem maradt elég erő benne, hogy még egy lélegzetet vegyen. Úgy érezte, soha többé nem lesz ereje semmi másra, csak passzívan belesüllyedni a tehetetlen kétségbeesésbe.

Képtelen volt visszatartani a fájdalmát, a szenvedését, a könnyeit.

Nicci a vállára vonta a férfi fejét, szótlanul vigasztalva ölelésével.

Minden olyan hiábavalónak tűnt. Hamarosan mindennek vége. Bevégeztetett. Richard mindig is azt hangoztatta, hogy semmi esélyük visszaverni Jagang hadait. A Rend túl erős hozzá. Meg fogják nyerni a háborút. Richard semmit sem tud tenni ellene, nem maradt semmi, amiért még érdemes lenne élni, csak annyi, hogy megvárják, amíg a halál rémületes markába kaparintja valamennyiüket.

Shota Richardhoz lépett a Niccivel ellentétes oldalára, ahol a férfi az alacsony márvány padkán ült, és felemelte a kezét, hogy Richard vállára tegye. Cara elkapta a boszorkány csuklóját, és visszarántotta.

– Sajnálom, hogy ezt kellett tennem veled, Richard – mondta Shota, figyelmen kívül hagyva a Mord–Sithet – de muszáj volt látnod, hogy megértsd, hogy...

– Fogd be – förmedt rá Nicci –, és el a kezekkel Richardtól! Nem gondolod, hogy épp elég fájdalmat okoztál már neki? Muszáj mindennel ártanod neki, amit csak teszel? Nem vagy képes legalább egyszer segíteni neki anélkül, hogy egyúttal bántanád vagy bajba kevernéd?

Shota visszahúzta a kezét, Nicci pedig két keze közé fogta Richard fejét, és hüvelykujjával gyengéden letörölt egy könnycseppet az arcáról.

– Richard...

Richard rábólintott Nicci gyöngéd aggodalmára, mert a hangját még mindig nem találta meg. Még mindig Kahlan sikoltása zengett a fülében, ahogy a katonák kezei között vergődött. A látvány egész hátralévő életében kísérteni fogja. Abban a pillanatban mindennél jobban szerette volna, ha megkímélheti Kahlant a látványtól, amint a férjét kivégzik, és kiszabadítani őt a Rend embereinek durva markából. Szeretett volna visszamenni, tenni valamit, megmenteni Kahlant az embertelen lelki kínzástól és testi zaklatástól. Elviselhetetlen volt számára a gondolat, hogy Kahlan számára az ő kivégzésének látványával ért véget a világ.

De hát az egész nem lehetett valóság. Nem lehetett igazán ott, azon a helyen. Az ilyesmi lehetetlen. Nyilván az egész csak a képzeletében játszódott le.

Érezte, ahogy lassan elárasztja a megkönnyebbülés.

Nem volt valóság. Nem lehetett. Kahlan nem volt a Rend foglya. Nem nézte végig Richard kivégzését.

Az egész csak a boszorkány kegyetlen trükkje volt Csak az ő szokásos illúzióinak egyike.

Csakhogy nagyon is valóság volt azoknak a galeaiaknak, akikről Jebra beszélt, akárcsak más helyek lakói számára, ahol a Rend végigvonult. Még ha Richard számára nem is volt valóság, amazoknak igen. Ezt élhették át. Az ő világuk pontosan így ért véget. Richard pontosan tudta, és átérezte, milyen szenvedéseken ment keresztül.

Mennyi sok ismeretlen, jó ember veszítette el ezen a módon az élethez való esélyét, és mind az óvilági megszállók túlvilági boldogulásának kedvéért?

Hirtelen újfajta rémület öntötte el. Ő rendelkezik a Tehetséggel. Harci Mágus. A Tehetség legtöbb hordozójában a mágia egy–egy meghatározott területén nyilvánul meg. A Harci Mágusokban viszont a Tehetség valamennyi megnyilvánulási területének elemei jelen voltak, ezek közül pedig a prófécia az egyik terület.

Mi van akkor, ha tulajdonképpen egy próféciát látott?

Ha előrejelző látomása volt? Ha mindez a jövőben fog megtörténni?

De Richard nem hitt abban, hogy a jövő előre meghatározott. Míg bizonyos dolgok, mint például a halál, elkerülhetetlenek, ez közelről sem jelenti azt, hogy minden eleve elrendeltetett, hogy az embernek nincs értelme hasznos és értékes célokért küzdeni, amúgy sem tudja megváltoztatni az események folyását, nem tudja elhárítani a közeledő katasztrófákat. Ha ez egy prófécia volt, akkor is csak annyit jelent, hogy látta az egyik lehetséges jövőt, és nem azt, hogy hiába is próbálná megelőzni a bekövetkezését.

Végtére is, Shota próféciái soha nem úgy valósultak meg, ahogy a boszorkány értelmezte őket, és amit most Richard tapasztalt, az elsősorban Shota műve volt.

Richard néma hálával szorította meg Nicci kezét.

A varázslónő másik keze Richard vállán viszonozta a szorítást. Aggodalma enyhült egy kissé, arcán még egy apró, megkönnyebbült mosoly is megjelent, látva, hogy Richard kezd magához térni.

Richard olyan testtartással emelkedett fel Shota elé, amitől a boszorkánynak hátra kellett volna hőkölnie.

Ő azonban egy lépést sem mozdult.

– Hogy merészelted ezt művelni velem? Hogy mertél elküldeni arra a rettenetes helyre?

– Én sehová nem küldtelek téged, Richard. A saját elméd juttatott el téged oda, ahová akarta. Én semmi egyebet nem tettem, mint felszabadítottam azokat a gondolataidat, amelyeket eddig elnyomtál magadban.

Azt láttattam meg veled, ami egyébként rémálmokban jelent volna meg előtted. Ettől kíméltelek meg.

– Nem szoktam emlékezni az álmaimra.

Shota Richard szemébe nézve bólogatott.

– Erre emlékeztél volna. És az sokkal rosszabb lett volna, mint amit így kellett elviselned. Sokkal jobb az ilyen látomásokkal úgy szembenézni, ha tudod, hogy csak rémálmok, felmérheted, mennyi az igazság bennük, és le tudod vonni belőlük a szükséges következtetéseket.

Richard érezte, hogy az arcába toluló vértől felhevül az arca.

– Ezt értetted az alatt, amikor arra figyelmeztettél, hogy ha feleségül veszem Kahlant, akkor szörnyeteget fog foganni? Ez a valódi jelentés a csavaros jóslatod mögött?

Shota arcán nem tükröződött semmiféle érzelem.

– Azt jelenti, amit jelent.

Richard a fejében még hallotta a Rend katonájának hangját, amint azt részletezi, mit fog tenni Kahlannal, hogyan fog a Rend bánni vele, hogy gyerekeket fog szülni, akiket úgy fognak felnevelni, hogy leköpjék azok sírját, akik a saját kezükbe akarták venni az életük irányítását, akik azokban az eszmékben hittek, amelyek Richardnak is fontosak.

Hirtelen rávetette magát Shotára, és egy szempillantás alatt torkon ragadta a boszorkányt. Richard vad lendülete és az ütközés ereje mindkettőjük testét átlendítette az alacsony márvány peremén, bele a szökőkút medencéjébe. Richard került felülre, mindketten a víz alá merültek.

Richard még mindig a nyakánál fogva felemelte a boszorkányt.

– Ezt értetted rajta?!

Shota arcán víz csorgott lefelé, a tüdejéből is vizet köhögött fel.

Richard megrázta.

– Ezt értetted rajta?!

Meglepetten pislogott. Ott állt a medence szélén.

Száraz volt. Shota ott állt előtte, ő is szárazon. Richard kezei még passzívan lógtak kétoldalt.

– Szedd össze magad, Richard! – Shota felvonta a szemöldökét. – Részben még az álmaid hatása alatt állsz!

Richard körülnézett. Igaz. Nem volt vizes és Shota sem. A boszorkány valamennyi hullámos, aranybarna hajtincse tökéletes rendben hullott alá. Nicci összevont szemöldökkel nézte Shotát. Nyilván őt is az lepte meg, ami Richard zavarodottságát okozta. Igaz lehet, amit Shota mondott: még mindig álmodik. A támadás csak álom volt, akárcsak a kivégzés, akárcsak az, hogy látta Kahlant. Csak képzelte, hogy torkon ragadta Shotát.

De szerette volna megtenni a valóságban is.

– Ezt értetted az alatt, amikor azt mondtad, hogy Kahlan szörnyeteget fog foganni? – kérdezte jóval csendesebben, de semmivel sem kevésbé fenyegetően.

– Nem tudom, ki az a Kahlan.

Richard a fogát csikorgatta, és egy hajszál választotta el tőle, hogy csakugyan elmarkolja a boszorkány torkát.

– Felelj a kérdésemre! Ezt értetted alatta?

Shota figyelmeztetően emelte fel az ujját.

– Higgy nekem, Richard, nem akarod te azt, hogy egy boszorkány megharagudjon rád.

Lesimította makulátlanul álló ruhaujját, és gondosan megfontolt szavakkal folytatta.

– Először is, több alkalommal tártam fel neked különböző beszélgetéseink alkalmával, amit az idő sodrában láttam. Nem emlékszem erre a Kahlan nevű nőre, sem bármire, ami vele kapcsolatban lenne. így tehát nem tudom, miféle jóslatról beszélsz, és nem is emlékszem ilyen jóslatra.

Arcán az a sötéten fenyegető kifejezés jelent meg, ami eszébe juttatta Richardnak, hogy azzal a boszorkánnyal beszél, aki a neve puszta említése által is remegést váltott ki a Középföldek legtöbb lakójából.

– Azt viszont tudom, hogy az idő folyamában előttem feltáruló dolgok állása szerint igen komoly és veszedelmes dologba ártod magad. – Haragosan vonta össze a szemöldökét. – Tulajdonképpen mit akarsz pontosan mondani valami... szörnyeteg születéséről?

Richard a szökőkút elcsendesedett vizére meredve ismét a rémségekre gondolt, amit az álmában átélt.

Képtelen volt hangosan kimondani. A többiek előtt hangosan még csak célozni is képtelen volt rá, hogy Shota egyszer olyat jósolt neki, ami félelmei szerint azt jelentheti, hogy Kahlan gyermeket foganhat a Birodalmi Rend szörnyeteg katonáinak ágyékából. Úgy érezte, azzal, ha kimondaná, egyszersmind valósággá is tenné. A gondolat olyan éles fájdalmat okozott neki, hogy inkább hagyta az egészet, inkább mást kérdezett helyette.

– Mit jelent az, hogy a haragon keresztül tudom előhívni a Tehetségemet?

Shota mélyet sóhajtott.

– Valamit meg kell értened, Richard. Nem én küldtem rád valamiféle látomást. Semmi mást nem tettem, mint felszabadítottam a rejtett gondolataidat. Nem magam kitalálta álmot küldtem rád, és nem ültettem egyetlen gondolatot sem a fejedbe. Egyszerűen tudatosítottam benned a saját szellemi folyamataidat. Arról semmit nem tudok mondani, amit tapasztaltál, mert nem én tapasztaltam.

– Akkor egyáltalán miért...

– Én csak azt tudom, hogy te vagy az, akinek meg kell állítania a Rendet. Segítettem neked felszínre hozni a saját elnyomott gondolataidat, hogy segítsek neked jobban megérteni.

– Mit megérteni?

– Amit meg kell értened. Semmivel sem tudom jobban, mi az, mint ahogy azt sem tudom, mit láttál a saját elmédben, ami annyira felkavart. Mondhatjuk úgy is, csak egy postás vagyok. A levelet nem olvastam.

– De olyan dolgokat láttattál velem, amik...

– Nem. Semmi ilyet nem tettem. Csak félrehúztam a függönyt, hogy kiláthass az ablakon. Most engem hibáztatsz az eső miatt, ahelyett hogy értékelnéd, hogy a függönyt félrevonva lehetővé tettem neked, hogy saját szemeddel láthasd, hogy esik.

Richard Niccire pillantott. Nicci semmit sem szólt.

Richard most a nagyapjára nézett, aki lazán összefogott kezekkel, csendesen figyelt. Zedd mindig arra tanította, hogy a világ valóságát szem előtt tartva viszonyuljon a dolgokhoz, arra tanította, ne homályosítsa el ítélőképességét azzal, hogy elhiggye, a sors láthatatlan keze irányítja és rendezi össze az ember életét. Vajon most így viszonyul Shotához? Nem csak őt akarja okolni azért, hogy olyan dolgokat tárt elé, amelyeket nem szeretett volna meglátni?

– Bocsáss meg, Shota – mondta halkan. – Igazad van. Valóban megmutattad nekem az esőt. Fogalmam sincs, mit tehetnék ellene, de megláttam. Nem kellett volna téged hibáztatnom azért, amit mások tesznek.

Ne haragudj!

Shota halványan elmosolyodott.

– Ez is hozzátartozik ahhoz, hogy miért te vagy a kiválasztott, Richard... az egyetlen, aki képes megfékezni az őrületet. Mert te akarod meglátni az igazságot. Pontosan ezért hoztam magammal Jebrát, hogy elmondja neked azokat a szörnyűségeket, amit a Rend művel. Meg kellett tudnod erről is az igazságot.

Richard rábólintott, csak épp még nyomorultabbul érezte magát amiatt, hogy semmi elképzelése sincs arról, mit hisz róla Shota, hogy mit kellene megtennie.

Szembenézett Shota rezzenetlen tekintetével.

– Sok erőfeszítésedbe került, hogy elhozd ide Jebrát. Hosszú utat tettél meg miatta. A te jövőd, az életed nem kevésbé függ a háború kimenetelétől, mint az enyém, vagy bármelyik szabad emberé, bármelyikünké, aki rendelkezik a Tehetséggel. Ha a Rend győz, mind meghalunk, téged is beleértve. Van bármi, amit mondani tudnál nekem, amivel segíthetsz megállítani ezt az őrültséget? Minden segítség sokat számít Nincs valami, amit elmondhatnál?

Shota egy hosszú pillanatig némán meredt maga elé, mintha valahol máshol járna az esze.

– Valahányszor valami információt kapsz tőlem – szólalt meg végül – feldühítelek vele... mintha én irányítanám a valóságot, nem pusztán csak beszámolnék róla.

– Valamennyiünkre rabszolgaság, megkínzatás és halál vár, és te akkor hirtelen a sértett érzéseiddel hozakodsz elő?

Shota akaratlanul is elmosolyodott Richard megfogalmazásán.

– Azt hiszed rólam, hogy én csak úgy kicsipegetem a látomásaimat a puszta légből, mintha gyümölcsöt szednék a fáról?

A mosoly lehervadt az arcáról, tekintete ismét a távolba merült.

– Fogalmad sincs róla, milyen erőfeszítésekbe kerül nekem megszerezni a rejtett tudás szilánkjait? Semmi kedvem ilyen hatalmas vesződségbe verni magam, ha a nagy nehezen megszerzett tudás nem jó semmi másra, mint hogy felbosszantsalak vele.

Richard zsebre vágta a kezeit.

– Jól van, felfogtam, mit akarsz mondani. Ha ekkora terhet vállalsz magadra, elvárod, hogy komolyan vegyem, amit mondasz. Mindenünk kockán forog, Shota. Nagyra értékelem, ha bármit tudsz is mondani nekem.

Bár Richard őszintén elhitte, hogy Shota azt mondja el neki, amit valóban előre lát az idő sodrában, azt nem hitte el, hogy az ilyen jóslatok jelentése szükségszerűen egyértelmű, vagy hogy valóban azt jelenti, amit Shota gondol róla. Valahogy mégis mindig olyan információt kapott a boszorkánytól, ami valami módon kapcsolatban volt az adott időben éppen legfontosabb problémákkal... hogy csak a legutóbbi alkalommal a Futótüzet vegyük példának. Shota kinyilatkoztatása a „futótűz" szóval kapcsolatban ugyan nem magyarázott meg semmit a kifejezés közlésén túl, mégis ez a nyom egymagában elegendő volt hozzá, hogy kitartást adjon Richardnak a küzdelemben, hogy rájöjjön, mi történt Kahlannal. E nélkül az egyetlen szó nélkül Richard soha nem ismerte volna fel, hogy az a bizonyos könyv rejti magában az igazság felfedéséhez vezető kulcsot.

Shota mély lélegzetet vett, majd lemondóan kifújta. Egészen kicsit közelebb hajolt, mintegy ezzel is hangsúlyozva mondandója komolyságát.

– De csak kizárólag a te füleidnek!

(Folytatása következik!)

Terry Goodkind:

A fantom II. Baraccus hagyatéka

Terry Goodkind:

A fantom III. Jagang fogságában