Terry Goodkind:

Futótűz

III. Négyfejű vipera

© Terry Goodkind

Chainfire

Copyright: 2005 by Terry Goodkind

A magyar fordítás a Tor Book

2005. kiadása alapján készült.

Tor Books

Published by Tom Doherty Associates LLC

All Rights Reserved!

Hungarian Edition: Copyright © Excalibur Könyvkiadó, 2008

Hungarian Translation: Excalibur Könyvkiadó

Hungarian Edition: Pál Tamás

Kiadja: az Excalibur könyvkiadó

A kiadásért felel: a kiadó igazgatója

A borítón Szendrei Tibor festménye látható

Nyomdai munkálatok: Novum Kft.

ISBN 978-963-9285-78-1 Ö

ISBN 978-963-9285-81-1

Terry Goodkind

Futótűz

III. Négyfejű vipera

Excalibur Könyvek

Az Igazság Kardja-sorozat eddig megjelent

részei:

Az Első Szabály

I. – Az Igazság Keresője

II. – A Népek Palotája

A Könnyek Köve

I. – Sötét árnyak ébredése

II. – A Halálhozó

III. – A kard varázslója

A Falka Vére

I. – A Prelátus gyűrűje

II. – Az Álomjáró

III. – A Varázslók Tornya

A Szelek Temploma

I. – A vörös hold

II. – A prófécia

III. – A Jocopó Kincs

A Tűz Lelke

I. – A mágia tolvajai

II. – Birodalmi Strázsák

III. – Három harmónia

A bukottak hite

I. – A Halál Úrnője

II. – Acél az acél ellen

III. – A Boszorkánymester

A Teremtés Oszlopai

I. – Démoni suttogás

II. – Jagang orgyilkosa

III. – A Rahl-egyensúly

Védtelen birodalom

I. – Az Árny

II. – Túl a Prófécián

III. – A nyolcadik szabály

Futótűz

I. – A halál érintése

II. – A Vérszörny

III. – Négyfejű vipera

1. FEJEZET

Ahogy Nicci lova, Sa'din az üres városban baktatott, patáinak kopogása visszhangzott az elhagyatott épületekkel szegélyezett utcákon, akárcsak egy válasz nélkül hagyott, reménytelen kiáltás. Az ablakokon színes zsalugáterek voltak, az egyiken nyitva, a másikon behúzva. Néhány épület üres utcákra néző apró erkélyeinek kovácsoltvas rácsa mögötti emeletén lévő súlyos függönyöket szorosan összehúzták. A szemközti mellékutcában, két átellenben lévő épület között, a kötélen egy nadrág száradt. Mivel nem fújt a szél, még az sem mozdult. A tulajdonos már rég elment.

A csend olyan mély volt, hogy már szinte baljóslatúnak tetszett. Különös érzés volt a városban lenni annak lakói nélkül. A puszta héj, amely egykor élettel teli volt, most semmilyen célt nem szolgált. Kicsit arra emlékeztette, mintha egy holttestet szemlélne, amely már-már élőnek tűnik, mégis kétség sem férhet a szörnyű igazsághoz. Ha így hagyják, ha nem tér vissza belé az élet, elfeledett romokká mállik szét.

Az épületek közötti keskeny réseken keresztül Nicci megpillantotta a hatalmas hegy sziklás oldalába vájt Varázslók Tornyát. Az óriási, sötét épület gonosz, a csendes város maradékából lakmározni készülő keselyűként terpeszkedett a hegyen. A csúcsok, tornyok és hidak, megszaggatták a meredek, csipkés szikla mellett elhaladó felhőket. Az építmény olyan gonosz látványt keltett, amilyet még Nicci soha sem látott. Mégis, tudta, hogy a valóságban semmi gonosz nincs benne, és megkönnyebbült, hogy végre ideért.

Hosszú és fárasztó volt az utazás az Óvilágból Aydindrilig. Időnként attól tartott, hogy nem lesz képes elillanni az utat elárasztó csapatok elől. Néha egy időre elveszett az öldöklésben. Annyian voltak, hogy tudta, nem lehet reális esélye arra, hogy jelentősen lecsökkentse a számukat. Ő akart lenni a pestis a számukra. Mégis, a valódi célja az volt, hogy utolérje Richardot. A Rend seregei csak akadályt jelentettek a számára.

A mágiával szőtt kapocs segítségével, Nicci tudta, hogy hosszú idő óta végre a közelében van. Még nem találta ugyan meg, de tudta, hogy hamarosan így lesz.

Még mielőtt elindult volna, egy ideig biztos volt benne, hogy nem fogja újra látni.

Altur'Rangért könyörtelen csatát vívtak. Az elején sikerült meglepniük a támadó csapatokat, és mire leszállt az est sok katonát megöltek. Nagyon tapasztaltak és harcedzettek lévén azonban az ellenséges katonák hamarosan összeszedték magukat, és a tűz fényénél, amit a védők gyújtottak, megpróbálták megfordítani a csata sodrát.

Bár sokat tudott Jagang harcmodoráról, és hogy hogyan készül majd bevenni a lázadó várost, még ő sem gondolta, hogy mire lesz képes ellenük. Egy ideig, egy váratlanul megjelenő harmadik varázsló segítségével, úgy tűnt, hogy a Rend seregei legyőzik a tapasztalatlan védőket. Sötét, reményvesztett pillanat volt ez, amikor úgy tűnt, hogy az Altur'Rangiak erőfeszítései, hogy megvédjék magukat, semmivé foszlanak. A bukás szelleme, és a kegyetlen mészárlás, amely velejárt, nemcsak, hogy lehetségesnek tűnt, hanem nagyon is közelinek és valóságosnak tetszett. Nicci és a vele harcolók nem hitték, hogy túlélik az éjszakát.

Sebei és kimerültsége ellenére, azon vágyán túl, hogy őszintén segíteni akart Altur'Rangban élő ismerősein, és az összes ártatlan lelken, akiket mind megölnek, ha veszítenek, az a gondolat, hogy soha többé nem láthatja Richardot, magához térítette Niccit, és ismét feltöltötte a folytatáshoz szükséges erővel. Ezt a félelmet használta fel arra, hogy dühe ismét lángra kapjon, amit csak az ellenség kiontott vére olthatott el, az ellenségé, amely az útjában állt.

A harc döntő pillanatában, a körülöttük ordító tűzzel égő épületek harsány fényénél, ahogy az ellenséges varázsló egy nyílt téren a közkút emelvényéről osztotta a halált és szenvedést, miközben tovább hajszolta a katonáit, Nicci bosszúálló szellemként ott termett közöttük és felugrott az emelvényre. Olyan váratlanul történt az egész, hogy mindenki őket bámulta. Ez az apró pillanattöredék, amíg mindannyian döbbenten nézték egymást, elég volt ahhoz, hogy a Birodalmi Rend katonáinak szeme láttára széthasítsa a varázslójuk mellkasát, és csupasz kezével kitépje a még mindig dobogó szívét. Üvöltve a haragtól, Nicci a feje fölé emelte a véres trófeát, hogy mind jól láthassák, és nekik is ugyanezt a sorsot ígérte.

Ebben a pillanatban Victor Cascella embereivel lecsapott a betolakodókra. Harag hajtotta, nemcsak azért, hogy ez a barbár horda idejött megölni és kirabolni Altur'Rang lakóit, hanem azért is, mert meg akarták fosztani nehezen kivívott szabadságától. Ha Tehetséggel bíró lett volna, dühödt pillantása elég lett volna, hogy levágja az ellenséget. Azonban a támadása így is lehengerlő volt és váratlan. Az események ilyen kombinációja végül megtörte a támadók bátorságát. Egyikük sem akart szembenézni a kovács dühével és buzogányával, de még inkább menekültek volna a bosszúszomjas varázslónőtől, aki ki akarta tépni a szívüket.

Az elit katonák megfordultak, és megpróbáltak elmenekülni a városból a feldühödött lakosok elől. Nicci azonban nem engedte, hogy az emberek ünnepelni kezdjék a győzelmüket, hanem ragaszkodott hozzá, hogy üldözzék az ellenséget, és az utolsó emberig megöljék mindet.

Csak ő tudta egyedül, mennyire fontos, hogy egyetlen katona se maradjon életben, aki elmondhatja a vereség történetét. Jagang császár arra a hírre vár, hogy a városa újra visszakerült a fennhatósága alá, a lázadókat halálra kínozták, a város lakóit térdre kényszerítették, hogy olyan mészárlást rendeztek a katonák, amely intő példaként szolgál majd a többieknek az idők végezetéig.

Bár sikerre számít, Nicci tudta, hogy Jagang hamarosan tudomást szerez a vereségről. Veszített már el csatát máskor is. A vereségből felméri az ellenfél erejét. Legközelebb egyszerűen nagyobb sereget küld, amely képes lesz elvégezni a feladatot, mégpedig a lehető leggonoszabb módon, és nemcsak azért, hogy biztosítsa a győzelmet, hanem hogy megbüntesse azokat, akik dacolni mertek a hatalmával.

Nicci jól ismerte. Nem törődött a katonái életével – vagy bárki máséval. Ha az emberek meghaltak a Rend soraiban, akkor a túlvilágon örök dicsőség jutott nekik osztályrészül. Ez a világ csak áldozat volt szerinte.

De ha nem jut el hozzá az Altur'Rangi csata híre, akkor már más a helyzet.

Nicci tudta, hogy Jagangot az információ hiánya jobban idegesíti, mint bármilyen ellenség. Nem szerette az ismeretlent. Tudta, hogy ha nem kap semmilyen hírt az elit egységéről és a három különleges és értékes varázslóról, akiket velük küldött, az majd a végletekig felingereli és nyugtalanítja, s egyre csak ezen jár az esze, mint ahogy az ideges ember morzsolgatja a követ az ujjai között.

Végül az, hogy nincs semmi bizonyítéka, híre az Altur'Rangnál vívott csata kimeneteléről, jobban fogja idegesíteni, mint bármilyen vereség. Nem fél attól, hogy elveszíti az embereit – az élet semmit sem jelent a számára – ugyanígy a vereség sem, amelyet kezelni tud, de az ismeretlen felingereli. Sőt mi több, a katonái, babonás emberek lévén, ezt rossz ómenként vehetik.

Nicci követte a keskeny macskaköves utca kanyarulatait, majd befordult egy sarkon, és ahogy felnézett, a két oldalon sorakozó épületek közt olyasmit látott meg, amitől elállt a lélegzete. A távolban egy domb tetején, a nap fényében fürödve, zöld gyeptenger közepén egy gyönyörű, fehér kőből épült palota állt. Soha nem látott még ennél szebbet. Falai büszkén, erősen, egyfajta nőies kecsességgel bírtak. Tudta, hogy ez nem lehet más, csakis az Inkvizítorok Palotája.

Pompás, lenyűgöző, tekintélyt parancsoló látványa éles ellentétben állt a mögötte tornyosuló hegyen álló Varázslók Tornyának égbeszökő bástyáival. Niccinek egyértelműnek tűnt, hogy az Inkvizítorok Palotája a fenséget volt hivatott kifejezni, melyet a sötét fenyegetés támogat.

Végül is ez volt az a hely, amely évezredekig kormányozta Középföldet. Középföld nagyobb országainak mind állt egy-egy palotája a városban a nagyköveteik, és a Központi Tanács tagjai számára. Velük uralkodott Középföld népei felett. Az Inkvizítor Anya nemcsak az Inkvizítorok felett bírt hatalommal, hanem ő volt a Központi Tanács feje is. Királyok és királynők tartoztak neki számadással, mint ahogy Középföld minden országának uralkodója is. A keskeny utcából, ahol most állt, Nicci nem látta a kisebb palotákat, de tudta, hogy egyikőjük sem múlhatja felül az Inkvizítorok Palotáját – főleg nem így, hogy a lélegzetelállító Varázslók Tornya biztosítja a hátteret.

Az egyik oldalon, az épületek közötti résen keresztül, Nicci hirtelen mozgásra lett figyelmes. Amikor látta, hogy por száll fel, meghúzta a gyeplőt, és megfordította Sa'dint, a mellékutca irányába. Az alsó lábszárával könnyű vágtára ösztökélte a lovat. Megállás nélkül vágtatott végig a keskeny utcán. Néha az épületek között megpillantotta a porfelhőt, amely a távolban a levegőbe emelkedett. Valaki nagy sebességgel lovagolt az úton a hegy felé, ahol a Varázslók Tornya állt. A mágikus kötésen keresztül már tudta is, hogy ki lehet az.

Nicci a lehető leggyorsabban véget vetett az Altur'Rangot fenyegető veszélynek, hogy Richard után indulhasson. Nem arról volt szó, hogy nem érdekelte, mi lesz az emberekkel vagy a lemészárlásukra küldött ellenséggel. Inkább csak mindennél jobban vágyott arra, hogy újra Richarddal legyen. Először az járt a fejében, hogy olyan gyorsan lovagol, ahogy csak bír, hogy utolérje a férfit és Carát. Azonban hamarosan nyilvánvalóvá vált, hogy erre esélye sincs. Richard egyszerűen túl gyorsan haladt. Ha a fejébe vett valamit, és elszánta magát egy cél érdekében, semmi sem tántoríthatta el.

Nicci rájött, hogy csak akkor van rá esélye, hogy utolérje, ha ahelyett, hogy utána menne, inkább arrafelé veszi az irányt, ahová Richard legközelebb megy, és elébe vág. Tudta, hogy a boszorkány nem segíthetett neki megtalálni egy nem létező nőt, ezért Nicci úgy okoskodott, hogy Richard legközelebb északon próbál segítséget szerezni az egyetlen varázslótól, akit ismer, a nagyapjától, Zeddtől, aki Aydindrilben van a Varázslók Tornyában. Mivel még mindig messze délkeleten járt, Nicci elhatározta, hogy a legrövidebb utat választja Aydindrilbe. Így sokkal kisebb távolságot kell megtennie, mint a férfinek, így végül ott találkozhatnak.

Ahogy a város épületei alkotta keskeny sikátor végéhez ért, Nicci szívverése felgyorsult, amikor meglátta, hogy igaza volt. Richard az.

A férfi és Cara egy úton lovagolt hegynek felfelé hosszú porfelhőt hagyva maguk után. Nicci emlékezett rá, hogy hat lóval hagyták el Altur'Rang városát, most csak hármat látott. Abból, ahogy haladtak, Nicci erősen gyanította, miért. Amikor Richard a fejébe vett valamit, megállíthatatlan volt. Valószínűleg a többi lovat agyonhajszolta.

Ahogy Nicci kivágtatott a városból, hogy elébük vágjon, Richard azonnal észrevette és lassított. Sa'din gyorsan vágtatott vele az enyhe kaptatókon, legelők, és üres karámok mellett. Fenyők rohantak el mellette, majd fehér tölgyek széles koronája alatt suhant el, melyek helyenként az út mellett csoportosultak.

Nicci már alig várta, hogy újra láthassa Richardot. Az élete ismét értelmet nyert. Kíváncsi volt, hogy történt-e valami a boszorkánynál, ami meggyőzhette, hogy a megálmodott nő, akire valóságosként emlékezik, nem létezik. Nicci még abban is reménykedett, hogy hátha a férfi felgyógyult a képzelgésből, és ismét a régi önmaga lett. A megkönnyebbülés, hogy újra láthatta, feledtette vele az aggodalmát, hogy vajon miért is tart ilyen vágtázva a Varázslók Tornya felé.

Mióta elváltak, Nicci újra átgondolt mindent, ami történt, és megpróbálta megtalálni a lázálmok forrását, és elég ijesztő elméletet talált ki. Miután már ezerszer is végigvette magában az egészet, és megpróbált minden részletet felidézni, arra a következtetésre jutott, hogy ő maga a probléma oka.

Nagyon gyorsan dolgozott, hogy megmentse a férfi életét. Sok ember volt körülötte, ami nagyon zavarta. Aggódott, hogy az ellenséges katonák bármelyik pillanatban újra támadhatnak, és nem mert lassítani. Ami pedig még rosszabb, olyan dolgokkal próbálkozott, amilyeneket még soha sem csinált korábban – amilyenekről még soha nem is hallott. Végül is, a Pusztító Mágiával pusztítani szoktak és nem gyógyítani. Olyasmit csinált, amiben nem volt biztos, hogy beválik. Ugyanakkor azt is tudta, hogy nincs más remény, és nincs más választása.

De tartott tőle, hogy ez a veszélyes elegy volt az, amivel véletlenül Richard memória problémáját előidézte. Ha ez igaz, soha nem fog tudni megbocsátani magának.

Ha a Pusztító Mágiával hibázott, és kárt tett a férfi agyában, ha tönkretett egy olyan részt, amely fontos szerepet játszott abban, hogy a férfi hogyan látja a valóságot, akkor ezt nem lehet helyrehozni. Ha valamit Pusztító Mágiával megsemmisítenek, az olyan visszafordíthatatlan, mint maga a halál. Ha kárt tett az agyában, akkor soha sem lesz a régi, és mindig a saját képzelete foglya marad, soha sem lesz képes felismerni a körülötte lévő világ igazságát... és mindezt miatta.

Ez a gondolat már-már a kétségbeesésbe taszította.

Richard és Cara megállította a lovát, hogy megvárják Niccit. A fákkal borított dombok tövében dúsan zöldelltek a mezők. A lovak kihasználták a lehetőséget, és ahol hozzáfértek, legelészni kezdtek a hosszú szálú fűből.

Richard látványától Nicci szíve nagyot dobbant. A férfi haja kissé megnőtt, poros volt a lovaglástól, de épp olyan feszesen ült, és olyan erőteljesnek és jóképűnek, ellentmondást nem tűrőnek, figyelmesnek és elszántnak tűnt, mint mindig, mintha semmi a világon nem kerülné el a figyelmét. Egyszerű és poros úti ruhája ellenére minden ízében maga volt a Rahl Nagyúr.

Mégis, úgy tűnt, hogy valami nem stimmel.

– Richard! – kiáltotta Nicci, ahogy hozzájuk lovagolt, bár már rég meglátták. Nicci melléjük irányította Sa'dint. Ahogy megállt, a por, amit felvert, utolérte, és most elszállt mellette. Richard és Cara vártak. Abból, ahogy Nicci kiáltott, azt hitték, hogy valami fontos mondanivalója van, pedig csak izgalmában kiáltott, hogy újra láthatja a férfit.

– Annyira örülök, hogy mindketten jól vagytok! – mondta.

Richard láthatóan ellazult, és mindkét kezét a nyereg mellé engedte. A lova elhessegetett néhány legyet a faráról. Cara kihúzta magát a nyeregben. Lova, közel Richardéhoz, kissé rángatta a fejét elégedetlenségében, hogy egy ilyen vágta után is ilyen szorosan tartják a gyeplőt.

– Én is örülök, hogy jól vagy – szólt Richard. Meleg mosolya elárulta, hogy komolyan is gondolja. Nicci legszívesebben ujjongó kacagásban tört volna ki, hogy mosolyogni látja, de visszafogta magát, és csak viszonozta a mosolyt.

– Hogy mentek a dolgok Altur'Rangban? – kérdezte.

– Biztonságban van a város?

– Leszámoltak a betolakodókkal. – Nicci megfeszítette a gyeplőt, hogy megnyugtassa az izgatott Sa'dint. Bátorítólag kissé megveregette a nyakát. – Egyelőre biztonságban vannak. Viktor és Ishaq megkért, hogy mondjam meg neked, hogy szabadok, és ez így is marad.

Richard csendes elégedettséggel bólintott.

– Akkor tehát jól vagy, ugye? Aggódtam érted.

– Jól vagyok – válaszolta Nicci. Képtelen volt elfojtani egy mosolyt, hogy a férfi aggódott miatta. Nem is volt kedve elmondani neki, hogy megsérült, hiszen a sebei begyógyultak, és mindez már nem is számított. Hiszen újra együtt voltak.

A férfi elcsigázottnak tűnt, mintha ő és Cara nem sokat aludtak volna útközben. A távolság alapján, amit ilyen rövid idő alatt megtettek, tényleg így is lehetett.

Nicci akkor vette észre, mit hiányolt eddig.

Nem volt nála a Kard.

– Richard, hol van a ...

Cara, Richard mögül figyelmeztetően nézett rá, és ugyanakkor elhúzta a torka előtt az ujját, hogy figyelmeztesse, ne kérdezze meg, amit akart.

– Hol van a többi ló? – változtatta meg gyorsan Nicci amit kérdezni akart, hogy elrejtse a kellemetlen csendet, ami hirtelen beállt.

Richard felsóhajtott, láthatóan nem vette észre, hogy valójában mit akart kérdezni a nő.

– Attól tartok, túlhajszoltam őket. Néhány lesántult, a többi elpusztult. Új lovakat kellett szereznünk útközben. Ezeket a Galea mellett állomásozó Birodalmi Rend táborából szereztük. Egész Középföld tele van a csapataikkal. Útközben kiszolgáltuk magunkat a lovakat és az ellátmányt illetően.

Cara elégedetten mosolygott, de csendben maradt.

Nicci kíváncsi volt, hogyan sikerülhetett mindez a Kard nélkül. Aztán rádöbbent, mennyire ostoba ez a gondolat, hiszen nem a Kardtól volt Richard az, aki.

– És a szörnyeteg? – kérdezte Nicci.

Richard hátrapillantott Carára.

– Találkoztunk vele néhányszor.

Valami oknál fogva Nicci valami nyugtalanítót vélt felfedezni, nem is abban, amit mondott, inkább abban, ahogy mondta.

– Néhányszor? – kérdezte. – Hogyan? Mi a baj? Mi van?

– Túléltük, ez a lényeg. Majd megbeszéljük később, ha lesz időnk.

A férfi tekintetéből látszott, hogy most szándékosan kisebbíti, ami történt, és nincs kedve beszélni róla. Meghúzta a gyeplőt, hogy a lovát elfordítsa a fűtől.

– Most muszáj eljutnom a Toronyba.

– És mi a helyzet a boszorkánnyal? – kérdezte Nicci, ahogy mellette léptetett. – Mit tudtál meg? Mit mondott?

– Hogy amit keresek, rég eltemették – mormogta szinte magának. Richard fáradtan végigsimított az arcán, majd elhessegette a gondolatait, és átható tekintettel nézett a nőre. – Mondd neked valamit az a szó, hogy Futótűz? – Amikor Nicci megrázta a fejét, tovább kérdezett. – És a Mély Semmi?

– Mély Semmi? – Nicci egy darabig gondolkodott. – Nem, mi az?

– Fogalmam sincs, de meg kell tudnom. Remélem, hogy Zedd tud mondani valamit róluk. Gyere, menjünk!

Ezzel nekiindult, és Niccinek Sa'dint is ügetésre kellett fognia, hogy tartani tudja a lépést.

2. FEJEZET

A Toronyhoz vezető útról csodálatos látvány nyílt Aydindril városára, bár a hegy felett gyülekező felhők tompították kissé a késő délutáni fényt és a mozdulatlan levegő fülledtté vált. Ha nem aggódott volna, Nicci az útról a Toronyra nyíló látványt a legszebb látképnek tartotta volna, amiben valaha része volt. A szépség ilyen elismerése viszonylag új volt a számára, olyasmi, amit Richard keltett életre benne.

Most azonban elszomorította, hogy Richard annyira megrögzötten kereste ezt a Kahlan nevű nőt, és kitartott amellett, hogy nem csak kitalálta. Most még ugyan nem mondott róla semmit a férfi, valószínűleg azért, mert a korábbi vitáik során elkeserítette, hogy hiába próbálja meggyőzni őt arról, hogy meg kell találniuk egy nőt, aki Nicci szerint nem létezik. Annak ellenére azonban, hogy nem szólt róla, Nicci biztos volt benne, hogy nem kevésbé elszánt, mint mikor utoljára együtt voltak. Reményei, hogy mostanra a férfi jobban lett, elhalványultak. A kilátás felett érzett öröme elillant.

Volt azonban valami – a pillantása –, ami valahogy másnak tűnt. Nem tudta volna pontosan megmondani, hogy mennyiben, vagy hogy ez mit jelenthet. Mindig is átható volt a tekintete, metsző, mint a veszélyes ragadozóé, de most, amikor a pillantásuk találkozott, ezt még inkább érezte, mintha a lelkéig hatolt volna. Niccinek nem volt semmi rejtegetni valója, főleg nem Richard előtt. Csakis a férfi érdekét tartotta szem előtt. Nem akart mást, mint hogy Richard boldog legyen. Bármit megtett volna azért, hogy boldognak lássa.

Nyilvánvalóan emiatt keseredett el: bár a férfi továbbra is elszánt volt, látszott rajta, hogy egyre inkább elveszíti a reményt. Az élet fénye, amit Nicci a szemében látott, volt az, ami olyan értékes volt a számára. Nem akarta, hogy ez a fény kihunyjon.

Miközben azon igyekezett, hogy ne maradjon le, nem nyílt lehetősége megkérdezni, hogy hogyan alakultak a dolgok a boszorkánynál. Cara hallgatásából Nicci érezte, hogy bármi történt is, nem mehetett olyan jól, ahogy Richard várta. Ez nem volt meglepő. Hogyan segíthetne egy boszorkány, bármennyire is szeretne, megtalálni egy nőt, aki csak Richard elméjében létezik?

Hogy mi lehetett a Futótűz, arról Niccinek fogalma sem volt, de érezte a férfi hangjában, és a feszült arckifejezéséből, hogy Richard a jelentését kutatja. Miután olyan sokáig élt együtt vele, Nicci felismerte az érzéseit akkor is, ha a férfi nem beszélt róluk. Nyilvánvaló volt, hogy a férfi nagy jelentőséget tulajdonít a Futótűznek.

Niccit azonban ennél is jobban aggasztotta, hogy hová lett a kardja. El sem tudta képzelni, hogy miért nincs nála. Az meg csak még jobban megijesztette, ahogy Cara csendre intette, arról már nem is szólva, hogy Richard sem beszélt róla. Az Igazság Kardja nem olyasmi volt, amit Richard könnyedén elfelejtett volna.

Ahogy magasabbra értek, az út a magas fenyők között egy kőhídhoz vezetett, amely egy szörnyű mélység fölött ívelt át. Nicciben azt a hatást keltette, mintha a hegyet kettévágták, és a hozzájuk közelebb eső részt elhúzták volna a hegy többi részétől. Ahogy egyenként átmentek az ásító szakadék fölött átnyúló hídon, Nicci lepillantott. Csupasz kőfalat látott mindkét oldalon, amely a puha felhők között a mélybe veszett. Szédítő látvány volt, amitől felkavarodott a gyomra.

Nicci látta Sa'din testtartásából, hogy nagyon fáradt. A fülét lustán lebegtette, miközben átkeltek a hídon. Richard és Cara lova pedig tajtékzott és erősen fújtatott. Nicci tudta, hogy Richard mennyire jól bánik az állatokkal, ezeket mégsem kímélte. Szemmel láthatóan úgy vélte, hogy most sokkal fontosabb dolgokról van szó, és nem foglalkozhat az állatok életével. Tudta, hogy a valódi érték az emberi élet. Különösen egy közülük.

A Torony gondosan illesztett, gránitkockákból álló fala sziklaként magasodott előttük. Miközben lelovagolt a hídról, Richard és Cara között felnézett a Torony bástyákból, tornyokból, sáncokból, átjárókból és hidakból álló útvesztőjére. Úgy tűnt, mintha a hely önálló élettel bírna, mintha figyelné őket, ahogy az íves kő alatt tátongó bejárathoz közelednek, ahol az út a külső fal alá vezetett.

Richard megállás nélkül lovagolt át a magas, masszív kapu alatt. Ha lett volna rá lehetősége, Nicci biztosan óvatosabban közelített volna egy ilyen helyhez. Libabőrös lett, ahogy megérezte a Toronyban lakozó erőt. Még soha sehol nem érezte a mágia erejének ilyen intenzív jelenlétét. Mintha egyedül állt volna a pusztában, miközben egy óriási vihar el akarná nyelni.

Ebből némi fogalmat alkothatott a Tornyot védő pajzsok erejéről. Az alapján, amit megérzett belőlük, a Próféták Palotájában felállított pajzsok gyermekjátékok lehettek ezekhez képest. Ráadásul azokat túlnyomórészt Alkotó Mágiával hozták létre, és a palota egészen más célból épült. Itt a Pusztító Mágia egyaránt szerepet kapott. Hatásuk gyilkos erejét nem rejtették el, hanem megmutatták azok számára, aki felismerhették.

A fejük felett szinte észrevétlenül szürke felhők gyülekeztek, melyek acélszürkére festették a késő délutáni eget. A napfényt felváltó homálytól a Torony még sötétebbnek és ijesztőbbnek látszott, mintha maga a Torony vonta volna magához a felhőket, miközben a varázslónő, és a varázsló közeledett, akiknek hatalmában állt parancsolni az itt kísértő erőknek.

Miután túljutottak a vastag falba vájt íves átjárón, egy úthoz értek, amely a Torony belsejébe vezetett. Itt az út egy újabb sötét falon futott keresztül, amely sorompóként magasodott előttük. Richard itt is megállás nélkül haladt át. A lovak patái visszhangot vertek a nedves, sötét alagútban.

A túloldalon zöld térség várt rájuk. A kavicsos út egy fal mellett haladt a jobb oldalon, amelybe számos ajtót vágtak. Az első fal mögötti ajtókon keresztül valószínűleg a látogatók érkeztek. Nicci úgy vélte, hogy ezek a második fal mögöttiek belső használatúak voltak, és a Torony belsejébe vezettek. Az út másik oldalán kerítés szegélyezte a legelőt. A távolabbi végében, bal oldalon a legelőt maga a Toronyfal szegélyezte. Itt voltak az istállók.

Richard szó nélkül leszállt a lováról és kinyitotta a kaput, hogy beengedje a lovát, de nem vette le róla a nyerget. A két döbbent nő ugyanezt tette, és a férfi után indult, aki egy bejárat felé vette az irányt, amelyhez egy tucat, az idők során simára koptatott lépcső vezetett. Felmentek a folyosón, amelynek végében az egyszerű, de súlyos duplaszárnyas ajtó lassan, nyikorogva kinyílt.

Egy kócos, fehér, hullámos hajú öregember kukucskált ki mögüle, mint a váratlan látogatókat fogadó házigazda. Zihálva lélegzett, mint aki végigrohant a Tornyon, mikor észrevette, hogy valaki közeledik. Minden bizonnyal a varázshálók figyelmeztették, amelyek riasztanak, ha bárki a Toronyhoz vezető útra lép. Az ősi időkben biztosan voltak közelebb is emberek, akik fogadhatták az érkezőket. Most azonban csak az öregember volt itt. Abból, amilyen kapkodva szedte a levegőt, úgy tűnt, hogy a Torony túlsó felében lehetett, amikor befutott a riasztás.

Meglepett, ráncos arca ellenére is felismerhető volt a hasonlóság. Nicci rögtön tudta, hogy nem lehet más, csakis Richard nagyapja, Zedd. Magas volt, de nagyon sovány. Gesztenyebarna szeme tágra nyílt a csodálkozástól, és az ártatlan, gyermeki izgalomtól. Egyszerű, dísztelen ruhájában is hatalmas varázslónak látszott. Jól állt neki a kor. Jó volt látni, hogy egyszer az idő majd ilyenné teszi Richardot is. Az öregember a magasba lendítette a két karját.

– Richard! – Boldogan vigyorgott. – Te jó ég! Hát tényleg, te vagy az, fiam?

Zedd kilépett az ajtó mögül, és lesietett a lépcsőn a fáradt fénybe.

Richard a nagyapjához futott és felkapta a lépcsőről, ahogy vadul megölelte, amivel szinte kiszorította belőle a levegőt. Kellemes volt, ahogy kihallatszott hangjukból a rokonság.

– Zedd! El sem tudod képzelni, mennyire örülök, hogy látlak!

– Hát még én, fiam! – mondta Zedd fátyolos hangon. – Régen volt már, hogy utoljára találkoztunk. Túlságosan is rég.

Kinyújtotta csontos kezét, és megragadta Cara vállát.

– Mi a helyzet, kedvesem? Úgy nézel ki, mint aki mindjárt összeesik. Jól vagy?

– Mord-Sith vagyok – felelte sértetten. – Persze, hogy jól vagyok. Miért is ne lennék?

Zedd kuncogott, ahogy Richardtól a lányhoz fordult.

– Persze, persze. Mindkettőtökön látszik, hogy rátok férne egy kis pihenés és némi rendes étel. Egyébiránt persze jól néztek ki, és én módfelett boldog vagyok, hogy újra láthatlak benneteket.

Cara ezen elmosolyodott.

– Hiányoztál, Zedd.

Zedd megfenyegette az ujjával.

– Nem valami Mord-Sith-es dolog, hogy egy öreg embert hiányolj. Rikka meg fog lepődni, ha ezt meghallja.

– Rikka? – kérdezte Cara örömmel. – Itt van?

Zedd a félig nyitott ajtó felé intett. – Ott van bent valahol... járőrözik, gondolom. Úgy tűnik, két dolog érdekli az életben. Az egyik a járőrözés, a másik az én bosszantásom. Én mondom nektek, egy perc nyugtom sincs attól a nőtől. S ami még rosszabb, hogy okos is. De legalább jól főz.

Cara döbbenten kérdezett vissza.

– Rikka tud főzni?

Zedd hunyorgott, és a fogai közt szűrte, amit mondott.

– Ne mondd meg neki, hogy ezt mondtam, különben soha nem száll le rólam. Az a nő ...

– Zedd – szakította félbe Richard –, bajban vagyok, és segítségre van szükségem.

– Jól vagy? Ugye nem vagy beteg? Úgy látom, mintha nem lennél egészen magadnál, fiacskám. – Zedd Richard homlokára tette a kezét. – A nyári láz a legrosszabb. Meleg a melegben. Rossz párosítás.

– Igen, nem, úgy értem, nem erről van szó. Beszélnem kell veled.

– Akkor beszélj! Sok idő telt el. Túlságosan is sok. Mennyi is? Tavasszal múlt két éve, ha nem tévedek. – Zedd kissé hátrébb húzódott, megszorította Richard kezét, és végigmérte. – Richard, hol a Kard?

– Nézd, erről majd beszélünk később – mondta idegesen Richard, és kihúzta a kezét Zedd markából, ahogy elhessegette a kérdést.

– Azt mondtad, beszélni akarsz. Akkor mondd meg, hogy hol van a Kard. – Zedd ekkor Niccire vigyorgott. – És ki ez az édes varázslónő, aki veled van?

Richard csak pislogott, ahogy Zedd mosolyogva Niccire nézett.

– Ó, bocsánat, Zedd, ő Nicci...

– Nicci! – hördült fel Zedd, és két lépést hátrált, mintha viperát látott volna. – A Sötétség Nővére, aki magával vitt az Óvilágba? Az a Nicci? És mit csinál ez itt? Hogy hozhatsz ide egy ilyen nőt?

– Zedd – szakította félbe a nagyapját. – Nicci a barátom.

– A barátod!? Megőrültél? Hogy a fenébe gondolhatod...

– Zedd, ő már a mi oldalunkon áll. – Richard hevesen gesztikulált. – Csakúgy, mint Cara, vagy Rikka. A dolgok változnak. Korábban bármelyikük...

A hangja elhalkult, ahogy a nagyapja rábámult.

– Tudod, hogy értem. Carára mindig számíthatok. Már bizonyította, hogy érdemes a bizalmamra. És Niccivel is ugyanez a helyzet. Mindkettőjükre rá merném bízni az életem.

Zedd végül megszorította Richard vállát, és szeretetteljesen megrázta.

– Igen, nagyon is jól értem, hogy miről beszélsz. Mióta neked adtam az Igazság Kardját sokmindent jóra fordítottál. Soha az életben nem gondoltam volna, hogy egyszer szívesen eszem majd azt az ételt, amit egy Mord-Sith főzött. És pedig milyen finom! – Észbe kapott, és Carára mutatott. – De ha elmondod neki, élve megnyúzlak! Az a nő már így is javíthatatlan.

Cara csak mosolygott.

Zedd ismét Niccihez fordult. Nem volt ragadozó Rahl tekintete, de a maga módján nagyon is ijesztően és zavarba ejtően tudott nézni.

– Légy üdvözölve, varázslónő! Ha Richard a barátjának nevez, akkor az is vagy. Elnézést a modortalanságomért!

Nicci mosolygott.

– Teljesen érthető. Én is utálom egykori önmagam. Sötét illúzió tartott a hatalmában akkoriban. Nem véletlenül hívtak a Halál Úrnőjének. – Nicci Richard szürke szemébe nézett. – Az unokád láttatta meg velem az élet szépségét.

Zedd büszkén mosolygott.

– Hát igen, ez az! Az élet szépsége!

Richard kapva kapott a mondaton.

– És most is egy életről van szó. Zedd, szükségem van...

– Igen, igen – legyintett az öreg türelmetlenül. – Neked mindig szükséged van valamire. Még be sem jöttél az ajtón, de már akarsz valamit. Ha jól emlékszem, az első szó, amit kimondtál, az volt, hogy „miért".

Na gyertek, gyertek be! Tudni akarom, hogy miért nincs nálad az Igazság Kardja. Tudom, hogy nem engednéd, hogy baja essen, de hallani akarom az egész történetet. Semmit ne hagyjatok ki! Na gyertek már!

Intett nekik, hogy kövessék, és előre sietett a lépcsőn az ajtó felé.

– Zedd! Muszáj ...

– Igen, fiam. Muszáj. Tudom, hallottam. Szerintem esni fog. Nem érdemes belekezdeni itt, hogy elázzunk. Gyertek be, és majd bent meghallgatom, mi a helyzet. – Zedd hangja visszhangzott a sötétben. – Rátok fér egy kis étel. Ugye éhesek vagytok? Nekem mindig megjön az étvágyam a családi összejövetelektől.

Richard lemondóan leengedte a kezét. Felsóhajtott, és a nagyapja után sietett. Nicci tudta, hogy ha nem a nagyapjáról lett volna szó, nem adta volna fel ilyen könnyen. Akik gyerekkorunk óta neveltek, vigasztaltak, ha megijedtünk a vihartól, vagy egy farkas üvöltésétől mindig könnyebben lefegyvereznek. Látta, hogy Richarddal sincs ez másképp. A nagyapja iránti szeretete a tisztelet eltéphetetlen kötelékével kötötte meg a kezét.

Ez olyan arca volt Richardnak, amelyet még Nicci soha nem látott, és nagyon elbűvölőnek találta. Itt állt előtte a Rahl Nagyúr, a D'Harai Birodalom uralkodója, az Igazság Keresője, aki bárkit egyetlen pillantásával remegésre késztet, de aki csendesen meghunyászkodik egy kedves, bár idegesítő kioktatástól. Ha a dolgok nem lettek volna olyan súlyosak, Nicci nem bírta volna ki, hogy ne mosolyogjon Richard tehetetlenségén a törékeny kinézetű öreg emberrel szemben.

A sötét folyosó falairól víz hangja verődött vissza. Zedd finoman a fal felé intett, ahol azonnal fényleni kezdett egy lámpa. Amint a fény kigyulladt, Nicci rögtön látta, hogy ismétlődő szikravarázsról van szó, amelyben ez a lámpa a kulcslámpa. Surrogó hangok sorát hallották, és a bejárat mindkét oldalától indulva több száz pár lámpa gyulladt ki körben a hatalmas teremben. Ahogy egy pár lámpa belobbant, minden egyes surrogást szinte ugyanakkor egy újabb követett, ahogy a lámpák a hatalmas teremben lángra kaptak a kulcs lámpa által elindított csodás varázslat hatására, melynek eredményeként úgy tűnt, mintha egy lánggyűrű táncolná körbe a helyiséget. Nicci tudta, hogy akkor is ugyanez lett volna az eredményt, ha az első lámpát valaki mágia helyett rendes úton gyújtja meg. A fény egyre jobban elárasztotta a belső teret, és néhány másodpercen belül az egész szinte nappali világosságban úszott.

A köves padlózat közepén egy lóhere levelet mintázó szökőkút állt. A víz magasba szökkent a legfelső tálból, ahonnan egyre szélesebb tányérokról csorgott alá, míg végül a legalsóból tökéletes íveket formázva ismét a fehér márványból készült medencébe pergett vissza, melynek széle olyan széles volt, hogy padnak is beillett.

Körben az ovális helyiségben, fényesre csiszolt mélybíbor márványoszlopok álltak, melyek egy galériát tartottak. Száz láb magasban üvegtető engedett be némi késő délutáni gyenge világosságot, hogy segítse a szoba közepét megvilágító lámpákat. Éjjel valószínűleg a hold sápadt fénye kölcsönöz kísérteties derengést a szobának, de aznap, újhold idején és az egyre sűrűsödő felhők miatt, nem számíthattak rá, hogy megpillantják a holdat. Abból, amilyennek az üvegtetőn keresztül az égbolt kinézett, Nicci arra gondolt, hogy Zeddnek igaza van, bizonyára esni fog.

A Toronyról alkotott első benyomásokat meghazudtolva, ez a szoba csodásan meleg fogadtatásnak bizonyult a hideg, zord külső után. Megsejtetett valamit abból, hogy milyen lehetett itt az élet régen. Csakúgy, mint lent az elhagyott városban, Niccit itt is elszomorította az üresség.

– Isten hozott benneteket a Varázslók Tornyában. Talán jobb, ha ...

– Zedd – dörmögte Richard, félbeszakítva a nagyapját – beszélnünk kell. Most rögtön. Fontos.

Bármennyire is imádta a nagyapját, Nicci látta rajta, hogy a türelme fogytán van. Öklei szorításában elfehéredett ujjpercei szinte világítottak barna bőre, és a kézfején kidomborodó erek mellett. Úgy nézett ki, mint aki napok óta nem aludt rendesen, és nem is evett túl sokat. Nicci nem emlékezett rá, hogy látta volna ilyen kimerültnek vagy ilyen tanácstalannak. Úgy tűnt, Cara is a tűrőképessége végén jár, bár jól leplezte. A Mord-Sithek képzésének része volt, hogy jól kellett tűrniük a fizikai kényelmetlenségeket. Bár Richard nagyon örült, hogy újra láthatja a nagyapját, pozitív érzelmeit elnyomta a képzeletében élő nő megtalálásának kényszere.

Az őrült rohanás, amivé az élete vált azóta, hogy a nyíllal meglőtték és majdnem meghalt, úgy tűnik idáig sodorta.

Zedd zavartan pislogott.

– Persze, rendben, Richard. – Kitárta a karját, miközben lágyan szólt hozzá. – Tudod, hogy mindig a rendelkezésedre állok. Bármi is nyomja a lelked, tudod, hogy ...

– Mi az a Futótűz?

Ez volt szinte a legelső dolog, amit Niccitől is kérdezett. Zedd mozdulatlanul állt, és üres tekintettel meredt rá.

– Futótűz –, ismételte meg színtelen hangon.

– Igen, Futótűz.

Zedd komoly arccal vette fontolóra a dolgot, és a szökőkút felé fordulva gondolkodott. A várakozás szinte már fájdalmas volt. A szökőkút vizének bugyogása és fröcskölő hangjai visszhangot vetettek a máskülönben csendes szobában.

– Futótűz – mormolta Zedd magának, miközben egyik pálcika ujját sima állkapcsán húzogatta, és a szökőkút lépcsőzetes tányérjain lefelé zubogó vízbe bámult. Nicci lopva Carára pillantott, de a Mord-Sith arcáról semmit nem lehetett leolvasni. Arcára épp úgy kiült a fáradtság és alultápláltság, mint Richardéra, de ahogy szokott, most is egyenesen állt, kihúzta magát, nem engedve meg, hogy eluralkodjon rajta a kimerültség.

– Így van, Futótűz – szűrte a fogai közt türelmetlenül Richard. – Tudod, hogy mit jelent?

Zedd felfelé fordított kézzel, bocsánatkérően fordult az unokájához.

– Sajnálom, Richard, de soha nem hallottam még a Futótűzről.

Ahogy a düh elszállt, úgy tűnt, Richard mindjárt összeesik. A csalódottság elborította. A vállai megereszkedtek, ahogy kifújta a levegőt. Cara óvatosan, de csendesen egy lépéssel közelebb jött, készen arra, hogy elkapja, ha a férfi elájulna. Nicci is ettől tartott.

– Richard – kérdezte most Zedd éllel a hangjában –, hol van a Kardod?

Richard félbeszakította.

– Az csak egy darab vas!

– Egy darab ...

Richard elvörösödött.

– Csak egy ostoba fémdarab! Nem gondolod, hogy lehetnek fontosabb dolgok is, amelyek miatt aggódnunk kéne?

Zedd felszegte a fejét.

– Fontosabb dolgok? Miről beszélsz?

– Vissza akarom kapni az életemet!

Zedd rábámult, de csendben maradt, és ezzel szinte követelte, hogy Richard többet mondjon, hogy megmagyarázza a kifakadását.

Richard a szökőkúttól egy széles hármas lépcsőhöz ment, amely két bíborszín oszlop között vezetett felfelé. Hosszú vörös és arany, egyszerű, fekete geometriai mintákkal díszített szőnyeg futott innen a galériát tartó oszlopok között a sötétségbe.

Richard mindkét kezével a hajába túrt.

– Mi értelme az egésznek? Senki nem hisz nekem. Senki nem segít megtalálni!

Niccit átjárta a bánat. Abban a pillanatban minden kemény szót megbánt, amivel bármikor megpróbálta meggyőzni, hogy csak álmodta Kahlant. Át kellett segítenie a lázálmokon, de abban a pillanatban boldogan hagyta volna, hogy beléjük kapaszkodjon, ha ettől visszatér az élet a szemébe.

Vágyott rá, hogy átölelje, és megmondja neki, hogy minden rendbe jön, de nem tehette, több okból sem.

Ahogy karját lógatva állt mellette, Carán szintén látszott, hogy mennyire fáj neki Richard szenvedése. És nem látták ennek az egésznek a végét. Nicci gyanította, hogy vele együtt a Mord-Sith is hajlott volna rá, hogy ráhagyják a férfire a szép álmot, amit a kitalált nőről dédelgetett. De egy ilyen hazugság nem enyhíti a valós fájdalmat.

– Richard, nem tudom, miről beszélsz, de mi köze van ennek az Igazság Kardjához? – kérdezte Zedd, most már ő is türelmetlenül.

Richard egy pillanatra becsukta a szemét, mielőtt kimondta, amit már annyiszor elismételt, miközben senki nem hitt neki.

– Meg kell találnom Kahlant!

Nicci látta, ahogy összébb húzza magát, szinte védve magát a kérdés ellen, hogy kiről beszél, és hogy honnan veszi ezt az egészet. Nicci látta, hogy már nem képes elviselni, hogy még egy valakitől azt kelljen hallania, hogy csak képzelődik, és ezzel ismét megkérdőjelezzék az épelméjűségét. Látta rajta, hogy a nagyapja válaszától szinte még jobban retteg.

Zedd kissé oldalra döntötte a fejét.

– Kahlant?

– Igen – sóhajtott fel Richard, és felnézett –, Kahlant. De te úgysem tudod, hogy kiről beszélek.

Máskor Richard készen állt rá, hogy hosszú magyarázatba kezdjen, de most már nem vette a fáradtságot, mert tudta, hogy utána úgy is hitetlenkedés és kétkedő kérdések következnek.

– Kahlant. – Zedd kétkedve húzta össze a szemöldökét? – Kahlan Amnellt? Arról a Kahlanról beszélsz?

Nicci megdermedt.

Richard tágra nyílt szemekkel nézett rá.

– Mit kérdeztél? – suttogta.

– Kahlan Amnell? Az a Kahlan?

Nicci szíve kihagyott egy ütemet. Cara tátott szájjal bámult.

Egy pillanat alatt Richard megragadta Zedd köntösének elejét, és szinte felemelte az öreget a padlóról. Richard izzadtságtól fénylő izmai megcsillantak a lámpafényben.

– Te kimondtad a teljes nevét, Kahlan Amnell! Nem én mondtam meg neked! Te mondtad ki magadtól!

Zedd ha lehet, még zavartabban nézett.

– Hát csak azért, mert az egyetlen Kahlant akit ismerek, Kahlan Amnellnek hívják.

– Te tudod, hogy kiről beszélek? Te ismered Kahlant?

– Az Inkvizítor Anyát?

– Igen, az Inkvizítor Anyát!

– Hát persze! Szerintem, szinte mindenki ismeri, Richard. Mi ütött beléd? Engedj el!

Nicci szédült. Nem hitt a saját fülének. Hogy lehetséges ez? Az nem lehet. Annyira mindent felülmúlóan lehetetlen volt, hogy úgy érezte, mindjárt elájul.

Richard remegő kézzel eleresztette a nagyapját.

– Hogy érted azt, hogy mindenki ismeri?

Zedd mindkét kezén megigazította köntöse ujját. Elrendezte a derekán is a rendetlenül álló ruhát, miközben az unokáját figyelte. Tényleg megdöbbentette Richard viselkedése.

– Richard, mi van veled? Hogy ne ismernék? Ő az Inkvizítor Anya, az isten szerelmére!

Richard nyelt egyet.

– Hol van most?

Zedd röviden, zavartan Carára és Niccire pillantott, mielőtt ismét Richardra nézett.

– Hát itt, az Inkvizítorok Palotájában.

Richard örömmel kiáltott fel, és megölelte a nagyapját.

3. FEJEZET

Richard, csontos vállait megragadva megrázta az öregembert.

– Itt van? Kahlan itt van az Inkvizítorok Palotájában?

Aggodalom suhant végig Zedd ráncos arcán, és óvatosan bólintott.

Richard keze fejével letörölte az arcán csorgó könnyeket.

– Itt van – mondta Carához fordulva. Megfogta a vállát, és őt is finoman megrázta. – Itt van Aydindrilben. Hallottátok? Nem csak képzeltem. Zedd emlékszik rá. Ő tudja az igazságot.

Cara úgy nézett ki, mint aki alig tudja összeszedni magát, hogy a döbbenettől ne tűnjön boldogtalannak a meglepő hírek hallatán.

– Rahl Nagyúr... nagyon örülök... igazán... de nem értem, hogyan...

Richard, mint aki nem veszi észre a Mord-Sith bizonytalankodását visszafordult a varázslóhoz.

– És mit csinál itt? – kérdezte, a hangja elcsuklott az izgalomtól.

Zedd most már szörnyen zavarban volt, és ismét Carára és Niccire nézett, majd finoman Richard vállára tette a kezét.

– Richard, itt temették el.

A világ megállt.

Nicci egy pillanat alatt felfogta mi az igazság.

Hirtelen minden megvilágosodott. Most már volt értelme Zedd viselkedésének. A nő, akiről Zedd beszélt, nem az a Kahlan volt, nem az az Inkvizítor Anya, akit Richard elképzelt, akiről azt hitte, hogy szereti, és a felesége.

Az igazi Inkvizítor Anya volt.

Nicci figyelmeztette Richardot, hogy álmában nagyon veszélyes dolgot csinált azzal, hogy olyan nőt képzelt el feleségének, aki nem egy egyszerű, névtelen képzeletbeli nő, hanem egy olyan nő, akiről már hallott korábban, akit jól ismertek Középföldön. Ez volt az igazi Kahlan Amnell, az igazi Inkvizítor Anya, akit az Inkvizítorok Palotájában temettek el, és nem az, akiről Richard azt álmodta, hogy a szerelme. Nicci mindig is attól tartott, hogy ez a valóság egyszer majd összezúzza Richard elképzelt világát.

Figyelmeztette, hogy ez be fog következni. Mondta neki, hogy egyszer majd szembe kell néznie az igazsággal. Ez volt az a pillanat, ez az esemény, amit próbált megakadályozni.

Mindazonáltal Nicci nem örült, hogy igaza volt. Csak rettenetes szomorúságot érzett Richard fájdalma miatt. El sem tudta képzelni, milyen kiábrándító és értelmetlen lehet ez a számára. Valakinek, aki mindig két lábbal állt a földön, ahogy Richard mindig is, ez az egész gyötrelem őrjítő lehet.

Richard csak bámult maga elé.

– Richard – szólalt még végül Zedd, miközben finoman megszorította a karját –, jól vagy? Mi folyik itt?

Richard lassan becsukta a szemét, és kinyitotta. Úgy tűnt, sokkos állapotban van.

– Hogy érted azt, hogy az Inkvizítorok Palotájában temették el? – kérdezte remegő hangon. – Mikor történt?

Zedd óvatosan megnyalta a szája szélét.

– Nem tudom, mikor hallt meg. Amikor Jagang serege bevonult Aydindrilbe, akkor láttam a sírját. Nem ismertem. Csak a sírját láttam, ez minden. Meglehetősen nagy sírja van. Nehéz nem észrevenni. Az összes Inkvizítort megölték Darken Rahl quad-jai. Biztosan ő is akkor halt meg.

Richard, te nem ismerhetted őt; már valószínűleg akkor is halott volt, amikor mi elindultunk Nyugatföldről, még mielőtt leomlott volna a Határ. Még amikor te a szarvasföldi erdőket jártad, mint erdei vezető.

Richard a homlokához nyomta a tenyerét.

– Nem, nem, ezt nem érted. Neked is ugyanaz a problémád, mint ami mindenki másnak. Nem ő az. Te ismered Kahlant.

Zedd együtt érzőn emelte fel a kezét.

– Richard, az nem lehet. A Quadok megölték az Inkvizítorokat.

– Igen, a többit megölték a bérgyilkosok, de őt nem, Kahlant nem. – Richard lemondóan legyintett. – Zedd, ő az, aki eljött hozzád, hogy megkérjen, nevezd ki a Keresőt – ezért hagytuk el Nyugatföldet. Te ismered Kahlant!

Zedd a homlokát ráncolta.

– Mi a csudáról beszélsz? Azért kellett eljönnünk, mert Darken Rahl üldözött bennünket. Az életünket mentettük.

– Igen, részben, de Kahlan előtte felkeresett téged. Ő mondta el nekünk, hogy Darken Rahl működésbe hozta Orden Szelencéit. Darken Rahl a Határ túloldalán volt; ha Kahlan nem jött volna el, honnan szereztünk volna tudomást róla?

Zedd úgy bámult Richardra, mintha egy beteg embert nézne.

– Richard, amikor Orden Szelencéi működésbe lépnek, a kígyólián kihajt. Ez a Megszámlált Árnyékok Könyvében is benne van. Neked jobban kell tudnod, mint bárki másnak. Te ott voltál a Felső Érnél, amikor beléd mart a lián. Lázas lettél, és segítséget kértél tőlem. Így tudtuk meg, hogy Orden Szelencéi működésbe léptek. Darken Rahl pedig eljött Nyugatföldre és megtámadott minket.

– Igen, ez mind igaz bizonyos tekintetben, de Kahlan számolt be arról, hogy mi történik Középföldön – ő erősítette meg a gyanúnkat. – Richard frusztráltan morgott. – És az egész sokkal több annál, hogy eljött hozzád a Kereső kinevezése miatt. Te ismered őt.

– Attól tartok, hogy nem, Richard.

– Drága Szellemek, Zedd, az egész telet vele töltötted tavaly D'Harában a seregnél. Amikor Nicci magával vitt az Óvilágba, Kahlan veled volt és Carával. – Cara-ra mutatott, mintha ezzel bizonyítani tudna valamit ebben a rémálomban.

– És Cara veled együtt harcoltak egész télen.

Zedd Cara-ra nézett. Cara, Richard háta mögött felfelé fordította a tenyerét, és megrántotta a vállát, hogy így tudassa vele, ő sem tud többet az egészről.

– Hát, ha már így szóba hoztad a témát, hogy te vagy a Kereső, hol van a...

Richard csettintett, és az arca felderült.

– Az nem Kahlan sírja.

– Dehogynem. Ebben nem lehet tévedés. Nagy sírköve van, és tisztán emlékszem, hogy a neve bele van vésve.

– Igen, a neve rajta van, de ő nincs benne. Hát persze! Most jutott eszembe! – Richard megkönnyebbülten nevetett.

– Mondom, hogy nem az ő sírja.

Zedd nem találta viccesnek a dolgot.

– Richard, láttam a nevét a sírkőre vésve. Ő az, az Inkvizítor Anya, Kahlan Amnell.

Richard határozottan megrázta a fejét.

– Nem, nem az. Csak egy trükk volt...

– Egy trükk? – kapta fel a fejét Zedd. – Miről beszélsz? Miféle trükk?

– Vadásztak rá, a Rend Kahlan nyomában volt, amikor elfoglalták Aydindrilt. Átvették a Tanács irányítását, halálraítélték és kerestették. Hogy elmenekülhessen, halálvarázst bocsátottál rá ...

– Mit? Halálvarázst? Richard, van fogalmad róla, hogy milyen horderejű dologról beszélsz?

– Persze. De így igaz. Meg kellett rendezned a halálát, hogy a Rend azt higgye, sikerrel jártak, hogy ne üldözzék, hogy elszökhessen. Hát nem emlékszel? Te készítetted, vagyis készíttetted a sírkövet. Én idejöttem Kahlan után – néhány éve történt. Még engem is megtévesztett a varázsod. Azt hittem, meghalt, pedig nem halt meg. – Richard zavarodottsága elmúlt, de most Zedden volt az aggódás sora.

– Richard, fogalmam sincs, mi bajod van, de ez egyszerűen...

– Ti biztos helyre menekültetek, de hagytál nekem üzenetet a sírkövön – folytatta Richard, és egyik ujjával megbökte Zeddet a mellkasán – hogy tudjam, még mindig életben van. Hogy ne essek kétségbe. Hogy ne adjam fel. Majdnem így volt pedig, de aztán rájöttem.

Zedden szinte teljesen úrrá lett a kétségbeesés, a türelmetlenség és az aggódás. Nicci ismerte az érzést.

– Te jó ég, fiam, milyen üzenetről beszélsz?

– A szavakról a sírkövön. Amit belevésettél. Üzenet volt nekem.

Zedd csípőre tette a kezét.

– Miről beszélsz? Milyen üzenet? Mi volt az üzenet?

Richard járkálni kezdett, az ujja hegyét a halántékához nyomta, miközben magában motyogott, nyilvánvalóan megpróbálta felidézni a pontos szavakat.

Vagy, ahogy Nicci vélte, megpróbálta kitalálni őket, épp úgy, ahogy máskor is, ha szembe kellett volna néznie az igazsággal. Nicci tudta, hogy most hibát követ el, ami kifog rajta. A valóság egyre jobban bekeríti, még ha nem is akar tudomást venni róla. Hamarosan pedig muszáj lesz.

Nicci félt az igazság és az álom elkerülhetetlen találkozásától. Nagyon várta Richard felgyógyulását, azt, hogy maga mögött hagyja ezeket a hamis emlékeket, amelyektől szenved, mégis félt attól, hogy mekkora fájdalommal jár majd a férfi számára, ha végül szembekerül a megkérdőjelezhetetlen igazsággal. De még ennél is jobban rettegett attól, hogy mi fog történni vele, ha nem látja meg az igazságot, vagy nem akarja meglátni, és még mélyebbre süllyed az ábrándok világába.

– Nem itt – motyogta –, valami olyasmit, hogy nincs itt. Meg még valamit a szívemről.

Zedd a nyelvével belülről az arcát nyomogatta. Láthatóan erőlködnie kellett, hogy nyugodt maradjon, miközben le-föl járkáló unokáját figyelte, és próbált rájönni, hogy vajon mi történhet vele.

– Nem – Richard hirtelen megállt. – Nem a szívem. Nem így volt. Egy nagy sírkő. Emlékszem már. Az volt ráírva, hogy: Kahlan Amnell. Inkvizítor Anya. Nem itt van, hanem azok szívében, akik szeretik őt.

Ez volt az üzenet nekem, hogy ne adjam fel a reményt, mert valójában nem halt meg – hogy valójában nincs ott, nincs a sírban.

– Richard – kezdte vigasztalni Zedd –, nem ritka dolog, hogy ilyesmit írnak egy sírra, hogy valaki az őt szeretők szívében él tovább. A sírásók biztosan egy csomó ilyen feliratot láttak már, pontosan ezekkel a szavakkal.

– De nem temették el itt! Nem! Azt írattad rá, hogy nem itt van, és nem ok nélkül.

– Akkor kit temettek el oda? – kérdezte Zedd.

Richard egy pillanatra elhallgatott.

– Senkit – szólalt meg végül, a tekintete messzire révedt, ahogy gondolkodott. – Sanderholt asszonyt – aki szakácsnő volt a palotában – szintén megtévesztette a Halálvarázslatod, mint mindenki mást. Amikor ideértem, ő mondta el, hogy ott álltál az emelvényen, amikor Kahlant lefejezték. Gyászolt, és szörnyen megrázta a dolog, de akkor rájöttem, hogy te nem tennél ilyesmit, hogy biztosan ez is csak az egyik trükköd volt. Te szoktad mondani, emlékszel? Hogy néha a legjobb varázslat csak trükk. Zedd bólintott.

– Ez igaz.

Sanderholt asszony azt mondta, hogy Kahlan testét elhamvasztották az Első Varázsló felügyelete mellett, és azután a hamvait eltemették a nagy sírkőhöz. Sanderholt asszony még abba az elkerített kertrészbe is elvitt, ahová az Inkvizítorokat temették. Megmutatta a sírt. Rettenetes volt. Azt hittem, ő az, hogy tényleg meghalt, amíg meg nem fejtettem a kőbe vésett üzenetet, amit ti ketten hagytatok nekem.

Richard ismét megragadta a nagyapja vállát.

– Hát nem érted? Csak egy trükk volt, hogy becsapjuk az ellenséget. Valójában nem halt meg. Nem temették el ott. Semmi sincs ott, legfeljebb némi hamu.

Nicci arra gondolt, hogy ez is kényelmes volt így, hogy Richard azt találta ki, a nőt elhamvasztották a Halálvarázslatról szóló történetben, hiszen a hamvakat nem lehet azonosítani. Mindig előállt valami olyasmivel, ami megmagyarázta a bizonyíték hiányát. Nicci nem tudta, hogy az Inkvizítorokat tényleg elhamvasztották-e, de ha igen, ez csak újabb ürügyet adna neki arra, hogy folytathassa a történetet, hogy továbbra is tagadhassa, hogy a nő meghalt. Ismét csak nem jutnának sehová.

Hacsak, persze, nem kitalálta a hamvasztásról szóló részt, és az Inkvizítorokat nem is így temették el.

– Szóval azt mondod, hogy elmentél oda? – kérdezte Zedd. – Oda, ahol a sírkő áll?

– Igen, és akkor eljött Denna...

– Denna akkor már halott volt – Cara most szakította félbe először –, te ölted meg, hogy elmenekülhess a Népek Palotájából. Nem lehetett ott... hacsak nem mint szellem.

– Pontosan – fordult Carához Richard. – Így is volt. Szellemként jött oda hozzám, és elvitt egy világok közötti helyre, hogy együtt lehessek Kahlannal.

Cara röviden a varázslóra pillantott. Nem tudta palástolni elképedését, így inkább nem nézett Richardra, és a nyakát kezdte vakargatni.

Nicci sikítani tudott volna. A történet kezdett egyre őrültebben hangzani. Emlékezett rá, hogy a Prelátus egyszer arról beszélt, hogy a hazugság magjai, amelyeket egyszer elültetnek hogyan nőnek egyre jobban, összegabalyodnak, és idővel elveszítjük felettük az irányítást.

Zedd Richard mögé lépett, és megfogta a vállát.

– Gyere, fiam. Azt hiszem, jobb lesz, ha pihensz egy kicsit, és utána...

– Nem! – kiáltott fel Richard, és elfordult. – Nem képzelődöm! Nem én találom ki!

Nicci tudta, hogy éppen ezt teszi. Bizonyos értelemben elképesztő volt, hogyan volt képes ott helyben újabb és újabb dolgokat kitalálni az eredeti álom alapján úgy, hogy mindig elkerülje az igazság csapdáját.

De nem térhetett ki előle örökké. Hiszen az igazi Inkvizítor Anyát eltemették, és ez túlságosan is valóságos volt – hacsak nem derül ki, hogy Középföldön tényleg elhamvasztották az Inkvizítorokat, mert akkor Richard folytathatja a kitalációit, és egy kicsivel tovább ragaszkodhat az álmához, amíg a következő probléma fel nem merül. Előbb vagy utóbb azonban valami szétzúzza az álmokat.

Zedd újra próbálkozott.

– Richard, fáradt vagy. Úgy nézel ki, mint aki lóháton élt már...

– Be tudom bizonyítani – mondta Richard csendes kihívással.

Mindenki elhallgatott.

– Tudom, hogy nem hisztek nekem. Egyikőtök sem – de be tudom bizonyítani.

– Mire gondolsz? – kérdezte Zedd.

– Gyertek oda! Gyertek oda a sírhoz!

– Richard, mondtam neked, lehet, hogy a sírkövön az van, amit mondasz, de az nem bizonyít semmit. Meglehetősen gyakori, hogy ilyesmit írnak rá.

– És az is tipikus, hogy az Inkvizítor Anyákat elhamvasztják? Vagy az is csak a trükk része volt, hogy ne kelljen egy testtel előállni, amikor temetésre került a sor?

Zedd kezdett kissé ingerültnek tűnni.

– Amikor itt éltem, az Inkvizítor testét soha nem gyalázták meg. Ezüst koporsóba fektették a fehér ruhájában és az embereknek megengedték, hogy még egy utolsó pillantást vessenek rá, hogy elbúcsúzzanak tőle, mielőtt örök nyugalomra helyezik a testét.

Richard a nagyapjára bámult, majd Cara-ra, és végül Niccire.

– Rendben. Ha fel kell ásnom a sírt bizonyítékul, hogy nincs benne senki, akkor megteszem. El kell rendeznünk ezt a dolgot, hogy nekiállhassunk végre megfejteni a történtek okát. Ehhez azonban az kell, hogy higgyetek nekem.

Zedd kitárta a kezét.

– Richard, erre semmi szükség!

– Hogy ne lenne! Igenis szükség van rá! Vissza akarom kapni az életemet!

Senki nem mert ellenkezni.

– Zedd, hazudtam már neked gonosz szándékkal?

– Nem, fiam, soha.

– Most sem hazudok.

– Richard – szólalt meg Nicci –, senki nem állítja, hogy hazudsz, csak a sérülésed kiváltotta delírium szerencsétlen mellékhatásaitól szenvedsz. Nem a te hibád. Mindannyian tudjuk, hogy nem szándékosan csinálod.

Richard a nagyapjához fordult.

– Zedd, hát nem látod? Csak gondolkozz! Valami rossz dolog történik a világgal. Valami borzalmas dolog. Valamilyen oknál fogva, amire még nem sikerült rájönnöm, én vagyok az egyetlen, aki ennek tudatában van. És én vagyok az egyetlen, aki emlékszik Kahlanra. Kell, hogy legyen e mögött valami. Valami gonosz ármány. Lehet, hogy Jagang a felelős érte.

– Jagang létrehozta a szörnyet, ami üldöz – mondta Nicci. – Minden erejét ebbe ölte. Másra nincs szüksége. Azonkívül, így, hogy a szörnyeteg a nyomodban van, mi célja lenne vele?

– Nem tudom. Nem tudom az összes választ, de tudom, hogy egy részük igaz.

– És hogy lehet az, hogy te tudod egyedül az igazságot, és mindenki más téved, hogy mindenki más memóriája elromlott, kivéve a tiédet? – kérdezte Zedd.

– Erre sem tudom a választ, de be tudom bizonyítani, amit állítok. Megmutatom a sírt. Gyertek!

– Már mondtam neked, Richard, hogy azok gyakori szavak.

Richard arckifejezése veszélyessé vált.

– Akkor kiásom a sírt, hogy mind láthassátok, hogy üres, és hogy nem vagyok őrült.

Zedd a még mindig nyitott ajtó felé intett.

– De hamarosan sötét lesz. Sőt mi több, esni fog.

Richard visszafordult az ajtóból.

– Van egy tartalék lovunk. Még világosban leérhetünk a völgybe. Ha muszáj, vihetünk lámpát. Ha kell, sötétben ások. Ez sokkal fontosabb, mint egy kis eső vagy sötétség. Muszáj lezárnom ezt, mégpedig most azonnal – hogy a valódi problémára koncentrálhassunk, hogy megtalálhassam Kahlant, mielőtt még túl késő lenne. Menjünk!

Zedd hevesen gesztikulált.

– Richard, ez...

– Hadd legyen úgy, ahogy akarja! – szólt közbe Nicci, és ezzel mindannyiuk tekintetét magára vonta. – Mind eleget hallottunk. Ez fontos Richard számára. Meg kell engednünk, hogy azt tegye, amit tennie kell. Csak így rendezhetjük ezt el végleg.

Mielőtt még Zedd válaszolhatott volna, egy Mord-Sith jelent meg a két bíbor oszlop között a szoba másik oldalán. Szőke haját szoros copfba fonta, csakúgy, mint Cara. Nem volt ugyan olyan magas, és nem is olyan vékony, de épp olyan feszes volt a tartása, mintha semmitől sem félne, és csak azért élne, hogy ezt bizonyítsa.

– Mi folyik itt? Úgy hallottam... – Döbbenten meredt a vendégekre. – Cara? Te vagy az?

– Rikka – bólintott mosolyogva Cara – örülök, hogy újra láthatlak. – Rikka még mélyebbre hajtotta a fejét, mint az előbb Cara, és Richardra bámult. Beljebb lépett.

A szemei elkerekedtek.

– Rahl Nagyúr, nem láttalak..

Richard bólintott.

– Azóta, hogy a Népek Palotájában találkoztunk, D'Hara-ban. Amikor elmentem, hogy bezárjam az Alvilág kapuját, te voltál az egyik Mord-Sith, aki segített eljutni az Élet Kertjébe. Te voltál, aki a bal oldalamon ügyeltél a biztonságomra, miközben átvezettetek a palotán. Egyik Mord-Sith nővéred az életét áldozta aznap éjjel, hogy teljesíthessem a küldetésemet.

Rikka elképedve mosolygott.

– Hát emlékszel! Mind a vörös bőr ruhánkat viseltük. El sem hiszem, hogy ilyen jó a memóriád, és nem felejtettél el, sőt még arra is emlékszel, hogy a bal oldaladon álltam. – Fejet hajtott. – Azzal pedig mindannyiunkat megtisztelsz, hogy emlékszel arra, aki a csatában elesett.

– Elég jó a memóriám. – Richard sötét pillantást lövellt Nicci és Zedd felé. – Ez még azelőtt volt, hogy Aydindrilbe jöttem volna, és Kahlan neve felkerült volna a sírkőre. – Visszafordult Rikkához. – Te vigyázol a Toronyra, rendben? Mi mind lemegyünk a városba egy időre.

– Természetesen, Rahl Nagyúr – hajtott fejet ismét Rikka. Szinte szédült tőle, hogy Richard közelében lehet, s hogy a Nagyúr emlékezett rá.

Richard ismét a többiekre vetette ragadozó pillantását.

– Menjünk!

Ezzel el is tűnt az ajtó mögött. Zedd elkapta Nicci ruhája ujját.

– Ugye megsérült? – Amikor a nő habozott a válasszal, folytatta. – Te mondtad, hogy rémálmok gyötörték, miután megsérült.

Nicci bólintott.

– Meglőtték egy nyíllal. Majdnem meghalt.

– Nicci gyógyította meg – hajolt közelebb Cara, és halkan folytatta. – Ő mentette meg a Rahl Nagyúr életét.

Zedd felvonta egyik szemöldökét.

– Tényleg barát.

– Meggyógyítottam – erősítette meg Nicci –, de nehezebb volt, mint bármi, amit korábban csináltam. Lehet, hogy megmentettem az életét, de most azon aggódom, hogy talán nem végeztem elég jó munkát.

– Hogyhogy?

– Attól tartok, hogy talán én csináltam valamit, ami a téveszméit okozza.

– Ez nem igaz – vágott közbe Cara.

– Nem tudom – folytatta Nicci –, nem tudom, hogy tehettem volna-e többet, vagy csinálhattam volna-e valamit másként.

Megpróbált nyelni a torkában lévő gombóc ellenére. Attól rettegett, hogy tényleg így van, és Richard problémáját ő okozta azzal, hogy nem cselekedett elég gyorsan, vagy azzal, hogy valamit rosszul csinált. Állandóan a döntésén gondolkodott, amit azon a szörnyű reggelen hozott. Ő mondta, hogy Richardot vigyék biztos helyre, mielőtt elkezdi a gyógyítást. Attól félt, hogy egy esetleges támadás meghiúsíthatja a gyógyítást. Azonban lehetséges, hogy ha akkor ott a csatamezőn azonnal nekilátott volna, most a férfi nem kergetne fantomokat.

Végül is nem történt újabb támadás, így lehet, hogy rosszul ítélte meg a helyzetet, és nem kellett volna elvinni a faházig. Akkor nem tudhatta, hogy nem fenyegete veszély, de esetleg elküldhette volna Viktor embereit, hogy átfésüljék a környéket, és akkor hamarabb elkezdhette volna Richard gyógyítását. Azért nem tette, mert attól félt, hogy ha elküldi őket felderíteni a terepet, és tényleg még több katona van a közelben, akkor majd mindenképpen el kell vinniük Richardot onnan, ő pedig addigra kifut az időből.

Mindazonáltal ő hozta a döntéseket, és most Richard téveszméktől szenved. Valami szörnyen elromlott azon az éjjelen.

Senki más nem volt olyan fontos számára a világon, mint Richard. Attól rettegett, hogy ő okozta a kárt, amitől a férfi élete tönkremegy.

– És pontosan mi történt? – kérdezte Zedd. – Hol lőtték meg?

– A mellkasa bal oldalán, nyílpuskával. A nyílvessző belefúródott, de nem jött ki a hátán. Kissé el tudta téríteni, így éppen elkerülte a szívét, de a tüdeje és a mellkasa megtelt vérrel.

Zedd döbbenten ráncolta a homlokát.

– És te ki tudtad venni a nyilat, és meg tudtad gyógyítani?

– Igen! – bizonygatta Cara szenvedélyesen. – Megmentette a Rahl Nagyúr életét.

– Nem tudom... – Nicci nehezen formálta a szavakat. – Nem voltam mellette, miközben ide tartottam. Most, hogy újra együtt vagyunk, s látom, mennyire ragaszkodik a kitalációihoz, ami miatt nem látja az igazságot, már nem vagyok biztos benne, hogy jót tettem. Hogyan élhet úgy, hogy nem látja a való világot? Lehet, hogy a teste meggyógyult, de az agya cserben hagyja, s így lassú halált hal.

Zedd atyaian megveregette a nő vállát. Nicci az ő szemében is felfedezte az élet fényét. Ugyanaz a szikra volt, amit Richardéban szokott látni. Legalábbis, amit régen látott.

– Csak szembesítenünk kell az igazsággal.

– És ha összetörjük a szívét? – kérdezte Nicci.

Zedd mosolygott. Ez Richard mosolyára emlékeztette, arra a mosolyra, ami annyira hiányzott neki.

– Akkor hát meg kell gyógyítanunk a szívét is. Ugye?

Nicci könnyekkel küszködve nem volt képes suttogásnál többet kipréselni magából.

– És hogy fogjunk hozzá?

Zedd megint elmosolyodott, és kissé megszorította a karját.

– Majd meglátjuk. Először rá kell vezetnünk az igazságra, azután kezdhetünk aggódni, hogy hogyan gyógyítsuk meg a szívén ejtett sebet.

Nicci csak bólintani tudott. Nem akarta, hogy Richard szenvedjen.

– És mi ez a szörnyeteg, amiről szó volt? Amit Jagang csinált?

– Egy fegyver, amit a Sötétség Nővéreivel hozatott létre – válaszolta Nicci. – Valami a nagy háború idejéből.

Zedd csendben átkozódott. Cara mintha mondani akart volna valamit a szörnnyel kapcsolatban, de meggondolta magát, és inkább az ajtó felé indult. – Gyertek! Nem akarom, hogy a Rahl Nagyúr túl messzire kerüljön tőlünk.

Zedd egyetértően morgott.

– Úgy néz ki, elázunk.

– Ha esik – válaszolt a Mord-Sith –, legalább egy kicsit lemossa rólam a lovak szagát.

4. FEJEZET

Mire elhagyták a karámot, az eső szemerkélni kezdett. Richard már elment. Nem lehetett tudni mennyivel jár előttük. Cara sietni akart, hogy mielőbb utolérjék, de Zedd azt mondta, tudja, merre tart, és nincs értelme kockáztatni, hogy véletlenül megsérüljön valamelyik fáradt ló lába, mert akkor mászhatnak le gyalog a hegyről, és persze az Inkvizítorok temetőjében tett látogatás után még vissza is kell gyalogolniuk.

– Azonkívül – folytatta Zedd –, úgysem érnéd utol.

– Hát, ebben igazad lehet – ismerte el Cara, miközben könnyű ügetésre fogta a lovát –, de nem akarom tovább egyedül hagyni, mint szükséges, mellette kell lennem, hogy megvédjem.

– Főleg, mióta nincs nála a Kard – morogta Zedd keserűen.

Nem volt más választásuk, muszáj volt Cara után sietniük.

Mire leértek a hegyről a városba, már sötétedett, és egyre jobban esett az eső. Nicci tudta, hogy mire végeznek, bőrig áznak, de nem volt mit tenni. Szerencsére elég meleg volt, így legalább nem fagynak meg az esőben.

Mivel tudták, hová ment Richard, az Inkvizítorok Palotája felé vették az irányt, ahol hamarosan meg is találták a lovát két kecses gránit oszlop között feszülő lánc egyik gyűrűjéhez kötve. Mivel a láncot sehol nem lehetett szétnyitni, nyilvánvaló volt, hogy nem bejáratnak szánták. Miután mindhárman Richard lova mellé kötötték a sajátjukat, követték Zeddet, aki átlépett a láncon.

Nem az a hely volt, ahol szívesen fogadták a kívülállókat. A megszentelt udvart sudár szilfák, és örökzöld boróka tömör fala zárta el a kíváncsi tekintetektől. A hatalmas fák sűrű ágai közt Nicci pillanatokra megláthatta a közelben az Inkvizítorok Palotájának égnek meredő fehér falait. A palota mintha csak őrt állt volna a fákkal elzárt temető fölött. A sírkert sokkal nagyobb volt, mint amekkorára Nicci a rejtettségéből adódóan számított. A fákat úgy ültették, hogy lezárják a teret, és minden sírnak megfelelő elszigeteltséget biztosítsanak. Az elhelyezkedése, és az apró vadszőlővel futtatott, a palota elől induló oszlopsor alapján nyilvánvaló volt, hogy kizárólag a palota elegáns, duplaszárnyas üveg ajtaján keresztül szokták megközelíteni. A fák lombkoronája alatt, a tompa, szürke fényben, a csendes térség mély áhítatot keltett.

Richardot egy kisebb domb tetején találták, az udvar azon részén, amely napsütésben a legárnyasabb hely lehetett. A szemerkélő esőben egy sírkő mellett állt, és ujjaival végigsimította a gránitba vésett nevet: Kahlan.

Az Inkvizítorok Palotája mellett bizonyára talált valahol ásót és csákányt, amelyek most ott feküdtek a közelben. Nicci körbenézett, és észre is vette a kertészek kisebb raktárépületeit, melyek a sövény közt a palota sarkánál elkerítve álltak. Bizonyára ott találta Richard a szerszámokat.

Ahogy csendesen sétált a férfi felé, Nicci látta, hogy Richard lelkiállapota már-már önmagára veszélyes. Megállt mögötte, összefonta a karját, és várakozott, miközben a férfi Kahlan kőbe vésett nevét simogatta.

– Richard – szólalt meg végül csendesen, mert úgy érezte, hogy egy ilyen helyen csak halkan lehet beszélni. – Remélem, hogy emlékszel arra, amit mondtam, s ha a dolgok nem úgy alakulnak, ahogy szeretnéd, akkor is tudni fogod, hogy mi mind itt vagyunk, hogy segítsünk, amiben csak kell.

A férfi végre elfordította a tekintetét a sírról.

– Ne aggódj miattam, Nicci! Nincs semmi ebben a sírban. Ő nincs itt. Megmutatom nektek, és akkor majd muszáj lesz hinnetek nekem. Visszakapom az életemet. Akkor majd mind megértitek, hogy valami nagy baj van. Akkor végre nekiláthatunk, hogy utánajárjunk, mi az, és megtaláljuk Kahlant.

Miután egy ideig a szemébe nézett, hogy lássa, ellent mer-e mondani neki, Richard szó nélkül az egyik ásó után nyúlt, rátaposott, s az ásó éle az Inkvizítor Anya sírköve előtti enyhén nedves, füves talajba mélyedt.

Zedd szótlanul, mozdulatlanul állt a közelben, és figyelt. Két lámpát is hozott magával, melyeket az egyik padra tett, hogy adjanak némi fényt az esőben. A nedves föld felett köd gomolygott. Bár az eget acélszürke felhők borították, Nicci a gyengülő fényből arra következtetett, hogy épp most mehetett le a nap. Az újhold és az egyre sűrűsödő felhők miatt csillagtalan égbolt mélysötét éjszakát ígért.

Ha nem esett volna az eső, és nem közelített volna az éjszaka, akkor is nyomorúságos dolog lett volna a sír kiásása.

Ahogy Richard visszafogott, de céltudatos dühvel ásott, Cara is csatlakozott.

– Minél hamarabb végzünk, annál jobb.

Belemélyesztette ásóját a vizes földbe, hogy segítsen Richardnak. Zedd még mindig csendesen, és borúsan állt a közelben. Nicci is csatlakozott volna az ásáshoz, de nem volt biztos benne, hogy két embernél több odafér anélkül, hogy egymást akadályoznák. Megpróbálhatta volna mágiával siettetni a sír megnyitását, de attól tartott, hogy Zedd nem helyeselné, mert azt akarta, hogy Richard saját erejével és verítékével tegye, amit tenni akar.

Miközben egyre mélyült a sötétség, Richard és Cara egyre mélyebbre hatolt a sírba. Muszáj volt a csákányt is használniuk, hogy elvágják a keresztben növő gyökereket. A vastag gyökerekből Nicci arra következtetett, hogy a sírnak régebbinek kell lennie, mint ahogy Richard hitte. Ha erre rá is jött a férfi, nem mutatta, csak ásott tovább. Nicci arra gondolt, hogy talán ez tényleg nem igazi sír, ami megmagyarázná a gyökereket. Ha Richardnak igaza van, akkor elég volt egy kis mélyedés, amibe beletették az eltemetendő hamvakat tartalmazó apró urnát. Persze Nicci ebben egyetlen percig sem hitt. Minden csapás után újabb halommal magasodott a fekete földkupac az egyre mélyülő sír mindkét oldalán.

Bár Zedd nem szólt semmit, mélyülő ráncaiból látni lehetett, hogy szörnyen dühös az Inkvizítor Anya kihantolása miatt, még ha ezzel megoldják is a kérdést. Úgy állt ott, mint aki ezernyi dolgot szeretne mondani, mégsem teheti. Nicci úgy vélte, várni akar addig, amíg Richard meg nem találja az eltemetett igazságot, de a varázsló ajkának keserű vonalából arra következtetett, hogy ha végül megszólal, nem lesz sem kedves, sem megértő. Ettől a tettől betelt nála a pohár.

Mikor Richard és Cara esőtől és izzadtságtól vizes feje a földdel egy szintbe került, Richard ásója hirtelen valami szilárdnak ütődött.

Megálltak. A férfi döbbentnek és zavarodottnak tűnt; ha a történet igaz, nem lett volna szabad semminek sem lennie a sírban, legfeljebb egy apró szelencének a hamvakkal, és nehezen hihető, hogy ilyesmit ilyen mélyre temetnének.

– Biztosan ebben vannak a hamvak – mondta, és Zeddre nézett. – Annak kell lennie. Nem szórtad volna csak úgy bele a földbe. A temetésen valószínűleg valamilyen gyűjtőedénybe lették a hamvakat, amelyekről azt hitték, hogy Kahlané.

Zedd nem szólt semmit.

Cara egy pillanatig még Richardot figyelte, majd belemélyesztette ásóját a földbe. Az is ugyanazt a hangot hallatta. Kézfejével félresöpört egy szőke hajtincset az arcából, és Niccire nézett.

– Nos, úgy tűnik, találtál valamit – hangzott Zedd baljós mondata a temetőt borító ködben –, akkor lássuk, mi az!

Richard egy pillanatra a nagyapjára meredt, majd újra ásni kezdett. Nemsokára egy lapos tárgy bontakozott ki a szemük előtt. Túl sötét volt, hogy tisztán kivehető legyen, de Nicci tudta, mi az.

Ez volt a megfejtendő igazság.

Richard téveszméinek vége.

– Nem értem – motyogta maga elé Richard, mikor meglátta, mekkora, amit találtak.

– Tisztítsd le a tetejét! – utasította Zedd kirobbanni készülő haraggal.

Richard és Cara óvatosan, de gyorsan letakarították a földet az egyre inkább egyértelműen koporsónak tűnő tárgyról. Amikor teljesen kihantolták, Zedd kiparancsolta őket a sírból.

Az öreg varázsló kinyújtott kezét a feltárt sír fölé, és felfelé fordította a tenyerét. Richard, Cara és Nicci is jól láthatta, ahogy a súlyos koporsó emelkedni kezd. Föld szóródott alá, ahogy a hosszú tárgy kiemelkedett a mély, sötét lyukból. Miközben elhátrált a sírtól, Zedd lágyan a megszentelt, füves talajra tette a koporsót. A külsejét aprólékos, ezüsttel futtatott páfránymintázat díszítette. Megindítóan fenséges és szép volt. Richard elborzadva meredt rá.

– Nyisd ki! – parancsolta Zedd.

Richard ránézett, és habozni látszott.

– Nyisd ki! – ismételte meg Zedd.

Richard végül az ezüstözött koporsó mellé térdelt, és ásója hegyével óvatosan meglazította a fedelét. Cara odavitte a két lámpát, és az egyiket Zeddnek nyújtotta. A másikat Richard feje fölé tartotta, hogy jól lásson.

Amikor végre sikerült megmozdítania, Richard a felső résznél félre húzta a súlyos koporsó tetejét.

Cara lámpájának fénye egy szétmállott holttestre esett, amelyből már szinte csak a csontok látszottak. A gondosan elkészített koporsó megvédte a holttestet a nedvességtől, amely szinte teljesen elporladt. A csontokat foltosra pettyezte az idő, és az elkerülhetetlen enyészet. A koponyához még mindig hozzátapadó hosszú haj a vállakra omlott. A szövetekből már kevés maradt, inkább csak az ujjak csontjait tartotta össze egy kevés. Még most is, ennyi idő után a halott ujjak egy rég elbomlott virágcsokrot öleltek.

Az Inkvizítor Anya testét egyszerű szabású, fehér szatén, szögletes nyakkivágású ruha fedte, amely most látni engedte a bordákat.

A kezében tartott virágcsokrot széles arany szalaggal megkötött gyöngyös fátyolba csomagolták. Az arany szalagon, ezüst hímzéssel jól kivehetők voltak a betűk: „Szeretett Inkvizítor Anyánk, Kahlan Amnell. Mindig a szívünkben él."

Kétség sem férhetett most már az Inkvizítor Anya valódi sorsához, vagy ahhoz, hogy a valóság, amelyről Richard szilárdan hitte, hogy a saját emléke, nem más, mint édes álom, amely most szertefoszlott.

Richard zihálva, elfúló lélegzettel csak a nyitott koporsóban lévő fehér ruhás csontvázat bámulta, s kezében az arany szalagot, az egykor csodás virágok megfeketedett maradványai körül.

Nicci hányingerrel küszködött.

– Most már elégedett vagy? – kérdezte Zedd kimérten.

– Nem értem – suttogta Richard, miközben még mindig nem volt képes levenni a szemét a szellemalakról.

– Nem érted? Pedig szerintem elég világos.

– De tudom, hogy nem temették el itt. Nem találok rá magyarázatot. Nem értem, hogyan mondhat ellent annak, amiről tudom, hogy igaz.

Zedd összekulcsolta a kezét.

– Nincs itt semmilyen ellentmondás. Ellentmondások nem léteznek.

– Igen, tudom, de ...

– A Varázslók Kilencedik Szabálya kimondja: A valóságban nem létezhet ellentmondás. Sem részben, sem egészében. Ha hiszünk az ellentmondásban, azzal a körülöttünk létező világ, és a benne lévő dolgok természetes létét tagadjuk meg, és a valóság helyett a képzeletünk pillanatnyi felvillanásaira hagyatkozunk, melyeket csupán vágyaink gerjesztenek. Ami van, az van. Nincsenek ellentmondások.

– De Zedd, én hiszem, hogy...

– Á, hiszed! Úgy érted, hogy a koporsó, és az Inkvizítor Anya rég eltemetett holtteste olyasvalamit mutatott meg neked, amire nem számítottál, és nem akarod elfogadni, ezért hagyod, hogy a ködös hit elvakítson, és inkább elmenekülsz. Ezt akarod mondani?

– Nos, ha így áll a...

– A hit az önáltatás eszköze, nem más, mint irracionális, kitalált elképzeléseken alapuló szavakkal és érzelmekkel való bűvészkedés. A hit az igazság erőszakos elnyomására, és a szeszélyeknek való alárendelésére tett kísérlet. Egyszerűen fogalmazva nem más, mint életet lehelni egy hazugságba azáltal, hogy megpróbáljuk szépséges vágyainkkal elhomályosítani az igazságot. A hit a bolondok és csalók menedéke, nem a gondolkodó, ésszel élő embereké.

A valóságban nem létezik ellentmondás. Ha bennük hiszel, el kell dobnod magadtól a legfontosabb értékedet: a józan észt. Ennek az alkunak pedig az életed az ára. Ha belemész, csak veszíthetsz.

Richard végigszántotta nedves haját az ujjaival.

– De Zedd, valami itt nincs rendben. Nem tudom, mi az, de bizton érzem. Segítened kell!

– Épp most segítettem. Hagytam, hogy megmutasd a bizonyítékot, amit megneveztél. És itt van, ebben a koporsóban. Elismerem, hogy nem olyan kellemes, mint amilyenre vágytál, de a valóság elől nincs menekvés. Ez az, amit kerestél. Ő Kahlan Amnell, az Inkvizítor Anya, mint ahogy a sírkövén is ez áll.

Zedd felvont szemöldökkel az unokájához hajolt.

– Hacsak nem állítod azt, hogy ez valami trükk, hogy valaki valami oknál fogva egy bonyolult csalás részeként eltemette ezt ide, csak azért, hogy úgy tűnjön, te tévedsz, míg mindenki másnak igaza van. És ez elég gyenge lábakon álló erősködés lenne, ha engem kérdezel. Attól tartok, hogy az egyértelmű bizonyíték alapján ez a valóság – a bizonyság, amit kerestél – és itt nincs semmilyen ellentmondás.

Richard az előtte fekvő rég elhunyt holttestet bámulta.

– Valami nincs rendben. Ez nem lehet igaz! Egyszerűen nem lehet!

Zedd ajkán megrándultak az izmok.

– Richard, minden észérv ellenére engedtem neked, hogy véghezvidd ezt a hátborzongató tettet. Most mondd meg nekem, hol van a Kardod! Hol van az Igazság Kardja?

Eső cseppek doboltak lágyan a fák levelein, miközben Richard nagyapja a válaszra várt. Richard még mindig a koporsóba bámult.

– Shotának adtam a Kardot információért cserébe.

Zedd szemei elkerekedtek.

– Mit csináltál?

– Muszáj volt – mondta Richard, anélkül hogy a nagyapjára nézett volna.

– Muszáj volt! Muszáj volt?

– Igen – válaszolta színtelen hangon.

– És mégis milyen információért cserébe?

Richard a koporsó szélére könyökölt, és a fejét a kezébe temette.

– Ami segíthet megtudni az igazságot. Válaszokra van szükségem. Meg kell tudnom, hogyan találjam meg Kahlant.

Zedd dühében a koporsóra bökött.

– Itt van Kahlan Amnell! Épp itt, ahogy a sírkő mindig is mutatta. És mégis milyen értékes információt adott Shota, miután kicsalta tőled a Kardot?

Richard meg sem próbált ellentmondani annak az állításnak, hogy rászedték.

– Futótűz – mondta. – Azt a szót mondta, hogy Futótűz, de nem tudta, hogy mit jelent. Azt mondta, hogy meg kell találnom a csontok helyét a Mély Semmiben.

– A Mély Semmiben – gúnyolódott Zedd. Felnézett a fekete égre, és nagy levegőt vett. – És persze Shota erről sem tudta megmondani, hogy micsoda.

Richard nemet intett a fejével, de nem nézett fel.

– Azt is mondta, hogy óvakodjam a négyfejű viperától.

Zedd mérgesen kifújta a levegőt.

– Azt ne mondd, hogy sem neki, sem neked nincs fogalmad róla, hogy mi lehet az.

Richard továbbra is csak a fejével intett nemet, a nagyapjára nem nézett rá.

– Hát ennyi? Ez az értékes információ, amiért oda kellett adnod az Igazság Kardját?

Richard tétovázva folytatta.

– Volt még valami. – Már olyan halkan beszélt, hogy az esőben alig lehetett érteni. – Shota azt is mondta, hogy amit keresek... azt rég eltemették.

Zedd forrongó dühe robbanással fenyegetett.

– Itt van – mondta, és ujjával előre bökött – tessék, amit kerestél: Kahlan Amnell, az Inkvizítor Anya... régen eltemetve.

Richard a fejét lógatta, és nem szólt.

– Erre cserélted el az Igazság Kardját. Egy felbecsülhetetlen értékű fegyvert. Egy fegyvert, amely nemcsak a gonoszok, az ártatlanok elpusztítására is alkalmas. Amelyet ősidők óta a varázslók adtak a kiválasztottaknak. Amelyet rád bíztam. És te odaadtad egy boszorkánynak! Van fogalmad róla, min kellett keresztülmennem, hogy visszaszerezzem az Igazság Kardját Shotától, amikor legutóbb megkaparintotta?

Richard csak a fejét csóválta, miközben a földet bámulta a koporsó mellett. Úgy tűnt, már képtelen megszólalni.

Nicci tudta, hogy Richard sokmindent akar mondani a védelmében, amelyekkel a saját meggyőződése és tettei mellett érvelhetne, de most mégsem tette. Miközben a nagyapja dühöngött, ő csendben térdelt, a fejét lógatta az álmai végét jelentő koporsó mellett.

– Óriási értéket bíztam rád. Azt hittem, hogy egy ilyen veszélyes tárgy a te kezedben biztonságban lesz. Richard, csalódást okoztál nekem, csalódást okoztál mindenkinek, csak hogy kergethesd az álmaidat. Hát itt vannak az álmaid, a rég eltemetett csontok. Remélem, szerinted megérte a csere, mert szerintem nem.

Cara mellettük állt, tartotta a lámpát, a haját a fejére tapasztotta a kitartó eső. Úgy nézett, mint aki kész Richard védelmére kelni, de nem jut eszébe semmi. Nicci hasonlóképpen nem mert megszólalni. Tudta, hogy bármit mondanak, csak rontanak a helyzeten. A ködös éjszakában csak az eső neszezett a leveleken.

– Zedd – mondta akadozva Richard –, sajnálom.

– A sajnálat nem szerzi vissza Shotától. A sajnálat nem menti meg azokat az embereket, akiket Samuel megöl a karddal. Fiamként szeretlek, Richard, és ez mindig is így lesz, de még soha nem csalódtam benned ennyire. Soha nem hittem volna, hogy képes lehetsz ilyen meggondolatlan és esztelen cselekedetre.

Richard bólintott, nem kívánva mentegetni magát.

Nicci szíve majd megszakadt érte.

– Most itt hagylak, hogy eltemesd az Inkvizítor Anyát, és elmegyek, hogy kitaláljam, hogyan szerezzem vissza a Kardot egy olyan boszorkánytól, aki sokkal okosabb az unokámnál. Remélem, tisztában vagy vele, hogy te vagy a felelős a következményekért.

Richard bólintott.

– Rendben. Örülök, hogy legalább ennyit megértesz. – Carához és Niccihez fordult. Pillantása legalább annyira parancsoló volt, mint a Rahloké. – Azt akarom, hogy visszajöjjetek velem a Toronyba. El kell mondanotok mindent. Minden részletet hallani akarok.

– Nekem itt kell maradnom, hogy vigyázzak a Rahl Nagyúrra – szólt Cara.

– Nem – válaszolta Zedd –, velem jössz és részletesen elmesélsz mindent, ami a boszorkánynál történt. Minden egyes szót hallanom kell, amit Shota kiejtett a száján.

Cara összetörtnek látszott.

– Zedd, nem lehet...

– Menj vele, Cara – kérte csendesen Richard – tedd, amit mond, kérlek!

Nicci rádöbbent, milyen tehetetlennek érezte magát Richard, mennyire nem tudta megvédeni magát a nagyapjával szemben, arról nem is beszélve, hogy mennyire biztos volt benne, azt teszi, amit muszáj. Megértette, mert ő is épp ilyen tehetetlen volt az anyja jelenlétében, amikor azt mondta neki – és ez gyakran így volt –, hogy helytelenül cselekedett. Nicci soha nem volt képes ellentmondani annak, amit az anyja szerint tennie kellett volna. Az anyja nemtörődömnek, önzőnek és szégyenletesnek tüntette fel Nicci döntéseit. Mindegy, hány éves volt, mindig is gyermek maradt azoknak, akik felnevelték. Még akkor is, amikor pedig már évek óta a Próféták Palotájában élt, az anyja el tudta érni, hogy tízéves bolondnak érezze magát.

Az pedig, hogy Richard szerette és tisztelte a nagyapját, csak még nehezebbé tette az egészet, mint amilyen Niccinek volt. Mindennek ellenére, amit tett – a bátorsága, a tudása, a képességei ellenére –, muszáj volt belátnia, hogy csalódást okozott a nagyapjának. Mivel pedig szerette és tisztelte, ez csak még nagyobb fájdalmat okozott a számára.

– Menj! – mondta Nicci is Cara-nak, és finoman a nő hátára tette a kezét. – Tedd, amit mond! Időre van szüksége, hogy átgondolja a dolgokat, és összeszedje magát.

Cara, miközben oda-vissza járt a tekintete Nicci és Richard között, úgy tűnt, hogy ez szerinte is valami olyasmi, amihez Nicci jobban ért, így beleegyezően bólintott.

– Te is – mondta Zedd Niccinek. – Az Inkvizítor Anyát újra nyugalomra kell helyezni; hadd gondoskodjon róla Richard. Tudnom kell pontosan, mi volt a szereped ebben az egészben, hogy útját állhassam a bajoknak, hogy megoldást találhassak erre a problémára is, és arra is, amit Jagang ránk szabadított.

– Rendben – válaszolta Nicci. – Hozzátok a lovakat! Mindjárt megyek én is.

Zedd röviden Richardra nézett, aki még mindig a koporsó mellett térdelt összegörnyedve, és beleegyezően bólintott.

Miután Carát és őt a borókabokrok mögött elnyelte a köd, Nicci leguggolt Richard mellé, és a hátára tette a kezét.

– Minden rendbe jön, Richard.

– Kétlem, hogy bármi is rendbe jönne.

– Most lehet, hogy nem úgy tűnik, de így lesz. Zedd haragja elmúlik, és megérti, hogy csak azt tetted, amit a legjobbnak ítéltél. Tudom, hogy szeret, és nem azért mondta, amit mondott, hogy bántson.

Richard csak bólintott, de a fejét továbbra sem emelte fel. Csak térdelt a sárban a nyitott koporsó mellett, mely a rég elhunyt Kahlan Amnell testét őrizte, a nőét, akiről azt képzelte, hogy a szerelme.

– Nicci – szólalt meg végül olyan halkan, hogy a szemerkélő eső szinte teljesen elnyomta a hangját – megtennél nekem valamit?

– Bármit, Richard.

– Most utoljára... legyél számomra a Halál Úrnője!

A nő végigsimított a hátán, és felállt. A könnyek az esővel keveredtek az arcán. Erőnek erejével visszafojtotta kitörni készülő zokogását, és megacélozta a hangját.

– Nem lehet, Richard. Te tanítottál meg rá, hogy az életet tisztelni kell!

5. FEJEZET

A súlyos ajtó résnyire nyílt, és Rikka dugta be a fejét a csendes szobába.

– Valaki erre tart.

Nicci eltolta párnás székét a fényesre polírozott könyvtári asztaltól.

– Erre tart?

– Fel a Toronyba.

– Tudod, hogy kicsoda? – kérdezte, ahogy felállt.

Rikka megrázta a fejét.

– Zedd most szólt, hogy a pajzsok figyelmeztették, hogy valaki felfelé jön az úton. Azt gondolta, jobb, ha tudod. Én mondom neked, ettől a sok mágikus dologtól, amivel tele van ez a hely, mindig kiver a víz.

– Megyek, megnézem, hol van Richard.

Rikka bólintott, majd eltűnt az ajtó mögött. Nicci gyorsan visszatette a könyvtárt megtöltő hatalmas mahagóni polcok egyikére a könyvet, amit eddig tanulmányozott. A könyv fárasztó beszámoló volt a háború alatt a Toronyban folyó tevékenységekről. Nicci különösnek találta, hogy olyan emberekről olvas, akik több ezer évvel ezelőtt a Varázslók Tornyában éltek. Nem sokat jelentett volna a számára, ha nem figyelmezteti magát, hogy arról a helyről van szó, ahol épp tartózkodik. Elgondolkodott rajta, hogy a Próféták Palotája a Varázslók Tornyával ellentétben milyen sokáig élettől nyüzsgő hely volt. Nicci a Próféták Palotáját sem tudta elképzelni szinte teljesen üresen, ahol csak néhány ember lézeng, a Torony pedig sokkal nagyobb építmény volt. Persze most már a palota nem létezett, a Torony pedig még mindig állt.

Niccit nem igazán érdekelte a könyv, amit olvasott. Unalmas volt, és nem is figyelt oda. Csak éppen muszáj volt valamivel agyonütnie az időt. Nem tudott semmi olyasmire koncentrálni, amiben elmerülhetett volna, vagy amin gondolkodnia kellett. Túlságosan zaklatott volt.

Az újhold, az Inkvizítor Anya sírjának kiásása óta teliholddá kerekedett, és már ismét az utolsó negyedben járt, mégsem változott semmi. Néhány nappal azután, hogy a testet kiásták, Zedd elmondta Richardnak, hogy szereti őt. Megbánta, hogy olyan szigorú volt vele, és hogy olyan kemény szavakat vágott a fejéhez anélkül, hogy tájékozódott volna a történtekről. Megígérte, hogy majd együtt kitalálják, hogyan szerezzék vissza Richard kardját, és biztosította, hogy minden rendben lesz.

Lehet, hogy a szavai igazak és őszinték voltak, de Richard számára a személyes bukás kínja sokkal nagyobb volt annál, minthogy ilyen könnyedén túllépjen rajta. Nemcsak csalódást okozott a nagyapjának és feldühítette, hanem azt sem sikerült bizonyítania, hogy amit mások álomnak hisznek, igaz. Minden erejét latba vetve próbálkozott. Biztos volt benne, hogy sikerül, de végül az bizonyosodott be, hogy téved.

Richard csak bólintott Zedd szavainak hallatán. Nicci úgy gondolta, nem számított neki, hogy Zedd megenyhült. Elérte elképzeléseinek, reményeinek és erőfeszítéseinek határát. Semmi sem segített rajta. Az után az éjszaka után elszállt belőle az élet.

Zedd órákon át faggatta Carát és Niccit azon az estén. Nicci megdöbbent, amikor Carától megtudta, hogy Shota szerint Jagang szörnyetege azért vált Vérszörnnyé, mert Nicci akaratlanul megízleltette vele a Richard ereiben folyó ősi vért. Rettenetes volt hallania, hogy ő a felelős azért, hogy Richard még nagyobb veszélybe került.

Mivel Zeddet lenyűgözte a mód, ahogy Nicci megmentette Richard életét, nyugtatni próbálta. Szerinte, ha nem azt tette volna, amit tett, akkor Richard minden bizonnyal ott és akkor meghalt volna Azt mondta, hogy Nicci adott új életet Richardnak, és most együtt kell megoldaniuk a Jagang és a Nővérek által létrehozott fenevad problémáját, meggyógyítani Richard rögeszmés állapotát és visszaszerezni a Kardot. Abból, amit Shota mondott a szörnyetegről, azzal együtt, amit Nicci tudott róla, nem sok reménnyel kecsegtette a vállalkozás. Fogalma sem volt, hogyan kezdhetnének hozzá egy olyan szörnyeteg elpusztításához, amelyet ilyen sötét erővel hoztak létre.

Az is rosszul érintette, hogy Shota felfedte Richard előtt Cara romantikus tervét vele kapcsolatban. Zedd szerencsére nem fűzött megjegyzést a történetnek ehhez a részéhez.

Reményvesztettnek és tehetetlennek érezte magát ezek miatt, és a többi dolog is aggasztotta. A Birodalmi Rend ellenállás nélkül dúlta fel Nyugatföldet, a szörnyeteg Richardot üldözte, és a férfi finoman szólva nem volt önmaga.

Jelen lelkiállapota, arra emlékeztette, ahogy még Richard megismerése előtt az élethez viszonyult, és az élet helyett inkább a halálra vágyott. Akkor arra tanították, hogy minden tekintetben szerencsésnek született, mert birtokolja a Tehetséget, és ezért kötelessége a szükséget szenvedők igényeinek alávetnie magát. Mindegy, milyen keményen és sokat dolgozott, soha nem tudott minden szükséget enyhíteni. Örök adósa maradt az egyre rosszabbodó sorsú embereknek, miközben a saját életével nem ő rendelkezett. Most az érzései a történtekkel, a szörnyeteggel és Richard téveszméivel kapcsolatban teljesen más jellegűek voltak, viszont, ugyanolyan reményvesztett állapotba sodorták.

Richard a hosszú napokat, melyek a sír felnyitása és az igazság kiderítése óta elteltek, egyedül töltötte. Attól eltekintve, hogy Cara – miután Zedd összes fárasztó kérdésére válaszolt, és mindent elmondott, ami Shotánál történt – semmilyen okból sem volt hajlandó magára hagyni a férfit. Mivel pedig Richard nem volt beszédes hangulatban, Cara a férfi csendes árnyékává vált. Különös volt látni, milyen közelállóak voltak még ilyenkor is egymáshoz. Úgy tűnt, hogy beszélniük sem kell, egyetlen pillantásból, egy vállrándításból vagy még ennél kevesebből is megértették egymást.

Nicci nem szívesen látott kívülállónak érezte magát, aki nem oszthatja meg vele a nyomorúságát, ezért békén hagyta. Olyan közel maradt, amennyire tudott, hogy kéznél legyen, ha a Vérszörny lecsapna rájuk, de igyekezett eltűnni szem elől, és nem kívánta háborgatni a férfi magányát. A megérkezésük utáni első négy vagy öt napot Richard az Inkvizítorok Palotájában töltötte – bejárta a hatalmas termeket és folyosókat. Nicci egy félreeső vendégszobában szállt meg, míg Richard céltalanul kóborolt az üres palotában. Később elhagyta az épületet, és Aydindril városában kóborolt vagy hat napon keresztül. Sétálgatott az utcákon, a sikátorokban, s újra élte az egykori dolgokat. Sokkal nehezebb volt a nyomában maradni, amikor egész nap a városban bolyongott. Ezután még több időt töltött az Aydindrilt övező hegyek erdőségeiben, és néha még éjszakára sem tért vissza a Toronyba. Richard otthon érezte magát az erdőben, így Nicci elhatározta, hogy nem követi. Tisztában volt vele, hogy nem tudná titokban tartani az ottlétét. Kissé vigasztalta a köztük még mindig meglévő mágikus kötés, amelynek segítségével mindig tudhatta, merre jár, és milyen messze lehet. Amikor azonban nem tért haza éjszakára, Nicci csak járkált, és nem tudott aludni.

Zedd végül arra kérte Richardot, hogy maradjon a Toronyban, mert ha a Vérszörny esetleg támadna, Zedd és Nicci itt segíthetnek megállítani. Richard azt tette, amire kérték, nem fűzött hozzá megjegyzést, és nem ellenkezett. Így hát mostanában ahelyett, hogy a palotában, a városban, vagy az erdőben barangolt volna, a Torony bástyáin ténfergett, és onnan bámult a messzeségbe.

Nicci kétségbeesetten próbált volna segíteni, de Zedd kijelentette, hogy nincs mit tenni. Várniuk kell, és Richard idővel magától visszatér majd a valóságba, belátva, hogy csak álmodta a Kahlannal való kapcsolatát, mialatt eszméletlen volt. Nicci azonban nem hitte, hogy az idő mindent megold. Már elég régóta Richard mellett volt ahhoz, hogy felismerje, itt nagyobb dologról van szó. Tisztában volt vele, hogy segítenie kell, csak azt nem tudta, hogyan tegye.

Végigsietett a könyvtárból kivezető lambériás folyosón, a lába csendesen suhant a vastag szőnyegen. A lépcsők és folyosók útvesztőjében csak a mágikus kapocsra támaszkodhatott, az vezette, és mutatta meg neki merre menjen. Az utat lehetetlen volt megjegyezni, és másképp nem tudott volna a Toronyban tájékozódni.

Ahogy közeledett Richardhoz, felidézte a csókot, amelyen keresztül magához kapcsolta, hogy később meg tudja találni. Bűntudata volt amiatt a csók miatt, még ha fájdalmasan csodás is volt, mert sokkal többet tett a szükségesnél. Elég lett volna egyik ujjával megérintenie Richard kezét, vagy a vállát, és a kapocs létrejött volna anélkül, hogy a férfi bármit érzett volna.

Csakhogy Cara pont előtte beszélt arról, hogy Niccinek tudatosítania kell a férfiben a lehetőséget, és ezzel a lány édes gondolatokat ültetett az agyába. Az a csók arra kellett, hogy a férfi ne felejtse el. Bár lehet, hogy egy kicsit túl direkt volt, tekintve a férfi lelkiállapotát. Hiszen valaki másba volt szerelmes, még ha csak egy álomképről volt is szó, és Nicci ezt nem tisztelte. Már egy kissé bánta azt a csókot. Másrészt viszont azt kívánta, bárcsak az ajkaira adta volna az arca helyett.

Ahogy Shota tette.

Szinte égette a tudat, hogy – amint Carától hallotta – Shota megcsókolta Richardot, és megpróbálta magánál tartani. Nicci pontosan tudta, mit érezhet a boszorkány, de ettől nem lett boldogabb.

Bármit megadna érte, ha a karjaiba zárhatná, vigasztalhatná, ha elmondhatná neki, hogy minden rendben lesz, csak, hogy egy kicsit jobban érezze magát. Megértethetné vele, hogy sokan állnak mellette, akik szeretik és törődnek vele.

De tudta, hogy most az idő és a körülmények ezt nem engedik.

Ugyanakkor azt is tudta, hogy ez így nem mehet tovább. A férfi így nem képes tovább élni. Nem maradhat ebben az állapotban, a tudat irányítása nélkül lebegve a semmiben. Újra magához kell térnie.

Nicci továbbsietett, megkétszerezte a tempót, és lerohant a folyosók végtelen útvesztőjén egy sor hatalmas, üres termen keresztül, mert hirtelen, valami oknál fogva erős késztetést érzett, hogy mellette legyen.

Richard a falnak támaszkodott, egyik karját a masszív falpártán nyugtatta, és kifelé nézett a lőrésen keresztül. Mintha a világ szélén állt volna. Alant a dombokon és mezőkön szürke foltok úsztak, ahogy a felhők elvonultak az égen.

Úgy tűnt, már régen elveszítette az időérzékét. Minden nap ugyanaz a céltalan, monoton, üres élet várt rá. Azt sem tudta mennyi ideje áll itt a falnál és bámulja a semmit.

Most, hogy Kahlan meghalt és elment, már semmi nem számított többé. Nem is értette, hogy eddig miért volt olyan fontos sok minden. Már azt is nehéz volt elképzelni, hogy Kahlan valaha létezett.

De akár létezett, akár nem, most már vége.

Cara itt van a közelben. Ő mindig itt van. Vigasztaló volt a tudat, hogy bármiben számíthat rá. Ennek ellenére fárasztó volt, hogy mindig figyeli, hogy egy pillanatra sem lehet egyedül.

Kíváncsi volt, vajon elég közel van-e a nő ahhoz, hogy elkapja, ha leugrana.

Tudta, hogy nem.

Nézte az Aydindrilben egymáshoz zsúfolódó apró háztetőket. Félig olyan volt ő is, mint a város. Az üres volt, és üres volt ő is. Az élet eltűnt a házakból, és belőle is.

Amióta kiásták a sírt – nem tudta rávenni magát, hogy Kahlan sírjának nevezze, még gondolatban sem, arról nem is szólva, hogy fennhangon kimondja –, mindent elveszített, amiért érdemes volt élni. Ha az ember meghalhatna pusztán csak azért, mert úgy kívánja, már rég halott lett volna, de a halál, ha hívják, hirtelen félénken visszavonul. A napok pedig csak vánszorogtak tovább.

Annyira megdöbbentette az a sír, hogy az elméje nem tudott szabadulni az emléktől. Úgy érezte, képtelen gondolkodni. Az ismert dolgok már nem jelentettek semmit a számára. Amit igaznak vélt, nem volt az. Az egész világ a feje tetejére állt. Hogyan élhetne tovább úgy, hogy nem tudja megmondani mi való, és mi nem az.

Nem tudta, mi mást tehetne. Életében először csődöt mondott és legyőzetett. Mindig úgy tűnt, hogy több lehetősége is van, amit kipróbálhat. Most nem volt egy sem. Mindent megpróbált, semmi sem működött. A kötél végén lógott a semmi fölött, és már nem volt hová mennie.

Egyre csak a testet látta a koporsóban.

Látott, hallott, érzett, de képtelen volt gondolkodni. Képtelen volt értelmezni a dolgokat. Élőhalott volt, az élete mit sem ért. Miért tűrjön tovább, ha így érez? A sötét, örök ölelésre vágyott, amikor végre elragadja a semmi.

Annyit szenvedett, bánkódott és gyászolt, hogy mostanra a gondolattalan, üres, vak, zavaros fájdalom már soha nem enyhült, és el nem ereszti, amíg csak lélegezni bír. Kétségbeesetten próbált elfutni az igazság elől, nem akarta engedni, hogy valóra váljon, de nem tudta megakadályozni, és most a valóság fojtogatta.

A hegyoldalon fújó szél összeborzolta a haját, ahogy a szédítő, több ezer lábnyi mélységbe bámult.

Mi hasznára van ő már bárkinek is? Zeddnek is csalódást okozott. Shotának adta az Igazság Kardját a semmiért cserébe. Nicci azt gondolta róla, hogy megőrült, hogy téveszmék gyötrik. Még Cara sem hitt neki igazán. Csak ő maga hitt magának, és saját magát is meghazudtolta, amikor kiásta a sírt.

Valószínűleg Niccinek van igaza, és tényleg megháborodott. Nem a többiek tévedtek. Csak képzelte a dolgokat. Látta a szemükben, abból, ahogy ránéztek, hogy valóban tébolyodott.

Richard csak bámulta a Torony masszív, fekete kövekből épült külső fala melletti mély szakadékot. Több ezer láb mélyen nyúlt lefelé a kövek és az erdő felé. A szél az arcába vágott. Szédítő látvány volt. Szédítő mélység.

Már senkinek nincs hasznára. Magának sem.

Lopva Cara-ra pillantott. Közel volt, de nem elég közel.

Richard nem látta értelmét, hogy tovább szenvedjen. Elvesztette a józan eszét, ami a léte értelmét jelentette.

Kahlan sem az övé, pedig ő volt számára az élet.

Az alapján, amit mindenki mondott, s amit a koporsóban látott azon a borzalmas éjjelen, soha nem is volt az övé. Az egész csak egy őrült álom volt. Egy vágy. Szeszély.

Megint a Torony örök mélységbe nyúló falára, az alant elterülő fákra és sziklákra pillantott. Hosszú az út odáig.

Eszébe jutott, hogy úgy tartják, az ember a halála előtt újra éli az életét.

Ha tényleg így van, akkor újra élhet minden értékes pillanatot, amit Kahlannal töltött.

Vagy legalábbis azt hitte, hogy vele.

Hosszú az út lefelé.

Elég hosszú ahhoz, hogy újra élje a csodás, romantikus, szerelmes perceket. Elég hosszú, hogy újra átéljen minden Kahlannal töltött drága pillanatot.

6. FEJEZET

Nicci kinyitott egy vasalt tölgyfa ajtót, és kilépett a szabadba. Pufók fehér felhők lebegtek a feje felett a ragyogó azúrkék égen, amit más körülmények között lélekemelőnek talált volna. A friss szellő az arcába fújta a haját. Félresimította és lenézett a keskeny hídra, amely a távoli bástyához vezetett. Richard a híd túloldalán állt a bástya végében az egyik lőrésnél, és lefelé meredt. Cara, aki a közelben várakozott, megfordult, ahogy meghallotta az ajtót.

Nicci átszaladt az udvar fölött ívelő hídon. Látta a kőpadokat a rózsakertben, a torony aljában, a falak találkozásánál. Amikor Richardhoz ért, a férfi rápillantott, és röviden rámosolygott. Szívet melengető volt látni, még ha érezte is, hogy ez a mosoly alig több mint udvariasság.

– Rikka szólt, hogy látogató jön a Toronyba. Gondoltam, jövök és szólok.

Cara, aki csak háromlépésnyire állt tőle, egy kissé közelebb jött.

– És Rikka tudja, hogy ki az?

Nicci megrázta a fejét.

– Attól tartok, nem. Bevallom, engem egy kissé aggaszt a dolog.

Anélkül hogy megmozdult volna, vagy a szemét levette volna a lent elterülő vidékről Richard megszólalt.

– Ann és Nathan az.

Nicci meglepődött. Lenézett. Richard a vendégekre mutatott, akik a kanyargó úton a Torony felé tartottak.

– Három lovast látok – mondta Nicci.

Richard bólintott.

– Úgy néz ki, Tom is velük van.

Nicci egy kissé jobban előre hajolt Richard mellett, és lenézett a fal mellett. Ijesztő volt a mélység. Nyomban elöntötte a rossz érzés, nem tetszett neki, hogy Richard itt állt.

A kezét a férfi vállára tette, hogy megtámassza magát, és még egyszer lenézett a három lovasra, akik a napsütötte úton közeledtek. Egy pillanatra eltakarták őket a fák, majd egy perccel később újra felbukkantak, és kitartóan közeledtek a Torony felé.

Egy széllökés hirtelen annyira megtaszította, hogy úgy tűnt, elveszíti az egyensúlyát. Mielőtt azonban ez megtörténhetett volna Richard megfogta a derekát, hogy megtartsa. A nő ösztönösen elhúzódott a faltól. Amint ismét biztosan állt a lábán, a férfi védő karja elengedte.

– Ilyen magasságból meg tudod állapítani, hogy Ann és Nathan az? – kérdezte.

– Igen.

Nicci nem örült kifejezetten, hogy újra láthatja a Prelátust. A Fény Nővéreként, miután élete nagy részét a Próféták Palotájában töltötte, Nicci mindent megkapott, amit akart a Nővérektől és a vezetőjüktől. A Prelátus több szempontból olyan volt a számára, mint egy anya, mint ahogy a többi Nővér számára is, olyan valaki, aki megrótta őket, ha csalódást okoztak és figyelmeztette őket, hogy meg kell kettőzniük az erőfeszítéseiket, ha segíteni akarnak a szükséget szenvedőknek.

Amikor fiatal volt, és lelkében az önös érdek felütötte undok fejét, Nicci anyja mindig készen állt, hogy pofonnal megtorolja. Később Nicci életében a Prelátus töltötte be ugyanezt a szerepet, még ha kedves mosollyal tette is. Mindegy, hogy pofon volt vagy mosoly, ugyanazt a célt szolgálta, még ha szebben hívták is.

Nathan Rahl más kérdés volt. Nicci nem igazán ismerte a Prófétát. Voltak olyan Nővérek és novíciák, akik a nevének puszta említésétől remegni kezdtek. Abból, azonban, amit mindenki mondott, nem egyszerűen veszélyes volt, hanem minden bizonnyal tébolyodott, ami, ha igaz, némi összefüggést mutathat Richard jelenlegi állapotával.

A Prófétát szinte egész életében a palota egy biztonságos részében őrizték, és a Nővérek nemcsak a szükségleteiről gondoskodtak, hanem arról is, hogy nehogy megszökhessen. Az emberek Tanimurában, ahol a palota volt, féltek a Prófétától, attól, hogy mit mondhat a jövőjüket illetően. Azt suttogták róla, hogy nagyon veszélyes alak, mert tud a jövőjükről. A Tehetség sokakban dühöt váltott ki, főleg ha ez a Tehetség nem az ő kívánságaikat szolgálta.

Niccit nem érdekelte, hogy mit mondanak az emberek Nathanról. Volt már dolga igazán veszélyes emberekkel – és Jagang csak a legutóbbi a gonoszok listáján.

– Jobb, ha lemegyünk – mondta Nicci Richardnak és Cara-nak.

Richard lefelé bámult.

– Ti menjetek, ha akartok.

Úgy hangzott, mintha kevésbé már nem is érdekelhetné, hogy jön valaki, vagy, hogy ki az. Nyilvánvaló volt, hogy a gondolatai máshol járnak, és csak azt akarja, hogy hagyják magára.

Nicci hátrasimított egy hajtincset az arcából.

– Nem gondolod, hogy meg kéne hallgatnod, hogy miért jöttek? Hiszen hosszú utat tettek meg idáig. Biztos vagyok, hogy nem tejet meg süteményt hoztak.

Richard megvonta a vállát, és nem reagált a nő szavaiba csempészett humorra.

– Majd Zedd meghallgatja.

Nicci szörnyen hiányolta a fényt, ami eltűnt Richard szeméből. Úgy érezte, már nem bírja tovább elviselni ezt a helyzetet.

A Mord-Sithre pillantott, és csendesen, félreérthetetlenül parancsoló hangnemben megszólalt.

– Cara, miért nem sétálsz egy kicsit?

Cara, aki meglepődött rajta, hogy Nicci ilyen szokatlanul, de egyértelműen utasítja, a falrésnél álló, messzeségbe bámuló Richardra nézett, és bólintott, hogy érti, miről van szó. Nicci figyelte, ahogy Cara lemegy a sáncon, majd ismét Richardhoz fordult, de ezúttal merészen egyenes hangnemet ütött meg.

– Richard, ezt abba kell hagynod!

A férfi továbbra is a távolba révedt, és nem válaszolt.

Nicci tudta, hogy nem téveszthet célt abban, amit mondania és tennie kell. Bármit megtenne, hogy Richard észrevegye őt, de nem akart bármi áron győzni. Nem akart a második legjobb lenni egy hulla mellett, vagy egy álomkép helyettesítője, amit a férfi nem tudott valóra váltani. Ha egyszer együtt lesznek, az azért legyen, mert a férfi választotta őt, és ne azért, mert nem volt más lehetősége. Volt olyan idő, amikor ilyen áron is elfogadta volna a férfit, de azok az idők elmúltak. Már jobban tisztelte magát ennél, és ezt Richardnak köszönhette.

Ráadásul ez nem az a Richard volt, akit ismert és szeretett. Még ha soha nem is lesz az övé, nem engedheti meg, hogy elnyelje az a borzalmas, sötét hely, ahol most volt. Ha adhat neki egy kis lökést, amitől visszatér az életbe, még ha csak ennyit tehet is érte, akkor meg fogja tenni.

Még ha az ellenfél szerepét kell is játszani ahhoz, hogy ebből az örvényből kiragadja, és emiatt ellenfélnél soha nem lehet több a férfi számára, akkor is megteszi.

Egyik kezét a kőcsipkére tette, hogy ne tudjon elhátrálni, és még erősebb hangnemben megszólalt.

– Nem harcolsz többé azért, amiben hiszel?

– Majd harcolnak mások, ha akarnak. – A hangja nem válasz volt, inkább csak egy halott hangja.

– Nem így értettem. – Nicci megfogta a karját, és gyengéden, de határozottan maga felé fordította, el a réstől, és ezzel kényszerítette, hogy ránézzen.

– Nem harcolsz többé magadért?

A férfi a szemébe nézett, de nem válaszolt.

– Azért, mert Zedd azt mondta, hogy csalódott benned?

– Szerintem a sírnak is, amit kiástam, van némi köze hozzá.

– Te lehet, hogy így gondolod, de én nem. Miért lenne? Korábban is törtél már össze a végletekig. Elraboltalak, magammal vittelek az Óvilágba, és te mit tettél? Kiálltál magadért és magadhoz hűen, a hited szerint cselekedtél azokon a korlátokon belül, amelyeket engedtem. Az által, aki vagy, felhasználtad a benned rejlő életszeretetet, és megváltoztattad az életemet. Megmutattad az igaz élet örömét, és amit mindez jelent.

Most szinte a halottaidból támadtál fel Cara-nak, nekem, és mindenki másnak, aki nem hisz Kahlan létezésében, de ez téged nem állíthat meg. Te ragaszkodtál a meggyőződésedhez, mindegy, mi mit mondtunk.

– Azért, az, amit a koporsóban találtunk, egy kicsit más. Több mint egyszerű ellenérv, nemcsak annyi, hogy néhányan nem hisznek nekem.

– Tényleg? Hát én nem így gondolom. Egy csontváz volt. Na és?

– Na és? – Hirtelen zavarodottság suhant át az arcán. – Megőrültél? Hogy mondhatod azt, hogy na és?

– Távol álljon tőlem, hogy megpróbáljak a te ügyed mellett érvelni, amiben nem is hiszek, de nem akarok csalással nyerni ellened. Én igaz érvekkel akarlak meggyőzni, és nem gyatra bizonyítékok alapján. Nos, Kahlan arcát láttad, ami egyértelműen bizonyítja neked, hogy ő az? Nem, hiszen már nem volt arca. Csak egy koponya volt, nem voltak vonásai. A csontváz az Inkvizítor Anya fehér ruháját viselte. Na és? Jártam én is az Inkvizítorok Palotájában, és sok olyan ruhát láttam. Neked elég bizonyíték, hogy a nevét egy arany szalagra hímezték? Elég, hogy abbahagyd a keresést, hogy feladd, amiben hiszel? Mindazok után, amit Cara és én mondtunk neked, amivel érveltünk, te egyszerre ezt a gyenge kis bizonyítékot elégnek találod, hogy elhidd, megőrültél? Egy csontváz egy koporsóban, ami egy névvel díszített szalagot tart a kezében elég neked, hogy hirtelen meggyőzzön róla, hogy csak kitaláltad, mint ahogy én mindig is állítottam, de te nem hitted el? Nem gondolod, hogy az a szalag egyszerűen túl nyilvánvaló és kényelmes? Richard összehúzta a szemöldökét.

– Hová akarsz kilyukadni?

– Én nem hiszem el, hogy tényleg ez történik, és biztos vagyok benne, hogy te tévedsz az emlékekkel kapcsolatban, de azt sem hiszem el, hogy azt a Richardot, akit én ismerek, meg lehetne győzni egy ilyen kétértelmű bizonyítékkal, mint az a sír. És szerintem, nem is arról van itt szó, hogy Zedd sem hisz neked jobban, mint akár Cara vagy én.

– Akkor miről?

– Arról, hogy, miután a nagyapád azt mondta, hogy csalódott benned, és nem az vagy, akinek hitt, és mert féltél tőle, hogy ez igaz, te elhitted, hogy a holttest a koporsóban Kahlan,

Richard el akart menni, de Nicci megragadta, visszatartotta, és kényszerítette, hogy ránézzen.

– Szerintem, erről van szó – mondta vad elszántsággal. – Azért vagy ilyen, mert a nagyapád azt mondja, hogy tévedsz, és hogy csalódást okoztál neki.

– Talán, mert tényleg így van.

– És akkor mi van?

Richard arca most már eltorzult a zavarodottságtól.

– Hogyhogy mi van?

– Mi van, ha csalódott benned? Mi van, ha azt hiszi, ostobaságot csináltál? Te a magad ura vagy. Azt tetted, amit az eszed diktált. Azért tetted, amit tettél, mert cselekedned kellett.

– De én...

– Te mi? Csalódást okoztál neki? Feldühítetted a döntéseddel? Többre tartott téged és most elkeseredett? Kisebb lettél a szemében?

Richard nyelt egyet, mert nem akarta hangosan mindezt elismerni. Nicci felemelte a férfi állát, hogy a szemébe nézhessen.

– Richard, nem feladatod úgy élni, hogy mindenki elvárásának megfelelj.

A férfi pislogott, nem talált szavakat.

– A te életedről van szó – győzködte tovább. – Te tanítottál meg erre. Azt tetted, amit tenned kellett. Elutasítottad Shota ajánlatát csak azért, mert Cara nem értett veled egyet? Nem. Elutasítottad volna, ha tudtad volna, hogy szerintem sem kellene odaadnod a Kardot neki? Vagy ha mindketten azt mondtuk volna, hogy bolond vagy, ha ebbe belemész? Nem, nem hinném. És miért nem? Mert csak azt tetted, amiben hittél, hogy helyes, és éppen annyira remélted is, hogy majd a végén egyetértünk veled, és akkor majd nem számít, hogy korábban mit gondoltunk. A meggyőződésed vezérelt. Nem hunyászkodtál meg, hanem cselekedtél. Tetted, amit jónak láttál. Az alapján döntöttél, amiben hittél, és olyan érvek alapján, amit csak te tudhatsz igazán. Így van?

– Nos... Igen.

– Akkor miért más az, ha a nagyapád gondolja, hogy tévedsz. Ott volt? Mindent tud, amit te tudtál? Szép lenne, ha hinne abban, amit tettél, ha támogatna, és azt mondaná, „te biztosan jobban tudod, Richard", de nem tette. Akkor ettől máris rossz volt a döntés? Tényleg? – Nem.

– Hát akkor nem hagyhatod, hogy ez irányítson. Néha az emberek, akik szeretnek minket, nagyobb elvárást támasztanak, és ezeket az elvárásokat idealizáljuk. Te csak azt tetted, amit kellett, az alapján, amiben hittél, és amit tudsz, s mindezt azért, hogy megtaláld a válaszokat, hogy megoldj egy problémát. Ha a világon mindenki más biztos benne, hogy tévedsz, de te hiszel benne, hogy igazad van, akkor muszáj aszerint cselekedned, amit az elméd helyesnek vél. Hogy hányan mondanak ellent neked, az nem változtat a tényeken, és neked a tényeket kell alapul venned, nem pedig a tömeg akaratát, vagy egyetlen személy kívánságát kielégítened kell. Nem a mások elvárásainak kell eleget tenned. Úgy kell élned, hogy a saját elvárásaidnak megfelelj.

A fény, a tűz egy része visszatérni látszott a figyelmes szürke szemekbe.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy hiszel nekem, Nicci? A nő szomorúan megrázta a fejét.

– Nem, Richard. Továbbra is azt hiszem, hogy Kahlant csak megálmodtad a sérülésed miatt.

– És a sír?

– Az igazat akarod hallani?

Amikor a férfi bólintott, Nicci mély levegőt vett.

– Szerintem ő az igazi Inkvizítor Anya, Kahlan Amnell.

– Értem.

Nicci ismét megfogta a férfi állát, és nem engedte, hogy másfelé nézzen.

– De ez nem jelenti azt, hogy igazam van. A véleményemet a saját tudásomra alapozom. De nem hiszem, hogy bármi, amit a koporsóban láttam, bármennyire is azt hiszem, hogy ő az, bizonyítja ezt. Tévedtem már korábban is az életben. Te az elejétől fogva hiszed, hogy most is tévedek. Képes lennél egy olyan emberre hallgatni, akiről azt hiszed, hogy nincs igaza. Képes lennél?

– De olyan nehéz, hogy senki nem hisz nekem!

– Hát persze, hogy az, de ettől még nem adhatod fel! Nem ettől lesz igazuk, vagy fognak tévedni!

– De amikor mindenki azt mondja, hogy tévedsz, akkor kételkedni kezdesz.

– Igen, az élet néha nehéz. A múltban a kételyek megkettőzték az erőfeszítéseidet, hogy az igazság után kutass, hogy meggyőződj róla, neked van igazad, mert az igazság ismerete erőd ad, hogy tovább küzdhess. Most attól a sokktól, hogy az Inkvizítor Anya sírjában holttestet találtál, holott még a lehetőségét is elvetetted, hogy ott lehet, megtetézve a nagyapád kemény megjegyzéseivel, éppen a borzalom pillanatában, elég volt ahhoz, hogy maga alá temessen.

Megértem, hogy úgy érezted, ez volt az utolsó szalmaszál, és hogy nem tudsz tovább küzdeni. Néha mindenki eléri a tűrőképessége végét, és feladja, még te is, Richard Rahl. Te is halandó vagy, és vannak korlátaid, mint mindenki másnak. De meg kell birkóznod ezzel, és tovább kell lépned. Volt időd pihenni, de most már ismét magadhoz kell ragadnod az életed irányítását.

Nicci látta rajta, hogy gondolkodik, hogy fontolóra veszi az elhangzottakat. Felzaklatta a látvány, ahogy elméje visszatér, és újra működni kezd. Bár még mindig látszott rajta a kétely. Nem engedhette, hogy miután idáig eljutott, újra visszacsússzon.

– Biztosan volt korábban is olyan, hogy nem hittek neked az emberek – mondta. – Nem volt olyan időszak, amikor ez a te Kahlanod nem hitt neked? Egy valós személy néha ellentmondott volna neked, kételkedett volna, vitatkozott volna. És ha ez történt, akkor te biztosan azt tetted, amit tenned kellett, még akkor is, ha ő azt hitte, hogy tévedsz, s talán megőrültél. Úgy értem... ugyan már, Richard, nem ez az első alkalom, hogy én is azt hiszem, elment az eszed!

Richard halványan elmosolyodott, majd átgondolta, amit Nicci mondott, és széles vigyor jelent meg az arcán.

– Igen, volt olyan, hogy Kahlan nem hitt nekem.

– És te mégis azt tetted, amiben hittél, ugye?

Richard, még mindig mosolyogva, bólintott.

– Akkor ne hagyd, hogy ez az eset a nagyapáddal szétzúzza az életedet!

A férfi felemelte az egyik kezét, majd hagyta leesni.

– De épp ez az ...

– Zedd miatt adtad fel az egészet anélkül, hogy felhasználtad volna a segítséget, amit Shotától kaptál.

A férfi hirtelen felnézett, és élénken figyelt.

– Micsoda?

– Az Igazság Kardjáért cserébe Shotától információt kaptál, hogy megtalálhasd a válaszokat. Az egyik dolog, amit mondott az volt, hogy „Amit keresel, azt régen eltemették."

De nem csak ennyit mondott. Cara mindent elmesélt Zeddnek és nekem, amit Shotától hallottatok. Úgy tűnik, a legfontosabb dolog, amit adott neked, mivel ez volt a legelső a sorban, az a Futótűz. Így van?

Richard bólintott, és figyelt.

– Azután elmondta, hogy meg kell találnod a csontok helyét a Mély Semmiben. Shota a négyfejű viperára is figyelmeztetett. Mi az a Futótűz? Mi a Mély Semmi? Mi a négyfejű vipera? Hatalmas árat fizettél ezekért az információkért, Richard. És mihez kezdtél vele? Eljöttél ide, megkérdezted Zeddet, hogy tud-e róluk, ő azt mondta, hogy nem, majd azt mondta, hogy csalódott benned. És? Most mindent eldobsz, amit megszereztél a kutatás során, csak ezért? Mert egy öregember, akinek fogalma sincs róla, hogy mit jelent számodra Kahlan, vagy, hogy min mentél keresztül az elmúlt néhány évben, azt hiszi, hogy bolond módra cselekedtél? Itt akarsz maradni, hogy az ölebe légy? Abba akarod hagyni a gondolkodást, és tőle akarsz függeni? Azt akarod, hogy ő döntsön helyetted?

– Nem. Persze, hogy nem.

– A sírnál Zedd mérges volt. Valószínűleg olyan dolgokon ment keresztül, hogy megszerezze az Igazság Kardját Shotától, amit mi el sem tudunk képzelni. Mire számítottál, mit mond majd? „– Ó, igen, jó ötlet Richard, add csak oda neki, rendben van." Sokba került neki, hogy visszaszerezze a Kardot, és azt hiszi, őrült cserét csináltál. És akkor mi van? Ő így látja. Még az is lehet, hogy igaza van.

De szerinted elég fontos az ügy ahhoz, hogy feláldozz valami olyasmit, amit ő kizárólag rád bízott, valamit, ami számodra is értékes, azért, hogy megszerezz valami értékesebbet. Te hittél benne, hogy érdemes. Cara azt mondta, először azt hitted, hogy Shota átver, de azután elkezdtél hinni benne, hogy értékes dolgokat mondott. Igazat mond Cara?

Richard bólintott.

– Mit mondott Shota a cseréről?

Richard felnézett a Nicci mögötti égbeszökő tornyokra, és felidézte a szavakat.

– Shota azt mondta: „Meg akartad kapni, amit tudok, hogy megtalálhasd az igazságot. Megadtam neked: Futótűz. Lehet, hogy most nem így érzed, de hidd el, becsületes alkut kötöttünk. Megadtam neked a válaszokat, amikre szükséged volt. Te vagy a Kereső – vagy legalábbis az voltál. Meg kell találnod a jelentést, amely ezekben a válaszokban rejlik."

– És te hiszel neki?

Richard egy pillanatig gondolkozott, a tekintete messze járt.

– Igen. – Amikor ismét Nicci szemébe nézett, ismét ott csillogott a szemében az élet szikrája. – Hiszek neki.

– Akkor meg kell mondanod nekem, Cara-nak és a nagyapádnak, hogy ha egyikünk sem hajlandó segíteni neked, akkor legalább álljunk félre az utadból, és hagyjuk, hogy tehesd, amit tenned kell.

A férfi mosolygott, még ha szomorkásan is.

– Nagyon figyelemreméltó nő vagy, Nicci! Képes vagy meggyőzni arról, hogy harcoljak tovább, még ha te nem is hiszel abban, amiért harcolok. – Előre hajolt, és arcon csókolta.

– Bárcsak tudnék hinni benne, Richard... a te kedvedért!

– Tudom. Köszönöm, barátom – és azért mondom, hogy barátom, mert csak egy igaz barátot érdekelne jobban az igazság, mint a saját érdeke. – A nő felé nyújtotta a kezét, megfogta az arcát, hogy a hüvelykujjával letöröljön egy könnycseppet. – Többet tettél értem, mintsem el tudod képzelni, Nicci. Köszönöm!

Nicci szédült a tehetetlenségtől vegyes örömtől, hogy végre újra ott vannak, ahonnan indultak.

Mégis, szinte kedve lett volna megölelni a férfit. Ehelyett azonban csak rátette a kezét a férfi kezeire, amivel az arcát fogta.

– És most – szólalt meg Richard –, azt hiszem, jobb, ha megyünk, és megnézzük, mit akar Ann és Nathan. Azután pedig rá kell jönnöm, hogy mi köze az egészhez a Futótűznek. Segítesz?

Nicci mosolygott, és bólintott, mert túl nagy volt a gombóc a torkában ahhoz, hogy megszólaljon. Majd, mivel nem tudta megállni, a férfi nyaka köré fonta a karját, és szorosan magához ölelte.

7. FEJEZET

Ann arca leírhatatlan kifejezést öltött, amikor belépett a nagy ajtón, és meglátta, amint a két bíbor oszlop között az előszobában megjelenik Nicci. Nicci hangosan felnevetett volna, ha a Richarddal való beszélgetés nem merítette volna ki annyira érzelmileg.

A Prófétáról Nicci tudta, hogy nagyon öreg, de egyáltalán nem tűnt törékenynek. Magas volt és vállas, szép fehér haja a válláig ért. Úgy nézett ki, mint aki képes meghajlítani a vasat, és még csak mágiát sem kell használnia hozzá. Sötét, azúrkék szemeinek ragadozó pillantása azonban megfélemlítette, ugyanakkor vonzotta is az embert. Tipikus Rahl tekintet. Ann tágra nyílt szemekkel szólalt meg.

– Nicci Nővér ...

A Prelátus nem mondta, hogy „Jó, hogy újra látlak", de semmi hasonlót sem. Pillanatnyilag úgy tűnt, fogalma sincs, hogy folytassa. Nicci most egy kissé meglepődött rajta, hogy a hatalmas Próféta mellett álló kis zömök nőt milyen sokáig, milyen nagynak gondolta. A Novíciák és Nővérek gyakran hosszú ideig nem látták a Próféták Palotájának Prelátusát. Ez, Nicci szerint, hozzájárult a mítoszhoz, ami kialakult körülötte.

– Prelátus. Örülök, hogy jól vagy, főleg a szerencsétlen halálod és temetésed után. – Nicci Richardra nézett, miközben befejezte a gondolatot. – Úgy hallottam, hogy mindenki azt hitte, meghaltál. Elképesztő, hogy milyen meggyőző lehet egy temetés, ugyanakkor most itt állsz, élsz és jól vagy, legalábbis úgy tűnik.

Richard szája szélén a mosoly elárulta neki, hogy megértette az üzenetet. Zedd, aki a szökőkutas szoba közepére vezető három lépcsőfok mellett állt, kíváncsian ráncolta a szemöldökét. A burkolt célzást ő is megértette.

– Hát, igen, sajnálatos szükségszerűség volt, gyermekem. – Ann arckifejezése sötétebb lett. – Mivel a Sötétség Nővérei beférkőztek a Fény Nővérei közé. – Röviden Richardra, Cara-ra és Zeddre pillantott, és a hangjában az él enyhült. – A társaságodból, Nicci Nővér, úgy tűnik, hogy ismét visszatértél közénk. El sem tudom mondani, hogy ez milyen örömmel tölt el. Csak arra tudok gondolni, hogy a Teremtő maga, saját kezével mentette meg a lelkedet.

Nicci a háta mögött összekulcsolta a kezét.

– A Teremtőnek valójában semmi köze nem volt hozzá. Éppen nagyon elfoglalt volt, míg engem arra kényszerítettek, hogy az életemet olyanok szolgálatában töltsem, akik a verítékemet és véremet akarták. Azt hiszem, nem ért rá velem foglalkozni, amikor istenfélő emberek azt mondták nekem, hogy az én feladatom szolgálni, és alárendelni magamat nekik, és megölni azokat, akik a Teremtő útjában állnak. Minden alkalommal, amikor a hit ezen bajnokai erőszakot vettek rajtam, a Teremtő nem látta meg ebben az iróniát. De ez már a múlt. Richard segített nekem, hogy meglássam az élet értékét. És nem vagyok Nicci „Nővér" többé, sem a Fényé, sem a Sötétségé. S a Halál Úrnője, vagy a Rabszolga Királynő sem létezik már. Csak Nicci van, ha megengeded... sőt, akkor is, ha nem.

Ann arckifejezése a hitetlenségből a felháborodásba váltott, miközben az arca teljesen elvörösödött.

– De ha egyszer Nővér lettél, örökre Nővér maradsz! Csodálatos dolgot tettél azzal, hogy elutasítottad az Őrzőt, így ismét a Fény Nővére vagy. Nem dönthetsz úgy, hogy megtagadod a Teremtő iránti kötelességedet...

– Hát akkor, ha van ellenvetése, engedjük meg Neki, hogy éljen vele, most rögtön! – Ahogy Nicci felfűtött szavainak visszhangja elült, a szobára csend borult, csak a szökőkút csobogása hallatszott. Nicci látványosan körülkémlelt, mintha azt keresné, nem rejtőzik-e a Teremtő valamelyik oszlop mögött készen arra, hogy előttük teremjen, és tudassa velük az óhajait.

– Nem? – Nicci ismét összekulcsolta a kezét. Ismét dacos mosolygott. – Nos, akkor, azt hiszem, nincs ellenvetése, Nicci vagyok, és kész.

– Én nem fogom...

– Ann, elég! – szólalt meg Nathan mély, parancsoló hangon. – Fontos ügyben jöttünk, és ez nem az! Nem azért utaztunk idáig, hogy egy ál-halott Prelátus kioktathasson egy jó útra tért Nővért.

Niccit némileg meglepte, hogy a Prófétától ilyen ésszerű érveket hall. Mégiscsak lehet, hogy könnyen felült a lomha pletykáknak?

Ann lemondóan biggyesztette a száját, és egy elszabadult tincset próbált meg visszagyömöszölni a feje tetejére fésült kontyba.

– Azt hiszem, igazad van. Attól tartok, kissé elragadtattam magam, ami nem csoda, ha figyelembe vesszük a történteket. Ugye megbocsátod elhamarkodott ítélkezésemet, Nicci?

Nicci fejet hajtott.

– Boldogan, Prelátus.

Ann mosolygott, Nicci szerint jóval őszintébben.

– És már én is csak Ann vagyok. Verna a Prelátus. Én meghaltam, emlékszel?

Nicci is mosolygott.

– Akkor hát, Ann. Verna jó választás. Cecilia Nővér mindig azt mondogatta, hogy őt reménytelen megtéríteni az Őrző számára.

– Majd ha egyszer ráérünk beszélgetni, nagyon örülnék, ha többet mesélnél nekem Cecilia Nővérről és Richard többi régi tanáráról.

A gondolattól mélyet sóhajtott.

– Soha nem voltam biztos benne, hogy te és a többi öt a Sötétség Nővérei lettetek.

Nicci bólintott.

– Boldogan elmesélek mindent, amit tudok róluk, legalábbis akik még élnek. Liliana és Merissa meghaltak.

– Tom, hogy van a húgom? – kérdezte Richard, amint egy kis szünet állt be a beszélgetésben. Nicci most vette észre, hogy a férfi elég sokáig hallgatott, és most ezzel jelezte, hogy fontosabb dolgok felé akar haladni.

– Jól van, Rahl Nagyúr – válaszolta a nagydarab szőke hajú férfi az ajtó mellől.

– Akkor jó. Nos, Nathan, mi a baj? – kérdezte aggodalommal Richard rögtön a tárgyra térve. – Miféle dolog hozott idáig?

– Nos... többek között a próféciák dolga.

Richard láthatóan megkönnyebbült.

– Ó, nos, abban sajnos nem tudok segíteni.

– Én nem lennék ebben olyan biztos – válaszolt síri hangon Nathan.

Zedd lelépett az arany-piros szőnyegről a szoba közepére.

– Hadd találgassak. Amiatt vagytok itt, mert üres oldalakat találtatok a próféciás könyvekben?

Niccinek még egyszer el kellett ismételnie magában Zedd szavait, hogy biztos legyen benne, jól értette. Nathan bólintott.

– Pont a dolog lényegére tapintottál!

– Hogy érted azt, hogy üres oldalak lettek a próféciás könyvekben? – kérdezte Richard gyanakvóan. – Hogy hogy üresek?

– Nagy részek hiányoznak a próféciákból – azaz a könyvekbe leírt jóslatokból –, egyszerűen eltűntek egy csomó könyvből, amit idáig megvizsgáltunk. Nathan aggodalmasan ráncolta a szemöldökét. – Vernát is megkérdeztük, és ő is megerősítette, hogy D'Hara-ban, a Népek Palotájában is ugyanaz a megmagyarázhatatlan dolog történik a próféciás könyvekkel. És ezzel el is mondtuk az aggodalmunk lényegét. Részben azért vagyunk itt, hogy megtudjuk, vajon a próféciák itt a Toronyban még mindig sértetlenek-e.

– Attól tartok, nem – felelte Zedd. – Az itteni könyvek is sérültek.

Nathan megtörölte fáradt arcát.

– Drága szellemek! – mormolta –, azt reméltük, hogy bármi is okozza a próféciákban a kárt, az itteni könyveket nem fertőzte meg.

– Azt akarjátok mondani, hogy egész részek hiányoznak a jóslatokból? – kérdezte Richard, és ő is közelebb lépett.

– Igen. Ez a helyzet – hagyta helyben Nathan.

– És nem mutatnak az eltűnt próféciák valamilyen rendszert? – kérdezte Richard, hirtelen a gondolatmenetnek olyan irányt szabva, ami – Nicci tudta – a saját kutatása irányába mutathat. Máskor elkeserítette vagy idegesítette volna, hogy a férfi semmi másra nem tud gondolni, csak az eltűnt nőre, de most örült a szíve, hogy a régi Richard visszatért.

– Nos, de, van benne rendszer. Mindegyik a te születésed körül kezdődött eseményekhez kötődik.

Richard némán meredt rájuk.

– És pontosan miről szólnak a hiányzó jóslatok? Úgy értem, konkrét eseményekhez kötődnek, vagy inkább egy időszakhoz?

Nathan az állát babrálta, miközben a válaszon gondolkodott.

– Pontosan ettől olyan furcsa az egész. Biztosak vagyunk benne, hogy a hiányzó próféciák jó részét ismernünk kellene, de váratlanul, és teljes egészében a fejünkből is törlődtek, nemcsak a lapokról. Egyetlen szóra sem emlékszünk belőlük. Nem tudjuk felidézni, hogy miről szóltak, és mivel a könyvből is eltűntek, nem tudom megmondani neked, hogy eseményhez, időszakhoz, vagy esetleg valami máshoz kapcsolódtak-e. Tudjuk, hogy nincsenek ott, de csak ennyit tudunk.

Richard tekintete Nicciét kereste, hogy megtudja, a nő észrevette-e az összefüggést. Nicci biztos volt benne, hogy a férfi igen. A hangja nyugodt maradt, de Nicci tudta, mennyi feszült érdeklődés rejtőzik a szavai mögött.

– Kissé különös, hogy valami, amit egész életetekben ismertetek, egyszer csak törlődjön a fejetekből, nem gondoljátok?

– De igen – válaszolta Nathan. – Neked van valami ötleted, hogy mi lehet ez, Zedd?

Zedd, aki csendben, de intenzíven figyelte Richardot, bólintott.

– Nos, tudom, hogy mi okozza, ha ez segít nektek.

Ártatlanul mosolygott. Nicci észrevette, hogy Rikka, aki az oszlopok mögött állt az árnyékban, szintén ezt teszi. Nathan először elnémult, majd felélénkült a kíváncsiságtól. Richard finoman megrángatta Zedd ruháját a vállán.

– Tudod?

– Tényleg? – kérdezte Nathan is, és szinte arrébb tolta Richardot, ahogy közelebb lépett. Ann is közelebb rontott. – És mi? Mi történik? Mondd el!

– Egy prófécia féreg, attól tartok.

Nathan és Ann pislogott, látszott, hogy nem értik.

– Egy mi? – szólalt meg végül is Nathan óvatosan, szinte már gyanakvóan.

– A szövegek eltűnését egy prófécia féreg okozza. Ha egy elágazást megfertőz ez a vész, az egész végigrágja magát az adott ágon, és ahogy halad előre, teljesen elemészti. Mivel magát a tényleges jóslatot eszi meg, ez azt jelenti, hogy az időben minden megtestesülése, így az írott próféciák és az emlékük is törlődik. Meglehetősen fertőző. – Zedd elragadtatott figyelmüket egy újabb udvarias mosollyal díjazta.

– Ha akarjátok, megmutathatom, honnan tudom.

– Az jó lenne – válaszolta Nathan.

– Zedd, ez nagyon fontos – szólalt meg Richard. – Miért nem szóltál róla?

Zedd barátságosan megveregette a vállát, ahogy elindult.

– Nos, fiam, amikor megérkeztél, nem voltál abban a hangulatban, hogy a saját dolgodon kívül bármi másra odafigyelj. Emlékszel? Elég erőszakosan közölted, hogy problémád van, és beszélni akarsz velem róla. Azóta meg nem igen voltál hajlandó társalogni. Kissé mással voltál... elfoglalva.

– Igen, azt hiszem, igazad van. – Richard megfogta a nagyapja karját, és megállította, mielőtt elsiethetett volna. – Zedd, nézd, mondanom kell neked valamit arról az egészről, arról az éjszakáról.

– És mi lenne az, fiam?

– Tudom, hogy ellentmondás nem létezhet.

– Nem is hittem, hogy mást gondolnál.

– De több mindenre is rájöttem akkor este. A varázslók szabálya, amely leginkább odaillett a temetői jelenethez, az nem az, amit idéztél. Lehet, hogy akkor úgy tűnt neked, de a szabály, amiben tévedtem, egy másik volt – az, amelyik részben arról szól, hogy az emberekkel úgy lehet a legkönnyebben elhitetni egy hazugságot, ha félnek attól, hogy igaz lehet. Én is ezt tettem. Nem ellentmondás volt az, amit elhittem, hanem hazugság. És azért hittem el, mert rettegtem tőle, hogy igaz lehet. Az ellentmondásokról szóló szabály az, amelyik értelmében ellenőriznem kellett volna a feltevéseimet. De nem tettem, és ebben hibáztam.

Megértem, milyen színben tűnt fel ez neked, hiszen nem voltál tudatában az előzményeknek. Azonban nem lett volna szabad leállnom az igazság keresésével csak azért, hogy boldoggá tegyelek, vagy attól való félelmemben, hogy mit gondolsz majd rólam.

Egy pillanatra Niccire nézett.

– Nicci segített meglátnom, hogy mit csináltam rosszul.

Visszafordult a nagyapjához.

– Azt hiszem, te meg akartad mutatni nekem, hogy a szabály, amit idéztél, többről szól. Azt is jelenti, hogy nem dédelgethetünk ellentmondásos értékeket vagy célokat. Nem mondhatjuk, például, hogy a becsület fontos érték, ha közben hazudunk az embereknek. Nem mondhatjuk, hogy az igazság a célunk, ha közben nem vonjuk felelősségre a bűnösöket a tetteikért.

A mostani harcban pontosan azért annyira káros a Birodalmi Rend uralma, mert ellentmondások nem léteznek. Az emberbarátságot kiáltják ki legfőbb értéknek, mégis képesek az egyik ember iránti önzetlen aggodalom miatt egy másikat feláldozni. Elsiklanak a vérontás ténye fölött a mögé az állítás mögé bújva, hogy az ilyen áldozat a magát feláldozó ember erkölcsi kötelessége. Valójában nem több ez, mint szervezett fosztogatás, az áldozatokon átgázolva a tolvajok és gyilkosok boldogítása. Az ilyen ellentmondáson alapuló célkitűzések csakis általános szenvedéshez és halálhoz vezethetnek. Valójában arról van szó, hogy hamis módon úgy tesznek, mintha az életet támogatnák, de közben a halált hívják ehhez segítségül.

A szabály, amit idéztél, azt jelenti, hogy én, nem tehetek úgy, mint Jagang követői, és nem mondhatom azt, hogy vágyom az Igazságot, miközben a feltételezéseim helyességének ellenőrzése nélkül elhiszek egy hazugságot, még ha azért teszem is, mert félek, hogy igaz lehet. Így szegtem meg az általad idézett szabályt. Meg kellett volna vizsgálnom a látszólagos ellentmondásokat és megtalálni az arcomba bámuló igazságot. Itt csaptam be magam.

– Azt akarod ezzel mondani, hogy nem hiszed el, hogy a sírban Kahlan Amnellt láttad? – kérdezte Zedd.

– Ki mondja, hogy a hulla az a nő, akinek te gondolod? Nem voltak olyan tények, amelyek ellentmondtak volna annak a hitemnek, hogy nem ő az. Csak félelemből hittem el, hogy ő az, pedig nem volt az.

Zedd mélyen beszívta a levegőt, majd lassan kiengedte.

– Nagyon túlfeszíted a húrt, Richard.

– Igen? Nem örülnél túlságosan az okfejtésemnek, ha azt mondanám, próféciák márpedig nem léteznek, és eléd tartanám az üres könyveket, hogy bizonyítsam, a próféciák létezésébe vetett hited hamis. Számodra abban hinni, hogy a prófécia létezik, annak tudatában, hogy a könyv, amelynek azt tartalmaznia kellene üres, nem ellentmondás. Zavarba ejtő a helyzet, és nem áll rendelkezésedre még elegendő információ, hogy megmagyarázd a tényeket. Semmi nem kényszerít, hogy megfelelő információk hiányában, vagy alapos vizsgálat előtt következtetést vonj le, vagy olyan véleményhez ragaszkodj, amely más szempontból már nem állja meg a helyét.

Milyen Kereső lennék, ha én viszont ezt tenném? Végül is az ember elméje az, ami Keresővé teszi, és nem a kardja. A Kard, csupán eszköz – te magad mondtad.

Kahlan esetében még mindig sok a megválaszolatlan kérdés ahhoz, hogy elhiggyem, amit azon az esős éjszakán láttunk az az igazság. Amíg be nem bizonyosodik így vagy úgy, folytatni fogom a válaszok keresését – az igazság érdekében – mert hiszek benne, hogy ami itt folyik, az sokkal veszélyesebb annál, mint ahogy rajtam kívül mindenki gondolja. Arról nem is szólva, hogy meg kell találnom valakit, akit szeretek, és aki a segítségemre szorul. Zedd nagyatyaian elmosolyodott.

– Elég jó érvelés, Richard, elég jó. De elvárom, hogy bizonyítsd. Nem hiszem el pusztán csak azért, mert te mondod.

Richard határozottan bólintott.

– Kezdetnek elég, ha elismered, hogy szerinted is elég gyanús, hogy a Kahlan és az én életemet érintő próféciák eltűnnek. Rá már senki nem emlékszik. Most a próféciák is eltűntek, amelyek kapcsolatban lehetnek vele. Az emberek agyából mindkét dolog emléke – a személyé és a próféciáé, amely rá vonatkozik – törlődött. Látod már, hogy mire akarok kilyukadni?

Nicci leírhatatlanul megkönnyebbült, hogy Richard ismét ésszerűen kezd gondolkodni. Ráadásul, furcsa módon az jutott eszébe, hogy van valami abban, amit a férfi mond.

– Igen, fiam, értem, de te tudod, valami nem stimmel az elméleteddel.

– Mi?

– Hogy rád mind emlékszünk, ugye? És rólad is eltűntek a próféciák. Úgy tűnik, ebben az esetben a próféciák problémájának nincs köze ahhoz, ami reményeid szerint megmagyarázná, vagy bizonyítaná Kahlan Amnell létezését.

– Miért? – kérdezte Richard.

Zedd elindult a lépcsőn.

– Mert ahhoz van köze, amit én találtam a próféciás könyvek problémája utáni nyomozás során. Tudod, hogy mennyire kíváncsi ember vagyok.

– Értem Zedd, de attól, még lehet összefüggés – erősködött Richard, miközben csatlakozott a nagyapjához.

Nicci utánuk sietett. Mindenki más mögéjük kényszerült.

– Lehet, hogy neked úgy tűnik, fiam, de a fejtegetésed hibádzik, mert a tények nem illenek a következtetésedbe. Olyan csizmát próbálsz felhúzni, amelyik jónak tűnik, de túl szűk. – Zedd megfogta Richard vállát. – Ha a könyvtárba érünk, megmutatom, mire gondolok.

– Ki az a Kahlan? – kérdezte Nathan.

– Valaki, aki eltűnt, és még nem találtam meg – vetette hátra Richard. – De meg fogom...

Richard egy pillanatra megállt és visszafordult Ann-hez és Nathan-hez.

– Nem tudja véletlenül valamelyikőtök, hogy mi az a Futótűz?

Mindketten megrázták a fejüket.

– Na és a négyfejű vipera vagy a Mély Semmi?

– Attól tartok nem, Richard – felelte Ann. – De ha már a fontos kérdéseknél tartunk, más dolgokról is beszélnünk kell veled.

– De előbb lássuk Zedd könyvét erről a próféciás dologról – javasolta Nathan.

– Akkor hát gyerünk! – mondta Zedd is, és elindult. Egyszerű varázslóköpenye csak úgy lebegett utána.

8. FEJEZET

Az elegáns könyvtárban Richard, Zedd háta mögül, nagyapja csontos vállai fölött figyelte, ahogy kinyit egy megbarnult és elnyűtt bőrkötéses vastag kötetet. A szobát a középen sorakozó termetes mahagóni oszlopok négy oldalán elhelyezett ezüst lámpák csak alig tudták megvilágítani. Ezek az oszlopok tartották a könyvtárban hosszában végigfutó galériát. Súlyos, sötét fából készült, fényes felületű asztalok sorakoztak az oszlopokkal egy vonalban. Külső felüknél egy-egy szék állt. A puha, pazar, igényes mintázatú szőnyegek némán feküdtek a talpuk alatt. Minden falra merőlegesen könyvekkel megrakott polcok álltak. A fejük felett a galérián még több ilyen zsúfolt polcot helyeztek el.

A szoba túlsó végén, az egyik ablakból beszökő kékesszürke fénysugárban, látszott a fülledt levegőben szállongó por. A frissen meggyújtott lámpák olajos szagot árasztottak. A szobában pinceszerű csend uralkodott.

Cara és Rikka félrehúzódtak, és a szoba távolabbi, sötétebb részén, az ablak alatt, karba tett kézzel, fejüket összedugva, csendben beszélgettek. Nicci Zedd mellett, az egyik napfény által megvilágított asztal mellett állt, míg Ann és Nathan türelmetlenül, az asztal másik oldalán várta, hogy Zedd megmagyarázza a próféciák eltűnését. Míg e kis világos szigeten körülvette őket a fény, a szoba többi része félhomályba burkolózott.

– Úgy vélem, ezt a könyvet nem sokkal a háború vége után szerkesztették – tudatta velük Zedd, miközben megkopogtatta a fedelet a cím mellett: Kontinuitási Arányok és Életképesség Előrejelzések. – Akkoriban a Tehetséggel bírók rájöttek, hogy valami oknál fogva egyre kevesebb varázsló születik, és a születettek sem rendelkeznek a Tehetség mindkét oldalával, holott korábban ez nem volt jellemző. Ráadásul a Tehetséggel születettek mind az Alkotó Mágiát birtokolták. A Pusztító Mágia kiveszőben volt. Ann homlokráncolva felpillantott.

– Nem egy novícia és egy ifjonc varázsló áll előtted. Ezt már mind tudjuk. Ennek a problémának szenteltük az életünket. Lépjünk tovább!

Zedd megköszörülte a torkát.

– Igen, nos, mint bizonyára tudjátok, ez azt is jelentette, hogy a próféták száma is megfogyatkozott.

– Milyen hihetetlenül érdekes! – gúnyolódott Ann. – Én, például, erre soha nem jöttem volna rá magamtól.

Nathan mérgesen leintette.

– Folytasd, Zedd!

Zedd feltűrte a köpenye ujját, de közben haragos pillantást lövellt Ann felé.

– Felismerték, hogy mivel egyre kevesebb varázsló születik, aki jósolni képes, a próféciák növekedési üteme is lecsökken. Hogy felmérhessék ennek következményeit, elhatározták, hogy a teljes próféciákat beható vizsgálatnak vetik alá, addig, amíg megtehetik, amíg még vannak próféták és más varázslók, akik rendelkeznek a Tehetség mindkét oldalával.

A lehető legnagyobb gondossággal közelítették meg a problémát, mert megértették, hogy amit most ők tesznek az lehet az emberiség utolsó esélye, hogy megértse a prófécia jövőjét. A vizsgálattal a jövő generáció számára betekintést engedhetnek annak megértésébe, amely – s ebben ezek a varázslók egyre inkább hittek –, egy nap majd súlyos károkat szenved, vagy teljesen elvész.

Zedd felnézett, hogy lássa, Ann kíván-e még valamilyen becsmérlő megjegyzést tenni. Nem kívánt. Ez nyilván olyasmi volt, amiről nem tudott.

– És most – mondta –, lássuk, mire jutottak!

Richard Nicci mellé lépett, és egy ujjal belelapozott a könyvbe, miközben Zeddet hallgatta. Gyorsan rájött, hogy a könyv a mágia és a próféciák olyan különösen bonyolult szakszavait használta, hogy szinte teljesen érthetetlen volt a számára. Mintha idegen nyelven íródott volna.

Meglepetten látta, hogy a könyv egy sor matematikai formulát is tartalmaz, valamint diagramokat a hold és a csillagok együttállásáról. Richard még soha nem talált mágikus könyvekben ilyen egyenleteket, csillagászati megfigyeléseket és számításokat – nem mintha túl sok mágiáról szóló könyvet látott volna. Bár, emlékezett, hogy a Megszámlált Árnyékok Könyvében, melyet még kisfiúként tanult meg, szintén voltak számok, amelyek a napra és a csillagokra vonatkoztak, s amelyeket fontos volt tudni Orden Szelencéinek kinyitásához.

Ennek a könyvnek a margójára még több képletet írtak, de látszott, hogy más-más írással, melyek a régiek frissített variációi lehettek. Egy esetben egy bonyolult táblázat minden adatát áthúzták, és nyilak mutattak a margóra írt adatoktól a kitörölt részekhez. Zedd néha megállította Richardot a lapozásban, hogy megmutasson egy egyenletet, vagy megmagyarázza a számításban használt jeleket.

Nathan olyan szemekkel figyelte a Richard keze nyomán feltáruló oldalakat, mint a csontra éhes kutya, és próbált olyasmit találni, amit ismer, miközben Zedd monoton hangon beszélt az átfedő elágazásokról, tripla kétirányú és összekapcsolódó gyökerekről, melyek idővel összesimulnak, és a képlet által felfedett szekvenciális, arányos, vagy bináris inverziókról melyek hibás elágazásokat rejtenek, és amelyeket csak Pusztító Mágiával történő balra forgatás útján lehet felfedni.

Nathan és Ann még pislogni is elfelejtett. Nathan egyszer hirtelen egy nagy levegőt vett. Ann egyre jobban elszürkült. Még Nicci is rá nem jellemző élénkséggel figyelt.

Richard már szédült a felfoghatatlan elméletektől. Utálta azt érezni, hogy fuldoklik az érthetetlen információáradatban, miközben megpróbálja a teljes káoszban a fejét a sötét víz felett tartani. Tudatlannak érezte magát tőle.

Zedd időnként hivatkozott a könyvben leírt számokra és egyenletekre. Nathan és Ann viselkedéséből úgy tűnt, hogy véleményük szerint Zedd hamarosan azt is kinyilatkoztatja, hogy mikor lesz vége a világnak, sőt még a pontos órát is megmondja.

– Zedd – szakította félbe a nagyapját Richard egy mondat közepén, amelynek úgy tűnt, nem akar vége szakadni –, van rá mód, hogy ebből a rágós húsból számomra is fogyasztható ételt főzz?

Zedd tátott szájjal nézett rá egy darabig, majd Nathan elé tette a könyvet. – Olvasd inkább magad!

Nathan óvatosan felemelte a könyvet, mintha attól félne, hogy hirtelen maga az Őrző ugrik elő belőle.

Zedd Richardhoz fordult.

– Nos, hogy könnyebben érthetőbbé tegyem, persze valószínűleg ezzel túlzottan le is egyszerűsítem, azt javaslom, gondolj úgy a próféciára, mint egy fára, amelynek gyökerei és ágai vannak. Ahogy a fa, úgy a prófécia is egyre nő. Amit ezek a varázslók állítottak, gyakorlatilag az, hogy a prófécia fa úgy viselkedik, mintha élne. Nem azt mondták, hogy él, csak azt, hogy néhány dologban utánozza – nem lemásolja –, az élő organizmusok tulajdonságait. Ez a jellemzője tette lehetővé, hogy előálljanak az elméletükkel, és levezessék a számításaikat, melyek között olyan mutatók vannak, melyek alapján megbecsülhető egy fa kora és egészsége, és ebből következtethetünk a jövőjére.

A korábbi időkben, amikor még sok varázsló és próféta élt, a próféciás könyvek és a prófécia elágazásainak száma gyorsan nőtt. A sok próféta, aki a jóslat megírásához hozzájárult, szilárd, termékeny talajt biztosított a számára, amelyben nőhet, és ahol mélyre nyúlhatnak a gyökerei. Ahogy az új próféták új látomásokat adtak az összegyűjtöttekhez, a próféciának folyamatosan új elágazásai lettek, és ezek idővel, ahogy újabbakat tettek hozzájuk, vastagodtak és erősödtek. Ahogy a fa nőtt, a próféták folyamatosan vizsgálták, megfigyelték és értelmezték az eseményeket, s ez lehetővé tette a számukra, hogy ápolják az élő részt, és lemetsszék az elhalt ágakat.

Akkor azonban elkezdett csökkenni a próféták száma, és minden évben egyre kevesebben tudtak eleget tenni a feladatuknak. Emiatt a prófécia fa növekedése lassulni kezdett.

Lényegében, egyszerű szavakkal, hogy te is megértsd, a prófécia fája bizonyos szempontból túljutott pályája zenitjén. Egy erdőben álló öreg tölgy óriáshoz hasonlóan, a prófécia fájára is még sok érett korban eltöltött év várt, de a varázslók tudták, hogy végül mit rejt a jövő.

Mint minden dolog, a prófécia létezése is véges. Ahogy az idő telt, a megjövendölt események elmúltak és idejétmúlttá váltak. Ezeknek már nem volt haszna többé. Ha más nem történik, csak ennyi, az idő folyása végül utoléri az összes könyvben leírt jóslatot. Más szavakkal, új próféciák nélkül az összes létező ág, akár igaznak bizonyul, akár nem, végül sorra kerül az időben, és akkor, amikor meghaladja őket az idő, elhasználódnak.

Így a Tanács, amelyik a problémát vizsgálta, rádöbbent, hogy a prófécia fája a prófétákból, a sok ágat tápláló jóslatok folyamából származó élet és növekedés nélkül végül meghal. A feladatuk, és a Kontinuitási Arányok és Életképesség Előrejelzések című könyv célja az volt, hogy megpróbálják megmondani, hogyan és mikor történik meg ez.

A jóslástan legjobb koponyái tanulmányozták a problémát, megállapították, hogy a fa mennyire egészséges. Az ismert képleteken és jóslatokon keresztül – nemcsak a növekedés lassulásában megfigyelt szabályszerűségek alapján, hanem a növekedést fenntartó próféták számának csökkenését is figyelembe véve –, megállapították, hogy az adott fát hamarosan elborítják majd a hamis és lejárt próféciák alkotta halott ágak, ahogy az elágazásokat túlhaladja az idő, és eléri a még életképes ágakat is. Amikor ez megtörténik – amikor a fa megvastagodik a kortól és a halott ágaktól, amelyeket többé már nem metszhetnek meg az igazi próféták –, akkor a fa valószínűleg érzékennyé válik a betegségekre, úgy, ahogy az erdőben az öreg fákat, végül utoléri a korhadás.

Úgy találták, hogy az életképességnek ez a hanyatlása egy idő után egy csomó problémával szemben védtelenné teszi a próféciát. Legvalószínűbb, hogy először csak elgyengül, ami úgy jelentkezik, mintha valamilyen féreg rágná a fát. Úgy vélték, hogy ez a betegség a fa még élő részeit támadja majd meg, és pusztítja el, tehát az összes ágat, amely jelen van ennek a féregszerű betegségnek a támadásakor. Valóban így is nevezték el a kórt: prófécia féreg.

A levegő elnehezült a sűrű csöndben.

Richard, aki zsebre tett kézzel állt, vállat vont.

– És mi az ellenszere?

A kérdéstől meglepődve Zedd Richardra bámult, mintha az legalábbis azt kérdezte volna, hogy hogyan lehet legyőzni a vihart.

– Ellenszere? Richard, ezek a szakértők, akik ezt a könyvet írták, megjósolták, hogy olyan, mint ellenszer, nem létezik. Leszögezték, hogy az új próféták által nyújtott vitalitás nélkül a prófécia fája végül elkorhad és elpusztul. Azt mondták, hogy a prófécia csak akkor tér vissza épen és egészségesen, ha az új próféták visszatérnek a világba – illetve amikor egy új prófécia magja kihajt, és növekedésnek indul. Az öreg fák elhalnak, és helyet teremtenek az új hajtásoknak. Ezek a tanult varázslók azt jövendölték, hogy a prófécia sorsa – az általunk ismert formájában – az, hogy megöregszik, elgyengül és elpusztul.

Richardnak sok olyan problémával kellett már megbirkóznia korábban, amit próféciák okoztak, mégis az asztal körül szinte fertőző volt a lehangoltság. Olyan érzés volt, mint amikor a gyógyító kijön a hátsó szobából, és bejelenti, hogy egy idős rokonunk nemsokára eltávozik közülünk.

Arra a sok Tehetséggel rendelkező és elhivatott prófétára gondolt, akik egész életüket e nagy mű megalkotásának szentelték, ami most sorvad és haldoklik. Arra a szoborra gondolt, amelyen ő dolgozott iszonyú keményen, és hogy milyen érzés volt, amikor összetört.

Az is eszébe jutott, hogy talán egyszerűen a halál gondolata az, mindegy milyen formát ölt, amely ennyire lesújtja, mert a saját maga és... Kahlan halandóságára emlékezteti.

Az is megfordult a fejében, hogy esetleg ez a legjobb dolog, ami történhet. Végül is, ha az emberek már nem hisznek többé abban, hogy a próféciák által eleve elrendeltetett a sorsuk, akkor talán rádöbbennek, hogy magukra is gondolniuk kell, és el kell dönteniük, hogy mi a saját érdekük. Talán, ha az eleve elrendelés már nem létezik többé, akkor rájönnek, hogy ők maguk azok, akik a sorsukat irányítják. Ha az emberek megértik, hogy mi forog kockán, talán belátják mennyire fontos a döntéseiket észérvek alapján hozni, ahelyett hogy gondolkodás nélkül csak várnák, hogy mi fog történni.

– Abból, amit Ann-nel találtunk – törte meg Nathan a súlyos csendet – a próféciának az az ága tűnik el, amely nagyjából a Richard születése körüli időkre vonatkozik. Persze ennek van leginkább értelme, mert élő lelkek adják a prófécia élő, még aktív szövetét, amelyből ez a féreg táplálkozik. De az is látszik, hogy még nem tűnt el az egész. Zedd bólintott.

– Haldoklik, de a gyökerektől kezdődően, még maradtak ép részek.

– Így van. Leginkább azok a részek, amelyek mostantól a jövőre vonatkoznak. Ahogy te is mondod, úgy tűnik, hogy a betegség azon ágak kezdetét támadta meg, amelyek körülbelül két-három évtizedre nyúlnak vissza, és még nem ette be magát a jövőre vonatkozó részekbe.

Emiatt a prófécia ezen ágai – amelyek rólad szólnak – még élnek. – A próféta Richardhoz hajolt, és megtámaszkodott az asztalon. – De ha ez a rész is meghal, ezeket a próféciákat is elveszítjük az emlékükkel együtt, mindegy mennyire fontosak.

Richard Nathan sötét arckifejezéséről Ann ugyanolyan komoly tekintetére mered. Tudta, hogy most érkeztek el jövetelük valódi céljához.

– Ezért jöttünk el hozzád, Richard Rahl – jelentette be Ann ünnepélyes komolysággal – mielőtt még túl késő lenne. Amiatt jöttünk, mert a még élő prófécia olyan súlyos válságra figyelmeztet, amilyenre nem volt példa a nagy háború óta.

Richard összevonta a szemöldökét, mert úgy tűnt, a prófécia már megint csak bajt csinál.

– Milyen próféciáról beszélsz?

Nathan elővett egy kis könyvecskét a zsebéből, és kinyitotta. Ahogy mindkét kezébe fogta, Richardot bámulta kitartóan, hogy megbizonyosodjon róla, nagyon figyele.

Amikor biztos volt benne, hogy mindenki arra vár, hogy elkezdje, megszólalt.

– A kabócák évében, amikor az önfeláldozás és szenvedés bajnoka az emberiség és a Fény nevében – rájuk nézett sűrű szemöldöke alatt – ez Jagang császárra vonatkozik, végül megosztja erőit, ez lesz a jel, hogy a prófécia felébredt, és a végső, döntő csata elérkezett. Vigyázzatok, mert minden igaz elágazás, minden oldalág ebből a gyökérből indul ki, és csak egy törzs nő ki belőle! Ha a fuer grissa ost drauka nem vezeti ezt a végső harcot, a világot amely máris a sötétség szélén áll, elnyeli a szörnyű árnyék.

– Drága szellemek – suttogott Zedd. – A Fuer grissa ost drauka az egyik alapvető kapocs az alap elágazást jelentő próféciákban. Ha ezzel a jóslattal összekötjük, az közös elágazást eredményez.

Nathan helyeselt.

– Pontosan.

Richard nem értette teljesen, hogy mit mondott Zedd, de a lényeget leszűrte belőle, és azt sem kellett elmagyarázzák, hogy a fuer grissa ost drauka, azaz a Halálhozó, az ő volt.

– Jagang megosztotta a seregeit – szólt csendes, de határozott hangon Ann, miközben kitartóan Richard tekintetét kereste. – Elhozta a seregét Aydindrilig abban a reményben, hogy ott lezárhatja a háborút, de a d'harai seregek a városiak segítségével kihasználták a telet, hogy D'Haraba vonuljanak vissza, ahol nem éri el őket Jagang fenyegetése.

– Tudom – mondta Richard. – Ez a téli visszavonulás a szorosokon keresztül Kahlan parancsára történt. Ő maga mesélte.

Cara meglepetten nézett fel, láthatóan kedve lett volna vitába szállni, de Nicci egy pillantással elhallgattatta... legalábbis egy időre.

– Akárhogyan is – folytatta Ann, és kissé idegesnek tűnt a félbeszakítástól –, Jagang képtelen hatékonyan használni a hatalmas létszámú seregét, hogy áttörjön a szigorúan védett keskeny szorosokon, ezért végül úgy döntött, hogy kettéosztja a haderejét. Egy részét ott hagyta, hagy figyeljék a szorosokat, a császár pedig a fő erőkkel dél felé indult Középföldön keresztül, hogy a hegyeket megkerülve jusson el D'Harába.

– A mi katonáink is délnek vették az irányt D'Hara-ban, hogy megütközzenek velük. Ekkor történt, hogy Vernától tudomást szereztünk a Népek Palotájában lévő próféciás könyvek állapotáról. Ő maga szintén délnek lovagolt, hogy felügyelje a hadsereget.

– Ez az az év, amikor visszatértek a kabócák – mondta Nicci kissé feszülten. – Láttam őket.

– Így van – erősítette meg Nathan, még mindig előre hajolva, a két kezére támaszkodva. – És ez azt jelenti, hogy a kronológia megerősítést nyert. A jóslatok megtalálták a kapcsolódási pontokat, és mind a helyükre kerültek. Az eseményeket megjelölték. – Egymás után mindenkinek a szemébe nézett, aki a szobában volt. – Itt a vég.

Zedd halkan füttyentett.

– Ami pedig még fontosabb – folytatta Ann ellentmondást nem tűrő hangon –, ez azt jelenti, hogy eljött az ideje, hogy a Rahl Nagyúr csatlakozzon a D'Harai sereghez és vezesse őket a végső csatában. Richard, nélküled – a prófécia egyértelműen fogalmaz – minden elvész. Azért jöttünk, hogy elkísérjünk a sereghez, hogy segítsünk végigcsinálni. Nem szabad megkockáztatni, hogy elkéssünk, azonnal indulnunk kell.

Most először azóta, hogy szóbahozták a próféciát, Richard érezte, ahogy elgyengülnek a térdei.

– De nem lehet – rázta a fejét –, előbb meg kell találnom Kahlant.

Olyan volt, mintha a hurrikánnak könyörögne.

Ann mély lélegzetet vett, mintha megharapta volna a nyelvét, miközben próbált türelmes maradni, vagy talán a szavakat kereste, amivel rávehetné a férfit, hogy egyszer és mindenkorra rendezzék ezt a dolgot. A két Mord-Sith egymásra nézett. Zedd összeszorította vékony ajkait, és gondolkozott. Nathan tehetetlenségében az asztalra dobta a könyvet, amit a kezében tartott, és jobb kezével megtörölte az arcát, míg a balt csípőre tette.

Richard nem tudta, mit mondhatna nekik, amivel megértethetné velük, hogy valami komoly dolog folyik a világban, és Kahlan ennek a talánynak a része. Persze a legfontosabb darab, de mégis csak egy nagyobb dolog része. Azóta a reggel óta, hogy Kahlan eltűnt, Richard betegre vitatkozta magát azzal kapcsolatban, hogy mennyire fontos megtalálnia, és úgy tűnt, hogy soha nem sikerült senkit sem meggyőznie. Már meg sem próbálta az energiáját hiábavaló magyarázatokra fecsérelni.

– Hogy mit? – kérdezett vissza Ann, és szinte fortyogott az elégedetlenségtől, mint az üst, ha beledobnak valamit. Abban a pillanatban ismét Prelátus volt, egy aprócska nő, akinek mégis sikerült naggyá lenni.

– Meg kell találnom Kahlant – ismételte meg Richard.

– Fogalmam sincs, kiről beszélsz! Egyszerűen nincs időnk ilyen képtelenségekre. – Ann semmibe vette az ő akaratát, érdekét, nem is szólva arról, amit ő ésszerű és fontos teendőnek vélt. – Azért jöttünk, hogy biztosítsuk, hogy azonnal eljuss D'Harába a hadsereghez. Mindenki téged vár. Mindenki számít rád. Eljött az idő, amikor az erőinket vezetned kell a végső küzdelemben, amely egyre közeledik.

– Nem lehet – mondta Richard halkan, de határozottan.

– A prófécia követeli! – kiáltotta Ann.

Richard rádöbbent, hogy Ann megváltozott. Minden megváltozott egy kissé, amióta Kahlan eltűnt, de Ann még nagyobb változáson ment keresztül. Amikor legutóbb eljött ugyanezzel a szándékkal, és követelje, hogy Richard menjen vele s vezesse a háborút, Kahlan Ann Útikönyvét a tűzbe hajította. Azt mondta az egykori Prelátusnak, hogy nem a prófécia irányítja az eseményeket, hanem Ann az, aki megpróbálja rávenni az embereket, hogy kövessék a próféciát, és erőszakkal váltja azt valóra. Kahlan rámutatott, hogy Ann, mint Prelátus, azzal, hogy a próféciát szolgálta, nagy valószínűséggel ő maga sodorta a válság szélére a világot. Kahlan szavai miatt Ann magába fordult, amitől sokkal racionálisabbá vált, és sokkal megértőbbé azzal kapcsolatban, hogy Richardnak azt kell tennie, amit helyesnek vél.

Most, hogy Kahlanra nem emlékeznek, minden, ami általa történt, szintén feledésbe merült. Ann, csakúgy, mint a többiek, a Kahlan befolyása előtti állapotba süllyedt vissza. Néha már attól is megfájdult tőle Richard feje, hogy felidézze, mi mindent tett Kahlan a többiekkel, amire most nem emlékeznek, hogy megítélhesse hogyan bánjon velük. Néhány ember esetében, mint ahogy Shotánál is, ez a változás segítette. Shota például amiatt, hogy elveszítette az emlékeit Kahlanról, nem emlékezett arra az ígéretére, hogy ha Richard visszatér az Agaden völgybe, meg akarja ölni őt. Másoknál azonban, mint Ann-nél is, a változás megnehezítette a dolgokat.

– Kahlan tűzbe dobta az Útikönyvedet – mondta neki. – Mert elege lett belőle, hogy megpróbálod irányítani az életemet, mint ahogy nekem is elegem van belőle.

Ann rosszallóan nézett.

– Az Útikönyvemet én magam ejtettem bele a tűzbe véletlenül.

Richard sóhajtott.

– Értem. – Nem akart vitatkozni, mert tudta, hogy úgy sincs semmi értelme. Senki sem hitt neki. Cara megtenne mindent, amit kér tőle, de ő sem hitt neki. Nicci sem, de ő legalább azt akarta, hogy aszerint cselekedjen, amit helyesnek tart. Nicci volt az, aki tulajdonképpen a legtöbb bátorítást adta neki, mióta Kahlan eltűnt.

– Richard – szólalt meg Nathan barátságosabb, jóindulatú hangon. – Ez a helyzet nem egyszerű. A születésedet megjósolta a prófécia. A világ a sötét kor szélén áll. Nálad van a lehetőség, hogy megakadályozd, hogy a szörnyű, sötét éjszaka ránk köszöntsön. Te vagy az, akiről a prófécia azt mondja, hogy meg tudod mentem az ügyünket, azt az ügyet, amiben te is hiszel. Meg kell tenned, ami a kötelességed. Nem hagyhatsz minket magunkra.

Richard már rosszul volt tőle, és belefáradt abba, hogy csak sodorják magukkal az események. A tudása végére ért, és nem értette, mi folyik körülötte. Úgy érezte, mintha egy lépéssel mindig a világ mögött járna, és két lépéssel amögött, ami Kahlannal történt. Dühbe gurult tőle, hogy mindenki meg akarta mondani neki, hogy mit tegyen, és senkit nem érdekelt, hogy mi az, ami az ő számára fontos. Még azt sem engedték meg neki, hogy a saját sorsáról döntsön. Azt gondolták, hogy a prófécia már döntött helyette.

Pedig nem.

Meg kellett találnia az igazságot arról, hogy mi történt Kahlannal. Meg kellett találnia a nőt, és pont. Elege volt abból, hogy arra kell vesztegetnie az idejét, amit a prófécia, és egy csomó ember szerint neki tennie kell. Azok, akik nem segítettek neki, valójában hátráltatták abban, hogy megtegye azt, ami fontos.

– Nem kötelességem úgy élni, ahogy azt mások elvárják tőlem – mondta Ann-nek és felemelte a kis könyvet, amit Nathan magával hozott.

Ann és Nathan meglepetten néztek össze.

Nicci támogatólag a hátára tette a kezét. Lehet, hogy nem hisz Kahlan létezésében, de legalább segített neki belátni, hogy muszáj hűnek maradnia az elveihez. Nem engedné neki, hogy egy hibás döntés miatt veszítsen. Értékes barátnak bizonyult, amikor a leginkább szüksége volt egyre.

Az egyetlen ember, akit ismert, és aki ugyanígy kiállt volna mellette, az Kahlan.

Átlapozta az üres oldalakat a könyvben, amit Nathan magával hozott. Kíváncsi volt, hogy van-e még valami benne, ami fontos lehet. Azt gyanította, hogy csak annyit mondanak el neki, amennyit el kell, hogy higgyen. Szeretett volna találni valamit – bármit –, ami segíthet neki megérteni a történéseket.

Mert, hogy valami történt, az biztos. Zedd elmélete a prófécia féregről megtámadhatatlannak tűnt, de Richardot valami mégsem hagyta nyugodni. Az elmélet magyarázattal szolgált a könyvekből eltűnő részek problémájára, mégpedig oly módon, amely kényelmes volt ezeknek az embereknek. Túl kényelmes, s ami még rosszabb, túl nagy volt az egybeesés.

A véletlen egybeesés Richardot mindig gyanakvóvá tette.

Niccinek igaza volt; nagyon is kényelmes volt, hogy találjanak egy testet a sírban az Inkvizítorok Palotájában, ahol a virágcsokor szalagjára még rá is hímezték Kahlan nevét... arra az esetre, ha netán valakinek kételyei támadnának és kiásná a testet.

Ahogy egyre lapozta az üres oldalakat, Richard végül íráshoz ért. Pontosan úgy hangzott, ahogy Nathan felolvasta.

„A kabócák évében, amikor az önfeláldozás és szenvedés bajnoka az emberiség és a Fény nevében végül megosztja erőit, ez lesz a jel, hogy a prófécia felébredt, és a végső, döntő csata elérkezett. Vigyázzatok, mert minden igaz elágazás, minden oldalág ebből a gyökérből indul ki, és csak egy törzs nő ki belőle. Ha a fuer grissa ost drauka nem vezeti ezt a végső harcot, a világot amely máris a sötétség szélén áll, elnyeli a szörnyű árnyék."

Több dolog is volt a szövegben, ami fejtörést okozott Richardnak. Egyrészt az utalás a kabócákra. Túl egyszerű teremtmény volt ez a rovar ahhoz, hogy a prófécia említést tegyen róla, nem is szólva arról, hogy központi szerepet játsszon az évezred legfontosabb próféciájában. Richard feltételezte, hogy az időpont meghatározásában játszik szerepet, de abból, amit másoktól hallott, a prófécia soha nem határozta meg a pontos időpontot, ettől volt nehéz megfejteni.

Az is zavarta, hogy ez a prófécia annyira távol állt azoktól, amelyeket a Próféták Palotájában olvasott, amelyek szintén úgy utaltak rá, hogy ő a fuer grissa ost drauka. Persze lehet, mint ahogy Zedd is sugallta, ezzel a fontosságát akarták hangsúlyozni.

Abban a próféciában, amelyet Richard a Próféták Palotájában látott, a fuer grissa ost drauka kifejezés szorosan kötődött valami máshoz: Orden Szelencéihez.

Abban a próféciában, amely Richardot Halálhozónak nevezte a halál szó három dolgot jelentett attól függően, hogy hogyan használjuk: a halottak birodalmának, az Alvilágnak elhozóját; a szellemek, azaz a halottak szellemének megidézőjét; és a Halálhozót, aki ölni akar. Minden jelentés más volt, de mindhárom igaz.

A második jelentésnek ahhoz volt köze, hogy hogyan használta az Igazság Kardját, és a harmadiknak egyszerűen ahhoz, hogy muszáj volt embereket ölnie. De az első jelentés Orden Szelencéire vonatkozott.

A most szóban forgó próféciában a harmadik jelentés kézenfekvő, hogy vezetnie kell a hadsereget és megölni az ellenséget, így volt értelme fuer grissa ost drauka-nak nevezni. Mindazonáltal szörnyen kényelmesnek tetszett az egész.

A kézenfekvő magyarázatok és egybeesések gyanakvóvá tették. Így, hogy Kahlan eltűnt, úgy érezte, hogy ennél többről van szó.

Lapozott egyet, aztán még egyet, de a következő oldalak üresek voltak.

– Van egy kis gondom ezzel – mondta, és a körülötte állókra nézett.

– És mi lenne az? – kérdezte Ann karba tett kézzel. Olyan hangsúllyal beszélt, mintha egy tapasztalatlan, tudatlan fiúhoz beszélne, akit most hoztak a Próféták Palotájába, hogy megtanítsák a képessége használatára.

– Nos, hát az, hogy nincs körülötte semmi. A többi lap üres.

Nathan az egyik kezével eltakarta az arcát, Ann pedig dühödten felemelte a kezét.

– Hát persze, hogy üres! Eltűnt a többi résszel együtt. Erről beszéltünk mostanáig. Pontosan ezért olyan fontos ez a megmaradt rész!

– De a szövegösszefüggés ismerete nélkül nem állíthatjátok, hogy fontos. Ahhoz, hogy valós információt hordozzon, ismerni kell a szöveget, amiből kiragadták.

Ann és Nathan ijedelme ellenére Zedd mosolygott magában, amikor ráismert arra, amit ő tanított Richardnak, és amit a fiú láthatóan jól megjegyzett.

Nathan felpillantott.

– Mi köze van ennek ehhez a próféciához?

– Nos, mint ahogy mind tudjuk, lehet, hogy közvetlenül ez előtt, vagy ez után lehet valami olyan szöveg, amelytől ennek a részletnek a fontossága csökken, vagy éppen az egész rész lényegtelenné válik. Ha hiányzik a többi szöveg, honnan tudhatnánk? Ezt a próféciát bármi semmissé teheti. Zedd mosolygott.

– A fiúnak ebben igaza van.

– Ő nem egy fiú – morogta Ann. – Férfi, a Rahl Nagyúr, a D'Harai Birodalom feje, melyet ő egyesített, hogy szembeszálljon a Birodalmi Renddel, és neki kellene vezetni a csapatokat. Mindannyiunk élete tőle függ.

Ahogy Richard becsukta a könyvet, hirtelen írást vett észre, amit korábban nem látott. Odalapozott.

– Van itt még valami, ami nem tűnt el – mondta.

– Mi? – hitetlenkedett Nathan, és megfordult, hogy megnézze. – Nem volt benne semmi más! Biztos vagyok benne!

– Itt van! – mutatta Richard az ujjával a szöveget. – Az van ide írva, hogy „Jövünk". Mit jelenthet ez? És miért nem tűnt el?

– Jövünk? – Nathan zavarodottan fintorgott. – Nem láttam korábban.

Richard még jobban visszalapozott. – Nézd! Itt is itt van. Ugyanaz. „Jövünk."

– Egyszer még elképzelhető, hogy véletlen átlapoztam – mondta Nathan – de kettőt már nem került volna el a figyelmem. Biztosan tévedsz.

– Nem, nézd! – szólt Richard, és megfordította a könyvet, hogy a Próféta is láthassa. Hátrafelé lapozott a könyvben, üres lapot üres lap után, míg újabb íráshoz nem ért. – Itt is itt van! Az egész oldal tele van írva vele.

Nathan döbbenten hallgatott. Nicci Richard válla fölött leselkedett. Zedd is odarohant, hogy megnézze az írást. Még a két Mord-Sith is odajött.

Richard egyet előrelapozott egy olyan oldalra, ami még az előbb üres volt. Most tele volt. Ugyanazzal a szóval volt tele.

„Jövünk."

– Figyeltem, ahogy lapozol. – Nicci lágy hangja izgatottságtól remegett. – Biztos vagyok benne, hogy ez az oldal az előbb még üres volt.

Richard karja libabőrös lett. Érezte, ahogy a tarkóján feláll a szőr.

Felnézett, és látta, hogy valami sötét alak formálódik a magasan fekvő ablakból beszűrődő fény alatti homályban, a szoba távolabbi sarkában.

Túl későn jutott eszébe Shota figyelmeztetése, hogy ha próféciát olvas, akkor a Vérszörny megtalálja.

A Kardért nyúlt.

De nem találta.

9. FEJEZET

Elkárhozott bűnösök ezreinek üvöltéseként ható zúgással, tekeregve, kanyarogva a sötétség foszlányai testet öltöttek, mintha az árnyak életre keltek volna.

A sötét gubanc elindult a szoba túlsó felén álló asztalok között, melyek hirtelen felborultak. Mindenfelé faforgácsok röpültek.

Az asztalok egymás után zúzódtak porrá, ahogy az árnyékból született szörny dühöngve, a szobán keresztül Richard felé törtetett.

Fa recsegő hangja töltötte meg a könyvtár poros levegőjét.

Cara és Rikka mindketten Richard elé ugrottak Agieljükkel a kezükben. A férfi azonban jól tudta, mi történik, ha a szörnyetegnek útját állják. A gondolat, hogy Cara ismét megsérülhet, haragra gyújtotta. Mielőtt még a súlyos könyvtári asztalok között utat törő sötét tömegre támadtak volna, mindkettőjüket megragadta hosszú copfjuknál fogva, és dühödt ordítással visszalökte őket.

– Ne álljatok az útjába! – förmedt a Mord-Sithekre.

Ann és Nathan mindketten előre lendítették a karjukat, és olyan erőt engedtek szabadjára, melytől a szoba, mintha tűzvész hevében táncolna, remegni látszott. Richard tudta, hogy magát a levegőt sűrítik össze, hogy megpróbálják visszaverni a támadást. Az erőfeszítéseik azonban leperegtek a termen keresztül feléjük tekergő, kanyargó árny halomról. Mind hátrálni kezdtek, hogy tartani tudják a távolságot.

Richard az egyik széttört asztal szélét hosszú pallóként meglódította és az egyik oszlophoz vágta. A lámpa üvege eltört, a benne lévő olaj kifröccsent, és lángra gyújtotta az ősi szőnyegeket. Szürke füst szállt felfelé, miközben a Richardra támadó szörnyeteget figyelték.

Zedd tüzes villámot hajított felé, amely keresztülsuhant a sötét kavargó massza közepén, mintha az ott sem lenne, és a túlsó falnál álló könyvespolcot találta el. Könyvek és égő papír röppent a levegőbe. A szobát fülsiketítő robbanás, szürke porfelhő és füst töltötte be.

A vastag mahagóni oszlopokat szétzúzva közeledő szörnyetegből elveszett lelkek nyöszörgése hallatszott, mintha ajtót nyitott volna az Alvilágra. Lámpák pörögtek a levegőben, ahogy elsodorta őket, ezüst fényvisszaverőik csillogó fénybe vonták a szoba egy részét, míg az árnyékokat magába gyűjtve a szörnyeteg még sűrűbbé és sötétebbé vált.

Az erőt, melyet Ann és Nathan sietve megidézett, Richard ugyan nem látta, de úgy tűnt, hogy egyszerűen áthatolt a szörnyetegen, mintha tényleg csak tekergőző árnyakból állna. A sötét tömeg rombolva közeledett az asztalok és oszlopok között. A meghajló gerendák és fa építőelemek nyöszörögtek, ahogy újabb tartóoszlop dőlt össze. A galéria széle lehajlott, majd több lábnyit esett, és részegen csüngött alá. Egy újabb oszlop robbant fel, amikor már nem tudott tovább ellenállni a gonosz erejének. A galéria széle még jó pár lábat zuhant. A könyvespolcok megbillentek a ferdén álló padlón, és egymásra dőltek, könyvek lavináját zúdítva a szoba közepére.

A káosz, pusztulás és zaj közepette, ahogy Richard egyre hátrált a közeledő fenyegetésre meredve, megpróbált kitalálni, hogy mit tehetne. Egyszer csak érezte, hogy valaki megragadja az ingét a vállánál. Nicci meglepő erővel kipenderítette a nyitott ajtón. Tom, aki a folyosón állt őrt, elkapta Richard másik karját és segített kihúzni a könyvtárból. Cara és Rikka fedezte a visszavonulást.

A szobában a Vérszörny csak nyomult előre, és mindent összetört, ami az útjába került, majd a folyosó irányába, Richard felé vette az irányt.

Ann, Nathan és Zedd olyan erőket egyesített, amelyeket ugyan nem voltak láthatók, de zúgott és remegett tőlük körülöttük minden, amitől Richard gyomra felkavarodott. Érezte a mágiával összegyűjtött és elhajított levegő ütését.

Ez sem használt. Mintha árnyak ellen harcoltak volna.

Nicci az ajtóból visszafordult, és a felé hullámzó sötétség felé emelte az öklét. A hirtelen robbanástól, melyet a vakító fényből és jeges sötétségből szőtt borzalmas villám keltett, mindenki hunyorgott és behúzta a fejét. A mennydörgés rohamában megremegett a Torony, a padló, és minden repedésből és sarokból por szállt fel. Szilánkok záporoztak, ahogy darabokra hullottak a polcok. Fa, törmelék és könyvek százai robbant a levegőbe, lapok tengere árasztotta el a szobát. Mintha a káosz közepén papír hóvihar szabadult volna el.

A fülsiketítő mágikus robbanás, amely megrengette a Tornyot, a falakat is átszelte, mint égő szurok a papírt.

A vastag kő falon támadt réseken keresztül hirtelen kékesszürke napfény áradt a szobába. Az éles fény a sötét szobában szinte elrejtette a pusztítás káoszában feléjük haladó sötét fenyegetést.

Mindenki befogta a fülét, amikor az elveszett lelkek sikoltásaként ható borzalmas üvöltés a tetőfokára hágott, mintha Nicci ereje elérte volna az Alvilágban sötét menedéküket.

Bár úgy tűnt, hogy a Vérszörnyet nem tudta megállítani, legalább a figyelmét felkeltette, ami eddig a többieknek nem sikerült.

Nicci kirohant az ajtón, és magával rántotta Richardot a folyosó felé. Richard habozott, nem akarta Zeddet ilyen fenyegetésnek kitenni, de tudta, hogy az a valami őt üldözi, nem a nagyapját. Zedd nagyobb biztonságban lesz, ha Richard nincs mellette. Viszont tudta, hogy azzal semmire sem megy, ha elfut.

– Ne állj az útjába – kiáltott oda Tomnak. – Letépi rólad a húst. És ez rátok is vonatkozik! – parancsolt rá Cara-ra és Rikkára, akik mögötte loholtak a folyosón.

– Igenis, megértettük, Rahl Nagyúr! – válaszolta Cara.

– Hogyan öljük meg? – kérdezte Tom, ahogy időnként a könyvtár irányába visszapillantva tovább futottak.

– Nem lehet megölni – felelte Nicci. – Már halott.

– Hát ez nagyszerű! – mormolta magában, ahogy visszafordult, hogy segítsen Niccinek, Cara-nak és Rikkának tovább vonszolni Richardot. Richard nem érezte szükségét az ilyen fizikális bátorításnak. A halottak sikolya elég volt ahhoz, hogy menekülésre késztesse.

Az ajtóban fények villantak és dühödt visítás hallatszott, ahogy a szobában lévők még mindig küzdöttek, hogy elpusztítsák, vagy legalább megállítsák ezt a valamit, ami úgy tűnt, nem áll másból, csak élni látszó árnyakból. Richard tudta, hogy csak az idejüket vesztegetik. Részben Pusztító Mágiával hozták létre, és nekik nem volt ez ellen fegyverük. Ennyi már bebizonyosodott, viszont valószínűleg megpróbálják elterelni a figyelmét, hogy ezzel Richardnak elegendő ideje legyen a menekülésre. Eddig azonban a lényt hidegen hagyták az ilyen taktikák. Shota erre is figyelmeztette.

Richard, az egyik elágazásnál a lambériás folyosón jobbra kanyarodott. A többiek követték. Időnként nagyobb termekhez érkeztek, amelyekben székek, kanapék és most sötét lámpák álltak. Régen biztosan barátságos beszélgetések színterei lehettek.

Amikor befordultak és végigfutottak egy szélesebb, barnás falú, arany tölgyfa padlójú folyosón, előttük hirtelen berobbant a fal. Por és törmelék zúdult feléjük. Richard csúszva megállt a fényesre csiszolt padlón. Megfordult, amint az árnylény előbukkant a fehér porfelhőből. Mivel a többiek eddig mögötte futottak, hogy futásra ösztökéljék, most, hogy megfordultak, ő volt a sor végén, a Vérszörny pedig elég gyorsan küzdötte le a köztük lévő távolságot.

Úgy tűnt, a sötét gomolyag időközben még több kóbor árnyat gyűjtött magába a sötét sarkokból, árnyas szobákból, a szürkület homályából, és szinte kibélelte magát velük. A lényt alkotó árnyak tekeregtek és kavarogtak, folyamatosan magukba fordultak, vagy átkanyarogtak egymás alatt, felett, vagy épp egymáson keresztül. Még nézni is szédítő volt, pedig csak időnként pillantottak rá futás közben.

Mégis annyira anyagtalan volt az egész, hogy amikor Richard néha hátralesett, látta rajta keresztül a távoli ablakokból beszűrődő fényt. Ennek ellenére, ahogy bekanyarodtak, és időnként elterült, szinte letépte a falról a vakolatot, követ, fát, olyan könnyedén, mint ahogy egy bika gázol át a bokrokon.

Richardnak fogalma sem volt, hogyan vehetnék fel a harcot egy árnygubanccal, ami lassítás nélkül képes áttörni a szilárd követ.

Eszébe jutottak Viktor emberei az erdőben, akiket pillanatok alatt téptek darabokra. Arra gondolt, hogy vajon ez a valami gázolt-e rajtuk keresztül, hogy ez lett-e a sorsuk azon a borzalmas reggelen, amikor a Vérszörny Richardot kereste.

Most két varázsló és két varázslónő próbálta megállítani Jagang szörnyetegét minden látható eredmény nélkül. Pedig Nicci nem egyszerű varázslónő volt. Sötét esküvések ellenében, melyekbe Richard még belegondolni sem mert, megtanították a Pusztító Mágia gonosz művészetére. És még ő sem volt képes feltartóztatni, bár úgy tűnt, hogy az ő mágiája legalább valami reakciót kiváltott.

Nicci megállt, és a tölgyfa lambériás folyosón rájuk vadászó árnyhomály felé fordult. Úgy tűnt, hogy nem is akar megmozdulni, ezért ahogy Richard beérte, lassítás nélkül a vállát a nő hasába nyomta, amivel szinte kiszorította belőle a levegőt, a vállára kapta mint egy lisztes zsákot, és futott tovább.

A körülöttük lévő termeket vakító fehér villanás töltötte meg, ahogy Nicci – miután gyorsan magához tért és már levegőt is kapott, még így is, hogy nem a saját lábán futott –, folyamatosan mágiát szórt a hátuk mögé. A padló megremegett, Richardot majdnem lelökte a lábáról futás közben. Ahogy az előbb fényes villanás, most feketeség borította be őket, és húzott el mellettük egy pillanatra, ahogy Nicci borzalmas erőt lövellt támadójukra. A rettenetes üvöltésből, mely betöltötte az épületet, Richard arra következtetett, hogy Nicci erőfeszítése mégis csak sikerrel jár.

A nő mindkét kezével megragadta a férfi ingét, és rázni kezdte:

– Tegyél le, Richard! Hadd fussak! Így csak lelassítalak, és utolér bennünket! Gyerünk!

Richard rögtön a jobb karjába lendítette, hogy a jó irányba nézzen, de nem állt meg. Ahogy a földre tette, még a derekán tartotta a kezét, hogy biztosan ne veszítse el az egyensúlyát, és nehogy lemaradjon.

Nicci mellette, Tom, Cara és Rikka előtte, mind úgy rohantak végig a folyosókon, hogy fogalmuk sem volt merre tartanak. Hirtelen kanyarodtak be hol jobbra, hol balra, néhány kereszteződés mellett elrohantak, míg másoknál befordultak. Hallották, hogy a Vérszörny a nyomukban van. Néha csak követte őket végig a termeken és folyosókon, néha azonban, amikor elfordultak, átvágott a falakon, hogy lerövidítse a köztük lévő távolságot és elkaphassa Richardot. Kő, vakolat vagy fa, egyre ment neki, bármelyiket ugyanolyan könnyedén törte át. Richard tudta, hogy a Sötétség Nővérei által létrehozott és az Alvilághoz kötődő teremtmény, olyan képességekkel bír, melyek egyáltalán nem szokványosak, így fogalma sem volt, hogy mik a korlátai.

Futás közben odakiáltott a két Mord-Sithnek és Tomnak. – Ti menjetek egyenesen tovább, és próbáljátok meg rávenni, hogy utánatok menjen!

Hátrafordultak futás közben, és jelezték, hogy megértették az utasítást.

– Ez a valami nem fogja követni őket – mondta Nicci halkan, miközben lassítás nélkül megpróbált közelebb hajolni a férfihez.

– Tudom. De van egy ötletem. Maradj mellettem! Lemegyek ott azon a lépcsőn.

Az egyik lépcsőlejárónál, miután másik három mellett elrohant, Richard egyik kezével a gránit korlátpillér gömb alakú, fekete kőből készült tetejébe kapaszkodott, és hirtelen jobbra lendült. Nicci is ugyanezt tette, és mindketten teljes sebességgel indultak lefelé a lépcsőn. A Vérszörny levágta a sarkot, áttörte a korlátot, gránit szilánkok ezreit hasítva ki a falból. A kő gömb pattogva repült végig a folyosón. Cara, Rikka és Tom, miután már elhagyták a lépcsősort, a fényes márvány padlón hosszan csúszva megálltak. A szörnyeteg fölötti szinten rekedtek, de már indultak is lefelé.

Richard és Nicci három-négy lépcsőt ugrott át egyszerre. Hallották a szinte a nyakukba lihegő Vérszörny túlvilági üvöltését. Richard úgy érezte, olyan közel van, hogy szinte már megérinti a tarkóján a haját.

A lépcső alján Richard rögtön jobbra vágott egy kőfolyosót követve. A szörnyeteg elterült, és szétzúzta a barna fényes márvány falat. A kőtábla hangos csattanással szétrobbant, de a szörnyeteg csak tört előre. Richard az első útjába eső lépcsősoron lerohant, majd egy másodikon és egy harmadikon is, egészen legalulra.

A széles előcsarnokot, ahová több irányból is lépcsők vezettek, szimmetrikusan elrendezve szőnyegek borították, amitől még nehezebb volt szilárdan megvetni a lábukat. A sima vakolat alatt a falak gyöngyvászon borításúak voltak. Minden szőnyeg fölött, pontosan középen, hosszú sorban fém karok üveggömbnek látszó tárgyakat tartottak, melyek egymás után kivilágosodtak, ahogy Richard elrohant mellettük. Niccivel az oldalán olyan gyorsan futott, ahogy csak bírt, a halálos árnyak pedig közvetlenül a nyomukban tekeregtek.

Ahogy egy vas csigalépcsőhöz értek, Richard oldalvást a korlátra ült és dugóhúzó szerű forgásban, nyaktörő sebességgel száguldott a mélységbe. Nicci vele együtt menekült, egyik karját szorosan a férfi nyaka köré fonta, hogy megtartsa az egyensúlyát. Együtt suhantak lefelé, és értékes előnyre tettek szert üldözőjükkel szemben.

Lent, ahol a korlát véget ért, hideg, csempézett padló várta őket. Mindketten a sima zöld padlóra zuhantak, és a földön elterülve csúsztak tovább. Richard gyorsan talpra szökkent és kiszedte az egyik üveggömböt a fém tartóból.

– Gyere, siess! – mondta Niccinek, aki szintén magához vett egy gömböt.

Szobák és átjárók végtelen során száguldottak végig, és olyan vad iramot tartottak, amilyet csak tudtak, hogy lerázzák üldözőjüket. Időnként sikerült eltávolodniuk, máskor azonban, főleg, ha valamilyen termen haladtak át, a lény újra behozta a lemaradását és megint nagyon közel került. Barátságosnak látszó lambériával borított kisebb szobákon futottak keresztül. A Vérszörny, ahogy elhaladt mellettük, úgy tűnt, kiszívta az árnyakat a most hideg, sötét kandallókból. A gömbök, amelyeket a kezükben tartottak, meleg fénybe vonták a szőnyegek finom motívumait és a gazdagon mintázott kárpitozott székeket. A könyvespolcokon bőrkötéses könyvek sorakoztak. Richard véletlenül nekiment az egyik polcnak, de nem veszítette el az egyensúlyát, és futott tovább.

Miután még jónéhány, hol szélesebb, hol keskenyebb lépcsőfordulókkal szabdalt, végtelennek tetsző lépcsősoron rohantak végig, a szobák egyre kisebbek lettek. Néhány terem falát különös mintázatú kerámia lapok borították. Az egyik terem óriási volt, és teljesen üres. Egyenletesen elosztva kövér, kerek oszlopok törték meg a teret. A fény, amit magukkal vittek, nem volt elég ahhoz, hogy a legtávolabbi részeket is elérje. Időnként az átjárók úgy néztek ki, mintha tömör sziklába vájt alagutak lettek volna.

Más termeket és csarnokokat pajzsok védtek, melyeken Richard szándékosan átrohant. Nem akarta, hogy Cara, Rikka vagy Tom az őket üldöző valami közelébe kerüljön. Meg kellett akadályoznia, hogy Viktor embereinek sorsára jussanak. Tudta, hogy Cara dühös lesz rá, mert nem tud átmenni a pajzsokon, viszont remélte, hogy a lány így életben marad, és meghallgathatja a szemrehányásait.

Keresztül rohantak egy szobán, amely építőanyagok tárolására szolgált. Tele volt jutazsákokkal, és az egyik oldalán köveket halmoztak fel. Richard ráismert az Altur'Rangban is használt anyagokra, melyekkel akkor dolgozott, amikor Jagang palotájának építésénél kényszermunkát végzett. Most Jagang szörnyetege loholt a nyomában.

A tároló helyiség túlsó végénél egy hosszú, pala padlós folyosóra jutottak. A sima, kőtéglákból rakott falak a magasba szöktek. A mennyezet legalább 150 lábnyira volt felettük, mintha a Torony belsejében egy keskeny, toronymagas, függőleges vágást ejtettek volna. A magas mennyezet alatt Richard parányi hangyának érezte magát.

A folyosó élesen jobbra fordult. Lábai dübörgése mindenfelé visszhangzott, ahogy teljes erőből futott. Hamarosan le kellett lassítania, hogy le ne hagyja Niccit. Már mindketten az erejük végén jártak. Az ezernyi halott lélek üvöltése egyre közelebbről hallatszott. Úgy tűnt, a Vérszörny nem ismeri a fáradtságot.

Futás közben Richard nem látta a magas helyiség távolba vesző végét. Az a tény, hogy ez csak egyike a Tornyot átszövő rengeteg folyosónak, óriási méretekre engedett következtetni.

Richard egy bal kéz felé elágazó kereszteződésnél befordult, és alig kellett futnia, egy vaslépcsőhöz ért. Miközben próbált lélegzethez jutni, hátrapillantott, és látta, hogy az árnyak szövevénye éppen befordul a sarkon. Maga elé nyomta Niccit, és lebukdácsoltak a lépcsőn.

Lent egy apró, négyzet alakú helyiségben találták magukat, ami alig volt több, mint a három irányba elágazó kőfolyosó kereszteződése. Richard magasra tartotta az üveggömböt, hogy gyors pillantást vethessen a folyosókra. Kettőben nem látott semmit, az egyikben, mintha fénylett volna valami. Járt már korábban a Torony belsejében, és furcsa helyekre bukkant, melyek közül az egyikre most szüksége volt.

Niccivel együtt végigszáguldottak a folyosón. Ahogy számított rá, nem volt túl hosszú, és épp a magas mennyezetű helyiség alá vezette őket, egy bejárati csarnokhoz hasonlatos teremhez, melynek falait színes üvegekből, aprólékos munkával geometriai mintákba rendezett alakzatok borították. A két üveggömb által kibocsátott fény, melyet visszavertek az apró üvegcserepek, ezernyi csillogó, fényes szikrával borította el a helyiséget. Csak egy kijárat nyílt innen, a túlsó végén.

Richard hirtelen fékezett. A furcsa csillogó szobától olyan érzése támadt, mintha pókhálók simogatnák a bőrét. Nicci elfordította a fejét, és úgy simított végig az arcán, mintha valamit próbálna leszedni róla. Richard tudta, hogy ez az érzés nem más, mint figyelmeztetés, hogy maradjanak távol.

A kijárat két oldalán két aranyozott, tarka oszlop tartotta a koronapárkányzatot. Az oszlopokon túli szögletesnek tűnő, egyszerű kőtömbökből álló folyosó, mely alig volt magasabb, mint Richard, a homályba veszett. Csodálatos és lenyűgöző volt ez a bejárat ahhoz képest, hogy milyen egyszerű folyosó vezetett innen a Torony belsejébe.

Richard csak remélhette, hogy tényleg az a magyarázat rá, ahogy sejtette, és nem téved.

Ahogy átvágtak a szobán, és megközelítették a bejáratot, az oszlopok közötti terület halvány piros fényben felizzott, s a levegő zavaró módon zümmögni kezdett körülötte.

Nicci, akinek a haja égnek állt, mintha villám készülne belecsapni, megragadta a férfi karját, és visszahúzta.

– Ez egy pajzs!

– Tudom – válaszolta Richard, és magával húzta a nőt, miközben az még mindig szorította a karját.

– Richard, ne! Ez nem egy szokványos pajzs – nemcsak Alkotó Mágiával készült. Pusztító Mágiával van átitatva. Az ilyen pajzsok halálosak, és ez különösen az.

A férfi visszanézett abba az irányba, amerről jöttek, és meglátta az árnyékból font szörnyeteget, ahogy feléjük görgött a folyosón. – Tudom, mentem már át ilyen helyeken!

Remélte, hogy ezzel az egy pajzzsal kapcsolatban sem téved, és ez is olyan, mint amilyeneken azelőtt már átjutott. Olyanra volt szüksége, mint amilyenekkel már találkozott, amelyek a legszigorúbban elzárt területeket védték. Ha gyengébb, ha erősebb vagy áthatolhatatlanabb, mint azok, amelyeket korábban látott, akkor nagy bajban lesznek.

Csak két irányban mehettek ki ebből a szobából, vagy visszamennek azon a folyosón, amelyen most a Vérszörny száguldott feléjük, vagy tovább mennek a pajzson keresztül.

– Menjünk, gyorsan!

Nicci zihálva lélegezve próbált elegendő levegőhöz jutni.

– Richard, itt nem tudunk átmenni! Ez a pajzs leszedi a húst a csontjainkról!

– Mondom, hogy csináltam már korábban. Te is tudod használni a Pusztító Mágiát, úgyhogy te is át tudsz jönni. – Futni kezdett az átjáró felé. – Egyébként pedig, ha nem tudunk átmenni, már úgyis halottak vagyunk. Ez az egyetlen esélyünk.

Megadó morgással Nicci vele együtt futott a falakat borító üveg mozaikról szerteszét szóródó ragyogó fényszikrák között.

– Ajánlom, hogy igazad legyen!

A férfi megragadta a nő kezét, és szorosan markolta, hátha mégis az kell a belépéshez, hogy az ember a Pusztító Mágiával szülessen. Niccinél nem ez volt a helyzet, ő csak megtanulta a Pusztító Mágia használatát. Richard nem tudott túl sokat a mágiáról, de abból, amit eddig tapasztalt, azt látta, hogy óriási a különbség aközött, hogy valakivel veleszületett a mágia, vagy csak képes azt használni. Segített már másokat is keresztül pajzsokon, akikben nem volt meg a Tehetség, így hát Nicci képességeivel, és így hogy szorosan fogja, úgy vélte, át kell, hogy jussanak – persze, ha ő maga képes átmenni rajta.

A levegő vörös köddé változott körülöttük. Richard megállás nélkül berohant az ajtónyílásba, és Niccit is magával húzta. A hirtelen támadt nyomás szinte összepréselte őket. Nicci levegőért kapkodott.

Richardnak kényszerítenie kellett magát, hogy a nyomás ellenére tovább haladjon. A fényesre polírozott oszlopok közötti nyílás borotva vékony síkjában olyan intenzív volt a hőség, hogy a férfinak egy pillanatra megfordult a fejében, vajon nem követette el óriási hibát, és nem Niccinek van-e igaza, hogy a pajzs valóban menten leégeti a húst a csontjaikról.

Bár hunyorgott a váratlan égető érzéstől, a pillanat elszállt, és átjutottak az ajtón. Kissé meglepődött, és nemcsak attól, hogy él és sértetlen, hanem attól is, hogy az átjáró egész másnak látszott most, mint a túloldalról. Amikor korábban átnézett az ajtónyíláson, úgy tűnt, hogy a folyosó egy egyszerű kőátjáró. Most azonban, hogy átjöttek az oszlopok között, kiderült, hogy fényesre csiszolt kő borítja, amelynek fodrozódni látszó csillogó, ezüstös felülete térhatást keltett.

Ahogy hátrapillantottak, látták, ahogy a tekergőző árnyak szintén a folyosó bejárata felé veszik az irányt. Richard, aki még mindig fogta Nicci kezét, egyre beljebb hátrált a fényes folyosóra.

Túl fáradt volt már, hogy tovább fusson.

– Most vagy meghalunk, vagy életben maradunk – mondta, miközben kétségbeesetten küzdött minden lélegzetért.

10. FEJEZET

A Vérszörny akkora robajjal csapódott az átjárónak, hogy Richard azt hitte, a folyosó, ahol éppen álltak, darabokra hullik. Ami korábban valamennyire összefüggő, sötét alakzat volt, szétrobbant, mint a gránitra eső üveg, és ezernyi sötét szilánkra zúzódott. A rettentő kín átható sikolyai, a borzalmas, szívszaggató végzet hangjai visszhangzottak a folyosón, miközben vakító vörös fény villant. A pajzzsal védett átjáró előtt fekete árnyak darabkái hánykolódtak a szobában az üvegmozaikról visszaverődő vakító szikrák között. Mintha egy évnyi meteor hullás egyetlen pillanatba sűrűsödött volna, a darabkák fényesen fellobbantak, és minden irányba szétrepülve semmivé égtek.

Hirtelen csend lett, és csak ziháló lélegzésük hallatszott.

A Vérszörny elment. Legalábbis egy időre.

Richard elengedte Nicci kezét, és mindketten a padlóra huppantak. Hátukat az irizáló ezüst falnak támasztották, és lihegtek a kimerültségtől.

– Szándékosan egy ilyen pajzsot kerestél, ugye? – kérdezte Nicci, mikor végre eléggé lecsillapodott a légzése ahhoz, hogy beszélni tudjon.

Richard bólintott.

– Zedd, Nathan és Ann varázslatai meg sem kottyantak neki, nem tudták feltartóztatni. Amit te csináltál, úgy tűnt, hogy legalább kivált nála valamit, ha nem is volt túl nagy hatása. Erről az jutott eszembe, hogy kell, hogy létezzen olyan valami, ami képes ellenállni neki, ha nem is örökre, de legalább a jelenlegi formájában. Tudtam, hogy a varázslóknak, akik régen itt éltek, muszáj volt képesnek lenniük megállítani mindent, ami nem tartozott ide. A Vérszörny végül is valami olyasmi mint amivel annak idején nézhettek szembe, amelynek a leírását Jagang régi könyvekben találta. Így arra gondoltam, hogy talán azok, akik a pajzsokat készítették, ilyesmit is számba kellett, hogy vegyenek.

Mivel azért készültek, hogy megállítsák az ilyen fenyegetést, a Pusztító Mágiával is rendelkeznie kell annak, aki át akar menni rajtuk. De amiatt, hogy valószínűleg az ellenség is bír ilyen erővel, a pajzsoknak valahogy le kell tudni olvasni a behatoló természetét, és így megítélni a fenyegetés lehetséges nagyságát. Még az is lehet, hogy ahogy rohantunk a Toronyban, és átmentünk egy csomó pajzson, azok valahogy információt gyűjtöttek nemcsak kettőnkről, hanem erről a lényről is, és amikor elértünk ezekhez a nagy készültségű pajzsokhoz, a védelmi mágia végül fenyegetésnek ítélte, és megállította őt.

Nicci elgondolkodott azon, amit hallott, miközben néhány izzadt, szőke hajtincset simított ki az arcából.

– Senki sem tud túl sokat az akkoriban élt Tehetséggel bírókról, de logikusnak tűnik, hogy egy ilyen ősi fenyegetést csak ősi védelmi eszközökkel lehet legyőzni. – Összeráncolta a homlokát, ahogy egy hirtelen ötlet jutott az eszébe. – Talán az ilyen pajzsok megvédhetnének téged, ha ez a valami visszatér.

– Hát persze – válaszolta a férfi –, ha hátra lévő életemet vakondként kívánom eltölteni.

Nicci körbenézett.

– Van ötleted, hogy hol lehetünk?

– Nincs – válaszolta, és elgyötörten felsóhajtott. – De azt hiszem, jobb, ha mielőbb megpróbálunk rájönni.

Nagy nehezen felálltak, és elindultak az átjáróban lefelé. A végében egy egyszerű, köves falú szobában találták magukat. Az egykori vakolat, most több helyen megrepedezett és lehullott. A szoba alig ötven láb hosszú lehetett, és valamivel keskenyebb. A bal oldali fal nagy részét könyvespolcok takarták el.

Bár itt is voltak könyvek, nem úgy nézett ki, mint a Toronyban lévő többi könyvtár. Egyrészt túl kicsi volt, másrészt nem volt sem elegáns, sem szép, inkább komor. A legjobb szándékkal is csak puritánnak lehetett volna nevezni. A polcok mellett csak akkora hely maradt, hogy elférjen egy asztal a kijárat mellett. Az asztalon egy vastag gyertya állt, és az asztal mellett egy fa szék. A kijáraton túli folyosó épp olyannak tetszett, mint amin bejöttek.

Amikor Richard jobban megnézte, látta, hogy ennek is ugyanolyan fénylő ezüst a fala, és egy másik pajzs van a szoba kijáratánál, épp olyan, mint amin átjöttek. Így hát, a Toronyban lévő más, pajzsokkal védett helyektől eltérően nem lehetett megkerülni, és olyan irányból megközelíteni, ahol nem kellett ilyen erős védelemtől tartani. Az egyik pajzson át kellett jönni, ha be akart ide jutni az ember.

– A rengeteg por azt mutatja – szólalt meg Nicci –, hogy valószínűleg évezredek óta nem takarított itt senki.

Igaza volt. A szobában nem látszott semmilyen szín, csak a mindent vastagon borító por piszkos szürkesége. Richard nyakán hirtelen égnek állt a szőr, ahogy a tudatáig eljutott a magyarázat.

– Mivel évezredek óta nem is járt itt senki.

– Gondolod?

A férfi a túloldali átjáró felé intett, amit az előbb vizsgálgatott.

– Csak két ajtaja van ennek a helyiségnek, és mindkettőt olyan pajzs védi, amelyen csak az tud átmenni, aki Pusztító Mágiával is bír. Még Zedd, az Első Varázsló sem járt itt soha. A Pusztító Mágiával készült pajzsokon ő sem tud átmenni.

Nicci egymáshoz dörzsölte a kezét.

– Főleg ezeken a pajzsokon. Volt már dolgom jó néhánnyal életemben, és abból, amit éreztem, ez itt mindegyik halálos. Gyanítom, hogy a segítséged nélkül bajosan juthattam volna át rajta.

Richard kissé oldalra döntötte a fejét, hogy könnyebben el tudja olvasni a polcon sorakozó könyvek címét. Volt olyan, amelynek nem volt a gerincére írva semmi, voltak idegen nyelvűek, melyeket nem értett, és volt, amelyik folyóiratnak tűnt. Jó pár olyan volt azonban köztük, amelyek felkeltették az érdeklődését. Az egyik kis könyv címe: Gegendrauss, ó-d'harai nyelven azt jelentette, hogy Ellenintézkedések. Egy hasonlóan kicsi másik kötetet is kihúzott közvetlenül mellőle, melynek Ordeni Elmélet volt a címe. Mikor lefújta a kötetet vastagon borító port, rádöbbent, hogy valószínűleg azért figyelt fel rá, mert az Ordeni szó Rekordere emlékeztette, Orden Szelencéire. Kíváncsi volt, hogy van-e valami kapcsolat.

– Richard, ezt nézd meg! – szólt oda Nicci a helyiség végéből.

Richard az asztalra dobta a kötetet és elindult a pajzs felé.

– Mi az?

– Nem tudom. – A hangja visszhangzott, majd Richard látta, hogy vörösen felizzik a levegő, és újra elhalványul.

Rájött, hogy valószínűleg a nő átment a pajzson. Először megijedt, de hamarosan megkönnyebbülten nyugtázta, hogy ennek nem lettek borzalmas következményei. Nicci tapasztalt varázslónő volt, és a férfi gyanította, hogy miután átment az előbbi pajzson, tudnia kellett, hogy milyen figyelmeztetéseket kell keresnie, amelyből megtudhatja, át tud-e menni ezen is. A férfi úgy következtetett, hogy valószínűleg az első pajzs – amikor átsegítette a nőt – megjegyezte, és a másikon átengedte.

Ahogy keresztülpréselte magát a szorító, és rövid perzselő hőségen, egy kis terembe érkezett, melyben szintén üvegmozaikok voltak, mint a kis olvasóterem túloldalán. Mindkettőt valami bejáratfélének szánták, hogy figyelmeztessen minden közeledőt a pajzs jelenlétére, vagy valamiképpen erősítsék a pajzs hatását. Nicci a pajzs közvetlen közelében egy nyitott vas ajtóban állt, háttal a férfi felé, sűrű, szőke haja súlyosan hullott alá a vállain.

A nő mellől a korláton át Richard egy legalább száz láb átmérőjű kerek toronyszobát látott. Az íves fal mellett lépcsősor kanyarodott a magasba. A torony legalább kétszáz lábnyira magasodott fölébük. Időnként, egy-egy ajtó előtt, apró lépcsőfordulók – mint amilyenen ők is álltak – szakították meg a lépcsősort. A homályba vesző magas toronybelsőt helyenként fénypászmák szelték át.

A hely rothadás szagától bűzlött. A torony aljában, nem túl messze attól a helytől, ahol álltak, vaskorlátos átjárót fedezett fel, amely a fal mentén haladt körben. Az eső, amely a fenti nyílásokon át beesett, a hegy mélyéből feltörő talajvízzel együtt összegyűlt a torony közepén. Rovarok rajzottak a tintafekete állóvíz fölött, és a felszínén is nyüzsögtek.

– Ismerem ezt a helyet – törte meg a csendet Richard, miután körbenézett, és megpróbált visszaemlékezni.

– Tényleg?

A férfi elindult a lépcsőn.

– Igen, gyere!

Amikor leértek, a vas korlátot követte egy szélesebb pihenőig, majd egy olyan helyhez érkeztek, ahol korábban ajtó volt. Az ajtót kirobbantották, és a nyílás most legalább kétszer akkora volt, mint az eredeti mérete. A nyílás egyenetlen széle helyenként megfeketedett. Máshol a kő maga is megolvadt, mintha csak gyertyaviaszból lett volna. A kirobbantott lyuktól távolodva mindenfelé kanyargó csíkok futottak végig a kőfalon a villámcsapás nyomán.

Nicci döbbenten bámult.

– Mi a csuda történhetett itt?

– Ezt a szobát egyszer lepecsételték, csakúgy, mint az Óvilágot. Amikor leromboltam a Határt, ami az Óvilágot elzárta, ez a pecsét is felrobbant.

– Miért? Mi van itt?

– A Sliph kútja.

– Amiről mesélted, hogy a régi időkben nagy távolságokat tettek meg vele? Amiben te is utaztál?

– Igen – mondta, és átlépett az egykori ajtó helyén tátongó lyukon.

A szoba, amelybe beléptek, kerek volt, és talán hatvan láb átmérőjű, ennek a falát is cikk-cakkos vonalak tarkították, mintha villám szabadult volna el a helyiségben. Derékmagasságú kőfal állt a szoba közepén, amely úgy nézett ki, mint egy hatalmas kút.

A kupolás mennyezet szintén közel hatvan láb magas lehetett. Innen nem nyíltak ablakok, és több ajtó sem volt. A kút túlsó felén néhány polc állt, és egy asztal. Itt találta meg Richard annak a varázslónak a maradványait, akit a régi időkben bezártak ide, miután a Határokat a nagy háború után felállították. A fogságba esett ember itt halt meg a lepecsételt szobában. Egy naplót hagyott hátra, ami most Berdinnél, egy Mord-Sithnél volt. Ez a napló, melyet Richard és Berdine lefordított, a múltban sok értékes információval szolgált.

Az információ fontossága miatt, melyet a naplóból tudtak meg, az íróját Koloblicin-nek nevezték el, mely ó-d'harai nyelven fontos tanácsadót jelentett. Berdine és Richard végül egyszerűen csak Kolo-ként emlegette a titokzatos varázslót.

Nicci a káva fölé tartotta a világító gömböt és lepillantott a kútba. A sima falak szinte a végtelenbe zuhantak alá, a fény több száz lábnyi követ világított meg, mely a mély feketeségbe veszett.

– És azt mondod, hogy elküldted aludni a Sliphet?

– Igen, ezekkel. – Richard a csuklója belsejénél egymáshoz ütögette a bőr béléses ezüst karpereceket, melyeket viselt. – Azt mondta nekem, hogy amikor „alszik", ahogy ő fogalmazott, akkor a lelkével lehet. Azt mondta, hogy aludni mély mámort jelent a számára.

– És ugyanígy hívhatod vissza? Azokkal a karperecekkel?

– Nos igen, de ugyanúgy, ahogy az elaltatásához is, ehhez is a Tehetségemet kellene használnom. És ez nem olyasmi, amire most vágyom. Nem szeretnék ebben a szobában lenni, aminek csak egy ajtaja van, és a Sliphet hívni, amikor a Vérszörnyet a nyomomra vezeti a Tehetségem.

Nicci bólintott, mert belátta, hogy igaza van.

– Gondolod, hogy a Vérszörny a Sliphbe is tudna követni?

Richard egy kis ideig gondolkodott.

– Nem tudhatom biztosan, de azt gondolom, hogy lehetséges. De még ha nem is tudna, akkor is bárhol képes felbukkanni, ahol vagyok, így nem hiszem, hogy különösebben bajlódna azzal, hogy a Sliphet használja. Abból, amit a természetéről megtudtam tőled és Shotától, no meg a saját tapasztalatomból, arra következtetek, hogy képes az Alvilágban közlekedni.

– És más emberek? – kérdezte Nicci. – Tudja bármelyikük használni ezt?

– Ahhoz, hogy a Sliphben utazhass, a Tehetség mindkét oldalával rendelkezned kell, legalább részben. Ettől volt olyan veszélyes a nagy háború idején, és ezért állt itt állandóan őrt a szobában egy varázsló. Végül pedig azért is pecsételték le, hogy az ellenség ne törhessen be rajta keresztül közvetlenül a Toronyba. Mivel a mágia mindkét oldalának egy szikrájával kell rendelkezni hozzá, nagyon kevesen tudják használni. Cara foglyul ejtett olyan Tehetséggel bírókat, akik Alkotó Mágiával bírtak, és egyszer egy olyan embert is, akiben Kahlan állítása szerint volt némi Pusztító Mágia. Ennyi elég volt ahhoz, hogy Cara utazhasson a Sliphben. Az Inkvizítor ereje ősi, és Pusztító Mágiából származó oldala is van, így Kahlan is utazhatott benne. Ők az egyedüliek, akikről tudok, hogy tudnák használni a Sliphet a Sötétség Nővérein kívül. Az egyik korábbi tanárom, Merissa is átjött a Sliph-el utánam. Te is tudnál benne utazni. Hát ennyi. Mindazonáltal veszélyes, ha felébresztik, mert elméletileg Jagang bármelyik Sötétség Nővérét átküldhetné rajta.

– És mi történik, ha nem rendelkezik valaki a Tehetség mindkét oldalával? – kérdezte Nicci. – Ha például valaki olyan, mint Zedd, egy varázsló, aki csak Alkotó Mágiával bír, megpróbál utazni benne?

Richard felemelte a kezét, hogy a kardja markolatára tegye, de a Kard nem volt ott. Szinte rosszul lett tőle, ahogy meglepte a hiánya, és ahogy hirtelen tudatosult benne, hogy Shotának adta, pontosabban Samuelnek. Állandóan kísértette az aggodalom emiatt.

– Nos, nagy távolságra el lehet jutni benne, de időbe telik – nem azonnal teremsz ott. Azt hiszem, az idő a távolságtól függ, de tudom, hogy jó pár órát vesz igénybe. A Sliph olyan, mint az élő ezüst. Hogy életben maradhass benne, miközben elvisz oda, ahová utazni szeretnél, be kell őt, azaz a folyékony ezüstöt lélegezned. A Sliph, vagyis az a folyadék, ami a Sliph, valahogy életben tart. Ha nincs meg benned a Tehetség mindkét oldala, ez nem működik és meghalsz. Erről van szó.

Egy röpke pillanatig Richard eljátszott a gondolattal, hogy felébreszti a Sliphet, és megkérdezi tőle, emlékszik-e Kahlanra, de elhessegette a gondolatot. Az ősi, bámulatos Tehetségű varázslók ugyanis egy nagyon különleges és drága örömlányból alkották meg a Sliphet, aki politikai cselszövésbe keveredett és ez végül az életébe került. Annak a nőnek a személyisége azonban még mindig érezhetően benne volt: soha nem fedte fel a „kliensei" kilétét.

– Jobb, ha visszamegyünk, hogy Zedd tudja, jól vagyunk. – Richard gondolatai visszatértek a jelenlegi problémákhoz. – Cara bizonyára már őrjöng dühében.

– Richard – szólalt meg halkan Nicci, ahogy a férfi elindult.

Megfordult, és látta, hogy a nő őt nézi.

– Igen?

– Mit akarsz tenni Ann-nel és Nathan-nel kapcsolatban?

Megvonta a vállát.

– Semmit. Mire gondolsz?

– Hát, hogy mit akarsz tenni azzal kapcsolatban, amit mondtak? A háborúval kapcsolatban? Eljött az idő, és szerintem ezzel te is tisztában vagy. Nem kergetheted az álmaidat, mikor a világ többi része minden jó végéhez érkezett – minden remény és álom végéhez.

A férfi egy darabig a nőre meredt. Nicci nem fordította el a tekintetét.

– Ahogy te is mondtad, az a holttest nem bizonyít semmit.

– Valóban nem, de egy dolgot azért igen. Abban tévedtél, hogy mit találunk majd a sírban. A sír kiásásával nem sikerült bizonyítanod azt, amit szerettél volna. Ez azért felveti a „Miért" kérdést. Miért találtál mást, mint amire számítottál? Az egyetlen lehetséges válasz, ami az eszembe jut, az, hogy valaki szándékosan odatette, hogy megtaláld. De miért?

Sok idő eltelt már azóta az éjszaka óta ott a sírnál. Jó ideje már nem tettél semmit. Talán ideje nagyobb távlatból szemlélni a dolgokat. És a nagyobb távlat azt mutatja, amit a prófécia is eléggé egyértelműen megfogalmaz. Megértem, mennyire értékes neked annak az egy embernek az élete, akit szeretsz – már ha valóban létezett –, de nem érzed egy kissé azt, hogy ezért az egy életért mindenki más életét áldozod fel?

Richard lassan odébb sétált, és közben végighúzta az ujjait a Sliph kútjának káváján. Amikor utoljára utazott a Sliphben a Sáremberek falujába vitte Kahlant, hogy összeházasodjanak.

– Meg kell őt találnom. – Újra Niccire nézett. – Nem vagyok a prófécia játékszere.

– És hová fogsz menni? Mit teszel? Már jártál Shotánál, és idejöttél Zeddhez. Senki nem tud semmit Kahlanról, vagy a Futótűzről, vagy a többi dologról. Minden ötletedet elhasználtad, minden lehetőséget kimerítettél. Ha nem most, akkor mikor jön el az ideje, hogy szembenézz az igazsággal?

Richard a homlokát dörzsölte az ujjaival. Bár nem akarta elismerni, félt tőle, hogy Niccinek igaza van. Mit csináljon hát? Már nem tudta, hogy hová mehetne, mit tehetne még. Legalábbis jelenleg semmi konkrét nem jutott az eszébe. Nem tudta, mire lenne jó, ha terv nélkül kószálna, bármilyen elképzelés nélkül, hogy megkeresse Kahlant.

A szobára halott csend borult. A Sliph nem volt a kútban, együtt volt a lelkével valahol. Richard elmerengett, vajon él-e még Kahlan. Nyelt egyet, ahogy újra átélte azt a borzalmas pillanatot, amikor felötlött benne, hogy létezett-e egyáltalán. Annyira belefáradt a a kételyekbe, és nemcsak Kahlannal, hanem saját magával kapcsolatban is!

Ugyanakkor szinte összenyomta a bűntudat, hogy nem válaszol a d'harai nép hívására, amikor borzalmas veszély fenyegeti a szabadságukat. Gyakran gondolt arra a számtalan! jó emberre, akiket nem ismert, és akik szintén szeretnek valakit, miközben a Birodalmi Rend képében halálos veszedelem fenyegeti őket. Képes lenne elhagyni őket, hogy örökre Kahlan után kutasson? Nicci közelebb lépett.

– Richard – szólt selymesen lágy, együtt érző hangon. – Tudom, hogy nehéz feladni... azt mondani, hogy vége, és belátni, hogy tovább kell lépni.

Richard fordította el előbb a tekintetét.

– Nem tudom megtenni, Nicci. Tisztában vagyok vele, hogy nem tudom megmagyarázni mindenki megelégedésére, de egyszerűen nem megy. Úgy értem, ha megbetegedett és meghalt volna, akkor le lennék sújtva, de tudnám, hogy az élet dolgaival kell foglalkoznom. De ez most más. Ez szinte olyan, mintha tudnám, hogy valami sötét folyó sodorta magával, és segítségért kiabál, miközben én vagyok az egyetlen, aki hallom őt, aki tudja, hogy a megfulladás szörnyű veszedelme fenyegeti.

– Richard ...

– Tényleg azt hiszed, hogy nem érdekel az a sok ártatlan ember, akiket a horda azzal fenyeget, hogy lemészárolja vagy elhurcolja őket? De igen is érdekel. Nem tudok aludni az aggodalomtól, és nemcsak Kahlan miatt aggódom. El tudod képzelni, hogy szinte szétszakít ez a két dolog? Hogy éreznéd magad, ha választanod kellene: vagy megmented azt, akit szeretsz, vagy azt teszed, amit mindenki más helyesnek vél?

Az éjszaka közepén hideg verejtékben úszva ébredek fel, mert nemcsak Kahlan arcát látom, hanem azokét az emberekét is, akiknek soha nem lesz esélyük az életre, ha Jagangot nem állítjuk meg. Amikor szóba kerül, hogy mennyire tőlem függ ezeknek az embereknek a sorsa, szinte összeroppan a szívem. Egyrészt azért, mert segíteni szeretnék nekik, másrészt pedig mert azt hiszik, hogy rám van szükségük, mert hisznek benne, hogy én, egyetlen ember, megfordíthatom a háború kimenetelét, amitől több millió ember sorsa függ. Hogy mernek ekkora felelősséget tenni rám?

A nő még közelebb lépett, és gyengéden a férfi karjára tette a kezét, majd biztatóan simogatni kezdte.

– Richard, tudod, hogy én nem akarnám, hogy olyat tegyél, amit helytelennek tartasz. Pláne nem, ha ezzel hagynám, hogy azt hidd, Kahlan halott, mégpedig olyan bizonyíték alapján, amelyről tudom, hogy nem jó bizonyíték, még ha hiszem is, hogy azért van, amit megmagyaráz.

– Igen, tudom.

– De azóta az éjszaka óta, hogy felástad a sírt, miközben járkáltál és gondolkodtál, hogy mit csinálhatnál, én is sokat gondolkodtam.

Richard apró kődarabkákat pöckölt le a kút pereméről, mert nem akart a nőre nézni.

– És mire jutottál?

– Többek között, mikor néztelek, hogy hogyan bandukolsz a bástyákon, egy zavaró dolog jutott az eszembe, Részben még azért nem szóltam róla, mert nem tudom, hogy lehet-e magyarázat arra, ami veled történik, és részben azért, mert ha tényleg erről van szó, akkor nagyobb a baj, mintha a sebesülésed láttatna veled dolgokat. Nem tudom, hogy tényleg ez a válasz, de attól tartok, hogy nagyon is lehetséges. Leginkább azonban azért nem szóltam róla, mert már nincs meg a bizonyíték, így nem tudom semmivel sem alátámasztani az elképzelésemet, de szerintem eljött az idő, hogy felvessük a témát.

– Bizonyíték? – kérdezte Richard. – Azt mondod, a bizonyíték már nincs meg?

Nicci bólintott.

– A nyíl, amivel meglőttek. Attól tartok, lehet, hogy az egészet az a nyílvessző okozta, de más, sokkal zavaróbb módon, mint ahogy gondoltuk.

Richard szinte hátrahőkölt a nő komor arckifejezésétől.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Láttad, hogy ki lőtte rád a nyilat? Hogy ki tartotta a nyílpuskát?

Richard egy nagyot sóhajtott, a távolba révedt, és megpróbálta felidézni ködös emlékeit arról a reggeli csatáról. Egy farkas üvöltése ébresztette fel. Úgy tűnt, a fák mozognak a sötétben. Aztán egyszer csak mindenfelől katonák jelentek meg. Minden irányból támadták. Élénken emlékezett, milyen érzés volt az Igazság Kardja a kezében, ahogy a markolat drótozása a tenyerébe nyomódott, milyen volt az erő, amely szétáradt benne.

Emlékezett rá, hogy látta, ahogy a fák közül az emberek nyilakat lőnek rá. Többségüknél egyszerű íjak voltak, de néhányuknál nyílpuskák. Valószínűleg egy tipikus felderítő egység volt, a szokásos fegyverzettel.

– Nem... nem láttam, hogy ki lőtte ki azt a nyílvesszőt, ami végül eltalált. Miért? Mire jöttél rá?

Nicci egy örökkévalóságnak tűnő pillanatig csak nézett rá. Kortalan szemei a többi Tehetséggel bíróra emlékeztették, Ann-re, a régi Prelátusra; Vernára, az új Prelátusra; Adie-re, Shotára és... Kahlanra.

– A tüskék azon a nyílvesszőn megakadályozták, hogy a hagyományos módon kiszedjem belőled, és megmentsem az életedet. Szörnyen kellett sietnem. Egyszer sem jutott eszembe, hogy ellenőriznem kellene a nyílvesszőt, mielőtt Pusztító Mágiával megsemmisítem.

Richardnak nem tetszett az irány, amerre Nicci aggodalma haladni látszott.

– Mit kellett volna ellenőrizned?

– Hogy megbűvölték-e. Lehetett rajta valamilyen kimondottan pusztító varázslat.

Richard most már biztos volt benne, hogy nem tetszik neki a dolog, pedig még nem is hallotta.

– Milyen varázslat?

– Egy Káprázat Varázs.

– Káprázat? – húzta ráncba a homlokát Richard. – Az hogyan működik?

– Hát, körülbelül úgy, mint egy szerelmi bájital.

Richard meglepetten bámult rá.

– Szerelmi bájital?

– Hát igen, bizonyos tekintetben. – Finoman összeérintette két kezét az ujjak hegyénél, miközben azon gondolkodott, hogy hogyan tudná jobban elmagyarázni. – A Káprázat Varázs hatására egy nő képe tölti be a gondolataidat, aki normális esetben egy élő személy, de ahogy gondolkodtam rajta, arra a következtetésre jutottam, hogy kitalált személlyel is működik. Bárhogyan is, halálosan belészeretsz. Persze ez nem magyarázza meg elég élénken, hogy milyen erős ez a varázslat. A Káprázat Varázs hatására a nő megszállottsággá válik, és a megszállottság minden mást kirekeszt az ember fejéből.

A Káprázat Varázs egy sötét titok a varázslónők között, melyekre egy Tehetséggel bíró anya tanít meg rendszerint. Egy ilyen varázslattal rá lehet venni egy embert, hogy csak a varázslat tárgyára koncentráljon, aki általában egy valós személy – legtöbb esetben maga a varázslónő. Ahogy már mondtam, ez egyfajta szerelmi varázs.

Vannak olyan Tehetséggel rendelkező nők, akik egyszerűen nem tudnak ellenállni a csábításnak, hogy egy férfin használják ezt a varázslatot. Ez a varázslat annyira hatásos, hogy a Próféták Palotájában komoly dolog volt, ha egy Nővért ezzel gyanúsítottak. A Káprázat használata olyan főben járó bűnnek számított, mint amilyen például a nemi erőszak. Szigorú büntetés járt érte. A varázslónőt minimum száműzték, de az is előfordult, hogy felakasztották. Voltak olyan Nővérek, akiket bűnösnek találtak a Káprázat használatában.

Amennyire emlékszem, az utolsót több mint ötven éve kapták el. Egy Novícia volt, Valdora. A bíróság fele-fele arányban szavazott a száműzésre és az akasztásra. Végül a Prelátus szava döntött, és ő száműzetésre ítélte a fiatal Novíciát.

Jagang Nővérei nyilván tudják, hogyan kell Káprázat Varázst megidézni. Nem lehetett olyan nehéz egy nyílvesszőhöz kötni azt, vagy több nyílvesszőhöz is azon a reggelen. Ha nem öl meg, akkor is a hatalma alá von.

– Ez nem lehet az – mondta Richard, és a hangszíne sötétebbé vált.

Nicci figyelmen kívül hagyta a hangszínét és a tagadást is.

– Ez sokmindent megmagyarázna. A Káprázat Varázs teljesen valósnak tűnik az áldozat számára. A megszállottság tárgya köré fixálja az ember agyát és gondolatait.

Richard megint végigsimította a haját az ujjaival, és megpróbált nem haragudni Niccire. – És mi lenne ennek a célja? Jagang meg akar ölni engem. Te magad jöttél el, hogy figyelmeztess, hogy egy szörnyeteget is alkotott azért, hogy ezt a célját elérje. Annak a varázslatnak, amiről most beszélsz, nincs semmi értelme.

– Ó dehogyis nincs! Nagyon is sok! Sokkal többet ér el vele, mint a megöléseddel, Richard. Hát nem érted? A hiteledet teszi tönkre. Azt éri el vele, hogy te magad pusztítsd el azt, amiért korábban harcoltál.

– Én magam? Hogyan?

– A varázslattól semmi mással nem foglalkozol, csak a megszállottság tárgyával. Ettől az emberek azt hiszik, hogy valami nincs rendben veled, hogy megőrültél. Kételkedni kezdenek benned, és emiatt az ügyben is, amiért harcolsz. Ettől a varázslattól élőhalott leszel. Mindent elpusztít, ami bármit is jelentett a számodra. Teljesen a megszállott gondolat rabjává tesz, amit abszolút valósnak hiszel, de amelyet soha nem érhetsz el. Jó oka volt annak, hogy ennek a varázslatnak a használatát főben járó bűnnek nyilvánították.

A mi esetünkben, miközben te megpróbálod megtalálni azt a valakit, akire a módosított memóriád emlékszik, szemtanúja lehetsz az ügyed bukásának, mert azok az emberek, akiket te lelkesítettél, akik hittek benned, azt gondolják, hogy megőrültél, hogy talán amit eddig mondtál, az is őrültség.

Richard el tudta képzelni, hogy az áldozat, amelyet így behálóznak, valószínűleg nem képes felfedezni magában a Varázslat hatását. És az is igaz, hogy szinte mindenki azt fogja hinni róla, hogy megőrült.

– Az igazság nem attól igazság, hogy ki mondja. Az igazság akkor is igazság marad, ha olyan ember állítja, akit nem tisztelsz.

– Ez így van, Richard, de nem mindenki bír ilyen tisztánlátással.

A férfi felsóhajtott.

– Hát igen, ez igaz.

– Ami pedig a Vérszörnyet illeti, Jagang valószínűleg nem csak egy vasat tart a tűzben, és habozás nélkül mindent megtesz, még a szükségesnél is többet, hogy legyőzze az ellenfeleit. Lehet, hogy arra gondolt, hogy két pestis még biztosabban megszünteti a Richard Rahl által jelentett fenyegetést, mint egy.

Richard nem kételkedett abban, hogy igaz, amit a nő Jagangról mond. Mégsem tudott hinni benne, hogy ez történt.

– Jagang azt sem tudta, hol vagyok. Azok a katonák csak véletlenül találtak rám, miközben átfésülték az erdőt, az utánpótlás biztonságát fenyegető veszélyek után kutatva.

– Tudja, hogy te indítottad el a felkelést Altur'Rangban Küldhetett mágiával fertőzött nyilakat hordozó katonákat a keresésedre, hogy hátha rád bukkannak.

Richard látta, hogy tényleg sokat gondolkodott a dolgon. Mindenre volt válasza. Széttárta a karját, és felszegte a fejét.

– Akkor tedd rám a kezed, varázslónő! Ragadd meg az átkot, és húzd ki belőlem gonosz csápjait! Add vissza elmém épségét! Ha tényleg hiszel benne, hogy egy Káprázat Varázs okozza ezt az egészet, akkor használd a Tehetségedet, kutasd fel, és vess véget neki!

Nicci elfordította a fejét és a törött ajtó felé nézett a hatalmas torony alját borító félhomályban.

– Hogy ezt megtehessem, szükségem lenne a nyílvesszőre. Az azonban már nem létezik. Sajnálom, Richard. Soha nem gondoltam volna, hogy ellenőriznem kellene, mielőtt megsemmisítem. Elengedhetetlen volt kiszedni, hogy ezzel megmentsem az életedet, de ellenőriznem kellett volna.

A férfi a hátára tette a kezét.

– Te nem csináltál semmi rosszat. Megmentetted az életemet.

– Biztos vagy benne? – a férfi felé fordult. – Vagy csak arra kárhoztattalak, hogy két lábon járó halott légy?

Richard megrázta a fejét.

– Nem hiszem. Ahogy te is mondtad, nem akarnád, hogy olyasmit elhiggyek, amire nincs megfelelő bizonyíték. Az a holttest nem volt elegendő bizonyíték. Ugyanakkor nem kellett volna ott lennie, így meg vagyok róla győződve, hogy ez azt bizonyítja, valami történik itt. Csak még nem jöttem rá, hogy mi.

– Vagy azt bizonyítja, hogy a történeted nem több, mint egy Káprázat Varázs miatt létrejött őrült megszállottság által kiváltott kitaláció.

– Senki nem emlékszik rá, hogy mi történt, és hogy Kahlant nem temették el, csak én. Ez valami olyasmi, ami számomra legalábbis azt mutatja, hogy nem képzelődök.

– Vagy ez is csak a képzelgés része – bármi is az okozója. Richard, ez nem mehet így örökké. Valamikor véget kell érnie. Zsákutcába jutottál. Jut még eszedbe valami, amit megpróbálhatnál?

Richard a Sliph kútjának kő falára támaszkodott.

– Nézd, Nicci, elismerem, hogy kifutottam az ötletekből, de még nem állok rá készen, hogy lemondjak Kahlanról, az életéről. Túl sokat jelent nekem.

– És mit gondolsz, meddig mehet ez így tovább, miközben a Birodalmi Rend seregei egyre közelebb kerülnek a mieinkhez? Én sem szeretem, ha Ann az én életemmel játszik, mint ahogy te sem, ha a tiéddel teszi ugyanezt, de nem azért teszi, mert gonoszkodni akar. Csak a szabadságáért küzd. Csak ártatlan embereket akar megmenteni attól, hogy brutális állatok lemészárolják őket.

Richard megpróbálta lenyelni a torkában lévő gombócot.

– Át kell gondolnom a dolgokat, össze kell szednem a gondolataimat. Találtam abban a szobában néhány könyvet. Egy kis ideig tanulmányozni szeretném őket, csak egy kis ideig, és közben átgondolni a dolgokat, hogy lássam, meg tudom-e fejteni, mi történik és miért. Ha rá tudnék jönni... csak ki kell találnom, hogy mi legyen a következő lépés.

– És ha nem jössz rá?

Richard a két karjára hajolt, és a kút sötétségébe meredt, miközben próbálta visszatartani a könnyeit.

– Kérlek...

Bárcsak tudná, kivel kell megküzdenie, bárcsak láthatná az ellenséget! Fogalma sem volt, hogyan vehetné fel a harcot az elméjében kavargó árnyakkal.

Nicci gyengéden a vállára tette a kezét.

– Jól van, Richard. Rendben.

11. FEJEZET

Nicci bekopogott az íves tölgyfa ajtón, és várt. Rikka, aki a háta mögött állt, együtt várt vele.

– Gyertek be! – hallatszott a tompa hang.

Nicci szerint Nathan mély, erőteljes hangja volt, nem olyan, mint Zeddé. Az apró, kerek szobában, amely Richard nagyapjának kedvence volt, ott állt a Próféta Ann-el együtt, aki egyszerű, szürke ruhájának szemközti ujjába dugta a kezét, és türelmesen várta meghívott vendégüket. Nathan, aki sötétbarna nadrágot, hosszú szárú csizmát és ráncos fehér inget viselt a köpenye alatt, inkább kalandornak, mint prófétának látszott.

Zedd, egyszerű köpenyében csendesen állt egy kerek ólomüveg ablak előtt az üveges könyvszekrények között, nekik háttal, kezét a dereka mögött összefogta. Úgy tűnt, gondolataiba mélyedve a hegy lábánál elterülő Aydindril városát szemléli. Szép látvány volt; Nicci meg tudta érteni, hogy miért szereti ezt a kényelmes kis szobát. Rikka elkezdte becsukni a vastag tölgyfa ajtót.

– Rikka, kedves – szólalt meg Ann a begyakorolt Prelátusi mosolyát öltve magára, ahogy a Mord-Sith-hez fordult –, a torkom még mindig szörnyen száraz a tegnapi szörnyű füsttől, amikor az a borzalmas valami felgyújtotta a könyvtárat. Nem tennéd meg, hogy készítesz nekem egy csésze teát egy csepp mézzel?

Rikka, aki már félig becsukta az ajtót, most megvonta a vállát.

– Dehogynem.

– És maradt még abból a kétszersültből? – kérdezte Nathan széles mosollyal. – A te kétszersültjeid csodálatosak, különösen melegen.

Rikka röviden a szobában tartózkodókra nézett.

– Hozok egy kis kétszersültet és mézes teát.

– Nagyon köszönjük, kedvesem – mondta Ann még mindig mosolyogva, amikor Rikka eltűnt az ajtó mögött.

Zedd, aki még mindig az ablakon bámult kifelé, nem szólalt meg.

Nicci, mintha Nathan és Ann ott sem lenne, közvetlenül Zeddhez. fordult.

– Rikka azt mondta, hogy látni szeretnél.

– Így van – válaszolt helyette Ann. – Hol van Richard?

– Lent, azon a helyen, amiről meséltem, amit a két pajzs között talált, ahol biztonságban lehet. Olvas és információt keres, gondolom, azt teszi, ami a Kereső dolga. – Nicci, túlzó gondossággal összeillesztette az ujjait. – Tehát ti hárman Richardról akartok beszélni velem.

Nathan apró nevetést hallatott, amit gyorsan torokköszörüléssé változtatott, amikor Ann rápillantott. Zedd, aki továbbra is háttal állt nekik, szótalanul továbbra is kifelé nézett.

– Mindig is nagyon okos voltál – mondta Ann.

– Nos, azért hogy erre rájöjjek nem kellett túl nagy intelligencia – válaszolta Nicci nem engedve meg Ann-nek, hogy ilyen üres hízelgéssel kibújjon a válasz alól. – Ha nem bánod, tartsd meg a dicséreted, amíg meg nem szolgálom!

Ez már Nathant és Ann-t is mosolyra késztette. Nathané még valódinak is látszott.

A hízelgés olyan ragály volt, amely Nicci egész életét végigkísérte.

– „Nicci, te olyan okos gyerek vagy, úgyhogy még többet kell adnod magadból." „Nicci, te olyan szép vagy, a legszebb teremtmény, akit valaha láttam. Muszáj, hogy az enyém légy." „Nicci, kedvesem, muszáj, hogy megkóstoljam a bájaidat, különben biztosan meghalok a gyengeségtől." Niccinek az üres hízelgés egy feszítővashoz volt hasonlatos, egy olyan eszközhöz, melyet a tolvaj használ, amikor megpróbál valamit erővel megszerezni.

– Mit tehetek értetek? – kérdezte Nicci, mintha üzletről beszélne.

Ann, még mindig összedugva a két kezét a ruhája ujjában, vállat vont.

– Beszélnünk kell veled Richard szerencsétlen állapotáról. Nagyon megdöbbentünk, amikor megtudtuk, hogy delíriumtól szenved.

– Hát igen, ez szörnyű – válaszolta Nicci.

– És van valami ötleted? – kérdezte a Prelátus.

Nicci a gyönyörű asztal polírozott lapján húzogatta előre-hátra az egyik ujját.

– Ötletem? Milyen ötletem?

– Ne játszd az ártatlant! – szólt rá Ann, és az elnéző hangnem elpárolgott a hangjából. – Nagyon is jól tudod, hogy miről beszélünk.

Zedd végül megfordult, mert láthatóan nem tetszett neki Ann taktikája.

– Nicci, mi mind nagyon aggódunk érte. Igen, aggódunk, mert a prófécia azt mondja, hogy neki kell vezetni a hadainkat és a többi, és a többi, de ... – felemelte a kezét, és elkeseredetten hagyta leesni. – De ő maga miatt is aggódunk. Valami nagyon nincs rendben vele. Ismerem azóta, hogy megszületett. Éveket töltöttem vele, kettesben is és másokkal együtt is. Mindig annyira büszke voltam rá, hogy most inkább bele sem kezdek, hogy elmondjam. Mindig is hajlamos volt időnként meglepő dolgokat művelni, amelyek összezavartak, vagy kétségbe ejtettek, de soha sem láttam így viselkedni. Még soha sem hitt ilyen őrült történetekben. Nem tudod elképzelni, mit jelent számomra, hogy így kell őt látnom.

Nicci megdörzsölte az egyik szemöldökét, és ezt használta fel ürügyül, hogy ne kelljen a férfi fájdalomtól égő barna szemébe néznie. Fehér haja a szokottnál is kuszábban állt. És soványabbnak is tűnt, szinte már vézna volt. Úgy nézett ki, mint aki hetek óta nem aludt rendesen.

– Azt hiszem, nagyon is tudom, mit érzel – biztosította. Nagy levegőt vett, és lassan ingatta a fejét. – Fogalmam sincs, mit lett vele, Zedd. Azóta próbálok rájönni, mióta azon a reggelen ott találtam, ahogy fuldoklott, és az Őrző majdnem elragadta.

– Azt mondtad, hogy sok vért vesztett – szólt közbe Nathan – és hogy napokig önkívületben volt.

Nicci bólintott.

– Lehetséges, hogy egy ilyen állapot, az ilyen kétségbeesett félelem a megfulladástól, és az a gondolat, hogy így fog meghalni, kiválthatta azt, hogy kitalált magának valakit, aki szereti – ami egyfajta trükk lehet, hogy megpróbálja megnyugtatni magát. Valaha én is csináltam hasonló dolgokat, amikor féltem. Gyakran képzeltem azt, hogy máshol járok, valami kellemes helyen, ahol biztonságban vagyok. Richard esetében a komoly vérveszteség és az abnormálisan hosszú álom a gyógyítás után, miközben próbálta visszanyerni az erejét, hogy túlélje a megpróbáltatást, okozhatta, hogy az álom, a kitaláció egész idő alatt csak nőtt az agyában.

– És átvette az irányítást a gondolatai felett – fejezte be helyette Ann.

Nicci ránézett.

– Én is erre gondoltam akkor.

– És most? – kérdezte Zedd.

Nicci a mennyezetet tartó súlyos fa gerendákra emelte a tekintetét, miközben a megfelelő szavakat kereste.

– Már nem vagyok biztos benne. Nem vagyok jártas az ilyen dolgokban. Nem gyógyítóként töltöttem az életemet. Azt gondolom, hogy ti hárman jóval többet tudtok az ilyen bajokról, mint én.

– Nos, igen, ami azt illeti – mondta Ann, és elégedett képet vágott, hogy Nicci legalább ennyit elismer – hajlunk rá, hogy egyetértsünk ezzel az értékeléssel.

Nicci gyanakvóan szemlélte őket.

– Tehát szerintetek mi okozza a problémáját?

– Nos – kezdte Zedd – még egy jó pár dolgot nem zártunk ki, ami...

– A Káprázat Varázs eszedbe jutott? – kérdezte Ann, és kitartóan bámulta a nőt, azzal a pillantással, amitől megremegtek a novíciák, és megvallották, hogy elhanyagolták a feladatukat.

Nicci azonban már nem volt novícia és nem félemlítette meg a hatalom. Miután átélte, hogy Jagang egyik őrült dührohamában az egyik húsos öklével szorítja a nyakát, miközben a másikkal az arcát csépeli, egy tekintet nem olyan valami volt, ami Niccit remegésre bírhatta volna. Valójában, ha nem ilyen komoly dologról lett volna szó, ami miatt ő is szörnyen aggódik, még lehet, hogy el is nevette volna magát a kísérlet láttán, ahogy Ann egy szigorú pillantással megpróbált óvatlan beszámolót kicsikarni belőle.

– Átfutott az agyamon – ismerte el, mivel látta, hogy nincs értelme tagadni. – De muszáj volt Pusztító Mágiával eltávolítanom a nyílvesszőt, hogy megmentsem az életét. Sajnos, akkor nem jutott ez eszembe. Őrülten küzdöttem az életéért. Valószínűleg gondolnom kellett volna rá, hogy a nyílvesszőhöz valami mágiát kapcsoltak, de nem tettem. Most pedig, hogy a nyílvessző már nincs meg, képtelenség megmondani, hogy tényleg így volt-e. A nyílvessző nélkül semmit sem tehetünk.

Zedd frissen borotvált állát simogatta, és másfelé nézett.

– Ez kissé bonyolítja a helyzetet.

– Bonyolítja? – kérdezett vissza Nicci. – Ezt a varázst akkor sem könnyű visszafordítani, ha megvan az a tárgy, amely az áldozatra a Káprázatot hozta. A tárgy nélkül, csak az a varázslónő képes megszüntetni a hatását, aki okozta azt. Meg kell hogy legyen a háló, amely a bajt okozta, ha meg akarjuk gyógyítani. És mindez akkor igaz, ha biztosak vagyunk benne, hogy Káprázat Varázsról van szó. De az is lehet, hogy nem az. És bármi is legyen, valamilyen átok vagy delírium, tudnunk kell az okot ahhoz, hogy meggyógyíthassuk.

– Nem feltétlenül – mondta Ann és ismét Niccire bámult. – Az ok többé már nem számít.

Nicci összevonta a szemöldökét.

– Hogyhogy nem számít? Mi a csudáról beszélsz?

– Ha valaki eltöri a karját, sínbe rakod, és rögzíted. Nem vesztegeted az idődet azzal, hogy mindenfélét kérdezgetsz, hogy megpróbálj rájönni, pontosan hogyan törte el. Azonnal cselekedned kell, hogy sikerrel járj. A beszéd nem gyógyítja meg.

– Úgy véljük, hogy a segítségünkre van szüksége – szólt közbe Zedd sokkal békésebb hangnemben. – Mind tudjuk, hogy a dolgok, amelyekről beszél, egyszerűen lehetetlenek. Először, amikor azt mondta, hogy Shotának adta az Igazság Kardját, azt gondoltam, valami iszonyúan esztelen dolgot művelt, de már látom, hogy nem szándékosan tette, és nem fogtam fel, hogy valójában milyen nagy a baj. Mérges szemrehányásokkal reagáltam, pedig látnom kellett volna, hogy mennyire beteg, és ennek megfelelően kellett volna kezelnem a helyzetet.

Van úgy, hogy úgy látjuk, valaki furcsa dolgokban hisz, de amit Richard művel, az minden képzeletet felülmúl, és a „furcsa" nem jó szó rá. Nyilvánvaló, hogy téveszmék gyötrik, ezt már mind beláttuk. – Kérlelő mozdulattal széttárta a kezét.

– Van bármi, amit mondani tudsz a védelmében, és amivel meggyőzhetsz minket, hogy téves a diagnózisunk?

Zedd tényleg nyomorultul festett. Nyilvánvaló volt, hogy őszintén aggódik az unokája miatt.

Nicci lesütötte a szemét, nem bírta elviselni az öregember fájdalmának látványát.

– Sajnálom, Zedd, de nem tudok semmi értelmeset mondani. Sajnos, nem hiszem, hogy a test, amit kiásott bármit is véglegesen bizonyít, vagy hogy van rá esély, hogy rávegyük, fogadja el a bizonyíték kínálta realitást. Közben biztos vagyok benne, hogy a test valóban az Inkvizítor Anyáé, Kahlan Amnellé, a nőé, akiről a sérülése okozta fájdalom zavarában azt álmodta, hogy a felesége. Valószínűleg hallotta a nevét valahol, amikor Középföldön járt, és megragadt az emlékezetében. Bizonyára kellemes álom volt. Egy olyan valakinél, aki erdei vezetőként nőtt fel, szerintem természetes, hogy álmodozik, és elképzeli, hogy egy nap majd elmegy egy távoli földre, feleségül vesz egy királynőt, csakhogy ez az álmodozás – amikor megsérült – előbb álommá, majd a rögeszméjévé vált. – Nicci kényszerítette magát, hogy abbahagyja. A csontjáig érezte annak a fájdalmát, hogy másoknak ilyesmiket kell mondania Richardról, még ha ezek az emberek szeretik is őt, törődnek vele, és segíteni akarnak. Még Ann is, pedig Nicci gyakran úgy gondolta, hogy be nem vallott indítékok vezérlik, valóban aggódott Richardért. Hiszen ő volt az az ember, akinek Ann hite szerint valóra kellett váltania a próféciát, de emberként is szeretettel viseltetett iránta.

Nicci tudta, hogy helyesen cselekszik, amikor Richardról beszél, de akkor is úgy érezte, hogy ezzel elárulja őt. Szinte látta a férfi arcát, ahogy csendesen nézi, és bántja, hogy hogyan tud ilyen hidegen hitetlen lenni.

– Szerintünk, bármi is okozza a téveszméit – mondta Ann –, Richardot vissza kell hoznunk a valóságba.

Nicci nem szólt semmit. Bár tudta, hogy igazuk van, nem hitte, hogy lenne bármi, amit tehetne érte, mint hogy engedi, hogy folytassa, amit csinál, és végül maga jöhessen rá az igazságra.

Nathan egy lépéssel közelebb jött, és Niccire mosolygott. A kis szobában méginkább tiszteletet parancsolónak látszott. Sötét azúr szemei szinte bilincsbe verték a tekintetet. A nyílt kérés jeleként széttárta a kezét.

– Néha fájdalommal jár a segítség, de később, aki elszenvedte, belátja, hogy nem volt más lehetőség, és amikor majd felépül, boldog lesz, hogy megtettük érte, amit kellett.

– Mint a törött kar esetében – folytatta Ann, megerősítve Nathan szavait. – Senki nem akarja elszenvedni a fájdalmat, de néha szükség van ilyesmire, ha azt akarjuk, hogy az illető meggyógyuljon, és visszakapja az életét.

– Tehát – kérdezte homlokráncolva Nicci –, meg akarjátok gyógyítani?

– Igen – válaszolta Zedd. Majd elmosolyodott. – Találtam egy próféciát Richardról, amely azt mondja. „Először próbára teszik, majd szövetkeznek, hogy meggyógyítsák". Sosem gondoltam volna, hogy ilyen hamar beigazolódik, vagy hogy pont ilyen módon, de azt hiszem, mind egyetértünk abban, hogy szeretjük Richardot, és azt akarjuk, hogy meggyógyuljon és visszatérjen közénk.

Niccinek az járt a fejében, hogy vajon több van-e emögött, mint amit elmondanak neki. Kíváncsi volt, vajon miért küldték el Rikkát teáért, hogy miért nem akarják, hogy a Rahl Nagyúr testőrei itt legyenek.

– Mondtam nektek, én nem vagyok gyógyító.

– Azért elég jó munkát végeztél, amikor a nyíllal meglőtték – mondta Zedd. – Ilyesmit még én sem tudtam volna véghezvinni. Senki közülünk, aki most a szobában van, kivéve téged, Nicci. Lehet, hogy úgy véled, nem vagy gyógyító, de te képes voltál megtenni azt, ami számunkra lehetetlennek bizonyult volna.

– Nos, egyszerűen csak azért jártam sikerrel, mert Pusztító Mágiát használtam.

Senki nem szólt semmit. Csak néztek rá.

– Na várjatok egy percet! – nézett végig rajtuk Nicci. – Azt akarjátok mondani, hogy megint Pusztító Mágiát kellene használnom Richardon?

– Igen, pontosan erre gondoltunk – felelte Zedd.

Ann Zedd és Nathan felé intett.

– Ha bármelyikünk képes lenne rá, megtennénk mi, de nem vagyunk rá képesek. Szükségünk van rád.

Nicci karba tette a kezét.

– És pontosan mit kellene tennem? Nem értem, hogy mit vártok tőlem.

Ann megfogta Nicci karját.

– Nicci, figyelj ránk! Nem tudjuk, hogy mi okozza Richard baját. Nincs esélyünk olyasmit meggyógyítani, aminek nem ismerjük a kiváltó okát. És még ha tudnánk is biztosan, hogy Káprázat Varázs szennyezte a nyílvesszőt, mivel nincs meg az a személy, aki a mágiát használta, és nincs meg a nyílvessző sem, egyikünk sem tudná visszafordítani a hatást.

És persze nem is lehetünk biztosak benne, hogy ez a kiváltó ok, vagy valami teljesen másféle bűbáj, vagy egyszerűen a sérülése által okozott delírium. Nem ismerjük az okokat. És nincs is rá esélyünk, hogy megismerjük őket.

Amit most tennünk kell – mondta nagyon komolyan, és már nem is próbált más hangnemet megütni, teljesen egyenesen és őszintén beszélt –, az, hogy megszüntetjük a megszállottságot. Bármi legyen is az, ami kiváltja. Nem számít, hogy mágia, álom, vagy valamilyen hirtelen támadt őrület hozta létre. Ennek a Kahlannak az emléke hamis emlék, ami eltorzítja a gondolkodását, és ezért ki kell törölnünk az agyából.

Niccit megdöbbentette, amit halott. A néhai Prelátusról Zeddre nézett.

– Te komolyan azt akarod, hogy Pusztító Mágiával nyúljak az unokád agyához? Hogy töröljem a tudatának egy részét? Egy részét annak, aki ő maga?

– Nem azt a részt, ami ő maga, nem, semmiképpen! Ezt nem akarnám – tiltakozott Zedd, és megnedvesítette a szája szélét. A hangja erőtlenül és kétségbeesetten szólt. – Azt szeretném, hogy meggyógyítsd. Vissza akarom kapni Richardot, azt a Richardot, akit ismerek, akit mind ismerünk. Az igazi Richardot, nem azt a férfit, akinek idegen gondolatok gyötrik és pusztítják az agyát.

Nicci megrázta a fejét.

– Nem tehetem ezt azzal a férfivel, akit... – gyorsan elharapta a mondatot.

– Visszakapnám azt a Richardot, akit szeretek – könyörgött finoman Zedd. – Azt a Richardot, akit mind szeretünk.

Nicci egy lépést hátrált, és a fejét rázta. Nem tudta, mit válaszolhatna ilyen kétségbeesés láttán. Kell, hogy legyen más mód arra, hogy Richard visszatérjen.

– Mutasd meg neki! – mondta Nathan Ann-nek. A hangja most illett a nagy Prófétához, a Rahlhoz, aki volt.

Ann lemondóan biccentett és valamit előhúzott a zsebéből. Niccinek nyújtotta.

– Olvasd el ezt!

Ahogy Ann a kezébe ejtette, Nicci már látta, hogy egy Útikönyv az. Nathan-re nézett, majd Ann-re és végül Zeddre.

– Csak rajta – szólt a Próféta. – Olvasd el az üzenetet, amit Ann kapott Vernától.

Az Útikönyvek nagyon ritkák. Valójában Nicci azt hitte, hogy mind megsemmisült a Próféták Palotájával együtt. Tudta, hogy amit az ikerkönyvek egyikébe írnak, az a másikban is megjelenik. A könyv gerincében tartott tollal nemcsak írni lehetett a könyvbe, hanem ezzel lehetett a régi üzeneteket kitörölni is. Így az Útikönyv soha nem használódott el. Nicci kinyitotta az ősi mágia e felbecsülhetetlen értékét és az íráshoz lapozott, amely szép, olvasható betűkkel kezdődött:

– Ann, sajnálattal tudatom veled, hogy a dolgok a hadseregben nem mennek túl jól. Hol van Richard? Megtaláltátok már? Ne haragudj, hogy folyton sürgetlek! Tudom, hogy nem vesztegeted az idődet, csak sajnos a hadsereg gondja napról napra súlyosabb. Többen dezertáltak – nem túl sokan – de most D'Hara-ban vagyunk, és az a pletyka terjed, hogy a Rahl Nagyúr nem fogja őket vezetni egy olyan csatában, amelyről mindenki tudja, hogy öngyilkosság. Az, hogy már régóta nem látták Richardot, csak tovább táplálja ezt a félelmüket. Napról napra egyre inkább azt érzik, hogy a Rahl Nagyúr sorsukra hagyta őket. Senki nem hiszi, hogy lenne esélyünk az ellenséggel szemben, ha Richard nincs itt a sereg élén.

Meiffert tábornok és én egyre elkeseredettebben próbáljuk kitalálni, hogy mit mondjunk a reményvesztett embereknek. Még ha van is rá jó magyarázat, akkor is nehéz elviselni, hogy a halál torkában nem kapnak hírt a vezérüktől, akiben hisznek.

Kérlek, Ann, ha megtalálod Richardot, mondd meg neki, hogy ezek a bátor, fiatal emberek, akikre oly régóta a szabadságunk védelmének súlyos feladata hárul, már sokat szenvedtek és szükségük van rá. Kérlek, tudd meg, hogy mikor csatlakozhat hozzánk. Kérd meg, hogy siessen!

Nagyon várom a válaszod!

Nővéred a Fényben,

Verna

Nicci keze lehanyatlott. A szemét égették a könnyek. Ann elvette az Útikönyvet Nicci remegő ujjai közül.

– Mit mondjak Vernának? Mit mondjon a katonáknak? – kérdezte Ann csendesen.

Nicci pislogott, hogy visszatartsa a könnyeit.

– Azt akarjátok, hogy elvegyem az agya egy darabját? Azt akarjátok, hogy eláruljam?

– Nem, dehogy! – győzködte Zedd, miközben erős ujjaival megragadta a vállát. – Azt akarjuk, hogy segíts neki... hogy gyógyítsd meg!

– Még a közelébe menni is félünk jelen állapotában – magyarázta Ann. – Félünk, hogy megsejt valamit. Tartok tőle, hogy részben én vagyok a felelős ezért, mert olyan dühösen reagáltam. A Teremtő bocsássa meg nekem, de egész életemben megszoktam, hogy irányítom az emberek életét, és elvárom, hogy engedelmeskedjenek. A régi beidegződésektől nehéz megszabadulni. Most azt hiszi, hogy erőszakkal rá akarom venni, hogy kövesse a próféciát. Egyre kevésbé bízik bennünk... de veled nem ez a helyzet.

– Benned bízik – fejezte be Zedd –, te ráteheted a kezedet anélkül, hogy gyanakodni kezdene.

Nicci ránézett.

– Rátehetem a kezemet...?

Zedd bólintott.

– Szinte észre sem veszi, és a befolyásod alá kerül. Nem érez majd semmit. Amikor felébred, Kahlan Amnell emléke kitörlődik az agyából, és újra a mi Richardunk lesz.

Nicci beharapta az ajkát, félt megszólalni. Zedd barna szeme könnytől csillogott.

– Nagyon szeretem az unokámat. Bármit megtennék érte. Megtenném én magam, ha képes lennék olyan jó munkát végezni, mint te. Azt akarom, hogy meggyógyuljon. Mind ezt szeretnénk. – Ismét megszorította a nő vállát. – Nicci, ha szereted őt, kérlek, tedd meg! Tégy meg mindent, amit tudsz, és gyógyítsd meg még egyszer!

12. FEJEZET

– Rahl Nagyúr vezess minket! Rahl Nagyúr taníts minket! Rahl Nagyúr védelmezz minket! – mormolta Kahlan újra.

Fényedben gyarapodunk. Kegyelmedben oltalmat találunk. Bölcsességed előtt fejet hajtunk. Azért élünk, hogy szolgáljunk. Életünk a tiéd.

A válla már fájt, ahogy a földön térdelt a padlólapokra hajtott fejjel, miközben újra és újra elismételte a Hódolat szavait. Nem törődött az égő fájdalmat okozó fáradtsággal.

– Rahl Nagyúr vezess minket! – mondta Kahlan, ahogy újra belekezdett a többiekkel együtt, a hangjuk visszhangzott a márvány csarnokban.

– Rahl Nagyúr taníts minket! Rahl Nagyúr védelmezz minket! Fényedben gyarapodunk. Kegyelmedben oltalmat találunk. Bölcsességed előtt fejet hajtunk. Azért élünk, hogy szolgáljunk. Életünk a tiéd.

Valójában nagyon is kellemesnek találta, hogy ugyanazokat a szavakat kell folyamatosan ismételnie. Betöltötték az elméjét, segítettek tompítani a borzalmas űrt, amit érzett. A szavak segítettek, hogy ne érezze magát olyan magányosnak.

Olyan elveszettnek.

– Rahl Nagyúr vezess minket! Rahl Nagyúr taníts minket! Rahl Nagyúr védelmezz minket! Fényedben gyarapodunk. Kegyelmedben oltalmat találunk. Bölcsességed előtt fejet hajtunk. Azért élünk, hogy szolgáljunk. Életünk a tiéd.

Ezek a gondolatok megérintették, és vigasztalónak találta őket: biztonság, viruló élet, ahol a tudás és a bölcsesség uralkodik. Tetszett neki ez az elképzelés. Olyan volt az egész, mint valami álom.

Akik vele voltak, nagyon siettek, de amikor meglátták a katonákat, és hogy őket nézik, úgy döntöttek, jobb, ha a többiekkel tartanak, akik a borult égre nyíló tető alatti téren gyülekeztek. A felhős égbolt alatt, fehér homokkal borított, koncentrikus körökben elgereblyézett terület feküdt, középen egy sötét, homorú kővel, melynek a tetején egy erős keretbe foglalt harang állt. Ez a harang kondult meg, és hívta össze az embereket.

A tér tetőnyílásának mind a négy oldalát összekötő boltíveket oszlopok tartották. A köves padlón az oszlopok között Kahlan körül mindenfelé emberek térdeltek a homlokukat a padlóra hajtva. Együtt kántálták a Rahl Nagyúrhoz szóló Hódolat szövegét.

A következő ismétlés vége felé a sötét, homorú kövön álló harang kétszer kongott. A hangok Kahlan körül még együtt befejezték: „Életünk a tiéd" – majd elhallgattak.

A hirtelen támadt csendben az emberek felálltak, sokan nyújtózkodtak és ásítoztak, mielőtt felegyenesedtek volna. Ismét beszélgetni kezdtek, és útjukra indultak, vagy folytatták, amit azelőtt csináltak, hogy a harang megszólalt és imára szólította őket.

Amikor a többiek intettek neki, Kahlan követte a parancsot és elindult a folyosón, amely a nyitott tértől távolodott. Szobrok és kereszteződések mellett haladtak el, majd átvágtak egy nagy terem másik oldalára. A másik három megállt. Kahlan is csendben várakozott, és figyelte az előtte elhaladó embereket.

A hosszú lépcsőmászástól, a több mérföldnyi folyosótól, amin végigsiettek a hosszú út után, mire végre ideértek, már szinte nem érezte a lábait. Jól esett volna leülni, de tudta, hogy úgyis hiába kérné. A Nővéreket nem érdekelte, hogy fáradt-e. S ami még rosszabb, érezte, hogy milyen feszültek, főleg most, hogy váratlanul érte őket a Hódolat. Biztos, hogy nem vennék jó néven, ha megkérné őket, üljenek le egy kicsit.

Tekintve, hogy milyen hangulatban voltak, ha Kahlan megkérte volna őket, tudta, hogy minden lelkiismeret furdalás nélkül megvernék, ha nem is most itt, ahol ennyi ember van, de később biztosan. Úgyhogy inkább csendesen álldogált, és megpróbált észrevétlen maradni, nehogy haragra gerjessze őket.

Sejtette, hogy a térdelést elég pihenőnek tartották, és többre nem számíthat.

Csinos, egyenruhás katonák, különböző fénylő fegyverekkel a kézben járőröztek a folyosókon, akik mindenkin rajta tartották a szemüket. Minden alkalommal, akár párosával, akár csoportosan haladtak el mellettük őrök, mindig jól megnézték a Kahlan mellett álló három nőt. Ilyenkor a három Nővér úgy csinált, mintha a szobrokat nézegetné, vagy a falusi jeleneteket ábrázoló faliszőnyegeket. Egyszer, hogy elkerüljék a járőröző katonák figyelmét, összebújtak, és úgy tettek, mintha nem vették volna észre a katonákat, s egy szoborra mutattak, amely egy lándzsára támaszkodott és egy búza kévét tartott a kezében. Mosolyogva halkan beszélgettek, mintha a művész érdemeit taglalnák, míg a katonák el nem távolodtak.

– Ti ketten üljetek le arra a padra – morogta Ulicia Nővér –, úgy néztek ki, mint a macskák, akik megszimatolták a kopók jelenlétét.

Tovi és Cecilia Nővér, akik mindketten idősebbek voltak, körbenéztek és néhány lépésnyire mögöttük megpillantottak egy padot a fehér márvány fal mellett. Ruhájukat a lábuk közé fogták, ahogy leültek egymás mellé. Tovi, aki egy kissé túlsúlyos volt, különösen elgyötörtnek tűnt. Ráncos arca céklavörös volt a térdeléstől, illetve attól, hogy közben a fejét is le kellett hajtania. Cecilia, aki mindig nagyon rendezetten nézett ki, most kihasználta a lehetőséget, hogy egy padon üldögélhet, és rendbe tette ősz haját.

Kahlan is a pad felé indult, megkönnyebbülve, hogy végre leülhet egy kicsit.

– Te nem – csettintett Uncia Nővér –, téged senki sem fog észrevenni. Csak állj oda melléjük, hogy jobban szemmel tarthassalak.

Ulicia nővér figyelmeztetőleg felvonta az egyik szemöldökét.

– Igen, Ulicia Nővér – mondta Kahlan.

Ulicia Nővér mindig választ várt, ha megszólalt. Kahlan már keményen megtanulta ezt a leckét, és már hamarabb is válaszolt volna, ha nem csukta volna be a fülét, miután kiderült, hogy a leülésre tett ajánlat őrá nem vonatkozik. Emlékeztette magát, hogy még ha fáradt is volt, jobban teszi, ha figyel, különben most egy pofon, később meg valami rosszabb várhat rá.

Ulicia Nővér nem nézett másfelé, és Kahlannak sem engedte meg. Vastag tölgyfapálcájának hegyét Kahlan álla alá dugta, és erővel felemelte a fejét.

– A napnak még nincs vége. Még van feladatod. Jobban teszed, ha nem okozol csalódást. Megértetted?

– Igen, Ulicia Nővér.

– Jól van. Tudod, hogy mi is épp úgy elfáradtunk, ahogy te.

Kahlan legszívesebben azt válaszolta volna, hogy lehet, hogy fáradtak, de legalább ők idáig lóháton jöttek. Kahlannak végig gyalogolnia kellett és lépést tartani a lovakkal. Néha még futnia is muszáj volt, ha nem akart lemaradni. Ulicia Nővér nem örült, ha meg kellett fordítania a lovát, hogy összeszedje hátul kullogó rabszolgáját.

Kahlan körülnézett a folyosón, ahol sok nagyszerű dolgot látott. A kíváncsisága felülkerekedett az óvatosságán.

– Ulicia Nővér, mi ez a hely?

A Nővér a botját a combjához ütögette, és röviden körbepillantott.

– A Népek Palotája. Egész szép palota – visszanézett Kahlanra. – Ez az otthona a Rahl Nagyúrnak.

Kivárt, nyilvánvalóan azért, hogy lássa, mit felel erre. Kahlannak nem volt mit mondania.

– A Rahl Nagyúr?

– Tudod, az az ember, akihez imádkoztunk. Richard Rahl, egész pontosan. Ő most a Rahl Nagyúr. – Ulicia Nővér szeme összeszűkült. – Hallottál már róla, kedvesem?

Kahlan gondolkodott. Rahl Nagyúr. Richard Rahl Nagyúr. Az agya üresnek tűnt. Emlékezni akart, felidézni dolgokat, de nem ment. Talán azért, mert nem is volt mire emlékezni.

– Nem, Nővér. Nem hiszem, hogy hallottam volna a Rahl Nagyúrról.

– Nos – válaszolta Ulicia Nővér ravasz mosollyal, melyet időnként felvillantott – mindjárt gondoltam. Végül is, ki vagy te? Csak egy senki. Semmi. Egy rabszolga.

Kahlan visszanyelte a vágyat, hogy ellenkezzen. Hogyan is tehetné? Mit mondhatna?

Ulicia Nővér még szélesebben mosolygott. A tekintete mintha Kahlan lelkéig hatolt volna. – Így van, kedvesem? Csak egy értéktelen rabszolga vagy, aki szerencsés, ha megszánják, és kap egy tál ételt.

Kahlan szeretett volna tiltakozni, megmondani, hogy ő több ennél, hogy az életének értéke van, de tudta, hogy mindez csak az álmaiban igaz. Úgy érezte, a fáradtság a csontjáig hatol. És most még a szívét is nehéznek érezte.

– Igen, Ulicia Nővér.

Ha bármikor megpróbált visszaemlékezni arra, hogy ki is ő, csak ürességet talált az elméjében. Az élete sivár pusztaság volt. Érezte, hogy nem így kellene lennie, mégis így volt.

Ulicia Nővér megfordult, és Kahlan tekintete Armina Nővérre vándorolt, aki most csatlakozott hozzájuk. A Nővér érett nő volt, és nagyon határozott egyéniség, kék ruhája suhogott, ahogy a széles folyosón cikkcakkban sietett feléjük, hogy kikerülje a palotában járkáló, és beszélgetésbe merülő embereket, akik nem is nézték, merre mennek.

– Nos? – kérdezte Ulicia Nővér, amikor beérte őket.

– Feltartóztatott a Rahl Nagyúrhoz kántáló tömeg. Ulicia Nővér sóhajtott.

– Igen, minket is. Mit találtál?

– Ez az a hely – épp mögöttünk, a következő kereszteződés után kell jobbra fordulni. De óvatosnak kell lennünk.

– Miért? – kérdezte Ulicia Nővér, miközben Tovi Nővér és Cecilia Nővér is odasietett, hogy hallja, miről van szó.

A négy nővér összedugta a fejét.

– Az ajtó ott van rögtön a folyosónál. Nem lehet úgy bemenni, hogy meg ne lássanak. Legalábbis nekünk. Persze az is egyértelmű, hogy senkinek eszébe sem jut, hogy bemenjen oda.

Ulicia Nővér felpillantott, majd végignézett a folyosón, hogy meggyőződjön róla, senki sem figyeli őket.

– Hogy érted, hogy nyilvánvaló?

– Az ajtót egyértelműen figyelmeztetésnek szánták, hogy távol tartsa az embereket. Kígyókat faragtak rájuk.

Kahlan hátrahőkölt. Utálta a kígyókat. Ulicia nővér a lábát csapkodta, ajkai egy vékony vonallá préselődtek. Végül dühösen Kahlanhoz fordult.

– Emlékszel az utasításokra?

– Igen, Nővér – válaszolta Kahlan késedelem nélkül.

Túl akart lenni rajta. Minél előbb kapják meg a Nővérek, amit akarnak, annál jobb. Már későre járt. A sziklafalon az út, majd az ima, több időt vettek el, mint amire a Nővérek számítottak. Mostanra már végezniük kellett volna, szerettek volna már hazafelé tartani.

Kahlan remélte, hogy ha végzett, akkor tábort vernek, és aludhat egy kicsit. Soha nem engedték meg, hogy eleget aludjon. A táborverés több munkát jelentett neki, de legalább alvás volt a vége, amire annyira vágyott – feltéve ha nem bosszantotta fel valamivel a Nővéreket, és nem verték meg.

– Rendben, ez csak egy kis változtatást jelent a kivitelezésben. Csak kissé távolabb kell állnunk, mint terveztük, ennyi az egész. – Ulicia Nővér a nyakát nyújtogatta, hogy észrevétlenül megnézhesse, hol vannak őrök, mielőtt ismét közel hajolt. – Cecilia, te itt maradsz, és a csarnoknak ennek a felén őrködsz. Armina, te elmész a bejárat mellett, és a másik oldalt figyeled. Most menjetek, hogy ne tűnjön fel senkinek, hogy együtt vagyunk, amikor az ajtóhoz közelítünk, hátha figyelnek minket!

Armina Nővér ravaszkásan elmosolyodott.

– Majd kószálok egyet, amíg végez, és úgy teszek, mintha csak egy látogató lennék.

Ezzel elsietett.

– Tovi! – szólt Ulicia Nővér –, te velem jössz. Két barát leszünk, akik sétálgatnak és beszélgetnek, miközben megtekintik a Rahl Nagyúr csodálatos palotáját. Ezalatt Kahlan elvégzi a rábízott feladatot.

Ulicia Nővér megragadta Kahlan felkarját, és megpenderítette.

– Gyerünk!

Egyet taszítottak rajta, és előre lökték. A vállára vette a csomagját, miközben noszogatták. A két Nővér egymás mellett követte a csarnokban. Amikor elérték a sarkot, ahogy jobbra kellett fordulni, két katona termett előttük. Tovi Nővérre épp csak egy futó pillantást vetettek, Ulicia Nővérre azonban visszamosolyogtak. Ulicia ártatlanul elbűvölő is tudott lenni, ha akart, és elég vonzó volt, hogy a férfiak észrevegyék.

Kahlant pillantásra sem méltatta senki.

– Itt! – szólalt meg Ulicia Nővér – Itt állj meg!

Kahlan megállt, és a csarnok túloldalán a vastag mahagóni ajtókat nézte. Az ajtókra faragott kígyók visszanéztek rá. A farkuk az ajtó tetejére vésett ágakba kapaszkodott. Magasból kanyargott lefelé a testük, úgy, hogy a fejük éppen fejmagasságban legyen. Szájukban látszottak a félelmetes méregfogak, mintha éppen lecsapni készülnének.

Kahlan el sem tudta képzelni, mi okból vésték ezeket a gonosz teremtményeket az ajtóba. Minden más a palotában gyönyörű volt, ez a dupla ajtó azonban nem.

Ulicia Nővér közelebb hajolt.

– Minden utasításra emlékszel? Kahlan bólintott.

– Igen, Nővér.

– Ha bármi kérdésed van, most kérdezz.

– Nincs, Nővér. Mindenre emlékszem, amit mondtál.

Kahlan elcsodálkozott rajta, hogyan emlékezhetett néhány dologra ilyen jól, miközben más dolgok teljesen ködösek voltak az elméjében.

– És ne piszmogj! – tette hozzá Tovi.

– Nem, Tovi Nővér, nem fogok.

– Szükségünk van arra a dologra, amiért beküldünk, bolondságokra azonban nincs időnk. – Gonoszság fénylett Tovi szemében. – Megértettél, lányom?

Kahlan nyelt egyet.

– Igen, Tovi Nővér.

– Ajánlom is – folytatta Tovi –, különben nekem fogsz felelni, és azt nem akarod majd, hidd el!

– Értem, Tovi Nővér.

Kahlan tudta, hogy Tovi halálosan komolyan beszél. A nő általában viszonylag kiegyensúlyozott volt, de ha provokálták, egy pillanat alatt gonosszá változott, s ami még rosszabb, ha egyszer elkezdte, élvezte, ha védteleneket szenvedni láthat.

– Akkor menj! – szólt Ulicia Nővér. – És ne felejtsd el, ne szólj senkihez! Ha ott fent a férfiak bármit is mondanak, hagyd őket figyelmen kívül. Nem fognak bántani.

Ulicia Nővér tekintete fogva tartotta. Bólintott, majd átsietett a csarnok túloldalára. A fáradtságát feledve arra összpontosított, amit tennie kellett. Tudta, hogy ha nem teszi meg, nagy bajba kerül.

Az ajtóhoz érve megragadta az egyik fogantyút, amely úgy nézett ki, mint egy vigyorgó koponya, csak éppen bronzból készült. Szándékosan nem nézett a kígyókra, amikor erővel húzni kezdte a súlyos ajtószárnyat.

Ahogy belépett, megállt, és hagyta, hogy a szeme hozzászokjon a lámpák gyenge fényéhez. Az arany-kék mintás süppedős szőnyegek minden zajt eltompítottak a szobában, és minden visszhangot elfojtottak, ami pedig annyira jellemző volt a kinti csarnokra. A barátságos szoba, melyet ugyanolyan mahagóni borított, mint amiből az ajtók készültek, csendes menedéknek tűnt, ha valaki erre vágyott a zajos palota helyett.

Amikor az ajtó becsukódott mögötte, rájött, hogy végleg és teljesen távol került a Nővérektől. Nem is emlékezett rá, hogy volt-e valaha olyan, hogy nem voltak a közelében. Az egyik Nővér legalább mindig szemmel tartotta, vigyázott a rabszolgájukra. Bár nem tudta, hogy miért figyelik annyira állandóan, hiszen soha sem próbált megszökni. Gyakran vette komolyan fontolóra, de azután soha nem jutott el addig, hogy meg is próbálja.

Már a puszta gondolat, hogy megszökjön a Nővérektől, olyan szörnyű fájdalmat okozott neki, hogy úgy érezte, a füle és az orra mindjárt vérezni kezd, s a szemei felrobbannak. Amikor arra gondolt, hogy elhagyja a Nővéreket, rátört és azonnal le is gyűrte a fájdalom, mert nem tudta elég gyorsan elűzni a gondolatot a fejéből. A kín még sokáig gyötörte. Az ilyen alkalmak után annyira rosszul volt, hogy órákig nem tudott enni, a járásról nem is beszélve.

A Nővérek mindig tudtak róla, ha ez történt, valószínűleg azért, mert összegörnyedve találták a földön. Amikor a fejében végre alábbhagyott a fájdalom, akkor megverték. A legrosszabb Ulicia Nővér volt, mert a vastag botot használta, ami mindig nála volt. A bot hurkákat hagyott a testén, melyek lassan gyógyultak. Volt olyan, amely még mindig látszott.

Most azonban ők parancsolták meg Kahlannak, hogy menjen egyedül. Azt mondták neki, hogy a fájdalom nem fog jelentkezni, amíg betartja az utasításaikat. Annyira jó érzés volt a négy szörnyű nőszemélytől távol lenni, hogy Kahlan úgy érezte, mindjárt sírva fakad az örömtől.

A szobában azonban négy őrt talált a négy Nővér helyett. Megállt, nem tudván mit tegyen.

A kígyós ajtó mindkét oldalán csúszómászókat talált. Úgy tűnt, békére már sohasem lelhet.

Kahlan egy pillanatig dermedten állt, félt megpróbálni elmenni az őrök mellett, félt attól, hogy mit tehetnek vele azért, hogy olyan helyre merészkedett, ahová nyilvánvalóan tilos volt bemenni.

Nagyon furcsán néztek rá.

Kahlan összeszedte a bátorságát, egyik hosszú tincsét a füle mögé igazította és elindult a lépcső felé, amelyet a szoba túloldalán látott.

A két őr együtt indult felé, hogy elállják az útját.

– Mit képzelsz, hová mész? – kérdezte az egyik.

Kahlan leszegte a fejét, és csak ment tovább. Kissé oldalra fordult, hogy el tudjon menni közöttük. Ahogy elhaladt, a második őr megkérdezte az elsőt.

– Mit mondtál?

Az első őr, aki megkérdezte Kahlantól, hogy mit képzel, hová megy, rábámult.

– Mit? Nem mondtam semmit.

Amikor Kahlan a lépcső felé indult, két másik őr lépett oda az előző kettőhöz, akik Kahlan útját akarták állni.

– Miről pusmogtok? – kérdezte az egyikük. Az első legyintett.

– Semmiről. Semmiről.

Kahlan felsietett a lépcsőn, amennyire csak fáradt lábai engedték. A széles pihenőn egy kis időre megállt, hogy rendesen kapjon levegőt, de tudta, hogy nem pihenhet sokáig. Megragadta a fényes korlátot és gyorsan megtette a maradék utat felfelé.

Egy katona rögtön megfordult, ahogy meghallotta a lépéseit. Rábámult, ahogy megjelent a folyosón. Kahlan elsietett mellette. A katona egy rövid ideig várt, majd visszafordult, és tovább folytatta az őrjáratot. Mások is voltak itt. Rengeteg katona mindenfelé. A Rahl Nagyúrnak sok harcosa volt, mind nagydarab, éber tekintetű férfi.

Kahlan nagyot nyelt, és tágra nyílt szemekkel meredt az emberekre, akik az útjában álltak annak, amit meg kellett tennie. Ha lelassítják, Ulicia Nővér nem lesz sem megértő, sem megbocsátó. Néhány katona észrevette Kahlant, és elindult felé, de amikor a közelébe értek, eltűnt tekintetükből az éberség, és elmentek mellette. Ahogy Kahlan végigsietett a termen, más őröket is látott, akik gyorsan a tisztekhez fordultak, de azután, amikor megkérdezték tőlük, hogy mit akarnak, azt mondták, hogy semmit, hogy nem érdekes. Mások felemelték a karjukat és rámutattak, de szinte rögtön utána leengedték és folytatták az útjukat.

Miközben az emberek meglátták, majd rögtön el is felejtették, Kahlan kitartóan haladt tovább, arra, amerre mennie kellett.

Nagyon idegesítette azonban, hogy sok katonánál nyílpuskát látott. Ezek a férfiak fekete kesztyűt viseltek. Felajzott fegyvereikben halálos kinézetű piros végű nyilak voltak.

Ulicia nővér elmondta Kahlannak, hogy annak a varázslatnak a részeként, amely a fejfájását okozta, melyet a szökése megakadályozására bocsátottak rá, olyan varázsháló vette körül, amely megakadályozta az embereket abban, hogy meglássák. Kahlan megpróbált rájönni, hogy miért tennének ilyesmit a Nővérek, de egyszerűen képtelen volt összefüggően gondolkodni. Ez volt a legkísértetiesebb dolog, hogy képtelen volt rávenni az agyát arra, hogy amikor akarta, bizonyos dolgokon el tudjon gondolkodni. Gyakran feltett magának egy kérdést, és már szinte a válasz is elkezdett formálódni a fejében, amikor egyszer csak elfogyott, mintha üres lenne az elméje.

A varázsháló ellenére azonban Kahlan tisztában volt vele, hogy ha valamelyik katona célba veszi az íjával és ellövi a nyílvesszőt, még mielőtt elfelejtené, hogy meglátta, akkor ő meghal.

Nem érdekelte a halál, mert legalább megszabadulna attól a kíntól, amit az élete jelentett neki, de Ulicia Nővér figyelmeztette, hogy a Nővérek kapcsolatban állnak a Holtak Őrzőjével. Ulicia Nővér azt mondta, hogy ha Kahlannak esetleg eszébe jutna, hogy úgy szabaduljon meg a terheitől, hogy az élők világával szakít, és inkább a hosszú utat választja, amely a holtak birodalmába vezet, rá fog jönni, hogy nem menedék az, és hogy valójában sokkal rosszabbnak bizonyul majd, mint az élőké. Ekkor mondta el Ulicia Nővér Kahlannak, hogy ők a Sötétség Nővérei, hogy biztosan célba találjon a figyelmeztetése.

Kahlannak nem igazán volt szüksége megerősítésre; mindig is biztos volt benne, hogy a négy Nővér közül bármelyik képes lenne bárhonnan előkeríteni, még ha az egy olyan sötét hely is, mint az a sír, amelyet egy sötét éjszaka ástak ki olyan okból, amit Kahlan el sem tudott képzelni, de nem is akarta tudni.

Amikor a Nővér borzalmas tekintetét látta, Kahlan tudta, hogy az igazat hallja. Azután, bár gyakran hívogatta a halál megváltása, a sötét ígéretek el is borzasztották.

Nem tudta, hogy mindig ez volt-e az élete, a másokhoz tartozó vagyontárgy sorsa. Bármennyire próbálkozott azonban, nem emlékezett másra.

Ahogy elsurrant a járőröző katonák mellett, egy sor útkereszteződésen haladt át, amelyet Ulicia Nővér a porba rajzolt, amikor tábort vertek útközben. A Nővér a botjával rajzolta le a folyosókat, hogy Kahlan tudja, merre kell mennie.

Ahogy haladt előre a korábban az emlékezetébe vésett folyosókon, senki sem próbálta megállítani. Kissé lehangoló volt, hogy az emberek nem figyeltek fel rá.

Mindenütt ugyanez volt a helyzet, senki sem vette észre, vagy ha észrevették, azonnal figyelmen kívül hagyták, és visszatértek a korábbi elfoglaltságukhoz. Rabszolga volt, saját élet nélkül. Másokhoz tartozott. Láthatatlannak, jelentéktelennek és lényegtelennek érezte magát. Egy senkinek.

Néha, mint például a palotába vezető hosszú, földalatti séta során, Kahlan látott nőket és férfiakat együtt, ahogy mosolyogtak, kart karba öltve, egymást megérintve. Megpróbálta elképzelni, milyen lehet az, ha van, aki szereti az embert, aki kényezteti, akit viszont szerethet.

Kahlan letörölt egy könnycseppet az arcáról. Tudta, hogy ezt soha nem tapasztalhatja meg. A rabszolgáknak nem volt saját életük, az uraik saját céljaikra használták őket; Ulicia Nővér ezt érthetően a tudtára adta. Egy nap, amikor Ulicia Nővér a gonosz pillantását öltötte magára, amit néha szokott, azt mondta, hogy az az ötlete támadt, Kahlant szaporítani fogja, hogy utódja legyen.

De hogyan történt mindez? Honnan származik? Az ember múltja nem válik köddé és tűnik el a fejéből, mint ahogy Kahlané.

Gondolatai ködében agyával nem volt képes feldolgozni a problémát. Meg tudta fogalmazni a kérdéseit, de a gondolatok elvesztek a semmi sötét homályában. Utálta, hogy nem tud gondolkodni. A többiek miért tudnak, és ő miért nem? Még ez a kérdés is gyorsan elúszott a kavargó árnyak jelentéktelenségében, épp úgy, mint ő, miután az emberek meglátták.

Kahlan megállt, amikor egy duplaszárnyas hatalmas aranyborítású ajtóhoz ért. Az ajtó épp olyan volt, amilyennek Ulicia Nővér leírta – hullámzó dombokat és erdőket ábrázoló aranyozott faragás díszítette. Kahlan szétnézett, majd teljes súlyával elkezdte húzni az egyik masszív ajtót, míg végül annyira kinyílt, hogy besurranhasson. Még egy utolsó pillantást vetett kifelé, de egyik őr sem látta. Behúzta maga mögött az ajtót.

Bent sokkal világosabb volt, mint a folyosón. Bár borult volt az ég, a tetőablakok fénnyel árasztották el a csodálatos kertet. Ulicia Nővér beszélt neki a kertről általánosságban, de itt a palotában látni minden képzeletet felülmúlt. Lenyűgöző volt.

Richard Rahl szerencsés ember, hogy ilyen kertje van, amelyet bármikor meglátogathat, ha akar. Kíváncsi volt, hogy vajon eljön-e ide azalatt az idő alatt, amíg ő is itt van, és meglátja... majd elfelejti.

Amikor eszébe jutott a feladata, Kahlan figyelmeztette magát, hogy arra koncentráljon, ami miatt ideküldték. Gyorsan elindult a virágágyások közötti számtalan kis ösvény egyikén. A talajt lehullott piros és sárga szirmok borították.

Kíváncsi volt, hogy vajon a Rahl Nagyúr szed-e virágot itt a szíve hölgyének.

Szerette a nevének zengését. Kellemesen hangzott. Richard Rahl. Richard. Kíváncsi volt, hogy milyen ember lehet, hogy vajon olyan kedvese, mint amilyen kellemes a neve a fülnek.

Ahogy haladt előre, Kahlan felnézett a körülötte növő alacsony fákra. Szerette a fákat. Emlékeztették... valamire. Felnyögött a csalódottságtól. Gyűlölte az érzést, hogy nem tud felidézni valamit, amiről pedig tudja, hogy fontos. De még ha nem fontosak is, utálta, hogy elfelejti a dolgokat. Olyan érzés volt, mintha azt felejtené el, hogy ki is ő.

Végigszaladt a bokrok és a vadszőlővel futtatott falak mellett, míg el nem ért a füves tisztásra, amelyről Ulicia Nővér azt mondta, hogy a kertnek a közepén van. A pázsitot egy helyen, ék alakban, fehér kő szakította meg, amelyen egy sima gránit tömb feküdt. A kő olyan volt, mint egy asztal.

Ennek a gránit tömbnek a tetején kellett hogy legyenek azok a dolgok, amelyeket Kahlannak magával kellett vinnie. Ahogy meglátta őket, hirtelen elszállt minden bátorsága. A három tárgy olyan fekete volt, mint maga a halál. Úgy néztek ki, mintha minden fényt magukba szívnának a szobából, az ablakokból, magából az égből, és mind megpróbálnák elnyelni.

A szíve dörömbölt a rettegéstől. Odaszaladt a gránit tömbhöz a füvön keresztül. Ideges lett tőle, hogy ilyen közel kell lennie ilyen gonosz kinézetű tárgyakhoz. Kioldotta a zsákja vállszíját, és letette a fekete szelencék mellé, amelyekért küldték. A hálózsákja miatt folyton eldőlt, így egy kissé oldalt fektette.

Egy pillanatra a hálózsákjára tette a kezét, és kitapintotta a belecsomagolt tárgy finom kontúrját. Ez volt a legértékesebb vagyontárgya.

De hirtelen eszébe jutott, hogy vissza kell térnie a feladatához. Azonnal észrevette azonban, hogy problémája lesz a kivitelezéssel. A Szelencék nagyobbak voltak, mint Ulicia Nővér gondolta. Mindegyik legalább akkora volt, mint egy vekni kenyér. Biztos, hogy nem férnek el a zsákjában.

Pedig ez volt az utasítás. A Nővérek kívánsága összeütközésbe került a valósággal, hogy a Szelencék nem férnek el a zsákjában. Az ellentmondást nem lehetett feloldani.

Korábbi büntetések emlékei futottak át az agyán, melyektől kiverte a víz. Letörölte az izzadságot a homlokáról, melyet a kínzások képei idéztek elő. Erre persze emlékszik! – átkozódott csendesen.

Kahlan úgy döntött, hogy nincs más választása, muszáj megpróbálnia.

Ugyanakkor attól is rettegett, hogy a Rahl Nagyúr kertjéből kell valamit ellopnia. Végül is ez nem a Nővéreké, és a Rahl Nagyúr nem állított volna ide ennyi őrszemet a kert környékére, ha a Szelencék nem lennének nagyon fontosak a számára.

Ő nem tolvaj. De megéri vállalni a büntetést, amit akkor kap, ha nem teljesíti a feladatot? Ér annyit az ő vére, mint a Rahl Nagyúr kincse? A Rahl Nagyúr vajon olyan ember, aki azt akarná tőle, hogy tagadja meg a lopást, és szenvedje el a Nővérek kínzását?

Nem tudta, miért, és talán csak a kételyeit akarta eloszlatni vele, de azt mondta magának, hogy Richard Rahl azt mondaná, inkább vigye el a szelencéket, mint hogy fel kelljen áldoznia az életét.

Kinyitotta a zsák száját és megpróbálta benne összébb nyomni a dolgokat, de nem sok eredménnyel. Már így is elég szorosan voltak.

Egyre növekvő aggodalommal, hogy túl sok időt pazarol el, kihúzott néhány ruhát, hogy hátha talál valamit, amibe belecsomagolhatja az első szelencét.

Kihúzta a fehér szatén ruháját.

Kahlan csak nézte a selymes, törtfehér anyagot az ujjai között. A legszebb ruha volt, amit valaha látott. De miért van neki ilyen? Ő egy senki. Egy rabszolga. Mihez kezdene egy rabszolga egy ilyen gyönyörű ruhával? Nem tudta rávenni az elméjét, hogy megtalálja a választ az ilyen kérdésekre.

A gondolatok szétfolytak.

Kahlan felemelte az egyik Szelencét, beletekerte a ruha szoknyájába, és belegyömöszölte a zsákba. Rátámaszkodott és megpróbálta beljebb nyomni, azután ráhajtotta a hátizsák tetejét, ami alig takarta a Szelencét, pedig még csak egyet tudott elrakni. Le kellett fogatni a zsákot a szíjjal, hogy tartson. Arról szó sem lehetett, hogy a másik két szelencét is elrakja.

Ulicia Nővér azonban nagyon határozott utasításokat adott azzal kapcsolatban, hogy Kahlannak muszáj elrejtenie a Szelencéket a zsákjába, máskülönben a katonák meglátják őket. Kahlant elfelejtenék, de Ulicia Nővér azt mondta, hogy a Szelencéket felismerik, ha Kahlan kiviszi őket a kertből, és akkor riadót fújnak. Kahlant egyértelműen arra utasították, hogy rejtse el a Szelencéket. Látta azonban, hogy semmiképpen sem tudja mind a hármat eltenni.

A tábortűz mellett néhány éjszakával korábban, Ulicia Nővér Kahlan arcához hajolt, és elsuttogta, hogy pontosan mire számíthat, ha nem teszi azt, amire utasították.

Kahlan remegni kezdett, ahogy felidézte, mit mondott neki Ulicia Nővér azon a szörnyű éjszakán. Aztán eszébe jutott Tovi Nővér, és még jobban remegett.

Most mit csináljon?

13. FEJEZET

Kahlan kinyitotta az egyik kígyófejes ajtót. Ulicia és Tovi Nővér rögtön észrevették, és rejtett mozdulatokkal nógatták, hogy menjen oda, ahol a csarnok túlsó felén várakoztak. Nem akarták, hogy meglássák őket a kígyós-koponyás ajtó közelében.

Kahlan átment a folyosó túloldalára, és a padló mintázatát követte a tekintetével. Nem akart Ulicia Nővér szemébe nézni.

Amint végigment a folyosón, és már elég közel járt, Ulicia Nővér megmarkolta Kahlan ingjét a vállánál és egy távolabbi falfülkéhez vonszolta. A két nővér, Ulicia és Tovi szinte közrezárták.

– Megpróbált valaki feltartóztatni? – kérdezte Tovi Nővér.

Kahlan megrázta a fejét. Ulicia Nővér nagyot fújt.

– Jól van. Lássuk, mit hoztál.

Kahlan levette a zsákot az egyik válláról, és előrehúzta, hogy a nővérek ki tudják nyitni. Mindketten a szíjra tenyereltek, kioldották, meglazították és hátrahajtották a zsák tetejét.

Közelebb nyomakodtak, vállvetve álltak, hogy az emberek, akik arra sétáltak ne láthassák mit csinálnak, s hogy milyen borzalmas dolgot akarnak elővenni a napvilágra. Ulicia Nővér óvatosan kibontotta Kahlan ruhájának fehér szatén anyagát, melynek egy része még mindig a zsákba volt tömve, hogy megnézhesse a benne rejlő fekete szelencét.

Mindketten csendes megilletődöttséggel bámulták.

Ulicia Nővér az izgalomtól remegő ujjakkal bedugta a kezét a zsákba, és a többi Szelence után kutakodott. Amikor nem találta őket, hátra lépett, és sötét kifejezés jelent meg az arcán.

– Hol van a másik kettő?

Kahlan nagyot nyelt.

– Csak egy fért bele a zsákomba, Nővér. A másik kettő nem ment bele. Azt mondtad, hogy el kell rejtenem őket, de túl nagyok voltak. Majd...

Mielőtt Kahlan még egy szót szólhatott volna, mielőtt elmagyarázhatta volna, hogy úgy tervezte, még kétszer fordul, és elhozza a másik két szelencét, Ulicia Nővér dühében olyan erővel suhintotta meg a botját, hogy az süvített a levegőben.

Kahlan fülsiketítő reccsenést hallott, ahogy a bot teljes erővel lecsapott a fejére.

A világ elnémult és elsötétült.

Kahlan ráeszmélt, hogy a padlón, a térdein kuporog. A bal fülét fogta a kezével és alig kapott levegőt a bénító fájdalomtól. Látta, hogy a padlóra vér fröccsent. Elemelte a kezét, amely úgy nézett ki, mintha meleg, véres kesztyűt viselne.

Csak bámulta a kezét, és aprókat lélegzett. Olyan hasogató volt a fájdalom, hogy nem tudott megszólalni. Még sírni sem volt képes. Úgy érezte, mintha egy hosszú, homályos, fekete alagútban menne. Hányingere volt.

Ulicia Nővér hirtelen megmarkolta Kahlan ingét és felemelte a padlóról, de csak hogy a falhoz vágja. Kahlan feje nagyot koppant a kövön, de a feje oldalából, a füléből és az állából sugárzó fájdalomhoz képest ez semmiségnek tűnt.

– Te ostoba ribanc! – ordította Ulicia Nővér, ahogy elhúzta, és ismét a falhoz vágta Kahlant. – Te ostoba, hasznavehetetlen semmirekellő szuka!

Úgy tűnt, hogy Tovi is mindjárt beszáll a verésbe. Meglátta, hogy a Ulicia törött botjának fele a folyosó padlóján hever a falnál. Kahlan küszködve próbálta visszanyerni a hangját, tudva, hogy csak úgy menekülhet meg.

– Ulicia Nővér, nem fért bele mind a három. – Kahlan sós könny és vér ízét érezte a szájában. – Te mondtad, hogy tegyem bele a zsákomba. De nem mentek bele. Azt terveztem, hogy visszamegyek a többiért, ennyi történt. Kérlek! Visszamegyek értük. Esküszöm, elhozom őket neked.

Ulicia Nővér elhátrált, a szemében parázsló harag rettenetes volt. Bár néhány lépéssel távolabb került, egyik ujjával Kahlan mellkasának közepére mutatott, mire Kahlan olyan erővel csapódott a márványhoz és szegeződött a falhoz, mintha egy bika öklelte volna fel. A rá nehezedő nyomástól minden lélegzetvételért meg kellett küzdenie. A szemébe folyó vértől alig látott.

– A másik kettőt bele kellett volna csavarnod a hálózsákodba, akkor ki tudtad volna hozni őket. Így van?

Kahlan erre nem gondolt, mert ez számára nem volt járható út.

– De Nővér, a hálózsákomba más volt becsomagolva.

Ulicia Nővér megint közelebb hajolt. Kahlan attól félt, hogy hamarosan azt fogja kívánni, hogy bárcsak meghalna, vagy attól fog félni, hogy tényleg bekövetkezik. Egyáltalán nem volt benne biztos, hogy melyik sors a rosszabb. Érezte, ahogy a fejében rátör a szokásos fájdalom, méltó párjaként a kívülről sugárzónak, mely az ütés következtében kínozta. Mivel a falhoz volt préselve, nem borulhatott a földre, nem foghatta meg a fülét, és nem sikíthatott.

– Nem érdekel, hogy milyen vackot csomagoltál a hálózsákodba. Ott kellett volna hagynod. A Szelencék sokkal fontosabbak.

Kahlan csak nézni tudott, képtelen volt mozogni az erő miatt, ami a falhoz lapította, és képtelen volt beszélni az elméjét szétzúzó fájdalomtól. Úgy érezte, mintha jégtűket nyomnának és forgatnának lassan a fülében. A bokája és a csuklója önkéntelenül rángatózott. Minden lüktető fájdalom hullámnál, amely átrohant a fején, levegőért kapkodott, és próbált, eredménytelenül, elhúzódni a fájdalomtól, ami keresztül döfte.

– Nos – szólalt meg Ulicia Nővér mély, gonosz hangon, amely halálos fenyegetést hordozott –, gondolod, hogy meg tudod csinálni? Gondolod, hogy vissza tudsz menni oda, betekerni a másik két szelencét a hálózsákodba és idehozni, mint ahogy már elsőre kellett volna?

Kahlan megpróbált beszélni, de nem tudott. Helyette bólintott, kétségbeesetten beleegyezett, csak szűnne már meg a fájdalom! Érezte, ahogy vér csorog a füléből a feje bal felén, és eláztatja az inge gallérját. Lábujjhegyen állt, a hátával a falhoz szorítva, és azt kívánta, bárcsak beleolvadhatna a falba, hogy megmeneküljön Ulicia Nővértől. A fájdalomtól elakadt a lélegzete.

– Emlékszel a nagydarab, magányos katonák százaira és ezreire, akik a palota lenti részeit őrizték, amikor jöttünk felfelé? – kérdezte Ulicia Nővér.

Kahlan ismét bólintott.

– Nos, ha ismét csalódást okozol, akkor, miután eltörtem minden csontodat, és ezer halál kínját szenvedtettem el veled, akkor eléggé meggyógyítalak ahhoz, hogy eladhassalak azoknak a katonáknak, hogy barakkjaik cafkája legyél. Ott fogod tölteni életed hátralévő részét, egyik idegentől a másikhoz dobálnak majd, és senkit nem fog érdekelni, hogy mi történik veled.

Kahlan tudta, hogy Ulicia Nővér soha nem bocsátkozik üres fenyegetésekbe. A Nővér könyörtelen volt. Kahlan elfordította a tekintetét, és elnyomta a feltörni készülő zokogást. Nem bírta tovább elviselni a Nővér átható pillantását.

Ulicia Nővér megragadta Kahlan állát és visszafordította a fejét.

– Biztos vagy benne, hogy megértetted, milyen árat fizetsz, ha megint csalódást okozol?

Kahlannak, bár szorosan fogták az állát, sikerült bólintania.

Érezte, hogy a nyomás, amely a falhoz szegezte, hirtelen engedni kezd. Térdre hullott, és az arca bal oldaláról sugárzó, hullámokban rátörő, átható fájdalomtól megint nem kapott levegőt. Nem tudta, hogy eltört-e a csontja, de nagyon olyan volt az érzés.

– Mi folyik itt? – szólt rájuk egy katona.

Ulicia és Tovi Nővér megfordult, és a férfire mosolygott. Az Kahlanra pillantott, és összeráncolta a homlokát. Kahlan könyörögve nézett rá, azt remélve, hogy a férfi megmenti ezektől a szörnyetegektől. A férfi felnézett, tátott szájjal, mintha mondani akart volna valamit a Nővéreknek, de erre soha nem került sor. A mosolygó Ulicia Nővérről a tekintete Tovira vándorolt, mire ő is elmosolyodott.

– Minden rendben van, hölgyeim?

– Ó, igen – válaszolta Tovi Nővér derűs kacaj közepette. – Csak meg akartunk pihenni itt a padon. A hátfájásomra panaszkodtam, ennyi történt. Mindketten egyetértettünk, hogy megöregedni kényelmetlen dolog.

– Hát, igen. – A férfi fejet hajtott. – Viszlát, hölgyeim!

Elsétált anélkül, hogy Kahlan létezéséről tudomást vett volna. Ha látta is először, mire mondhatott volna valamit, már el is felejtette. Kahlan észrevette, hogy ő is ugyanígy felejtette el a dolgokat, amelyek saját magával voltak kapcsolatban.

– Kelj fel! – vetette oda neki egy hang.

Kahlan nagy nehezen lábra állt. Ulicia Nővér a zsákját ismét előre rántotta. Visszahajtotta a tetejét és kirángatta belőle a gonosz fekete Szelencét, mely még mindig Kahlan fehér szatén ruhájába volt csomagolva.

Átnyújtotta a csomagot Tovi Nővérnek. – Már túl régóta vagyunk itt. Már felhívtuk magunkra a figyelmet. Fogd ezt, és indulj!

– De az az enyém! – kiáltott fel Kahlan, és a ruháért nyúlt.

Ulicia Nővér visszakézből úgy szájon vágta, hogy a fogai összekoccantak. Az ütéstől összeesett. Ahogy a földön feküdt, maga alá húzta a lábait, és a fejét ölelte fájdalmában. Vér szennyezte be a márványt. Remegett, ahogy a szűnni nem akaró fájdalom elárasztotta.

– Azt akarod, hogy nélkületek induljak el? – kérdezte Tovi nővér, miközben a karja alá fogta a fehér ruhába csavart szelencét.

– Szerintem az lenne a legjobb. A legbiztonságosabb, ha ezt a Szelencét útjára indítjuk, amíg ez a szánalmas szajha visszamegy a többiért. Ha annyi időbe telik, mint először, nem akarom, hogy mindketten itt álldogáljunk, és véletlenül az egyik katona úgy döntsön, megnézi, mi van nálunk. Nem akarok összetűzést, nyom nélkül kell távoznunk.

– Ha kérdezősködni kezdenének, nem lenne jó, ha rájönnének, hogy nálunk van Orden egyik Szelencéje – értett vele egyet Tovi Nővér. – Jobb, ha indulok, és valahol megvárlak. Vagy menjek tovább az eredeti célunkig?

– A legjobb, ha nem állsz meg most. – Ulicia Nővér talpra rángatta Kahlant, miközben Tovi Nővérhez beszélt. – Cecilia Nővér, Armina Nővér és én majd a célnál csatlakozunk hozzád.

Tovi Nővér kissé Kahlan felé hajolt, ahogy a nő lábra állt. – Gondolom, ez lehetőséget ad neked, hogy néhány napig gondolkozz rajta, mit csinálok veled, ha majd csatlakoztok hozzám.

Kahlannak csak egy suttogásra futotta.

– Igen, Nővér.

– Gyors utat! – mondta Ulicia Nővér.

Miután Tovi Nővér elsietett a fal mellett, és magával vitte Kahlan gyönyörű ruháját, Ulicia Nővér Kahlan hajába markolt és közel húzta a fejét. A Nővér ujjaival végigtapogatta az arcát, amitől muszáj volt kiáltania.

– Pár csontod eltörött – számolt be Kahlan sérüléseiről. – Teljesítsd a feladatodat és meggyógyítalak. Bukj el, és akkor ez csak a kezdet. A Nővérnek és nekem van néhány elintéznivalónk mielőtt célba érünk. És neked is. Ha ma megteszed, amivel megbíztunk, meggyógyítalak. Szeretnénk, ha egészséges lennél, mert a jövőben is várnak rád feladatok. – Ulicia Nővér anyáskodón megpaskolta Kahlan arcát. – De bármikor meggondolhatom magam a jövőddel kapcsolatban, ha netán valami nem sikerülne. Most pedig siess, és hozd el nekem a másik két Szelencét!

Persze nem volt választási lehetősége. Olyan fájdalmai voltak, hogy tudta, ha nem jár sikerrel, mégpedig hamarosan, akkor az állapota csak rosszabbodni fog. Ulicia Nővér már megmutatta neki, hogy a fájdalmat mindig lehet fokozni. Kahlan azt is tudta, hogy a Nővérektől nem szabadulhat.

Azt kívánta, bárcsak úgy el tudná felejteni a fájdalmat, mint ahogy elfelejtkezett az élete többi részéről is. Úgy tűnt, hogy csak a létezés rossz dolgai maradnak meg emlékezete sötét bugyraiban.

Levegőért kapkodva, a borzalmas fájdalomtól a sírás határán, a vállára vette a zsákját. Átdugta a karját a szíján, és az egészet eligazította a hátán.

– Jobban teszed, ha azt csinálod, amit mondtam, és mindkettőt elhozod – morogta Ulicia Nővér.

Kahlan bólintott és elsietett a széles folyosón keresztül. Senki sem nézett rá. Mintha láthatatlan lett volna. Az a néhány ember, aki megpillantotta, úgy tűnt, hogy csak egy röpke pillanatig látja, mielőtt ők is elfelejtik, mintha soha észre sem vették volna.

Kahlan mindkét kezével megragadta a bronz koponyát és kinyitotta az egyik kígyós ajtót. Átrohant a plüss szőnyegeken, el a nagydarab őrök mellett, mielőtt még elkezdhettek volna gondolkodni, hogy mit is láttak. Felsietett a lépcsőn, figyelemre sem méltatta a járőröző katonákat, akik közül néhányan rövid időre felé fordultak, mintha megpróbálták volna megtartani a látványát az emlékezetükben, mielőtt elvesztették a mentális kapcsolatot, és tovább tették a dolgukat. Kahlan szellemnek érezte magát az élők között, ott volt, ám mégsem volt ott.

Nyögnie kellett az erőfeszítéstől, amikor az egyik aranyozott ajtót megpróbálta eléggé kinyitni ahhoz, hogy besurranhasson a kertbe. Olyan erősek voltak a fájdalmai, hogy nem tudott elég gyorsan futni. Egyetlen cél lebegett a szeme előtt, mielőbb visszaérni, hogy a Nővér megszüntesse a fájdalmat. Mint korábban, a kert most is csendes volt, mint egy szentély. Most nem volt ideje megcsodálni a virágokat és a fákat. Egy pillanatra megállt a füvön, és a gránit kövön álló két fekete Szelencére meredt, melyek látványa egy pillanatra megbénította, és a gondolat is, hogy mit kell tennie.

A távolság hátralévő részét már sokkal lassabban tette meg, mert nem akart odaérni, nem akarta megtenni, amiről pedig tudta, hogy muszáj. A fejében lüktető, facsaró fájdalom azonban tovább hajszolta.

A gránit kő előtt állva végül lecsúsztatta a válláról a zsákot, és lefektette a Szelencék mellé, de nem állította fel. Ruhája ujjával megtörölte az orrát. Finoman végigsimított az arcán, szinte alig mert hozzáérni, nehogy csak fokozza a fájdalmat, ugyanakkor annyira szerette volna tompítani a lüktetést. Majdnem elájult, amikor megérezte, hogy valami szilánkos kifelé áll. Nem tudta, hogy vajon Ulicia Nővér botjának egy darabja az, vagy a saját csontjának egy szilánkja. Bármelyik is, szédülni kezdett tőle, és úgy érezte hányni fog.

Tudta, hogy nem maradt sok ideje, ezért egyik kezét a gyomrára szorította, a másikkal pedig elkezdte kibogozni a szíjakat, melyek a hálózsákját a csomagja aljához erősítették. Az ujjai csúszósak voltak a vértől, ami csak nehezítette a csomók kibogozását. Végül muszáj volt mindkét kezét használnia.

Amikor végre kioldozta őket, óvatosan kitekerte a hálózsákot, és kivette, ami benne volt, majd a gránit tömbre fektette, hogy helyet csináljon a gonosz fekete Szelencéknek. Elfojtott egy zokogást, és megpróbált nem gondolni arra hogy mit kell itt hagynia.

Kahlan kényszerítette magát, hogy álljon neki a munkának, és tekerje be a két Szelencét a hálózsákjába. Amikor végzett, összefűzte a szíjakat és szorosan meghúzta őket, hogy a szelencék nehogy kiessenek. Végül a hátára lendítette a zsákot, és kelletlenül elindult a hatalmas kert közepén elterülő nagy nyílt térségen.

Ahogy átért a gyepen, megállt, és megfordult, s könnyein keresztül visszanézett arra, amit a Szelencék helyén a kövön hagyott.

Ez volt a legdrágább tulajdona.

És most itt kell hagynia.

Ahogy legyűrte az érzés, úgy érezte, képtelen tovább menni. Reménytelenebbnek és gyámoltalanabbnak érezte magát, mint valaha. Térdre ereszkedett a füvön.

Előre görnyedt, ahogy erőt vett rajta a zokogás. Gyűlölte az életét. Utált élni. Amit a legjobban szeretett, most itt marad két gonosz nő miatt.

Kahlan vigasztalhatatlant zokogott, miközben két öklével a kusza füvet markolta. Nem akarta itt hagyni. De ha nem teszi, Ulicia Nővér nem fogja hagyni, hogy megússza, hogy ellenszegült egy ilyen határozott utasításnak. Kahlan siratta magát és reménytelen helyzetét.

Senki nem tudta a Nővéreken kívül, hogy ki ő. Még a létezéséről sem tudtak.

Bárcsak lenne legalább egy ember, aki emlékezne rá!

Bárcsak a Rahl Nagyúr eljönne a kertbe és megmentené!

Bárcsak, bárcsak, bárcsak. Mi haszna volt a kívánságoknak?

Megtámaszkodott, majd amikor már a sarkán ült, könnyek között a gránit tömbre meredt, és arra, amit ott hagyott.

Senki sem fogja megmenteni.

Pedig nem volt mindig így. Fogalma sem volt, honnan, de tudta. Valahol a homályos, eltűnt múltban, mintha képes lett volna megállni a saját lábán, a saját erejéből életben maradni. Nem pocsékolta álmodozással az idejét.

Ahogy ámulva nézte a kertet, a Rahl Nagyúr gyönyörű, békés kertjét, erőt merített abból, amit most itt látott, ugyanakkor valahol mélyen belülről érezte, mit kell tennie – elszántnak kell lennie, mint amilyen régen volt. Valahogyan erősnek kell lennie saját magáért.

Kahlannak kellett megmentenie saját magát.

Ami ott állt, az már nem volt többé az övé. Ajándékba adja Richard Rahlnak az élet nemességéért – az életéért cserébe, melyre az ő kertjében talált rá.

– Rahl Nagyúr, vezess minket! – idézte a Hódolat szövegét. – Köszönöm, Rahl Nagyúr, hogy vezettél ezen a napon, és visszavezettél ahhoz, amit magamnak jelentek!

Kézfejével megtörölte a szemét, letörölte a vért, és a könnyeket. Erősnek kell lennie, különben a Nővérek legyőzik. Mindent elvesznek tőle. Akkor pedig ők győznek.

Kahlan ezt nem engedhette meg.

Akkor eszébe jutott, és megérintette a nyakában lógó láncot. Az apró követ mutató ujja és hüvelyk ujja közé fogta. Ez legalább még mindig az övé. A nyaklánc még nála volt.

Kahlan nagy nehezen lábra állt, és kihúzta magát a hátizsák súlya alatt. Először is vissza kell mennie, hogy Ulicia Nővér meggyógyíthassa a sérülést, amit okozott. Kahlan el akarta fogadni ezt a segítséget, hogy azután képes legyen folytatni, és végül sikerrel járhasson.

Egy utolsó hátra vetett pillantás után végül megfordult, és az ajtó felé indult.

Már tudta, hogy nem rendelheti az akaratát alá az övéknek, nem hihet abban, hogy joguk van az életéhez. Lehet, hogy legyőzik, de akkor az nem azért lesz, mert hagyta.

Még ha el is veszíti az életét a végén, most már tudta, hogy a szellemét, akkor sem győzhetik le soha.

14. FEJEZET

Richard lassan járkált az apró helyiségben, mélyen elgondolkozva próbálta meg sorra venni az emlékeit annak a reggelnek, amikor Kahlan eltűnt. Rá kellett jönnie, hogy mi történt, mégpedig hamar – több okból is. A legfontosabb ok ezek közül persze az volt, hogy segíthessen Kahlannak. Muszáj volt hinnie, hogy még mindig segíthet neki, hogy még mindig él, és még van idő.

Ő az egyetlen, aki ismeri, aki hisz a létezésében. Nincs más, aki megmenthetné.

Voltak persze más problémák, amelyeket az eltűnése okozott. Azt pedig lehetetlen volt megmondani, hogy milyen mélyrehatóvá válhatnak. És ebben az esetben is ő volt az egyetlen, aki sejtette, hogy milyen rejtett szándékok működnek az események mögött.

Mivel úgy tűnt, hogy mostanáig Kahlannak nem sikerült megszöknie a fogvatartóitól, az azt jelentette, hogy egyedül nem tud, és segítségre szorul. Ráadásul így, hogy a Vérszörny bármikor lecsaphat, Richard fájdalmasan tudatában volt, hogy mennyire könnyen meghalhat, bármelyik pillanatban, és ha ez megtörténik, akkor az egyetlen ember, aki Kahlant az élethez köti, örökre eltűnik.

Minden percet ki kellett használnia, ami megadatott, hogy megtalálja a módját, hogyan segíthetne neki. Még arra sem vesztegethette az idejét, hogy szemrehányást tegyen magának, hogy annyi napot elpazarolt.

Minden aznap reggel kezdődött, nem sokkal azelőtt, hogy meglőtték a nyílvesszővel, így eldöntötte, hogy erre az egy eseményre koncentrál, és elölről kezd mindent. Megpróbálta figyelmen kívül hagyni, hogy milyen nagyszabású problémáról van szó, és csak a megoldásra szorítkozott. Soha nem fog rájönni, hogy kinél van Kahlan, ha a haját tépi, és azon kesereg, hogy valakik elrabolták, vagy megpróbálja a többieket győzködni, hogy létezik. Eddig egyikkel sem ért el semmit, és nem is fog.

Még a Gegendrauss és az Ordeni Elmélet című könyveket is félretette, melyeket a kis szobában fedezett fel. Az első ó-d'haraiul volt. Már régóta nem foglalkozott az ősi nyelvvel, és tudta, hogy most nem vesztegetheti vele az időt. Rövid tanulmányozás után úgy tűnt, hogy a könyvben lehetnek fontos dolgok, de semmi konkrétumot nem talált. Azonkívül ki is jött a gyakorlatból az ó-d'harai fordítás terén. Nem volt ideje dolgozni rajta, míg más dolgokat meg nem oldott.

A másik könyv nagyon nehéz olvasmánynak bizonyult, főleg úgy, hogy máshol jártak a gondolatai, de eleget olvasott az elejéből ahhoz, hogy kiderüljön, a könyv valóban Orden Szelencéiről szól. A Megszámlált Árnyékok Könyvén kívül, amit még gyermekkorában memorizált, nem emlékezett rá, hogy találkozott volna másik könyvvel Orden Szelencéiről. Már ez önmagában, nem is szólva a Szelencék iszonyú veszélyességéről, mutatta, hogy milyen felbecsülhetetlen értékű a könyv. Viszont a Szelencék most nem jelentettek neki problémát. Kahlan viszont igen. Így hát ezt a könyvet is félretette.

Voltak más könyvek is az apró pajzzsal védett helyiségben, de sem ideje, sem szándéka nem volt mindet végig nézni. Úgy vélte, hogy a könyveknek szentelni magát, még mielőtt tisztában lenne vele, hogy mi is az, amit keres, teljes időpocsékolás volna. Logikusan kellett megközelítenie a problémát, nem találomra, őrült kísérleteket téve arra, hogy hátha egyszer csak előtte terem a válasz.

Bármi is az oka Kahlan eltűnésének, minden azon a reggelen kezdődött a csata előtt, amikor meglőtték. Amikor belebújt a hálózsákjába a harc előtti éjjelen, Kahlan még ott volt vele. Tudja, hogy így volt. Emlékszik rá, hogy a karjaiban tartotta. Emlékszik a csókjára, a mosolyára a sötétben. Nem csak képzelte az egészet.

Senki sem hisz neki, de Kahlan nemcsak az álmaiban létezik.

A kérdésnek ezt a részét is félre tette. Már nem foglalkozhatott azzal, hogy megpróbáljon másokat meggyőzni. Ha így tesz, azzal csak eltereli a figyelmét a valós problémáról.

Azt sem engedhette meg magának, hogy higgyen azon félelmeinek, hogy esetleg a többieknek igazuk lehet és tényleg csak kitalálta őt; ez is veszélyes figyelemelterelés lehetett. Emlékeztette magát a nagyon is valós bizonyítékra: a lábnyomok kérdésére.

Még ha nem is vehette rá a többieket, hogy megértsenek egy életnyi tanulást, amely arra irányult, hogy megértse a jelentését annak, amit lát, amikor nyomokat néz, biztosan tudta, hogy milyen bizonyítékot szolgáltatott számára a talaj akkor. A nyomoknak saját nyelvezete volt. Lehet, hogy mások nem értették, de Richard igen. Kahlan nyomait eltüntették, és ez kétségtelenül mágiával történ. Olyan erdőtalajt hagytak maguk után, ami túlságosan, és nem természetes módon érintetlen volt, sőt ami még fontosabb, a kő, amit felfedezett, amelyet korábban kifordítottak a helyéből, bizonyítja, hogy igaza van. Hogy nem csak képzelődik.

Rá kellett jönnie, hogy mi történt Kahlannal – azaz, hogy hogyan rabolták el. Aki tette, biztosan mágiahasználó volt, ennyit tudott. Abból tudta, hogy megváltoztatták a nyomokat. Ennek tudatában már le lehetett szűkíteni a gyanúsítottak körét. Olyan mágiahasználóknak kellett lenniük, akiket Jagang küldött.

Richard emlékezett, hogy nagyon mély álomból ébredt, és az oldalán feküdt. Emlékezett, hogy egy rövid pillanatnál tovább nem volt képes kinyitni a szemét, a fejét pedig alig tudta felemelni.

Miért? Nem valószínű, hogy még mindig álomittas lett volna, annál sokkal erősebb volt az érzés. Olyan volt, mint az álmosság, csak annál erősebb.

Amikor az emléknek ehhez a részéhez ért, fárasztó és elkeserítő érzést okozott. Már-már majdnem megértette, mi történt, és mi volt az, amit a hajnali derengésben látni vélt. Most az emlékezetének erre a momentumára összpontosított.

Emlékezett rá, hogy úgy tűnt, a faágak mozognak, mintha előre-hátra fújná őket a szél.

De azon a reggelen nem fújt a szél. Ebben mindenki biztos volt. Richard maga is emlékezett, milyen halotti csend honolt. A faágak sötét árnyai azonban mozogtak.

Ez ellentmondásnak látszott.

Márpedig, ahogy Zedd rámutatott, a Varázslók Kilencedik Szabálya szerint ellentmondások nem léteznek. A valóság az, ami van. Ha valami ellentmond magának, akkor nem az, aminek látszik. Ez a létezés egyik alaptörvénye. Az ellentmondások a valóságban nem létezhetnek.

Nem mozoghattak a faágak maguktól, ha nem volt, ami mozgassa őket.

Ami azt jelenti, hogy eddig teljesen rosszul szemlélte a problémát. Mindig leragadt annál, hogy hogyan mozoghattak a faágak a szélben, ha egyszer nem volt szél. Az egyszerű tény az volt, hogy nem mozoghattak. Valaki mozgatta őket.

Richard abbahagyta a járkálást.

Vagy nem a faágak mozogtak!

Látta az árnyakat mozogni, és arra gondolt, hogy biztosan a faágak azok. De lehet, hogy tévedett.

Ebben a pillanatban Richard hirtelen nagy levegőt vett, ahogy kitisztult a kép.

Megértette!

Meredten, tágra nyílt szemekkel állt, képtelen volt megmozdulni, ahogy az események sorozata és az információ darabkái arról a reggelről összeálltak az elméjében és rávilágítottak, hogy mi történt valójában.

Elvitték Kahlant, valószínűleg úgy, hogy valamilyen mágiát használtak rajta, mint ahogy Richardot is azzal altatták el, majd összeszedték Kahlan összes holmiját és kitakarították a tábort, hogy minden nyomát annak, hogy ott volt, eltüntessék. Ezek voltak azok a mozdulatok, amelyekre emlékezett. Nem az előre-hátra mozgó faágak voltak a szürkületben, hanem emberek, mégpedig Tehetséggel bírók.

Richard piros fényt látott felizzani. Mikor feltekintett, Niccit látta belépni a kis helyiségbe.

– Richard, beszélnünk kell.

A férfi rábámult.

– Már értek mindent. Tudom, mit jelent a négyfejű vipera.

Nicci elfordította a tekintetét, mintha, nem tudna a férfi szemébe nézni. Richard tudta, hogy Nicci azt hiszi, biztosan csak egy újabb történetet talál ki.

– Richard, hallgass meg! Nagyon fontos.

A férfi kérdőn nézett rá.

– Te sírtál?

A nő szeme piros volt és püffedt. Nicci nem az a fajta nő volt, aki könnyen sírt. Látta már sírni azelőtt, de annak mindig jó oka volt.

– Nem érdekes – mondta. – Figyelj!

– Nicci, mondom, hogy rájöttem!

– Figyelj már rám! – Az öklét az oldalához szorítva úgy nézett a férfire, mint aki mindjárt elsírja magát. Richard arra gondolt, hogy még soha nem látta a nőt ennyire kétségbeesettnek.

Nem akarta az időt vesztegetni, de úgy döntött, hogy lendíthet a dolgokon, ha hagyja beszélni.

– Rendben. Hallgatlak.

Nicci közelebb lépett, és megragadta a vállát. Elszánt tekintettel meredt a férfira. A szemöldökét meggyőződéssel ráncolta.

– Richard, el kell menned innen!

– Micsoda?

– Már szóltam Cara-nak, hogy szedje össze a holmijaidat. Mindjárt hozza őket. Azt mondta, kiismeri magát, és tudja, hogy jöjjön le anélkül, hogy pajzsokon kellene átmennie.

– Tudom, én tanítottam meg rá. – Richard veszélyérzete felébredt.

– Mi folyik itt? Megtámadták a Tornyot? Zedd jól van?

Nicci a férfi arcára tette az egyik kezét.

– Richard, elhatározták, hogy kigyógyítanak a képzelődésből.

– Kahlan nem képzelődés. Épp most jöttem rá, hogy mi történt valójában.

Úgy tűnt, a nő nem is hallotta, hogy mit mondott, vagy csak egyszerűen figyelmen kívül hagyta, amiről azt gondolta, hogy nem más, mint egy újabb kísérlet a lehetetlen bizonyítására.

– Richard, mondom, hogy el kell menned innen. Arra akartak rávenni, hogy Pusztító Mágiával pusztítsam el benned Kahlan emlékét.

Richard meglepetten pislogott.

– Úgy érted, hogy Ann és Nathan akarják ezt. Zedd ezt soha nem tenné.

– Zedd is benne van. Meggyőzték, hogy beteg vagy és az egyetlen módja, hogy meggyógyítsanak az, hogy kitörlik, amiről azt feltételezik, hogy a gondolkodásodnak azon beteg része, amely a hamis emlékekért felelős. Meggyőzték Zeddet, hogy egyre fogy az idő, és ez az egyetlen mód a megmentésedre. Zeddet annyira megviselte, hogy ilyennek lát, hogy mindenen kapva kap, amiről azt gondolja, bármi esélyt jelent, hogy ismét olyan légy, mint régen.

– És te beleegyeztél ebbe?

Sértődötten ütötte meg a vállát.

– Elment az eszed? Tényleg azt hiszed, hogy megtenném ezt veled? Még ha hinném is, hogy igazuk van, gondolod, tényleg komolyan fontolóra venném, hogy megsemmisítsem a lényed egy részét? Azok után, amit az életről megmutattál? Azok után, amit értem tettél, hogy visszahozz az élők közé? Gondolod, hogy képes lennék ilyet tenni veled?

– Nem, nem hiszem, hogy ilyet tennél. De Zedd miért tenne? Ő szeret engem.

– De retteg is. Attól fél, hogy teljesen erőt vesz rajtad a képzelgés, boszorkányság, vagy bármi is okozza a betegséged, amitől élsz ugyan, de nem vagy önmagad, és olyan idegenné változtat, akit nem ismernek. Zedd úgy érzi, ez lehet az egyetlen esélyük, hogy ismét egészséges legyél, hogy ismét Richard legyél, az igazi Richard.

Nem hiszem, hogy bármelyikük szívesen teszi ezt, de Ann igazán hisz benne, hogy te vagy a megváltónk. Hisz benne, hogy a prófécia igazat mond, amikor azt állítja, hogy te vagy az egyetlen reményünk, és kétségbeesetten szeretné, hogy meggyógyulj, nehogy végleg elvesszünk. Zedd nem volt túl lelkes, de azután mutattak neki egy üzenetet Ann úti könyvében, és ez meggyőzte.

– Milyen üzenetet?

– Verna a d'harai sereggel van. Üzent, hogy a katonák egyre inkább elkeserednek amiatt, hogy nem csatlakoztál hozzájuk. Verna attól tart, hogy ha nem érkezel meg hozzájuk minél előbb, hogy a sereg élére állj, nem lesznek hajlandók tovább harcolni. Kétségbeesett üzenetet küldött, hogy megkérdezze, Ann-nek sikerült-e már megtalálnia téged, és hogy megtudja, mikor állhatsz a csapatok élére a Birodalmi Renddel vívott eljövendő ütközetben. Richard megdöbbent.

– Azt hiszem, értem, miért aggódnak annyira, de hogy megkérjenek téged, hogy használj Pusztító Mágiát...

– Tudom. Azt hiszem, ez egy kétségbeesés és nem tiszta gondolkodás szülte döntés. De ami még rosszabb, attól félek, hogy ha rájönnek, hogy nem szándékozom azt tenni, amit ők akarnak, akkor úgy fognak határozni, hogy nem engedhetik kicsúszni ezt a lehetőséget a kezük közül és az egyetlen választási lehetőségük az lesz, hogy megpróbálják a saját Tehetségüket felhasználni a meggyógyításodra. Ez a vak játszadozás a tudattal azonban megjósolhatatlan következményekkel járhat, és akkor még óvatosan fogalmaztam. Kétségbe vannak esve, mert attól félnek, hogy kifutunk az időből, és Jagang minden esélyünktől megfoszt minket. Hisznek benne, hogy ez az egyetlen megoldás. Már nem hallgatnak az észérvekre. El kell innen menned, Richard, most. Csak azért egyeztem bele a tervükbe, hogy figyelmeztethesselek, és így legyen időd elszökni. Azonnal indulnod kell, ha el akarsz menekülni.

Richard szinte szédült attól a gondolattól, hogy mit akarnak tenni vele.

– Ez probléma. Én nem tudom, hogy hogyan tüntessem el a nyomomat úgy, ahogy Zedd. Ha annyira elszántak, ahogy mondod, akkor utánam fognak jönni. Ha követnek és meglepnek, akkor mit csinálok? Szálljak szembe velük?

Nicci tehetetlenül emelte fel a kezét.

– Nem tudom, Richard. De azt tudom, hogy nagyon határozottak. Semmi olyat nem tudsz mondani nekik, amivel lebeszélhetnéd őket, mert azt hiszik, olyan állapotban vagy, amelyben nem tudsz racionálisan cselekedni, így úgy érzik, hogy a te érdekedben, muszáj átvenniük az irányítást. Lehet, hogy szeretetből teszik, de a módszert hibásan választották meg. Drága szellemek, én is hiszem, hogy valamilyen problémád van, de nem engedhettem, hogy ezt tegyék!

Richard megszorította a vállát annak jeléül, hogy mennyire nagyra értékeli ezt a gesztust, majd elfordult, hogy megpróbálja átgondolni a dolgokat. Nem tudta elhinni, hogy Zedd ilyesmibe beleegyezett. Nem rá vall.

Nem, ez egyáltalán nem ő.

Hát persze. És Ann sem volt önmaga, amikor bizonygatta, hogy Richardnak a prófécia által rámért szerepet kell játszania. Kahlan mindenkire hatással volt, akit ismert. Ő láttatta be Ann-nel, hogy Richard nem követheti szó szerint a próféciát, mintha az valami használati útmutató lenne.

Mióta Kahlan eltűnt, mindenki megváltozott. Zedd is más lett, és ez egyáltalán nem segített. Még Cara is megváltozott. Ugyanúgy védelmezte, de valahogy... nőiesebb módon. Nicci is változott, bár az ő esetében, legalábbis a férfi szemszögéből sokkal pozitív lett az eredmény. Ugyanis mindent elfelejtett Kahlannal kapcsolatban, ezért sokkal inkább védelmezte a férfit, még a saját véleménye és érdekei ellenében is, és sokkal inkább hajlandó volt támogatni mindannak ellenére, amit mondott, vagy tett. Sokkal odaadóbb lett, és sokkal inkább elkötelezte magát a férfi védelmében.

Zedd azonban sokkal zavaróbb változáson ment át, csakúgy, mint Ann, aki jóval arrogánsabb lett, aki képesnek tűnt közvetlenül beleavatkozni Richard döntéseibe és ráerőszakolni mindazt, amit szerinte Richardnak tennie kell.

Richard folyton mondogatta, hogy Kahlan eltűnésének sokkal tágabb és összetettebb következményei vannak, mint amit bárki is képes belátni. Mindenki viselkedése megváltozott, egyeseké jobban, másoké kevésbé, ebben rejlett a dolog hordereje. És még Richard sem ismerhette teljes egészében a rejtett következményeket.

A dolgok megváltoztak. Richard már nem engedhette meg magának, hogy a jelenlegi helyzetet összekeverje azzal, ami a múltban volt. Elengedhetetlen volt, hogy felismerje a dolgok valós természetét, ahogy most álltak, és ne engedje, hogy befolyásolja a múlt. Nicci sokkal inkább a szövetségese lett. Cara épp úgy védelmezi, csak egy kicsit más módon. Zedd, Ann és valószínűleg Nathan azonban kevésbé megbízható azokban a dolgokban, amelyek most a leginkább számítottak. Úgy kellett tekintenie az emberekre, amilyenek most voltak, és ennek megfelelően kellett cselekednie. A céljait kell észben tartania és úgy tenni, hogy elérhesse azokat, még akkor is, ha ez azt jelenti, hogy nem számíthat teljesen azokra az emberekre, akiben régen megbízott, és akiket szeretett.

Kahlan eltűnésével minden más lett. A szabályok is.

Niccihez fordult.

– Rosszabbkor nem is történhetett volna. Épp most jöttem rá valamire. A négyfejű vipera a Sötétség Nővéreit jelenti.

– Jagang Nővéreit?

– Nem – az én korábbi tanítóimat, Tovi, Cecilia, Armina Nővért és a vezetőjüket Uliciát. Ulicia Nővér volt az, aki minden tanáromat kinevezte, köztük téged is.

– Richard, ez őrültség. – Nem...

– Nem, nem az. Aznap reggel, amikor azt gondoltam, hogy a fák ágai mozognak, nem fújt a szél, nem faágak voltak. A Nővéreket láttam a sötétben.

– De Jagangnál van az összes Sötétség Nővére.

– Nem, ez nem így van.

– Ő az Álomjáró, Richard. A hozzád fűződő Kötés miatt a Fény Nővéreire nincs hatással, de azokat a Nővéreket elkapta – én is velük voltam, amikor Jagang először lesújtott ránk. Ők a Sötétség Nővérei; a Kötés nélkül védtelenek az Álomjáró ellen. Engem... az érzéseim kötöttek hozzád és tették lehetővé, hogy lerázzam a befolyását. De ők nem szökhettek meg; ők nem hűek hozzád, nem is lehetnének.

– Pedig azok. Letették az esküt.

– Mi? Az lehetetlen!

Richard megrázta a fejét.

– Te nem voltál velük, amikor történt. Akkor volt, amikor Jagang csapatai megpróbálták megszállni a Próféták Palotáját. Ulicia Nővér és a korábbi tanáraim – téged kivéve, mert te elmentél, Liliana pedig meghalt – tudták, hogy hol tartják fogva Kahlant. Meg akartak szabadulni Jagang befolyásától és tettek egy ajánlatot. Elárulták Kahlan hollétét, ha megengedem, hogy hűséget esküdjenek nekem, és így megszabadulhassanak Jagangtól.

Niccit a gutaütés kerülgette, és ezer kifogást akart felhozni. Úgy nézett ki, mint aki olyan bizarrnak tartja az egész elképzelést, hogy még azt is alig tudja eldönteni, hol kezdje az ellenvetést. Nagy levegőt vett, hogy visszanyerje az uralmat száguldó gondolatai felett.

– Richard, abba kell hagynod az ilyen légből kapott történetek kiagyalását. Ezek nem működnek. A viperának, ahogy szerinted rájöttél, hogy mi az, akkor öt feje kellene, hogy legyen. Elfeledkeztél Merissáról.

– Nem. Merissa halott. Megpróbált megölni – utánam jött. Azt mondta, hogy a véremben akar fürdeni.

Nicci egyik tincsével babrált.

– Hát, elismerem, tényleg ez volt az egyik szavajárása.

– Megpróbálta betartani az ígéretét. Követett engem és Kahlant a Sliphbe. Az Igazság Kardja nem fér össze a Sliph-beli élettel. Amikor ideértem, magamhoz vettem, és belemártottam a Sliphbe, mielőtt Merissa ki tudott volna jönni. Ott halt meg bent. Azok közül a Nővérek közül, akik hűséget esküdtek nekem, már csak négy van életben. Ők a négyfejű vipera. Ők jöttek el aznap reggel és vitték el Kahlant. Mágiát bocsátottak rám, hogy ne tudjak egykönnyen felébredni. Valami egyszerű varázslatnak kellett lennie, például elmélyítették az álmomat, hogy ne vegyem észre a mágia jeleit. A farkas, ami üvöltött, nem farkas volt, hanem a közeledő csapatok jele. A varázslat miatt nem jöttem rá, hogy mi az – a mágiától annyira álmos voltam, hogy nem tudtam gondolkozni, bár éreztem, hogy van benne valami furcsa. A Nővérek akkor mágiával elrejtették a nyomokat. Elvitték Kahlant.

Nicci marokszám tépte a haját, és közben ingerülten felnyögött.

– De ők a Sötétség Nővérei! Nem fűzheti őket Kötés hozzád és az Őrzőhöz is. Ez elképzelhetetlen!

– Én is ezt hittem. Ulicia Nővér meggyőzött, hogy csak az én nézőpontomból szemlélem a dolgokat. Ő hűséget akart esküdni, én pedig megtudtam, hol van Kahlan. Igazat kellett mondaniuk a Kötés miatt. Azután pedig elmentek. Ha ennél többet kérdeztem volna, akkor ugyanott lettünk volna, ahonnan elindultunk, ők Jagang szorításában, Kahlan rabságban. Ulicia Nővér azt mondta, hogy miután ők hűséget esküsznek, és én felteszem az egyetlen kérdésemet, akkor ők elmennek. Övék lesz a Kötés, enyém Kahlan.

– De ők a Sötétség Nővérei!

– Ulicia Nővér azt mondta, hogy ha nem törnek közvetlenül az életemre, akkor, mivel ezt az én érdekemben teszik, ez a Kötés megerősítését jelenti, hiszen én azt akarom, hogy ne öljenek meg, és így megmarad a Kötés.

Nicci fél kézzel a csípőjén elfordult.

– Valami furcsa módon ennek van értelme. Ulicia Nővér nagyon fondorlatos, pontosan így gondolkodik.

Nicci visszafordult.

– Mit is beszélek. Mindjárt engem is beszippantanak a képzelgéseid! Richard, hagy ezt abba! Nézd, el kell tűnnöd innen, mégpedig most. Gyere! Cara mindjárt itt lesz a holmiddal.

Richard tudta, hogy Niccinek igaza van. Nem találhatja meg Kahlant, ha azon kell aggódnia, hogyan védje ki három Tehetséggel bíró támadását, akik nagyon is jól tudták, hogyan használják azt, és akik módosítani akarják a tudatát. Valószínűtlen, hogy adnának neki még egy esélyt, hogy mindent elmagyarázzon. Már megpróbálta, és nem működött.

Valószínűleg azt tennék, amit szerintük muszáj. Richard nem bízott benne, hogy figyelmeztetnék. Még észre sem venné, mi történik, és már vége is lenne.

Utálta beismerni, de tudta, hogy Zedd képes ilyesmire. Miután Richardnak adta az Igazság Kardját, amikor úton voltak, hogy visszaszerezzék Orden Szelencéit, melyeket Darken Rahl működésbe hozott, Zedd egyszer azt mondta, olyan sok ember élete forog veszélyben, hogy még Richardot is habozás nélkül megölné, ha szükséges lenne, és ezzel azt a sok ártatlan embert megmenthetné. Elmondta Richardnak, hogy Keresőnek lenni és az Igazság Kardját hordozni annyit jelent, hogy el kell köteleznie magát az ügyüknek, hogy a nagyobb, teljesebb képet kell látnia.

Nagyon is beleillett a képbe, hogy most Zedd hajlandó mágiával kitörölni Richard emlékeit Kahlanról. Olyan emlékeket, melyekről Zedd azt hitte, hogy betegség okozza őket, és amelyek ártanak Richardnak, az ügynek, amiért harcolnak, és így milliók életét veszélyeztetik.

– Azt hiszem, igazad van – ismerte el Richard csüggedten. – Megpróbálnak majd megállítani. – Felvette a két kis könyvet az asztalról és belecsúsztatta őket a hátsó zsebébe. – Szerintem is jobb, ha elmegyünk, még mielőtt megtehetnék.

– Elmegyünk? Azt akarod, hogy veled menjek?

Richard megállt egy pillanatra, és öntudatlanul megvonta a vállát.

– Nicci te és Cara vagytok az egyetlen igaz barátaim ebben a pillanatban. Mellettem álltatok, amikor a leginkább szükségem volt rá. Nem hagyhatom hátra a legértékesebb társaimat pont akkor, amikor kezdek rájönni, hogy mi folyik itt. Ha egyszer megfejtem, lehet, hogy szükségem lesz rád, de, még ha nem is, akkor is szeretném, ha velem lennél, csak hogy a tanácsodat és a támogatásodat kérhessem. Persze csak akkor, ha hajlandó vagy velem jönni. Nem kényszerítelek, csak szeretném, ha jönnél.

Nicci azzal a ritka mosollyal ajándékozta meg, amely felfedte a nő valódi énjének nemességét, amelyet csak azóta láthatott, hogy Nicci megtanulta szeretni az életet.

15. FEJEZET

Cara türelmetlenül várakozott a pajzs túloldalán. Rikka, aki a vasajtó mellett őrködött, a toronyszobát figyelte. Mindketten megfordultak, amikor meglátták a vörös fényt, és észrevették Richardot. A férfi látta, hogy táskákat és egyéb felszerelést halmoztak csinos kis halomba az ajtó mellett. Kihúzta a hátizsákját a többi holmi közül, és beletette a két könyvet.

– Akkor megyünk? – kérdezte Cara.

Richard átbújtatta a karját a két pánton, és a vállára vette a zsákot.

– Igen, és szerintem, minél előbb, annál jobb.

Amikor felemelte az íját és a tegezt, a többiek is készülődni kezdtek.

Úgy tűnt, Cara szeretné, ha Nicci Richard közelében lenne, hogy kéznél legyen, ha meg kell védeni, ezért a varázslónő holmiját is elhozta. Richard szerette volna tudni, mennyire játszik ebben szerepet az, amit Shotától hallott.

Látta, hogy Rikkánál is van egy csomag. Már majdnem megkérdezte a lányt, hogy mégis mit csinál, de észbekapott, hogy ő is Mord-Sith, és valószínűleg azt felelné, hogy mellette van a helye. Már túl sok időt töltött úgy, hogy Cara védte, és úgy érezte, furcsa lesz, hogy nem csak egy Mord-Sith van mellette.

– Mindenki készen van? – kérdezte, és látta, hogy meghúzzák a zsákok pántjait, és csatjait.

Amikor mind bólintottak, Richard borús tekintetet vetett az ajtó felé. Tudta, hogy Cara egy szó nélkül követné őt, de Nicci vagy bárki más parancsait nem teljesítené vakon, anélkül hogy jó oka lenne rá. Gyanította, hogy Cara – a Mord-Sithekre jellemző módon – valószínűleg sokmindent megkérdezett, és már tudja, hogy miért kell elmenniük.

A Torony aljában Richard végigsimított a vaskorláton és elindult a lejáraton, de azután hirtelen megállt, ahogy valami eszébe jutott.

Richard Nicci kérdő kék szemébe nézett.

– Nem hiszem, hogy csupán rád hagyatkoztak volna.

– Hogy érted ezt? – kérdezte Nicci.

– Ez túlságosan fontos. Nem fogják rád hagyni az egészet. Aggódni fognak, hogy nem lesz merszed megtenni, vagy nem sikerül és én kicsúszom a kezükből.

Cara közelebb lépett.

– Úgy érted, hogy keresni fognak?

– Nem, nem fognak keresni – mondta Richard –, de lefogadom, hogy valahol a Torony kijáratához vezető úton lesben állnak, hogy hátha arra megyek Niccivel, hogy megpróbáljak elmenni. Ha váratlanul beléjük ütközünk, már túl késő lesz.

– Rahl Nagyúr – mondta Rikka – Cara és én nem engedném, hogy bármi bajotok essen.

Richard felvonta az egyik szemöldökét.

– Nos, ezt jobb szeretném elkerülni. Ők hárman azt hiszik, hogy segíteniük kell nekem. Nem akarnak semmi rosszat – legalábbis nem szándékosan. Nagyon nem szeretném, ha kárt tennétek bennük.

– De ha meglepnek bennünket azzal a szándékkal, hogy mágiát használjanak rajtad, nem várhatod el, hogy rájuk hagyjuk – ellenkezett Cara.

Richard egy rövid ideig állta a pillantását.

– Már megmondtam, nem fajulhat idáig a dolog.

– Rahl Nagyúr – mondta Cara halkan – én egyszerűen nem engedhetem, hogy valaki ily módon támadjon rád, még ha azt hiszi is, hogy segítő szándékkal teszi. Ilyenkor nem habozhatunk. Ha megtámadnak, meg kell őket állítani és pont. Ha hagyjuk, hogy sikerrel járjanak, akkor már nem leszel ugyanaz az ember. Akkor már nem lennél az a Rahl Nagyúr, akit ismerünk, a Rahl Nagyúr, aki te vagy.

Cara még közelebb hajolt és a Mord-Sitheknek azzal a pillantásával nézte, amitől Richardot mindig kiverte a víz. – Ha megtámadnak és hagyjuk, hogy sikerrel járjanak, mert te félsz, hogy kárt teszel bennük, akkor, ha végeztek, nem fogsz emlékezni arra a nőre, Kahlanra. Ezt akarod?

Richard összeszorított foggal kifújta a levegőt.

– Nem. Nem ezt akarom. Próbáljuk meg elkerülni, hogy ez történjen. De ha mégis így történik, azt hiszem, igazad van. Nem tehetik meg, amit akarnak. Ha muszáj lesz megállítanunk őket, azt akarom, hogy ne használjatok több erőszakot a kelleténél.

– A tétovázás olyan hiba, amely vereséghez vezet – mondta Cara. – Nem lennék Mord-Sith, ha nem tétováztam volna gyermekkoromban.

Richard is tudta, hogy igaza van. Az Igazság Kardja ennyire legalább megtanította. A halállal való tánc nem ismert kompromisszumot élet és halál között.

Cara vállára tette a kezét.

– Értem.

Nicci felnézett a Toronyba, kék szeme minden ajtót bejárt.

– Szerinted, hol várnak?

– Fogalmam sincs – válaszolta Richard, miközben hüvelykujját a hátizsák vállpántja alá akasztotta. – A Varázslók Tornya óriási, mégis csak egy kijárata van. Mivel elég sok úton mehetünk, azt hiszem, akkor csapnak le ránk, amikor a karám melletti udvar közelébe érünk.

– Rahl Nagyúr – szólalt meg Rikka, kissé kényelmetlenül érezve magát, amikor a férfi ránézett. – Van másik kijárat is.

Richard a homlokát ráncolta.

– Miről beszélsz?

– Van másik kijárat is, nemcsak a főbejárat. Csak a Torony legaljából érhető el.

– Hogyan tudhatsz te róla?

– A nagyapád mutatta meg nekem.

Richard nem ért rá csodálkozni ezen.

– Gondolod, hogy képes vagy ismét megtalálni?

Rikka egy pillanatig gondolkozott.

– Igen, azt hiszem – mondta végül. – Nem szeretném, ha eltévednénk a Torony mélyén, de azt hiszem, meg tudom találni az utat. Ha innen indulunk, már egy részét meg is tettük, így nem lesz olyan nehéz.

Richard a kardjára akarta tenni a kezét, hogy átgondolja a dolgokat.

De a Kard nem volt a helyén. Helyette összedörzsölte a tenyerét.

– Talán jobb lenne, ha arra mennénk.

Rikka megfordult, szőke copfja úszott a levegőben, és elindult.

– Akkor kövessetek!

Richard maga elé engedte Niccit, majd ő következett, és végül Cara zárta a sort. Még egy tucat lépést sem tett meg, amikor megállt. Megfordult, és visszanézett.

Mindenki arra felé nézett, amerre a férfi, aztán őt figyelték, nem tudva, mire gondolhat.

– Erre sem mehetünk – fordult Rikkához. – Zedd mutatta meg neked a Toronyból kivezető utat. Ismeri a Mord-Sitheket. Tudja, hogy annak ellenére, hogy milyen jól kijöttetek egymással, ha választanod kell, a hűséged hozzám köt.

– Zedd szereti a trükköket. Ann-nek és Nathan-nek megengedi, hogy a Torony főbejáratát őrizzék, ő maga pedig azon az úton vár minket, amit neked megmutatott, Rikka.

– Nos, ha csak két kivezető út van – folytatta Nicci, akkor ez azt jelenti, hogy szét kell válniuk, hogy mindkettőt elzárhassák. Ez persze akkor igaz csak, ha Zedd is ugyanazt a logikai szálat követi, amit te. Mert hát az is lehet, hogy kiment a fejéből, hogy beszélt Rikkának a másik kijáratról, vagy nem gondol rá, hogy elmondhatja neked. Akkor a másik út még nyitva áll előttünk.

Richard lassan ingatta a fejét, és másfelé bámult. A széles pihenő felé, a torony sötét aljában összegyűlt víz körül futó gyalogjáró felső részén.

– Bár lehet, hogy igazad van, botorság lenne arra számítani, hogy Zedd ilyen stratégiai hibát vét.

Nicci aggodalmas arcot vágott.

– Te nem használhatod az erődet anélkül, hogy magadhoz hívnád a Vérszörnyet, de én igen. És én sokkal nagyobb erő felett parancsolok, mint Zedd. Ha szétváltak, ahogy gondolod, akkor nem egyszerre kell szembeszállnunk mindhármójukkal.

– Nem, de nem szeretnék próbálkozni, és főleg nem a Toronyban. Lehetséges, hogy vannak itt olyan védelmi rendszerek, amelyeket arra fejlesztettek ki, hogy akkor induljanak be, ha az Első Varázslót megtámadnák. Lehet, hogy te csak annyit tennél, hogy kissé gúzsba kötnéd az erőddel, hogy lelassítsd, amíg elmenekülünk, viszont ez elég lenne ahhoz, hogy beindítson valami halálosabbat. Ezen kívül, még ha sikerülne is ilyesmit véghezvinni, akkor is utánunk jöhet.

Nicci összefonta a karját.

– Akkor, mégis mit javasolsz, mit kéne tennünk? Megfordult, és még egyszer a nő kék szemébe nézett.

– Szerintem olyan úton kellene mennünk, amerre nem tudnak követni.

A nő az orrát ráncolta.

– Milyen úton?

– A Sliphben.

Mindenki a gyalogjáró felé nézett, mintha ott állna a Sliph, és várna rájuk, hogy utazzanak vele.

– Hát persze – mondta Cara. – Elszökhetünk anélkül, hogy tudnák, merre mentünk. Nem lesz nyomunk. Ráadásul elég nagy távolságra mehetünk, távol a veszélytől. Esélyük sincs, hogy megtaláljanak.

– Pontosan. – Richard vállon veregette a lányt. – Menjünk!

Mind követték, ahogy végigsietett a gyalogjárón, át a kirobbantott ajtólyukon. A Sliph termében Nicci mágiával meggyújtotta a tartókban a fáklyákat, amikor mind a kút köré gyűltek. Együtt pislogtak a mélybe.

– Már csak egy probléma van – gondolkodott Richard hangosan, ahogy a mélybe tekintett. Niccire nézett. – Mágiát kell használnom, hogy a Sliphet hívhassam.

Nicci mély levegőt vett, és ijedt pillantással fújta ki.

– Nem feltétlenül gond – mondta Cara. – Shota azt mondta, hogy ha használod a Tehetséged, az azt a veszélyt rejti magába, hogy odahívod vele a Vérszörnyet. De találomra cselekszik. Amikor mágiát használsz, logikus, hogy úgy megtalálhat, de ez a lény nem követi a logikát. Lehet, hogy eljön, amikor mágiát használsz – így mondta Shota –, de az is lehet, hogy nem. Nem lehet megjósolni.

– És mi elég biztosak vagyunk benne, hogy nem sétálhatunk ki erről a helyről anélkül, hogy belefutnánk a többiekbe – mutatott rá Nicci.

– Ha megpróbálunk elfutni, az két problémát is felvet – mondta Richard – el kell mennünk mellettük, és utána el is kell kerülni őket, hogy ne találhassanak rám, hogy megakadályozhassuk a „meggyógyításomat". Ennek több értelme van. A Sliph biztos módja annak, hogy megszökhessünk anélkül, hogy Zedd, Ann vagy Nathan követhetne, vagy tudhatná, merre mentünk, és ezzel elkerülhetjük azt is, hogy szembe kelljen szállnunk velük, amit én nagyon nem szeretnék. Szeretem a nagyapámat; nem akarom, hogy meg kelljen védenem magamat vele szemben.

– Szinte utálom kimondani – mondta Cara –, de szerintem is ez a jó megoldás.

– Egyetértek – tette hozzá Rikka is.

– Hívd a Sliphet! – Nicci egyik kezével hátra fogta a haját, miközben ismét a kútba nézett. – És siess, mielőtt idejönnek, hogy megnézzék, mi tart ennyi ideig.

Richard nem habozott. A kút fölé nyújtotta mindkét öklét. Muszáj volt a saját erejét segítségül hívnia ahhoz, hogy szólíthassa a Sliphet, és nem ez volt az erőssége. Csinálta már korábban is, most is meg kell tennie.

Hagyta, hogy elmúljon belőle a feszültség. Tudta, hogy muszáj megtennie, különben elveszíti az esélyt, hogy megtalálja azt a nőt, akit az életénél jobban szeret. Egy pillanatig a fájdalmas nyomorúság, ami Kahlan nélkül naponta gyötörte, majdnem a mélybe rántotta.

Az őszinte és égető szükségtől, hogy megtegyen mindent, amit tennie kell, annak érdekében, hogy segíthessen a nőnek, valahol mélyen benne fellobbant a szikra. Érezte, ahogy üvöltve támad fel a belsőjéből, és szinte eláll tőle a lélegzete. Megfeszítette a hasizmát, ahogy elborította az érzés.

Fény gyulladt a kitartott öklei között. Ismerős volt az egész, hiszen már csinálta ezt korábban. Az ezüstös bőr karpereceket egymáshoz érintette. Első alkalommal ezek nem voltak nála, de a Sliph azt mondta, hogy ezeket kell használnia, ha ismét hívni akarja. Olyan intenzitással világítottak, hogy a húson és csonton keresztül Richard látta a súlyos karperecek másik oldalát.

Fókuszálta az akaratát. Semmi mást nem akart, csak, hogy a Sliph eljöjjön, és segíthessen Kahlannak. Vágyott rá. Követelte.

– Gyere hozzám!

A fénypászma süvöltött, ahogy a kút közepén a mélybe csapódott, mint egy villámcsapás, de a mennydörgés hangja helyett a levegő pattogni kezdett, ahogy a tűz pattog, és a fény szédületes sebességgel eltűnt a sötétben.

A többiek, akik a kőfal mellett álltak, aggódva bámultak a kútba, melyet bevilágított a villanás. Nicci még körbe is nézett, és félszemmel a körülöttük lévő helyiséget figyelte, szemmel láthatólag aggódott, hogy a Vérszörny megjelenik. Richard ereje, melyet a kútba küldött, még sokáig visszhangzott, majd lassan elhalt.

A Torony mozdulatlanságát, a fölöttük magasodó hegynyi halott kőtömeg csendjét egyszer csak távoli mély morajlás törte meg.

Valami éledező dolog zúgása.

A padló egyre nagyobb erővel kezdett remegni, míg végül a porréteg, ami borította, az illesztéseknél megrepedezett. Apró kavicsok táncoltak a reszkető kőpadlón.

A távoli mélyben a kút hihetetlen sebességgel, sivítva kezdett megtelni valamivel. A zaj egyre hangosabb lett, ahogy a Sliph sietve igyekezett a hívásra válaszolni.

Nicci, Cara és Rikka elhátráltak a kút kávájától, ahogy feltört a csillámló ezüst, majd egy pillanat alatt kecsesen megállt.

A hullámzó ezüst folyadék belsejében csillogó fémes domb emelkedett, és a kút káváját körülvevő kőfal pereme fölé tornyosult, majd kezdett felismerhető alakot ölteni. Fényes felszíne, mint valami folyékony tükör, az őt körülvevő dolgok tükörképét mutatta, eltorzítva azt, miközben egyre nőtt, és átalakult.

Olyan volt, mint a higany.

A növekvő alak folyamatosan tekergett, kipúposodott, elsimult, meghajlott és meggörbült, míg végül egy női arcot kezdett formázni.

Az alak ezüst arca mosolyra húzódott a felismeréstől.

– Mester, szólítottál?

A Sliph légies, nőies hangja visszhangzott a szobában, pedig az ajka nem mozdult.

Richard közelebb lépett, figyelmen kívül hagyva Nicci és Rikka döbbenetét.

– Igen, Sliph, köszönöm, hogy eljöttél. Szükségem van rád.

Az ezüst arc elégedetten mosolygott.

– Utazni kívánsz, Mester?

– Igen, utazni szeretnék. Mi mindannyian. Mindannyiunknak mennünk kell.

A mosoly szélesebb lett.

– Akkor gyertek! Utazni fogunk.

Richard mindenkit a falhoz terelt. A folyékony fém egy kezet formázott, mely előre nyúlt, és egyenként mindegyik nőt megérintette.

– Te már jöttél velem korábban – mondta a Sliph Cara-nak, miután röviden megérintette a homlokát. – Utazhatsz.

A fénylő kéz finoman Nicci homlokához simult, és kissé tovább időzött. – Megvan benned, ami kell. Utazhatsz.

Rikka felvetette az állát, legyőzte undorát a mágia iránt, és állta, hogy a Sliph megérintse a homlokát.

– Nem utazhatsz – jelentette ki a Sliph.

Rikka méltatlankodva szólalt meg.

– De, de, ha Cara-nak lehet, nekem miért nem?

– Nincs meg benned mindkét oldal, ami szükséges – felelte a hang.

Rikka dacosan összefonta a karját.

– Velük kell mennem. Én is megyek. Ennyi.

– A te döntésed, de ha velem utazol, meghalsz, és akkor sem leszel velük.

Richard megfogta Rikka vállát, mielőtt még bármit válaszolhatott volna.

– Cara elfogta az erejét valakinek, akiben megvolt a mágia szükséges oldala, ezért utazhat. Nincs mit tenni. Itt kell maradnod.

Rikka egyáltalán nem tűnt boldognak, de bólintott.

– Akkor jobb, ha mentek.

– Gyertek – szólt a Sliph Richardhoz – utazni fogunk. Hová szeretnél menni?

Richard majdnem kimondta hangosan, de megállt. Rikkához fordult.

– Te nem jöhetsz velünk. Szerintem jobb, ha most mész, hogy ne is halld, hogy hová megyek. Nem akarom megkockáztatni, hogy valahogy a többiek megtudják tőled. A nagyapám nagyon okos tud lenni, ha akar, és trükköktől sem riad vissza, hogy elérje a célját.

– Ne is mondd! – sóhajtott Rikka lemondóan. – Valószínűleg igazad van, Rahl Nagyúr. – Cara-ra mosolygott. – Védd meg!

Cara bólintott.

– Mindig ezt teszem. Meglehetősen gyámoltalan nélkülem.

Richard figyelmen kívül hagyta Cara dicsekvését.

– Rikka, muszáj valamit megmondanod Zeddnek. Szeretném, ha átadnál neki egy üzenetet.

Rikka összehúzott szemekkel figyelt.

– Mondd meg neki, hogy a Sötétség Nővérei ejtették foglyul Kahlant, az igazi Inkvizítor Anyát, nem azt a testet, amit Aydindrilben találtunk. Mondd meg neki, hogy vissza fogok jönni, és amikor megjövök, elhozom a bizonyítékot.

Azt kérem, hogy amikor visszatérek, mielőtt megpróbál meggyógyítani, engedje meg, hogy megmutassam neki, amit hoztam. És azt is üzenem neki, hogy szeretem és megértem, hogy aggódik értem, de azt teszem, amit a Keresőnek tennie kell, hiszen ő maga bízott meg ezzel a feladattal, amikor nekem adta az Igazság Kardját. Amikor Rikka elment, Cara megkérdezte:

– Milyen bizonyíték?

– Nem tudom. Még nem találtam meg. – Richard Niccihez fordult. – Ne felejtsd el, amit korábban mondtam. Be kell lélegezned a Sliphet, amikor alámerülsz. Először késztetést érzel, hogy visszatartsd a lélegzetedet, de az nem lehetséges. Ha pedig megérkezünk és kiszállunk a Sliph-ből, ki kell őt lélegezned, és beszívni a levegőt.

Nicci már több mint ideges volt. Richard megfogta a kezét. Veled leszek, és Cara is. Már mindketten csináltuk ezt korábban. Nem engedlek el. Először nehéz rávenned magad, hogy belélegezd a Sliphet, de ha megtetted, majd meglátod, hogy nagyszerű élmény. Maga a gyönyör!

– Gyönyör – ismételte meg Nicci kissé hitetlenkedve.

– A Rahl Nagyúrnak igaza van – bizonygatta Cara. – Majd meglátod.

– Csak ne felejtsd el – tette hozzá Richard –, amikor megérkeztünk, lehet, hogy nem akarod majd elengedni a Sliphet, és újra beszívni a levegőt –, de muszáj! Ha nem teszed, meghalsz! Érted?

– Persze! – bólintott Nicci.

– Akkor menjünk! – Richard elkezdett felmászni a kőfalra, és Niccit is magával húzta.

– Hová utazunk, Mester?

– Azt hiszem, a Népek Palotájába kellene mennünk, D'Harába. Ismered azt a helyet?

– Természetesen. A Népek Palotája Központi Hely.

– Központi Hely?

Ha lehet azt mondani, hogy az élő higanyt meglephet egy kérdés, hát a Sliph meglepettnek nézett ki. – Igen, Központi Hely. Mint ahogy ez a hely is az.

Richard nem értette, de nem tartotta fontosnak, így nem feszegette tovább.

– Értem.

– Miért a Népek Palotájába akarsz menni? – kérdezte Nicci.

Richard megvont a vállát. – Muszáj mennünk valahová. Ott biztonságban leszünk. De ami még fontosabb, ott vannak könyvtárak, tele nagyon ritka ősi könyvekkel. Remélem, hogy találok valamit a Futótűzről. Mivel a Nővéreknél van Kahlan, úgy gondolom, hogy a Futótűznek a mágiához van köze.

Abból, amit hallottunk, a d'harai sereg valahol a közelben állomásozik dél felé. Sőt mi több, mikor utoljára láttam Berdine-t, egy másik Mord-Sith-et, az akkor volt, amikor ideindultam Aydindrilbe, így valószínűleg a csapat, vagy a palota közelében lesz. Szükségem van a segítségére, hogy lefordíthassunk bizonyos dolgokat azokból a könyvekből, amelyeket magammal hozok. Ezen kívül, nála van Kolo Naplója, és már az is lehet, hogy tud valamit, ami segíthet.

Cara-ra pillantott.

– Talán Meiffert tábornokkal is találkozhatunk, és megtudhatjuk, hogy állnak a dolgok a hadseregben.

Cara arca felderült a meglepetéstől, és szélesen elmosolyodott. Nicci elgondolkozva bólintott.

– Azt hiszem, jó ötletnek tűnik, és szerintem a palota is van olyan jó hely, mint bármi más. A közvetlen veszély megszűnik, és most ez a legfontosabb.

– Rendben, Sliph – mondta Richard –, a Népek Palotájába szeretnénk utazni, D'Harába.

Egy folyékony ezüst kar nyúlt fel és fogta közre őket. Richard érezte a meleg, hullámzó szorítást, mely erősen megragadta. Nicci halálosan rettegve szorította a kezét.

– Rahl Nagyúr! – szólalt meg Cara.

Richard felemelte szabad kezét és megállította a Sliphet, még mielőtt a kútba emelte volna őket.

– Mi az?

Cara beharapta az ajkát, mielőtt folytatta.

– Niccinek fogod a kezét. Nem fognád meg az enyémet is? Úgy értem, nem szeretném, ha elszakadnánk egymástól.

Richard megpróbált nem mosolyogni a lány aggodalmán. Cara félt a mágiától, még akkor is, ha már volt benne része korábban.

– Hát persze – fogta kézen Richard. – Én sem szeretném, ha elszakadnánk egymástól.

Hirtelen egy gondolat ötlött fel benne.

– Várj! – állította meg a Sliphet, még mielőtt az elindulhatott volna.

– Igen, Mester?

– Ismersz valakit, akit Kahlannak hívnak? Kahlan Amnell, az Inkvizítor Anya.

– Ez a név nem jelent nekem semmit.

Richard csalódottan sóhajtott. Nem számított rá, hogy a Sliph tudni fog Kahlanról, hiszen más sem tudott.

– És nem ismersz véletlenül egy helyet, amelyet úgy hívnak, hogy a Mély Semmi?

– Több helyet is ismerek a Mély Semmiben. Néhány közülük elpusztult, de pár még létezik. Elvihetlek oda, ha szeretnéd.

Richard szívverése felgyorsult. – Van olyan ezek között a helyek között a Mély Semmiben, amely szintén Központi Hely?

– Igen, egyikük az – felelte a Sliph. – Caska, a Mély Semmiben, egy Központi Hely. Szeretnél odautazni?

Richard Niccire. és Cara-ra pillantott.

– Ismeri valamelyikőtök ezt a Caska nevű helyet?

Nicci megrázta a fejét.

Cara a homlokát ráncolta.

– Azt hiszem, hogy emlékszem rá. Hallottam róla valamit, amikor még gyerek voltam. Sajnálom, Rahl Nagyúr, de nem emlékszem pontosan, hogy mit – csak a név hangzik ismerősnek a régi legendákból.

– Hogy érted, hogy a legendákból?

Cara megvonta a vállát.

– Régi d'harai legendák... az álomvetőkről. Történetek, melyeket az emberek meséltek. D'Hara történelmével kapcsolatban. Azt hiszem, ezekben hallottam Caska-ról.

Régi idők. Álomvetők. Richardnak eszébe jutott, hogy amikor átlapozta a Gegendrauss könyv egy részét, amelyet a pajzsokkal védett szobában talált, látott valamit az álomvetésről, de nem fordította le azt a fejezetet. Bár Richard volt a D'Harai Birodalom feje, nagyon keveset tudott erről a titokzatos vidékről.

Még ha Cara nem is emlékezett többre, Richard így is úgy érezte, hogy épp most került egy lépéssel közelebb Kahlan megtalálásához.

– Utazni szeretnénk – mondta a Sliph-nek. – Caska-ba szeretnénk menni, a Mély Semmibe.

Sok idő telt el azóta, hogy Richard utoljára a Sliphben utazott, és kissé aggódott. De az izgalom, hogy végül kezdi megtalálni a válaszokat, melyek olyan régóta kísértik, elsöpörte az aggodalmát.

– Akkor Caska-ba megyünk – mondta a Sliph, és a hangja visszhangzott a helyiségben, ahol Kolo meghalt, miközben őrizte őt, amikor a Nagy Háború véget ért. Legalábbis mindenki azt hitte, hogy véget ért, csakhogy azok az ősi konfliktusok nem szűntek meg, hanem ismét fellángoltak. A kar mindhármójukat leemelte a kőfalról és belemerítette az ezüst tajtékba. Nicci szorítása erősödött, és nagy levegőt vett a lemerülés előtt.

16. FEJEZET

Richard nyílsebesen száguldott a Sliph csendjében, ugyanakkor egy holló kecsességével suhant, amely az áramlatokon siklik a hatalmas fák fölött egy holdfényes estén. Nem volt sem meleg, sem hideg. A csendben édes hangok töltötték meg az elméjét. A szeme a fényt és a sötétet egyetlen jelenésszerű látomásban egyesítette, a tüdeje megtelt a Sliph édes jelenlététől, ahogy a lelkébe fogadta.

Maga volt a gyönyör.

Ám egyszer csak vége szakadt.

Szemcsés sötétség robbant a látóterébe. Ahogy kilépett a folyadékból, zömök alakokat látott maga körül. Nicci félve szorította a kezét.

– Lélegezz! – mondta a férfinek a Sliph.

Richard kifújta az édes anyagot, kiürítette a gyönyört a tüdejéből. Reflexszerűen beszívta az idegen levegőt. Cara is nagyot kortyolt a poros levegőből.

Nicci arccal lefelé lebegett az ezüstös folyadékban.

Richard áthajolt a Sliph kútjának peremén és magához húzta Niccit. Levette az íját a hátáról, hogy ne legyen útban és gyorsan a falnak támasztotta. A Sliph segítségével a falra ugrott, aztán a segítségével eléggé magasra húzta Niccit ahhoz, hogy a válla és a feje kikerüljön a meleg sötét levegőre.

Richard hátba veregette.

– Lélegezz, Nicci! Lélegezz! Gyerünk, el kell engedned a Sliphet, és levegőt kell venned! Tedd meg ezt nekem!

Végre megtette. Nagy levegőt vett, miközben a karjában hadonászni kezdett zavarában és félelmében, elveszetten a különös környezetben. Richard magához húzta, és segített neki megkapaszkodni, és végül zihálva felmászott a kút falára.

A közelben a falakon tartókban ugyanolyan gömbök voltak, mint a Toronyban, melyek világosabbak lettek, ahogy Richard kimászott a kútból.

– Szerinted mi ez a hely? – kérdezte Cara ahogy körbepillantott a félhomályban.

– Hát ez... tényleg gyönyörűséges volt – hebegte Nicci még mindig az élmény hatása alatt.

– Mondtam neked – válaszolta Richard, és segített neki kimászni.

– Úgy tűnik, hogy valami kőbe vájt helyiségben vagyunk – mondta Cara, ahogy körbesétált.

Richard egyik oldalon elindult a sötétben, és két nagyobb gömb kísérteties zöld fényben ragyogni kezdett. Egy lépcsősort szegélyeztek, amely azonban a plafonhoz vezetett.

– Hát ez elég különös – jegyezte meg Cara a második lépcsőfokon állva, és a sötét mennyezetet tanulmányozta.

– Gyertek ide – szólalt meg Nicci. A lépcsők oldalához hajolt. – Itt egy fémlemez van.

Olyan fémlemez volt, amelyet Richard már másutt is látott. Ezek indították be a pajzsokat. Nicci megütögette a tenyerével, de semmi sem történt.

Richard a hideg lemeznek nyomta a kezét, és a kő csikorogni kezdett, ahogy elmozdult. Patakokban folyt le róla a por.

Mindhárman a fejüket nyújtogatták, és próbálták kivenni a félhomályban, hogy pontosan mi is az, ami mozog. A föld remegett. Olyan érzés volt, mintha a szoba elmozdulna, és alakot változtatna. Ekkor Richard észrevette, hogy valójában a mennyezet az, amely félrecsúszik.

Egyre szélesebb fénypászma, a hold sugara világította be a lépcsőt.

Fogalma sem volt róla, hogy hol lehetnek, csak annyit tudott, hogy egy köves helyiségben, mely szemmel láthatólag eddig be volt temetve. Nem tudta, hol van Caska, csak annyit, hogy a Sliph szerint a Mély Semmiben, és arról nem tudta, hol van, így hát elképzelni sem tudta, mire számíthat. Meglehetősen ideges volt.

A kardjáért nyúlt.

Ám a Kard nem volt ott. Már szinte ezredjére kerítette hatalmába a veszteség érzése, amikor eszébe jutott miért, és hogy hol van most a penge.

Helyette kihúzta hosszú kését, és elindult a lépcsőn felfelé, összehúzva magát, behúzott nyakkal. Nemcsak azért, hogy ne verje be a fejét a mennyezetbe, mielőtt az teljesen félrehúzódik, hanem elővigyázatosságból is, ha netán lenne kint valaki, aki meghallotta a félrecsúszó kő zaját. Cara, látva, hogy a férfi elővette a kését, a kezébe kapta Agieljét. Megpróbált elébe kerülni, de a férfi felemelte a kezét, és balra, maga mögé utasította. Nicci a jobb oldalán volt, szorosan a nyomában.

Ahogy kimászott a föld alól, három sötét alakot látott nem messze tőlük. Tudta, hogy a Sliph-beli utazástól, amíg teljesen el nem múlik a hatás, a látása sokkal jobb, mint szokott. Ő valószínűleg jobban látta őket, mint azok őt.

Élessé vált látása segítségével Richard jól látta, hogy a középen álló nagydarab férfi egy törékeny lányt szorít magához. Az egyik kezét a szájára tapasztotta. Látta, hogy a lány szabadulni próbál. A holdfény megcsillant a pengén, amelyet a férfi a lány torkához tartott.

– Dobjátok el a fegyvereiteket – morogta a lányt szorító férfi –, és adjátok meg magatokat a Birodalmi Rendnek, különben meghaltok.

Richard a levegőbe lendítette a kését, fél fordulatot írva le vele és a hegyénél fogta meg. Hirtelen egy tintafekete árny süvített a férfi feje felé. A madár átható károgást hallatott. A férfi hátratántorodott. Richard nem vesztegette az időt a váratlan fordulaton csodálkozva. Eldobta a kését.

Nagy szárnyain a madár felemelkedett. A penge tompa puffanással az arca közepén találta el a férfit. Richard tudta, hogy a kés, mivel elég hosszú volt, bizonyára a férfi fején is áthaladt, és a hegye átfúrta a koponya hátulját. A férfi a remegő lány mögé zuhant. Halott volt, még mielőtt eszébe juthatott volna, hogy kárt tegyen benne.

Megakadályozva, hogy a lány két oldalán álló férfiak akár egy fél lépést is tegyenek Nicci egy csapással elválasztotta fejüket a törzsüktől. Az egyetlen hang, amit hallani lehetett, az volt, ahogy a földre zökkenő két egyforma koponya tompán összekoccant. A két test a lány két oldalán összecsuklott.

Az éjszaka csendes volt, csak a kabócák éneke hallatszott.

A lány tétován közelebb lépett, majd térdre borult. A lépcsőre hajolt, amíg a homloka el nem érte a követ a lábainál.

– Rahl Nagyúr, alázatos szolgád vagyok. Köszönöm, hogy eljöttél és megvédtél. Azért élek, hogy szolgáljalak. Parancsolj velem.

A lány még mindig beszélt vékony, reszketeg hangján, miközben Cara és Nicci oldalra húzódott, hogy utánanézzen, nem fenyegete még egyéb veszély. Richard az ajkára tett ujjával jelezte nekik, hogy csendesek legyenek, nehogy riasszák a többi katonát, ha esetleg a közelben vannak. Mindketten látták a jelzést, és bólintottak.

Richard várt, és fülelt. Mivel a lány a földre borult, hagyta, hogy ott maradjon, ott biztonságban volt. A levegőben szárnyak suhogása hallatszott, ahogy a holló egy közeli faágra ült, majd halk surrogás, ahogy behúzta a szárnyait.

– Minden tiszta – jelentette Nicci csendesen, amikor visszatért a homályból. – A Hanom szerint senki sincs a közvetlen közelünkben.

A megkönnyebbüléstől Richard izmai elernyedtek. Amikor hallotta, hogy a lány csendes rémületében sírdogál, leült a legfelső lépcsőre közvetlenül mellé.

Gyanította, hogy attól fél, hogy esetleg őt is megölik, mint a másik három férfit. Richard biztosítani akarta, hogy nem fog meghalni.

– Jól van – mondta neki gyengéden és megfogta a vállát, hogy talpra állítsa. – Nem bántalak! Biztonságban vagy!

Ahogy felállt, a karjába zárta a rémült lányt, védelmezőn ölelte magához, a fejét a vállához szorítva, miközben az a három férfit nézte, mintha felugorhatnának, hogy elragadják. Törékeny teremtés volt, kislány a nővé érés küszöbén, aki olyan gyámoltalannak tűnt, mint a fészkét éppen elhagyó kismadár. Vékony karját hálásan fonta Richard nyaka köré, és megkönnyebbülésében zokogott.

– A madár a barátod? – kérdezte Richard.

– Lokey – hagyta helyben egy bólintással. – Ő vigyáz rám.

– Hát, ma jó munkát végzett.

– Már azt hittem, hogy nem jössz el, Rahl Nagyúr. Azt hittem az én hibám, mert nem voltam elég jó papnő.

Richard megsimogatta a fejét.

– Honnan tudtad, hogy jövök?

– A mondák szólnak róla. De már olyan sokat vártam rád, hogy azt gondoltam, valami baj van. Már kezdtem kétségbe esni, hogy esetleg nem tartasz minket érdemesnek arra, hogy eljöjj, és attól féltem, hogy ez az én hibám.

Richard feltételezte, hogy monda alatt jóslatot értett a lány.

– Azt mondod, papnő vagy?

A lány bólintott, és hátrahúzódott, s látta, hogy a férfi mosolyog. Richard látta, hogy nagy rézbarna szemei sötét maszk mögül néznek rá, melyet egy sávban az arcára festettek. Elég zavarbaejtő látvány volt.

– Én vagyok a Csontok Papnője. És te visszatértél, hogy segíts nekem. A szolgád vagyok. Én vagyok az, akinek az álmot el kell hoznia.

– Visszatértem?

– Az életbe. Visszatértél a halálból.

Richard csak bámult.

Nicci a lány mellé guggolt.

– Hogy érted azt, hogy visszatért a halálból?

A lány a hátuk mögé mutatott az építményre, amelyből előbukkantak.

– A halottak világából, vissza az élők közé. Rajta van a neve a síron.

Richard megfordult, és tényleg ott látta a nevét a síremlékbe vésve. Rögtön eszébe jutott a kép, ahogy Kahlan nevét látja a kőre írva. Mindketten élnek, a sírjaik ellenére.

A lány Cara-ra és Niccire. pillantott. – A jóslat úgy szólt, hogy visszatérsz az életbe, Rahl Nagyúr, de arról nem esett szó, hogy magaddal hozod szellemtársaidat is.

– Nem a halálból jöttem – magyarázta neki Richard. – A Sliphen jöttem át – onnan lentről, a kútból.

A lány bólintott.

– A Holtak Kútja. A mondák beszélnek ilyen titokzatos dolgokról, de én soha nem értettem ezek jelentését.

– Hívjalak papnőnek, vagy inkább a neveden?

– Te vagy a Rahl Nagyúr; úgy szólítasz, ahogy neked tetszik. Jillian a nevem. Egész életemben így hívtak. Nem régóta vagyok papnő, és nem is vagyok túl jó benne, azt hiszem. Nagyapa azt mondta, hogy ha eljön az ideje, nem számít, mennyi idős vagyok, csak az, hogy itt az idő.

– Akkor mi lenne, ha Jilliannek hívnálak? – kérdezte mosolyogva Richard.

A lány láthatóan még mindig túlságosan félt ahhoz, hogy viszonozza a mosolyát.

– Az nagyon jó lenne, Rahl Nagyúr.

– A nevem Richard. Szeretném, ha így szólítanál.

Bólintott, félelemmel vegyes tisztelettel a szemében. Richard nem tudta, hogy ez vajon a Rahl Nagyúrnak szól, vagy a halálból visszatérő, a sírból kilépő férfinak.

– Nézd, Jillian, nem tudom, hogy hogyan szól ez a jóslat, de meg kell értened, hogy nem a halálból tértem vissza. Azért utaztam ide, mert van egy problémám, és válaszokat keresek.

– Akkor megtaláltad a problémát. Hármójukat megölted. A válasz az, ha segítesz álmot vetni, hogy elkergethessük ezeket az embereket. A népem elbujdosott miattuk. Az idősek itt maradtak. – Lefelé mutatott a lejtőn. – Reszketnek a félelemtől, hogy ezek az emberek megölik őket, ha nem találják meg, amit keresnek.

– És mit keresnek? – kérdezte Richard.

– Nem tudom biztosan. Őseink szellemei között bujkáltam mostanáig. Valakit biztosan rávettek az itt maradottakból, hogy beszéljen rólam, mert tudták a nevemet, amikor végül ma elkaptak. Elég sokáig nem sikerült nekik. Ma lesben álltak, amikor kimentem élelmet szerezni. Megragadtak, és azt akarták, hogy mutassam meg nekik, hol vannak a könyvek.

– Ezek nem átlagos Birodalmi csapatok. – Nicci magyarázatba kezdett, amikor a férfi értetlenül nézett rá.

– Felderítők.

Richard a holttestekre pillantott.

– Honnan tudod?

– Mert a szokványos Birodalmi katonák soha nem mondanák, hogy tedd le a fegyvert és add meg magad. Csak a felderítők, akik idegen földeken keresnek áthaladásra alkalmas utat, és új információt, csakis ők szednek foglyokat. Kikérdezik az embereket. Akik nem beszélnek, azokat megkínozzák. Ezek a felderítők azok, akik könyveket keresnek, és elküldik őket a császárnak, hogy megnézhesse őket. Az ilyen felderítők nemcsak a legjobb útvonalat keresik a sereg számára, hanem ennél fontosabbat is: információt a császárnak, elsősorban könyvek formájában.

Richard tudta, hogy igaza van. Jagang a történelem szakértőjének bizonyult, és úgy tűnt, jól ismeri a múlt eseményeit. Nagy előnyhöz jutott az ilyen információk segítségével. Richard úgy érezte, hogy egyfolytában azon erőlködik, hogy lépést tartson azzal, amit Jagang már tud.

– Találtak már könyveket ezek a katonák? – kérdezte Jilliantől.

A lány barna szeme pislogott.

– A nagyapám beszélt nekem könyvekről, de nem tudok róla, hogy itt lennének. A város ősidők óta üresen áll. Ha voltak itt könyvek, azokat már régen elvitték a többi értékes holmival együtt.

Richard nem erre a válaszra vágyott. Azt remélte, hogy találnak valamit, ami segít megválaszolni a kérdéseit. Végül is Shota azt mondta neki, hogy meg kell találnia a csontok helyét a Mély Semmiben. A temető körülötte nyilvánvalóan a csontok helye volt.

– Ezt a helyet hívják Mély Semminek? – kérdezte a lányt. Jillian bólintott.

– Hatalmas terület, ahol kevesen élnek. Az én népemet kivéve senki sem képes életben maradni ezen a félelmetes helyen. Az emberek mindig is féltek idejönni. Akik mégis megpróbálták, azoknak a csontjai itt fehérednek ezen a helyen, és innen délre, a Nagy Határ mentén. Ezt a helyet hívják a Mély Semminek.

Richard úgy vélte, ez olyasmi hely, mint amilyen a Vadvidék a Nyugatföldön.

– A Nagy Határ? – kérdezte gyanakvóan Cara.

Jillian a Mord-Sithre nézett.

– A Nagy Határ, amely megvéd minket az Óvilágtól.

– Akkor dél D'Hara-ban kell, hogy legyünk – vélte Cara. – Azért hallhattam történeteket Caska-ról gyerekkoromban, mert D'Hara-ban van.

– Jillian előre mutatott. – Ez az őseim lakhelye. Megölték őket az Óvilágiak még a régi időkben. Ők is álomvetők voltak. – A távoli sötétségbe bámult délfelé. – De elbuktak, és elpusztították őket.

Richardnak nem volt rá ideje, hogy mindent megértsen. Épp elég problémát kellett így is megoldania.

– Hallottál már a Futótűzről?

Jillian a homlokát ráncolta.

– Nem. Mi az a Futótűz?

– Nem tudom. – A férfi az alsó ajkát ütögette az egyik ujjával, és azon gondolkodott, hogy mi legyen a következő lépés.

– Richard – mondta Jillian –, segítened kell az álmot kivetni, amely elűzi ezeket az embereket, hogy a népem ismét biztonságban élhessen.

Richard Niccire. nézett.

– Van valami ötleted, hogy hogyan kell ezt csinálni?

– Nem – rázta a fejét. – De annyit mondhatok, hogy a többi katona előbb vagy utóbb keresni fogja ezt a hármat, aki meghalt. Ezek nem átlagos katonák. Lehet, hogy vadállatok, de a legokosabbak. Úgy vélem, hogy az álomvetés olyasmi, amihez használnod kellene a tehetségedet, ami ugyebár nem tanácsos.

Richard felállt, egyik kezét csípőre téve a messzeségben elterülő sötét várost szemlélte.

– Amit keresel, régen eltemették – suttogta maga elé. Visszafordult Jillian-hez. – Azt mondtad, hogy a Csontok Papnője vagy. Meg kell mutatnod mindent, amit a csontokról tudsz.

Jillian megrázta a fejét.

– Előbb segítened kell álmot vetni, hogy elűzhessem az idegeneket és a nagyapám meg a többiek biztonságban lehessenek.

Richard nagyot sóhajtott tehetetlenségében.

– Nézd, Jillian, nem tudom, hogy hogyan segíthetnék álmot vetni, nincs időm rá, hogy kitaláljam. De gondolom, ahogy Nicci is mondta, hogy ez mágiát igényel, és én nem használhatom a mágiámat, mert azzal nagy valószínűséggel olyan szörnyet szabadítanék rá erre a helyre, amely mindenkit megölne. Ez a szörny már sok olyan barátomat megölte, akik velem voltak. Muszáj, hogy megmutasd, amit tudsz arról, mit régen eltemettek.

Jillian a könnyeit törölgette.

– Azok az emberek fogva tartják a nagyapámat, és másokat is a faluban. Meg fogják ölni. Először meg kell mentened a nagyapámat. Ráadásul ő mesélő. Többet tud, mint én.

Richard bátorítólag megszorította a lány vállát. El sem tudta képzelni, milyen érzés lenne, ha valaki, akit elég hatalmasnak és erősnek gondol, megtagadná, hogy megmentse a nagyapját.

– Van egy ötletem – szólalt meg Nicci. – Én varázslónő vagyok, Jillian. Mindent tudok ezekről az emberekről és a szokásaikról. Tudom, hogyan kell bánni velük. Te segítesz Richardnak, és én ezalatt lemegyek oda, és gondoskodom róla, hogy megszabaduljunk tőlük. Ha végeztem, többé nem jelentenek majd veszélyt rád és a népedre.

– Ha segítek Richardnak, segítesz a nagyapámnak?

Nicci elmosolyodott.

– Megígérem.

Jillian Richardra nézett.

– Nicci mindig megtartja a szavát – biztosította a férfi.

– Rendben van. Megmutatok Richardnak mindent, amit tudok erről a helyről, amíg te elintézed, hogy megszabaduljunk a katonáktól.

– Cara – szólt Richard. – Menj Niccivel és segíts neki.

– És neked ki fog?

Richard rátaposott a férfi fejére, amelyiket megölte és kihúzta a kését. A fegyverrel előre mutatott.

– Lokey lesz a hátvéd.

Cara nem volt vicces kedvében.

– Egy holló fog vigyázni rátok?

Richard a férfi ingében tisztára törölte a pengét, és visszatette az övéhez erősített tokba.

– A Csontok Papnője fog vigyázni rám. Végül is egész idő alatt itt várt, hogy visszatérjek. Nicci az, aki veszélyben lesz. Nagyra értékelném, ha megvédenéd.

Cara jelentőségteljesen Niccire. pillantott.

– Megvédem, ha így kívánod, Rahl Nagyúr.

17. FEJEZET

Amikor Nicci és Cara elindult abba az irányba, amerre Jillian elmondása szerint a többi katona tartózkodott, Richard visszament a sírba, hogy magához vegye a legkisebb üveggömböt. Becsúsztatta a zsebébe, hogy ne zavarja az éjszakai látását, de úgy vélte, jól jön majd, ha be kell menniük valamelyik épületbe. Nem volt túl kellemes a gondolat, hogy ősi, romos épületekben kell sétálniuk a sötétben.

Jillian olyan volt, mint egy macska, az ősi város minden zegét-zugát ismerte. Olyan utcákon haladtak, melyeket szinte teljesen betemetett a rég leomlott falak törmeléke. Ezzel összekeveredve a szél által idehordott por kitöltette a réseket és apró dombokat formált, melyeken ma már fák nőttek az épületek között. Sok olyan épület volt, amelybe Richardnak nem akarózott bemenni, mert úgy nézett ki, mint amelyik mindjárt összedől, ha rossz irányból kap bele a szél. Más épületek azonban meglehetősen jó állapotban voltak.

Az egyik nagy építménynek, amelyhez Jillian vitte, egy sor árkádja volt, melyek egy részében régen valószínűleg ablakok voltak, másik részük pedig egy belső udvarra nyílt. Richard átsétált a padlón, a vakolat törmelék apró darabjai recsegtek a talpa alatt. A padlót négyzet alakú, apró, színes kövekből készült mozaik díszítette. A színek már megfakultak, de még mindig elég jól kivehetőek voltak, hogy látni lehessen a kanyargó mintát, amely egy fás, fallal szegélyezett, kis utakkal szabdalt temetőkertet ábrázolt.

– Ez az épület a temető bejárata – világosította fel Jillian.

Richard kíváncsian előre hajolva szemügyre vette a képet. Volt benne valami különös. A holdfény megvilágította a mozaik alakjait, amelyek egy tálcán kenyeret és húsnak tűnő valamit vittek a temetőbe, miközben más alakok épp távozóban voltak, az ő tálcájuk azonban üres volt.

Richard hirtelen felegyenesedett, ahogy egy borzalmas kiáltás hallatszott a távolból. Mindketten meredten álltak és figyeltek. Még több távoli, elhaló kiáltást sodort feléjük a hűvös éjszakai szél.

– Mi ez? – suttogta Jillian tágra nyílt szemekkel.

– Szerintem Nicci épp most szabadul meg a betolakodóktól. A néped biztonságban lesz, ha végzett.

– Úgy érted, hogy bántja őket?

Richard látta, hogy a kislány megrémült a gondolattól.

– Ezek az emberek borzalmas dolgokat művelnének a tieiddel, a nagyapádat is beleértve. Ha hagyjuk, hogy egy nap visszajöhessenek, megölnek benneteket.

A lány megfordult és a boltívek alatt a messzeségbe révedt.

– Az nem lenne jó. De az álmok is elűzték volna őket.

– Az álomvetés megmentette az őseidet? Megmentette a városiakat?

A lány a szemébe nézett.

– Nem.

– Az a fontos, hogy azok az emberek, akik értékelik az életet, mint te, a nagyapád és a néped, biztonságban legyenek. Néha ez azt jelenti, hogy meg kell szabadulnunk azoktól, akik bántani akarnak bennünket.

A lány nyelt egyet.

– Igen, Rahl Nagyúr.

A férfi a lány vállára tette a kezét, és rámosolygott.

– Csak Richard. Tudod, én olyan Rahl Nagyúr vagyok, aki azt akarja, hogy a népe biztonságban éljen és úgy, ahogy szeretne.

A lány végre elmosolyodott.

Richard újra a mozaikra nézett, és a képet próbálta értelmezni.

– Tudod, hogy ez a kép mit ábrázol?

A lánynak végre sikerült elvonni a figyelmét a távoli sötétségből érkező kísérteties fájdalomkiáltásoktól, és a képre nézett.

– Látod itt ezt a falat? – kérdezte, ahogy rámutatott. – A mondák szerint ezek a falak védték a városlakók sírjait. Ez a hely az, ahol most vagyunk. Ez a Holtak Útja. A mondák szerint az itt lakók nem akartak elszakadni a szeretteiktől, távol lenni attól a helytől, amelyet az őseik szent nyughelyének tartottak, ezért átjárókat csináltak, amelyeken keresztül elérhették azt.

Shota szavai visszhangzottak a fülében.

„Meg kell találnod a csontok helyét a Mély Semmiben.

Amit keresel, azt rég eltemették."

– Mutasd meg ezt a helyet – mondta Jilliannek. – Vigyél vissza oda.

Sokkal nehezebb volt odajutni, mint képzelte. Folyosók és szobák labirintusa volt az épület. Akadt köztük olyan, amely falak között a nyílt égbolt alatt futott, majd ismét visszatért az épület sötét mélyére.

– Ez a Holtak Útja – magyarázta Jillian. – Az elhunytakat ezen az úton hozták be. Azt mondják, annak reményében építették ilyenre, hogy a holtak lelkét annyira összezavarják az átjárók, hogy ezek az új lelkek nem tudnak majd újra kimenni. Ehelyett itt ragadnak örökre, és nem térhetnek vissza az élők közé, ezért inkább tovább folytatják útjukat a szellemvilág felé, ahová tartoznak.

Végre ismét kiértek az éjszakába. A félhold az égen épp felkelt Caska városa felett. Lokey felettük körözött és szólongatta barátját. A lány intett neki. A temető, amely elterült előttük, elég nagy volt, de egy városnak nem tűnt elegendőnek.

Richard a sírok tömött sorai között sétált tovább Jillian-nel. Helyenként bütykös fákat láttak. A holdfényben békés helynek látszott. A dimbes-dombos térséget vadvirágok borították.

– Hol vannak azok az átjárók, amelyekről beszéltél? – kérdezte a lányt.

– Sajnálom, Richard, de nem tudom. A mondákban szó van róluk, de nem írják, hogy hogyan lehet megtalálni őket.

Richard, ahogy a hold magasabbra hágott az égen, átvizsgálta a temetőt, Jillian-nel a nyomában, de az átjáróknak nem akadt nyomára. Szokványos temetőnek látszott, mint amilyet már sokat látott. A fejfák körül kisebb halmokat emeltek. A sírkövek egymáshoz zsúfolódtak. Némelyik még állt, mások a földön feküdtek, vagy benőtte őket a növényzet.

Richard érezte, hogy kifut az időből. Nem maradhat a végtelenségig Caska-ban a kabócák énekét hallgatva. Így nem jut sehová. Ott kellett válaszokat keresnie, ahol valószínű volt, hogy talál is valamit. Ez az ősi hely nem ilyennek látszott.

A Népek Palotájában D'Hara-ban értékes könyvek vannak, melyekre még Jagangnak nem sikerült rátennie a kezét. Valószínűbbnek tűnt, hogy ott talál hasznos információt, mint egy üres sírkertben.

Leült egy olajfa melletti apró dombra, hogy átgondolja, mit is tegyen.

– Tudsz még olyan helyet, ahol megtalálhatnánk ezeket az átjárókat, amelyekről a mondákban szó esik?

Jillian fintorgott gondolkodás közben.

– Sajnálom, de nem. Ha már biztonságos lesz, lemehetünk, és beszélhetünk a nagyapámmal. Ő sokat tud, többet, mint én.

Richard nem tudta, mennyi időt kell szentelnie annak, hogy a nagyapa történeteit meghallgassa. Lokey leröppent a földre a közelükben, hogy az újonnan előbújt kabócákból lakmározzon. A tizenhét év után, amit a föld alatt töltöttek, sokan csak azért bújnak most elő, hogy bekapja őket egy varjú.

Richardnak eszébe jutott a prófécia, amit Nathantól hallott. Abban is szó volt a kabócákról. Kíváncsi volt, hogy miért. Úgy szólt, hogy amikor a kabócák megjelennek, elérkezik a végső, mindent eldöntő küzdelem ideje. A világ – szólt a prófécia – a sötétség szélére kerül.

A sötétség szélére. Richard ránézett a földből előbújó kabócákra. Figyelte, ahogy előkecmeregnek.

Egyszer csak észrevette, hogy a rovarok ugyanazon a helyen bukkannak elő, egy arccal a földön fekvő sírkő hasadékán keresztül bújnak ki. Lokey is észrevette, és odaállt eszegetni.

– Ez különös – mondta magának.

– Mi a különös?

– Nézz csak ide! A kabócák nem a földből bújnak elő, hanem az alól a kő alól jönnek.

Letérdelt és az ujjait bedugta a résbe. Mélyedést érzett alatta. Lokey felemelt fejjel figyelte. Richard az erőfeszítéstől nyögve megemelte a követ. Ahogy megemelkedett, rádöbbent, hogy a bal oldalán zsanérokon elfordul. Végül engedett, és kinyílt.

Richard a sötétségbe bámult. Ez nem sírkő volt. Egy folyosó kőből készült ajtaja volt. Gyorsan előhúzta a kristálygömböt. Ahogy világítani kezdett, a sötét lyuk fölé tartotta.

Jillian meglepetten vett egy nagy levegőt.

– Lépcső!

– Gyere, de legyél óvatos!

A lépcső kőből készült, de összevissza állt és keskeny volt. Mindegyik széle gömbölyűre kopott az évek során rajtuk lépkedő számtalan lábtól. Az átjárót szintén kövek szegélyezték, pontosan mutatva az utat lefelé a föld mélyébe. Egy pihenő után a lépcső jobbra fordult. Egy hosszú szakaszt bal kanyar, majd újabb ereszkedés követett.

Amikor végre elérték az alját, a lejáró szélesebb folyosókba torkollott, melyeket a talaj tömör, de lágy kőzetébe véstek.

Richard egyik kezével előre tartotta a gömböt, a másikba Jillian kezét fogta. Kissé előre görnyedt az alacsony mennyezet alatt, ahogy tovább haladtak. Hamarosan egy elágazáshoz értek.

– Mondanak valamit a jóslatok arról, hogyan tájékozódjunk idelent? – A lány megrázta a fejét. – És azok a labirintusok, amelyeket már ismersz? Gondolod, hogy hasznodra lehetnek?

– Nem tudom, eddig nem tudtam erről a helyről.

Richard lassan kifújta a levegőt és mindkét folyosót szemügyre vette.

– Rendben. Akkor kissé mélyebbre megyek. Ha úgy véled, hogy bármit felismersz, azonnal szólj.

Miután a lány beleegyezett, elindultak a bal kéz felőli elágazáson. A keskeny átjáró mindkét felén falfülkéket láttak, melyekben a falba süllyesztve testek maradványai látszottak. Helyenként egymás tetején három-öt ilyen is volt. Volt, amelyikben két test volt, valószínűleg férj és feleség.

Néhány falfülke mellett néhány festmény is épségben maradt. Indák, élelmet cipelő emberek, vagy egyszerű minták díszítették őket. A stílus és a minőség különbözősége arra engedett következtetni, hogy a hozzátartozók készítették azokat elhunyt szeretteik számára.

A keskeny folyosó egy terembe torkollt, melyből tíz alagút ágazott el. Richard kiválasztott egyet és elindult rajta. Ez is szélesebb termekhez vezetett, számos oldalággal. Egyre mélyebben jártak, csak néha haladtak kissé felfelé.

Hamarosan csontokba ütköztek.

Egész sor szobát találtak hasonló maradványokkal teli falfülkékkel. Az egyikbe gondosan koponyákat halmoztak, lábszárcsontok álltak kifelé a másikból, a harmadikban karcsontokat halmoztak fel. Hatalmas falba vájt kőedények kisebb, rendben elhelyezett csontokat tartalmaztak. Ahogy Richard Jilliannal helyiségről helyiségre haladt, több-tízezer koponyát is látott. Tudván, hogy csak egyetlen, találomra kiválasztott folyosó az, amit most lát, Richard el sem tudta képzelni, hány embert temethettek el a katakombákban. Bármilyen megindító és borzasztó volt is ennyi halottat látni egy helyen, látszott, hogy minden egyes csontot tisztelettel helyeztek el. Egyet sem hajítottak egyszerűen egy lyukba, vagy egy sarokba. Mindet gondosan elrendezték, mintha mindegyik gazdája fontos ember lett volna.

Jó egy órába telt, mire átküzdötték magukat az alagutak szövevényén. Minden része más volt, az útvesztőnek. Voltak széles, keskeny, több szobás helyiségek mindkét oldalon. Richard egy idő után észrevette, hogy mindegyiket valamilyen lágyabb kőzetből véstek ki, hogy egy-egy családnak helyet csináljanak; ezért tűnt úgy, hogy a véletlenszerűen elhelyezkedő falfülkék minden lehetséges helyet betöltenek.

Végül egy olyan részhez értek, amely részben beomlott. Egy nagy kődarab zuhant le valahonnan, és egy halom törmelék volt körülötte.

Richard megállt, és a kőkupacra nézett.

– Hát, azt hiszem, eddig jöttünk.

Jillian leguggolt, és a folyosót keresztben elzáró kőtömb alá kukucskált. – Úgy látom, itt át tudnánk menni. – Richardhoz fordult. Rézbarna szemei ijesztőnek tűntek a fekete maszk miatt, melyet az arcára kentek.

– Én kisebb vagyok. Szeretnéd, hogy átmenjek és körülnézzek?

Richard a nyíláshoz tartotta a fénylő gömböt, hogy világítson a lánynak.

– Igen. De nem akarom, hogy tovább menj, ha veszélyesnek látszik. Több ezer alagút van itt, még sok helyre benézhetünk.

– De ez az, amelyet a Rahl Nagyúr választott. Fontosnak kell lennie.

– Én csak egy ember vagyok, Jillian. Nem valami bölcs lélek, aki visszatért a holtak birodalmából.

– Ha te mondod, Richard. – Végre, ahogy ezt mondta elmosolyodott. Jillian eltűnt a szögletes lyukban, mint a madár a bozótban.

– Rahl Nagyúr! – visszhangzott a hangja. – Itt könyvek vannak!

– Könyvek? – kiáltott a lyukba.

– Igen. Sok könyv. Sötét van, de egy nagy teremnek tűnik, tele könyvekkel.

– Bejövök! – kiáltotta Richard.

Le kellett vennie a hátizsákját és maga előtt tolni, miközben bemászott. Nem is bizonyult annyira riasztónak, mint amilyenre számított, és hamarosan átért. Amikor a másik oldalon állt, rádöbbent, hogy a nagy kőtömb, amely keresztben elzárta a helyiséget, valamikor az ajtó volt. Úgy tűnt, úgy tervezték, hogy egy a falba vágott mélyedésből csússzon ki, de valahol, a kő hibája miatt eltört és eldőlt. Ahogy az omlást tanulmányozta, letörölte a port, és észrevett egy fémlemezt, amely a pajzsot aktiválta.

A gondolat, hogy ezeket a könyveket pajzzsal védték, megremegtette a szívét.

Visszafordult a szobába. A fénylő gömb meleg fényében valóban egy könyvekkel teli terem látszott. A helyiség falai különös szöget zártak be, látszólag minden ok nélkül. Richard és Jillian a könyveket nézegetve sétálgatott. A polcok többségét a szilárd kőbe vájták, úgy ahogy a holtak nyugvóhelyeit is.

Richard magasra emelte a gömböt, és elkezdte átvizsgálni a polcokat.

– Figyelj rám! – mondta Jilliannek. – Egy bizonyos dolgot keresek: a neve Futótűz. Lehet, hogy egy könyv az. Te az egyik oldalon kezded, én a másikon. Vigyázz, hogy ne hagyj ki egy könyvet sem!

Jillian bólintott.

– Ha itt van, megtaláljuk.

Az ősi könyvtár rémisztően hatalmasnak bizonyult. Ahogy apránként haladtak előre és befordultak egy sarkon, újabb teremhez értek, ahol szintén polcok sorakoztak. Egy kissé odébb oldalsó helyiségeket is találtak, melyek kisebbek voltak, mint a központi terem, de ezek is tele voltak könyvekkel. Időről időre le kellett fújniuk a port egy-egy kötet gerincéről.

Mire egy olyan helyhez értek, ahol Richard újabb fémlemezt vett észre, a férfi már fáradt volt és csalódott. Tenyerét a lemezre szorította és a kőfal megmozdult előttük. Az ajtó nem volt nagy, és gyorsan kinyílt, sötétséget fedve fel maga mögött. Richard remélte, hogy a pajzsokat a Tehetség felismerése oldotta ki, és nem úgy működtek, hogy működésre bírták az erejét valami csendes, érzékelhetetlen módon. Nem szerette volna, ha itt a katakombákban ütne rajta a Vérszörny.

Richard a sötétség felé tartotta a fényt. Egy kis helyiséget pillantott meg, melyben szintén könyvek voltak. Egy asztal is állt odabent, ami már régen összedőlt, mert a mennyezet egy része rázuhant.

Jillian erősen koncentrálva, az egyik ujját végighúzta a könyvek gerincén, miközben mindet elolvasta, míg Richard öt nagy lépéssel a távolabbi falhoz lépett. Meglátott egy másik fémlemezt ott, és ehhez is hozzányomta a kezét.

Lassan, egy újabb keskeny ajtó kezdett elmozdulni a kőben és nyílt a sötétségbe. Richard lehajolt, és az ajtónyíláshoz lépett, a fénylő gömböt maga elé nyújtotta a sötétségbe.

– Mester, utazni kívánsz? – visszhangzott egy hang.

Richard a Sliph ezüst arcáról tükröződő fényt bámulta. Ez volt a szoba, ahol a kút volt, ahová megérkeztek. Az ajtónyílás a túloldalán volt a lépcsőnek, ugyanott, mint ahol az első fémlapot megtalálták, ami kinyitotta a mennyezetet.

Az éjszaka nagy részét tehát azzal töltötték, hogy körbejártak, és végül kilyukadtak oda, ahonnan elindultak.

– Richard – szólalt meg Jillian –, ezt nézd meg!

Richard megfordult. A lány egy könyvet tartott elé, amelynek piros bőrkötésén egyetlen szó állt:

„Futótűz."

Richard annyira megdöbbent, hogy megszólalni sem bírt.

Jillian vigyorogva a sikertől, utána jött a Sliph szobájába, és ahogy a férfi hátrált, elvette a lány kezéből a könyvet.

Úgy érezte magát, mintha valahol máshol lenne, és kívülről látná magát, ahogy a Futótűz című könyvet a kezében tartja.

18. FEJEZET

– Richard? – hallotta Nicci hangját.

Még mindig döbbenten, hogy megtalálta a Futótüzet, a lépcsőhöz ment, és felnézett. Nicci és Cara körvonala rajzolódott ki a hajnali fényben. Mindannyian őt nézték.

– Megtaláltam. Illetve Jillian találta meg.

– Hogy kerültetek le oda? – kérdezte Nicci, amikor Richard és Jillian elindultak felfelé. – Benéztünk az előbb, és nem voltatok ott.

– Jillian? – hallatszott egy férfihang.

– Nagyapa! – Jillian futva mászta meg a maradék lépcsőt és szinte repült az öregember karjaiba.

Richard utána mászott a lépcsőn. Nicci a legfelsőn ült.

– Mi a helyzet?

– Ő Jillian nagyapja – mondta Nicci, és mintha bemutatná, az öregember felé intett. – Ő ennek a népnek a mesélője, az ősi tudás őrizője.

– Örülök, hogy megismerhetlek – köszöntötte Richard és megszorította az öregember kezét. – Csodálatos unokád van. Óriási segítséget jelentett nekem.

– Ha nem én látom meg előbb, te találtad volna meg, – szabadkozott Jillian vigyorogva.

Richard visszamosolygott.

Niccihez fordult.

– Mit történt Jagang embereivel?

Nicci megvonta a vállát.

– Éjszakai köd.

Ahogy Jillian elment a nagyapjával, hogy üdvözöljék Lokey-t, aki egy közeli falon ült, Richard bizalmasan szót váltott Niccivel és Carával.

– Köd?

– Igen. – Nicci átölelte a kezével a térdét. – Valami furcsa köd szállt el mellettük, és megvakította őket.

– Nem csak simán megvakultak – tette hozzá Cara látható jókedvvel – hanem szinte felrobbant a szemük. Elég véres látvány volt. Nagyon élveztem.

Richard Niccire pislantott, és magyarázatot várt.

– Felderítők – mondta. – Ismerem őket, és ők is engem. Nem akartam, hogy meglássanak. És hát ennél többet is akartam, azt hogy ne legyenek többé Jagang hasznára – mármint azok, akik életben maradtak. Abból, amit Jillian nagyapjától hallottam, kétli, hogy sokan visszatérnek Jaganghoz, de én vigyáztam rá, hogy elég közel legyenek a lovakhoz és visszatérhessenek rajtuk. Azt akarom, hogy azok, akik túlélik a megpróbáltatást, el tudják mondani, milyen szörnyű köd csapott le rájuk a hegyekből, hogy egy furcsa, ijesztő és kísértetjárta helyen vakultak meg.

Az erőszak, fosztogatás és a védtelenek lemészárlása mind-mind csodálatosan szórakoztató dolgok Jagang katonái számára, de az ilyesmit nem szeretik. Meghalni a Teremtőért egy nagy csatában és elnyerni a jutalmát a halál után az egy dolog, de legyőzetni valamitől, amit nem látnak, és ami a sötétből csap le rájuk, s így teljesen védtelenül állni előtte, az egy másik.

Azt remélem, hogy Jagang úgy dönt majd, hogy kikerüli ezt a vidéket, és nem engedi, hogy valami ismeretlen erő megrémissze a katonáit, és elterelje a gondolataikat a Teremtő s a Birodalmi Rend dicsőségért vívott küzdelemről. Ez azt jelenti, hogy jó messzire délnek tartanak majd. Hosszabb lesz az útjuk, mielőtt körbekerülhetnének és bejöhetnének D'Harába.

Richard elgondolkozva bólintott.

– Nagyon jó, Nicci! Igazán!

A nő szinte ragyogott.

– Mit találtál?

– A Futótüzet. – Felment a lépcsőn, hogy Nicci és Cara közé ülhessen. – Egy könyv az. – Még nem nyitotta ki a borítót. – Arra az esetre, hogy ha ez véletlen valamilyen jóslat, jobb lenne, ha te néznél bele először.

A nő elragadó vonásait aggodalom árnyékolta.

– Hát persze, Richard. Add csak ide!

Richard odaadta neki a könyvet és felállt. Nem akarta megkockáztatni, hogy esetleg belepillant, túl későn veszi észre, hogy nem kellett volna, és a Vérszörny darabokra szaggatja őket. Ezt nem kockáztathatja, most hogy olyan közel jár a megoldáshoz.

Nicci már olvasta is a könyvet, és Cara a vállán keresztül kukucskált.

– Ennek semmi értelme – szólalt meg, ahogy a Futótűzből olvasott.

Richard biztos volt benne, hogy Nicci nem ért vele egyet. Az arca vörös volt.

– Drága szellemek... – suttogta magának.

Míg a nő tovább olvasott, és közben semmit sem mondott nekik, Richard oldalvást leült a földre egy olajfa alá. Inda futott végig a törzsén. Előre nyúlt, hogy csak úgy letépjen egy levelet róla.

De egyszer csak megállította a mozdulatot, a keze, szinte már hozzáért a sötét, tarkabarka levelekhez.

Jeges borzongás futott végig rajta.

Ismerte ezt a növényt.

A Megszámlált Árnyékok Könyvéből, abból a könyvből, amit az apja taníttatott meg vele, mielőtt elpusztították, most az elméjébe kúsztak a szavak: „És amikor Orden három Szelencéjét működésbe hozzák, a kígyólián megjelenik. "

– Mi a baj? – suttogta Jillian, ahogy közelebb hajolt. – Úgy nézel, mint aki szellemet látott.

– Láttál már itt ilyen növényt errefelé, ahol a néped él?

– Nem, nem hiszem, hogy láttam volna.

– Igaza van – mondta meghökkenten Jillian nagyapja. – Én ezen a vidéken éltem egész életemben. És nem emlékszem, hogy ilyen indát láttam volna, kivéve három évvel ezelőtt, ha nem tévedek. Igen, most ősszel lesz három éve. Azután elpusztult. Azóta nem találkoztam vele.

Richard nem látott hüvelyeket az újonnan kihajtott indán. Kinyújtotta a kezét és óvatosan letépett egy ágacskát.

– Richard, ez egy szörnyen veszélyes könyv – jelentette be Nicci síri hangon. Teljesen belemerült, még mindig olvasott, és nem figyelte, hogy a többiek miről beszélgetnek. – Több mint veszélyes. – Továbbolvasott, ahogy beszélt. – Még csak az elején tartok, de ez... azt sem tudom, hol kezdjem...

Richard felállt, és maga elé tartotta az ágat, és azt tanulmányozta.

– Mennünk kell – mondta. – Most azonnal.

A hangjának tónusára Cara is és Nicci is azonnal felfigyelt.

– Rahl Nagyúr, mi a baj? – kérdezte Cara.

– Úgy nézel, mintha apád szellemét láttad volna – mondta Nicci.

– Ez rosszabb – mondta neki Richard végre rájuk nézve. – Értem már. Tudom már, mi folyik itt.

Lerohant a lépcsőn a sírba.

– Sliph! Utaznunk kell!

– De Richard, segítened kell az álmokat kivetni, hogy a gonosz emberek ne jöhessenek ide.

– Nézd, mennem kell. Most azonnal.

– A Rahl Nagyúr segített nekünk annyit, amennyit most tudott – mondta a nagyapja, és átfogta a lány vállát. – Ha teheti, majd visszatér hozzánk.

– Így van – kiáltotta Richard –, ha tudok, visszajövök. Köszönöm, Jillian, köszönöm, hogy segítettél. El sem tudod képzelni, hogy mit tettél ma! Mondd meg az embereknek, hogy ne menjenek közel az indához!

– Richard – szólalt meg Nicci –, mi ütött beléd?

A férfi megragadta Nicci ruháját a vállánál, és Cara karját is.

– A Népek Palotájába kell mennünk. Most azonnal!

– Miért? Mi történik? Mit találtál?

Richard megmutatta neki az indát, mielőtt betette a zsebébe mielőtt ismét megragadta a nő karját, s letolta a lépcsőn.

– Ez a kígyó lián. Csak akkor nő, ha Orden Szelencéit működésbe hozzák.

– De Orden Szelencéi biztonságban vannak a Népek Palotájában! – ellenkezett Cara.

– Már nincsenek többé biztonságban. Azok a Nővérek működésbe hozták a Szelencéket. Sliph! A Népek Palotájába kell utaznunk.

– Gyertek! Utazni fogunk.

Nicci még mindig ellenkezett, ahogy a férfi magával húzta.

– Richard, nem értem, hogy ennek mi köze van ahhoz a nőhöz, akiről álmodtál.

Richard megütötte a fémlemezt, és ezzel a sír boltozata kezdett bezárulni.

– Viszlát, Jillian. Köszönöm! Egy nap visszatérek!

Intett neki, majd felkapta az íját és a tegezt.

Niccihez fordult.

– Szükségük van Kahlanra. Ő az utolsó élő Inkvizítor. Működésbe hozták Orden Szelencéit. Szükségük van a könyvre, amit megtanultam. Az első dolog, amit említ így hangzik: „A Megszámlált Árnyékok könyvében leírtak igazságát, ha más ejti ki őket, és nem az olvassa, aki a szelencéknek parancsol, csak egy Inkvizítor igazolhatja." A boltozat bezárult. A távolban Richard még hallotta Jillian kiáltását.

– Viszlát, Richard! Jó utat!

– Richard, ez őrültség. Ez egyszerűen...

– Ez most nem a legjobb alkalom a vitára.

Nicci megérezte a hanghordozásából, hogy nem tűr ellentmondást. Felmászott a falra és mindkét nőt felsegítette.

– Várj! – mondta Nicci, és kinyitott a hátizsákot. – Tessék! Jobb, ha erre te vigyázol. – Beletette a zsákba a Futótüzet, és jó erősen lekötötte a tetejét.

– Van valami ötleted, hogy mi a lényege? – kérdezte.

A nő kék szemét az övébe fúrta.

– Abból a kevésből, amit az elején elolvastam ez egy elméleti formula arra vonatkozólag, hogy hogyan varázsoljunk olyan dolgokat, melyek segítségével szálakra bontható a létezés.

– Szálakra bontható a létezés? – kérdezte Cara. – Ez mit jelent?

– Nem tudom pontosan. De úgy tűnik, egy olyan elméletről van szó, amely egy különleges varázslatról szól, melyet, ha elindítanak, elpusztítja az életet.

– De miért lenne ilyesmire szükségük? – kérdezte Richard. – Már az övék Orden mágiája.

Nicci nem válaszolt. Nem hitte el az elméletét; megint Kahlanról volt szó.

– Sliph, kérlek. Vigyél minket a Népek Palotájába!

Az ezüst kar magával ragadta őket.

– Gyertek! Utazni fogunk!

Mielőtt belemerültek volna az ezüst tajtékba, Nicci és Cara megragadták Richard kezét.

19. FEJEZET

Nicci még alig tért magához, alig tudatosította, hogy egy márványborítású szobában vannak, alig lélegezte ki a Sliphet a tüdejéből és vett egy kétségbeesett nagy lélegzetet, amikor Richard már húzta is magával kézen fogva.

Mindezek ellenére agya egy ködös szegletében képes volt örülni, hogy a férfi kezét foghatja.

Emlékezett rá, hogy miközben a Sliphben a Népek Palotája felé utaztak, képes volt átgondolni Richard furcsa új elméletét arról, hogy mivel talált egy darab indát, Orden Szelencéit működésbe hozták, és mindezzel bizonyítani akarta, hogy Kahlan létezik.

A helyiséget, amelyben voltak, pajzs védte. Richard magával húzta őt és Carát a pajzson keresztül. Felszaladtak egy márvány csarnokon, keresztül egy duplaszárnyas ezüst ajtón, melyre egy tavat gravíroztak.

– Ismerem ezt a helyet – mondta Cara. – Tudom, hol vagyunk.

– Helyes – válaszolta Richard –, akkor te vezetsz. Siessünk!

Időnként Nicci szinte azt kívánta, bárcsak Zeddel, Ann-nel és Nathan-nel tartott volna, hogy segítsen megtisztítani a férfi elméjét Kahlantól. De egy dolgot nem kívánt. Kipróbálta az elméletet Jagang egyik katonáján Caska-ban. Megpróbálta Pusztító Mágiával kitörölni a katona emlékét a császárról. Elég egyszerűnek hangzott. Pontosan azt tette, amit hármójuk szándéka szerint Richarddal is tennie kellett volna.

Csak egy baj volt.

A férfi belehalt. Mégpedig elég borzalmas módon.

Amikor belegondolt, hogy majdnem ezt tette Richarddal, hogy egy időre meggyőzték, már elszánta magát, hogy megteszi, annyira elgyengült és szédülni kezdett, hogy le kellett ülnie a földre a halott katona mellé. Cara attól félt, hogy Nicci elájul. A gondolattól, hogy majdnem borzalmas dolgot követett el, még egy órán keresztül reszketett.

– Erre! – szólt nekik Cara, és felvezette őket egy sor lépcsőn, amely egy széles folyosóhoz ért, melynek részben üvegből volt a mennyezete.

A beáramló fény vöröses volt, valószínűleg már majdnem lement a nap, vagy épp most hajnalodott. Nicci nem tudta, melyik. Elég zavarbaejtő érzés volt nem tudni, hogy nappal van-e vagy éjjel.

A csarnokok tele voltak emberekkel. Sokan közülük megálltak, és megbámulták a folyosón száguldó három embert. Az őrök is észrevették őket és rohanvást érkeztek, fegyverrel a kézben, míg meg nem látták Carát a vörös ruhájában. Sokan felismerték Richardot, és letérdeltek, fejet hajtva neki, ahogy elrohant mellettük. Nem lassított, hogy fogadja a hódolatukat.

Folyosók, hidak, erkélyek szédítő szövevényén futottak keresztül, oszlopok között és termeken át. Néha felmentek egy-egy lépcsősoron. Időnként Cara szerelőjáratokon vezette át őket, kétségkívül azért, hogy lerövidítsék az utat.

Nicci észrevette, hogy a palota milyen lélegzetelállító, milyen csodálatos. A mintás kőpadlót ritka precizitással rakták le. Hatalmas szobrok is voltak itt – persze egyik sem olyan figyelemreméltó, mint amilyet Richard faragott, de így is csodálatosak. Egy faliszőnyeget is észrevett, amely nagyobb volt, mint amilyet valaha látott. Egy heves csatát örökített meg, több száz ló vágtatott rajta.

– Erre gyertek! – mutatott le Cara egy folyosóra, és már futott is felé.

Ahogy befordultak a sarkon, Cara átment a folyosó túloldalára, miközben rohant tovább. Nicci, akit a karjánál fogva húzott magával, szeretett volna néhány dolgot megbeszélni, nyíltan feltenni néhány fontos kérdést, de csak annyira volt képes, hogy levegőt vegyen a nagy rohanásban. Amíg meg nem ismerte Richardot, szinte soha nem kellett futnia.

Cara csúszva fékezett, ahogy egy duplaszárnyas, faragott, mahagóni ajtóhoz értek. Nicci veszélyérzete feltámadt, ahogy meglátta a beléjük vésett kígyókat. Richard megállás nélkül megragadta a bronz koponyákat, melyek ajtógombként szolgáltak, és benyomta az ajtót.

A csendes, szőnyeggel borított helyiségben azonnal odaugrott négy őr, hogy az útját állja. Észrevették Carát, és bizonytalanul ismét Richardra pillantottak.

– Rahl Nagyúr? – kérdezte az egyikük.

– Igen, ő az – szólt Cara –, és most állj félre az útból! A férfiak azonnal hátrébb húzódtak, és mindegyikük a

szívéhez szorította az öklét.

– Történt valami mostanában? – kérdezte Richard, ahogy sikerült lelassítania a légzését.

– Hogy történt-e valami?

– Betolakodók? Nem surrant be ide valaki?

A férfi felnevetett.

– Aligha, Rahl Nagyúr. Tudnánk róla, ha ilyesmi történne, és nem hagynánk.

Richard köszönetképpen bólintott, és a márvány lépcsőhöz sietett, szinte majdnem kirántva közben Nicci karját a helyéből. Ahogy felrohantak a lépcsőn, Nicci arra gondolt, hogy a lába egyszerűen fel fogja mondani a szolgálatot. Az izmai annyira elgyengültek a rohanástól, ahogy végigszáguldottak a palotán, hogy alig tudta mozgatni a lábait, pedig Richard miatt muszáj volt.

A lépcső tetején katonák futottak feléjük, nyílpuskáik vörös végű nyilakkal voltak felajzva. Nem tudták, hogy a Rahl Nagyúr az. Azt hitték, hogy valaki megpróbál bejutni a lezárt területre. Nicci remélte, hogy valaki észhez téríti őket, még mielőtt egyikük meggondolatlanul cselekedne.

De a reakcióikból Nicci rájött, hogy ezek a férfiak magasan képzett katonák, és nem fognak nyilakkal lövöldözni addig, amíg nem biztosak benne, ki a célpont. Szerencséjükre, ő már biztosan gyorsabb lett volna.

– Trimack főparancsnok? – szólított meg egy tisztet Richard, aki éppen megpróbált utat törni az őket körülvevő acélgyűrűn.

A férfi megmerevedett, és a szívéhez csapta az öklét.

– Rahl Nagyúr! – Észrevette a Mord-Sith-et is. – Cara?

Cara bólintott köszönésképpen. Richard kezet rázott a férfival.

– Parancsnok, valaki bejutott ide. Elvitték a Szelencéket az Élet Kertjéből.

A parancsnok egy pillanatra elnémult.

– Tessék? Rahl Nagyúr, ez lehetetlen. Tévedsz. Senki sem mehet el mellettünk észrevétlenül. Itt régóta nem történt semmi. Illetve, egy látogatónk volt.

– Látogató? Kicsoda?

– A Prelátus, Verna. Már jó ideje történt. Itt volt a palotában, mágikus könyveket ellenőrzött, azt mondta. És ha már itt volt, szerette volna megnézni a Szelencéket, hogy rendben vannak-e.

– Így beengedted?

A parancsnok sértődött képet vágott. Az arcán a hosszú sebhely még jobban kiemelkedett, ahogy elvörösödött.

– Nem, dehogy, Rahl Nagyúr. Nem engedhettem be. Csak annyit csináltunk, hogy kinyitottuk az ajtót, hogy benézhessen, és meggyőződhessen a Szelencék biztonságáról.

– Csak benézett?

– Igen. Körbevettük az embereimmel, és mind célbavettük ezekkel a speciális nyílvesszőkkel, amelyeket Nathan Rahl talált nekünk, hogy még a Tehetséggel bírókat is meg tudjuk állítani. Acélgyűrű vette körbe. Szegény nő úgy nézett volna ki, mint egy tűpárna, ha bármi történik.

A katonák bólogattak a parancsnok szavait hallva.

– Benézett a kertbe, és azt mondta, hogy megkönnyebbülten látja, hogy minden rendben van. Én magam is benéztem. Ott voltak a Szelencék a gránit tömbön a tér túloldalán. De nem engedtem, hogy a nő akár egy lépést is tegyen az ajtón belül, esküszöm.

Richard nagyot sóhajtott.

– Ennyi? Azóta senki sem nyitotta ki azokat az ajtókat?

– Nem, Rahl Nagyúr. Senki sem járt erre az embereimet kivéve. Senki. Nem engedjük, hogy bárki is használja az Élet Kertje melletti folyosókat. Biztosan emlékszel, mennyire szigorúan meghagytad ezt, amikor utoljára itt voltál.

Richard elgondolkodva bólintott. Felnézett.

– Nos, akkor nézzük meg!

A fegyverektől, páncéltól csattogva a katonák követték a váratlan látogatókat a polírozott gránit folyosón, míg el nem érték a nagy aranyozott ajtót.

Anélkül, hogy bárkire várt volna, Richard kinyitotta kétszárnyas ajtó egyik felét, és elindult befelé. A katonák megálltak az ajtóban. Ez nyilvánvalóan szent hely volt, a palota urának kizárólagos szentélye, és hacsak nem maga a Rahl Nagyúr hívta be őket, egyikük sem léphetett be. Richard azonban nem szólította őket, egyedül rohant be.

Fáradtsága ellenére Nicci utána sietett a virágágyások között. Felettük az üvegtetőn keresztül látni lehetett, ahogy az égbolt sötétlilássá változott, így hát tudhatta, hogy éjszaka van, és nem hajnal.

Richardhoz hasonlóan Nicci kevés figyelmet szentelt a vadszőlővel benőtt falaknak, a fáknak vagy a többi növénynek, mely a kertben nőtt. Csodálatos hely volt persze, de a tekintetük a kőoltárt pásztázta a távolban. Nicci semmilyen Szelencét nem látott, pedig ott kellett volna lenniük. Valami más állt a gránit tömbön, de nem tudta, hogy mi az.

Abból azonban, hogy Richard mellkasa milyen hevesen emelkedett és süllyedt, ő biztosan tudta.

Átvágtak egy pázsit gyűrűn, és egy földes részen. Richard egyszer csak megtorpant, és a földre bámult.

– Rahl Nagyúr – kérdezte Cara –, mi az?

– Az ő lábnyoma! – suttogta. – Felismerem. Ezeket nem tüntették el mágiával. Egyedül volt itt. A földdarab felé intett. Két pár lábnyom. Kétszer jött be ide. – Visszanézett a fűre, és követte a tekintetével, amit ők nem tudtak. – Itt térdelt a fűben.

Nekiiramodott, és a kő oltárhoz a maradék utat futva tette meg. Nicci és Cara is utána rohant, hogy ne maradjanak le.

Amikor elérték a gránit tömböt, Nicci végre meglátta, hogy mi áll rajta.

Az a női szobor volt, amely alapján Altur'Rangban a márványszobrot kifaragták, mely a Szabadság Terén áll. Az eredetit Richard készítette. A szobrot Kahlannak adta. Nicci látta, hogy véres ujjlenyomatok borítják.

Richard remegő kezekkel emelte fel a fából faragott alakot és a szívéhez szorította, miközben alig tudta visszafojtani a zokogását. Nicci attól tartott, hogy mindjárt összeesik, de talpon maradt.

Egy idő után feléjük fordult, könnyek csorogtak az arcán. Cara és Nicci felé nyújtotta a fejét felvetve álló, kezét az oldalánál ökölbeszorító büszke alakot mintázó szobrot.

– Ez az a szobor, amit Kahlannak faragtam. Ez a Szellem. Erről mondtam nektek, hogy nem lehet Altur'Rangban, mert Kahlannál van. Ha Altur'Rangban, az Óvilágban készítettek másolatot róla, hogyan kerülhetett ide?

Nicci tágra nyílt szemekkel bámulta a szobrot, és próbált rájönni, hogy mit lát. Nem tudta felfogni az ellentmondást. Emlékezett rá, hogyan próbálta Richard megérteni, amit az Inkvizítor Anya sírjánál látott. Most már tudta, hogyan érezhetett akkor.

– Richard, nem értem, hogyan kerülhetett ide.

– Kahlan hagyta itt! Itt hagyta, hogy megtaláljam! Elvitte a Szelencéket a Nővéreknek! Hát nem érted? Látod már végre az igazságot, ami itt van az orrod előtt?

Nem volt képes többet mondani, és magához szorított a szobrot, mintha a legértékesebb kincs volna az egész világon.

Nicci észrevette, hogyan remeg meg a fájdalomtól a férfi, és elmerengett, hogy vajon milyen lenne, ha őt szeretné ennyire.

Ugyanakkor, zavara ellenére, a szomorúság ellenére, amelyet a látvány felett érzett, a fájdalom miatt, amely a férfit kínozta, örült is, örült, hogy Richardnak van valakije, aki ennyit jelent neki, valaki, aki ilyen érzéseket vált ki belőle... Még ha csak képzeletben is. Nicci még mindig nem hitte, hogy a nő tényleg létezik.

– Érted már? – kérdezte a férfi. – Kezditek felfogni?

Cara olyan döbbentnek látszott, mint amilyennek Nicci érezte magát, és a fejét ingatta.

– Nem, Rahl Nagyúr, nem értem.

Richard felemelte a szobrot.

– Senki nem emlékszik rá. Valószínűleg elsétált azok mellett az emberek mellett, és ők elfelejtették őt, épp úgy, ahogy ti elfelejtettétek, a több ezer alkalmat, amikor találkoztatok. Egyedül van, annak a négy Sötét Nővérnek a karmai közt, és ők rávették, hogy bejöjjön ide és elvigye a Szelencéket. Látod a vért? Az ő vérét? Ezt értened kell! El tudod képzelni, hogy érzi magát, teljesen egyedül, mindenki által elfeledve? Ezt itt hagyta, valószínűleg abban a reményben, hogy valaki meglátja, és tudni fogja, hogy életben van. Cara, majd Nicci felé lökte a szobrot.

– Nézzétek meg! Tiszta vér! Az oltár is véres! A padlót is vér borítja. Ott vannak a lábnyomai. Mit gondoltok, hogy kerültek ki innen a Szelencék, és ez hogy került be ide? Ő járt itt!

A kertben csend honolt. Nicci teljesen összezavarodott, nem tudta, mit higgyen. Tudta, hogy mit lát, de ez lehetetlennek tűnt.

– Most már hisztek nekem? – kérdezte tőlük, Richard. Cara nagyot nyelt.

– Rahl Nagyúr, elhiszem, amit mondasz, de még mindig nem emlékszem rá.

Amikor ragadozó tekintete Niccire. siklott, ő is nagyot nyelt, olyan erőteljes volt ez a tekintet.

– Richard, nem tudom, mi folyik itt. Amit mondasz, komoly bizonyíték, de ahogy Cara is mondja, még mindig nem emlékszem rá. Sajnálom, de nem hazudhatok neked, és nem mondhatom azt, amit hallani akarsz, csak hogy boldoggá tegyelek. Az igazat mondom. Még mindig nem tudom, miről beszélsz.

– Tudom, hogy nem – mondta a férfi hirtelen, csendes együttérzéssel. – Pont ezt mondtam én is. Valami borzalmas dolog történik. Senki sem emlékszik rá. Ami ilyesmi képes előidézni, az roppant erőteljes, és szörnyen veszélyes varázslat, és csak a leghatalmasabb, a mágia mindkét oldalával rendelkező varázslók képesek előidézni. Olyan veszedelmes mágia, melynek leírását egy föld alatti katakombába két pajzs közé rejtették, hogy lehetőleg senki se találhasson rá.

– A Futótűz – lehelte Nicci. – Abból a rövid részből, amit láttam, valahogy képes rá, hogy megszüntesse az életet.

– És miért érdekelné ez a Nővéreket? – kérdezte Richard keserűen. – Már működésbe hozták Orden Szelencéit. Az a szándékuk, hogy a Holtak Őrzője nevében véget vessenek az életnek. Neked ezt mindenkinél jobban kell értened.

Nicci a homlokára tette a kezét.

– Drága szellemek! Attól tartok, igazad van. – Nem érezte az ujjait. Elzsibbadt a rettegéstől. – Abból, amit olvastam, azt gondolom, hogy a Futótűz, valami olyasmi, mint amit Zedd, Ann és Nathan akart csináltatni velem. Azaz, hogy Pusztító Mágia segítségével feledtessem el veled Kahlant. Ha igaz, amit mondasz, akkor valami ilyesmit csinálhattak a Nővérek is. Mindenkivel elfeledtették.

Nicci a férfi szürke szemébe nézett, szinte elveszett ebben a pillantásban. Érezte, ahogy a könnyek végigfolynak az arcán.

– Richard, én megpróbáltam.

– Miről beszélsz?

– Kipróbáltam azt, amit tőlem kértek. Kipróbáltam Jagang egyik katonáján Caska-ban. Megpróbáltam elfeledtetni vele Jagangot. Belehalt. Mi van akkor, ha a Futótűz is így hat?

Richard dühösen beszívta a levegőt.

– Gyertek!

Kimasírozott a kertből a parancsnokhoz és az őrökhöz, akik a polírozott márvány folyosón várták, és összegyűltek az Élet Kertjének bejárata körül.

– Rahl Nagyúr – mondta a parancsnok –, nem látom a Szelencéket.

– Ellopták őket!

A katonáknak leesett az álluk a döbbenettől. Trimack főparancsnok mérgesen felfortyant. Ellopták?... De hát ki lophatta el őket?

Richard felemelte a szobrot, és meglengette a férfi előtt.

– A feleségem.

Trimack Főparancsnok úgy nézett ki, mint aki nem tudja, hogy ordítson dühében, vagy ott helyben öngyilkos legyen. Ehelyett azonban a száját dörzsölgette, mintha megpróbált volna mindent átgondolni, amit hallott, és láthatóan próbálta összeilleszteni a darabokat. Richardra nézett olyan tekintettel, amelyre kevesen voltak képesek, talán csak a főparancsnokok.

– Folyamatosan kapom a jelentéseket, Rahl Nagyúr. És ragaszkodom hozzá, hogy mindet megnézzem – soha nem lehet tudni, milyen információról derül ki, hogy hasznos lehet. Meiffert tábornoktól is jönnek jelentések. Mivel most a közelben van, néhány óra alatt elérem őket. Hamarosan délre fordulnak, és akkor majd több időbe telik, de most frissen kapom a híreket.

– Hallgatlak.

– Nos, nem tudom, hogy van-e jelentősége, de a legutóbbi jelentés szerint, amit ma korán reggel kaptam, találtak egy nőt, egy idős nőt, akit ledöftek egy karddal. Rossz bőrben van. Nem tudom, hogy miért írta bele a jelentésbe Meiffert tábornok, de ő nagyon okos fickó, és azt kell gondoljam, hogy volt valami a megsérült asszonyban, ami miatt tudatni akarta velem.

– Milyen messze vannak? Úgy értem a sereg. Milyen közel van?

A főparancsnok megvonta a vállát.

– Lóval? Közepes vágtában egy-két órányira.

– Akkor azonnal hozass nekem lovakat!

Trimack főparancsnok a szívéhez tette az öklét, és magához intett néhány embert. – Menjetek, és készítsetek elő néhány lovat a Rahl Nagyúrnak!

– Richardra, Cara-ra majd Niccire. pillantott. – Hármat?

– Igen, hármat – hagyta helyben Richard.

– Valamint az Első Védelmi Vonal kísérje el és gondoskodjon a biztonságáról!

A két férfi bólintott és halálos iramban elrohant a lépcső irányába.

– Rahl Nagyúr, nem tudom, mit mondhatnék. Természetesen lemondok...

– Ne butáskodj! Ez ellen nem tehettél semmit, mágiával csaptak be. Az én hibám, hogy megtörtént. Én vagyok a Rahl Nagyúr. Nekem kell lennem a mágiának a mágia ellen.

Nicci arra gondolt, hogy meg is próbált az lenni, csak senki nem akart hinni neki.

Szemernyi pihenés nélkül Richard, Cara és Nicci a palotaőrök kíséretében végigsietett Richard ősi otthonának hatalmas, széles folyosóin. Emberek rebbentek félre a folyosókon végigmasírozó őrök útjából. Az őrök mögött Cara lépdelt Richard előtt, Nicci pedig az oldalánál próbált lépést tartani.

Ahogy egy kisebb folyosóra kanyarodtak, ahol kevesebb volt az ember, Richard lelassított és megállt. Az őrök elég távol álltak meg ahhoz, hogy kéznél legyenek, de elég távol, hogy kissé magára maradhasson. Miközben mindenki várakozott, Richard egy oldalsó átjárót vett szemügyre. Cara feszengett.

– A Mord-Sithek szállása – magyarázta Cara Niccinek válaszképpen a szemében látszó kimondatlan kérdésre.

– Itt volt Denna szobája – intett Richard a másik irányba –, a tiéd meg itt, Cara.

Cara arca olyan vörös lett, mint a ruhája.

– Emlékszel? – Richard bólintott.

– Hát tudsz róla? – suttogta, miközben pánik látszott a szemében.

– Cara – mondta a férfi gyengéden –, hát persze, hogy tudok.

A lány szemében könnyek csillogtak.

– Honnan tudtad meg?

A férfi a lány csuklója felé intett.

– Ha megérintem az Agieledet, fájdalmat érzek. Az Agiel csak akkor okoz az érintésre fájdalmat, ha már használták az idomítására, vagy ha a Mord-Sith fájdalmat akar okozni vele.

A lány becsukta a szemét.

– Rahl Nagyúr... annyira sajnálom!

– Régen volt, akkor még más ember voltál, és én a te Rahl Nagyurad ellensége voltam. A dolgok változnak, Cara.

– Biztos vagy benne, hogy eléggé megváltoztam?

– Mások tettek azzá, ami voltál. Te magad tetted azzá magad, ami most vagy. – Mosolygott. – Emlékszel, amikor a Vérszörny megérintett és én meggyógyítottalak?

– Hogyan felejthetném el?

– Akkor tudod, mit érzek.

A lány erre elmosolyodott. Richard összevonta a szemöldökét.

– Érintés ... – A tekintete felderült a hirtelen felismeréstől.

– A Kard!

– Mi? – kérdezte Nicci.

– Az Igazság Kardja! Azon a reggelen, amikor aludtam, azt hiszem a Sötétség Nővérei valami varázslatot bocsátottak rám, hogy mélyebben aludjak, hogy elvihessék Kahlant. De a kezemet a Kardra tettem. Fogtam az Igazság Kardját, amikor elvitték, és mindenkivel elfeledtették. A Kard védett meg a mágia ellen. Ezért emlékszem rá. Az Igazság Kardja volt az ellenszer arra, amit tettek.

Richard ismét nekiiramodott.

– Gyertek! El kell jutnunk a táborba, hogy megnézzük, ki az a megsérült nő.

Nicci döbbenten követte.

20. FEJEZET

Niccit meglepte a tábor. Annyira hozzászokott Jagang seregének látványához, hogy nem is igazán gondolt bele, mennyire mások lehetnek ezek az emberek. Pedig logikus volt persze, csakhogy sohasem jutott eszébe.

A sötétben tüzek égtek, és ő már szinte számított rá, hogy a morbid figyelem középpontjába kerül majd, s a férfiak mocskos dolgokat kiabálnak neki, hogy meghökkentsék, vagy hogy megalázzák, megijesszék. A Rend emberei mindig füttyögtek és ordítoztak, obszcén mozdulatokat tettek és harsányan röhögtek, amikor elhaladt közöttük.

Ezek a férfiak is megnézték persze. Nicci tudta, hogy nem hétköznapi látvány hozzá hasonló nőt látni a táborban lovagolni. De csak nézték. Egy pillantás, egy csodáló tekintet, itt-ott egy mosoly vagy egy üdvözlő főhajtás volt a legtöbb, amit kapott. Lehet, hogy azért volt mindez így, mert a Rahl Nagyúr mellett lovagolt, és egy vörös ruhát viselő Mord-Sith is volt velük, de Nicci másképp gondolta. Ezek a férfiak mások voltak. Elvárták tőlük, hogy tisztelettel viselkedjenek.

Mindenfelé, amikor az emberek meglátták Richardot, gyorsan a szívükhöz érintették az öklüket tiszteletadásként és büszkén álltak, vagy egy ideig a lova után gyalogoltak. Kitörő örömmel fogadták, hogy láthatják, hogy az ő Rahl Nagyuruk lovagol a táborukban, és ismét velük van.

A tábor rendezettebb is volt. Persze az is sokat segített, hogy régóta nem esett az eső. Kevés dolog volt, ami rosszabb lett volna az esőnél egy ilyen tábor számára. Az állatokat egy elkerített területre vitték, ahol semmiképp sem okozhattak gondot. A szekerek a fő útvonalon kívül helyezkedtek el. Rendezett utak vezettek át a táboron.

A férfiak elcsigázottnak tűntek a hosszú meneteléstől, de a sátrakat rendezetten, nemcsak találomra állították fel, "mindenki magáért módszerrel", ahogy a Birodalmi Rendnél szokás. A tüzek kicsik voltak és csak annyi volt, amennyire szükség volt, nem voltak részegen táncoló és éneklő bandák a tábortüzek körül.

A másik nagy különbség az volt, hogy itt nem voltak kínzó sátrak. A Rendnek mindig volt egy olyan területe, amelyet csak a kínzásoknak tartottak fenn. Egy sor ember áramlott oda folyamatosan, hogy kikérdezzék őket, és közel annyi halottat szállítottak el onnan. A sikolyok állandó háttérzajt adtak a tábornak.

Na és ez is különbség volt. Meglehetősen nagy volt a csend. A férfiak éppen a vacsorájuk vége felé jártak és alváshoz készülődtek. Csendes óra volt. A Rend táborában nem voltak ilyen csendes időszakok.

– Ott! – szólalt meg az egyik kísérőjük, és egy pontra mutatott a sötétben, ahol a parancsnoki sátrak álltak.

Egy nagydarab szőke tiszt lépett elő az egyik sátorból, amint felfigyelt a lovakra. Már valószínűleg figyelmeztették a Rahl Nagyúr közeledésére.

Richard leugrott a nyeregből és megállította a férfit, amikor az térdre akart borulni, hogy elmondja a Hódolatot.

– Meiffert tábornok, örülök, hogy újra látlak, de erre most nincs időnk.

A férfi fejet hajtott.

– A hogy kívánod, Rahl Nagyúr.

Nicci látta, ahogy a kékszemű tábornok Cara-ra pillant, amint a lány megjelent Richard mellett. Hátrasimította szőke haját.

– Cara Úrnő!

– Tábornok!

– Az élet túl rövid ahhoz, hogy úgy tegyetek, mintha nem táplálnátok különösebb érdeklődést egymás iránt – mondta Richard kissé mérgesen. – Meg kell értenetek, hogy minden együtt töltött pillanat értékes, és nincs abban semmi rossz, ha becsben tartunk valakit. Ezért a szabadságért harcolunk. Vagy nem így van?

– De igen, Rahl Nagyúr! – hebegte kissé meghökkenten Meiffert tábornok.

– Azért vagyunk itt, mert jelentést küldtél egy nőről, akit megszúrtak. Él még?

A fiatal tábornok bólintott.

– Nem voltam nála az elmúlt fél órában, de korábban még élt. A tábori sebészeim látták el, csakhogy vannak olyan sebek, amelyek meghaladják a képességeiket. Ez is olyan. Megsérültek a belei. Lassú és fájdalmas halála lesz. Már így is tovább élt, mint amire számítani lehetett.

– Tudod a nevét? – kérdezte Nicci.

– Nem akarta elárulni, amikor még teljesen magánál volt, de amikor lázas állapotban került még egyszer megkérdeztük, és azt mondta, hogy Tovinak hívják.

Richard Niccire. pillantott, mielőtt tovább kérdezett.

– És hogy néz ki?

– Erős testfelépítésű, idősebb asszony.

– Úgy hangzik, ő az – mondta Richard és megtörölte az arcát. – Látnunk kell. Azonnal.

A tábornok bólintott.

– Akkor kövessetek.

– Várj! – szólt Nicci.

Richard visszafordult.

– Mi az?

– Ha te mész be hozzá, nem fog mondani semmit. Tovi engem ezer éve nem látott. Az utolsó híre az volt rólam, hogy még mindig Jagang rabszolgája vagyok, de ő megszökött. Lehet, hogy képes leszek meggyőzni, hogy mondja el az igazságot.

Nicci látta, milyen türelmetlen Richard, most hogy megtalálta az egyik nőt, akiről úgy véli, hogy felelős a szeretett nő elrablásáért.

Nicci még mindig nem tudta mit hisz. Nem tudta, hogy csak a saját érzései miatt ragaszkodik-e ahhoz az elképzeléséhez, hogy a férfi csak álmodta ezt a másik nőt.

– Richard – mondta, és közelebb lépett, hogy bizalmasan beszélhessenek –, bízd ezt rám! Ha bemész oda, azzal elrontod, amit én tehetnék. Szerintem szóra tudom bírni, de ha téged meglát, azzal elveszítjük ezt az esélyt.

– És mégis hogyan akarod szóra bírni?

– Nézd, meg akarod tudni, hogy mit történt Kahlannal, vagy azon akarsz vitatkozni, hogy hogyan jutok ehhez az információhoz?

A férfi összepréselte az ajkait.

– Az sem érdekel, ha egyenként húzod ki a beleit, csak szedd ki belőle, amit tud!

Nicci röviden megérintette a férfi vállát, ahogy elment mellette, és elindult a tábornok után. Amikor eltávolodtak, meggyorsította a lépteit, és felzárkózott a tábornok mellé, miközben átsiettek a már majdnem teljesen sötét táboron. Nicci megértette, miért találta Cara vonzónak a férfit. Olyan arca volt, amely képtelen volt a hazugságra.

– Apropó – szólalt meg, a nőre pillantva. – Meiffert tábornok vagyok.

Nicci bólintott.

– Tudom, Benjamin.

A férfi egy pillanatra megállt a sötét ösvényen, amely átvezetett a táboron.

– Ezt honnan tudod?

Nicci elmosolyodott.

– Cara mesélt rólad. – A férfi még mindig rámeredt. A nő megfogta a férfi karját, hogy induljanak tovább. – És az igazán ritka, hogy egy Mord-Sith ilyen elismerően nyilatkozzon egy férfiról.

– Cara elismerően szólt rólam?

– Hát persze! Kedvel téged. De ezt úgyis tudod.

A férfi a háta mögött összekulcsolta a kezét, miközben tovább haladtak. – Azt hiszem, akkor tudnod kell, hogy én is nagyra tartom őt.

– Természetesen.

– És te ki vagy, ha szabad kérdeznem? Sajnálom, de a Rahl Nagyúr nem mutatott be minket egymásnak.

Nicci egy oldalpillantást vetett a férfire.

– Valószínűleg a Halál Úrnőjeként hallottál már rólam.

Meiffert tábornok majdnem megbotlott, ahogy hirtelen megállt, és levegőért kapkodott. A köhögéstől teljesen elvörösödött.

– A Halál Úrnője? – sikerült végre kinyögnie. – De hiszen az emberek jobban félnek tőled, mint Jagangtól!

– Nem véletlenül.

– Te vagy az, aki foglyul ejtette a Rahl Nagyurat és elvitte az Óvilágba.

– Így van – hagyta helyben Nicci és újra elindult.

A férfi mellette lépdelt, és próbálta átgondolni a hallottakat. – Nos, gondolom, megváltoztál, különben nem lennél a Rahl Nagyúr mellett?

A nő csak mosolygott, kissé ravaszkásan, amitől a férfi kényelmetlenül érezte magát. Jobb felé intett a kezével.

– Itt van. Abban a sátorban helyeztük el.

Nicci megragadta a férfi felső karját, hogy megállítsa. Még nem akarta, hogy Tovi meghallja, amit mond.

– Ez jó időbe fog telni. Meg kellene mondanod Richardnak, hogy pihenjen egy keveset. És szerintem Cara-ra is ráférne egy kevés. Gondoskodnál róla?

– Igen, azt hiszem, az menni fog.

– És tábornok, ha Cara barátnőm nem jókedvűen, mosolyogva távozik innen reggel, akkor élve kibelezlek.

A férfi szemei elkerekedtek. Nicci nem bírta elfojtani a mosolyát.

– Képletesen szólva, Benjamin – felvonta a szemöldökét – a tiétek az éjszaka. Ne vesztegessétek el!

A férfi végre elmosolyodott.

– Köszönöm...

– Nicci.

– Köszönöm, Nicci. Folyton csak rá gondolok. Nem tudod, mennyire hiányzott, hogy mennyire aggódtam érte!

– De, azt hiszem, tudom. De ezt neki kellene elmondanod, nem nekem. Szóval, hol van Tovi?

Felemelte a kezét, és megmutatta a sátrat.

– Itt jobbra. Az utolsó sátor az.

Nicci biccentett.

– Tegyél meg egy szívességet! Tégy róla, hogy senki se zavarjon minket! A sebészek se! Egyedül kell lennem vele.

– Máris intézkedem. – Megfordult, és megvakarta a fejét. – Nos, nem az én dolgom, de ti – a nő felé, majd vissza felé intett, amelyről jöttek –, a Rahl Nagyúr és te, nos, tudod?

Nicci nem tudta rávenni magát, hogy most megválaszolja ezt a kérdést hangosan..

– Az idő véges. Ne várakoztasd Carát!

– Igen, értem. Köszönöm, Nicci. Remélem, reggel találkozunk.

A nő figyelte, ahogy a férfi elsiet a sötétben, majd elindult, hogy munkához lásson. Nem akarta felidegesíteni a tábornokot azzal, hogy a Halál Úrnőjéről beszélt, de vissza kellett némileg süllyednie ebbe a szerepbe, megint úgy kellett gondolkodnia, szüksége volt arra a jéghideg hozzáállásra, amely mindent elnyomott benne.

Félrehúzta a sátorlapot, és besurrant. Csak egy szál gyertya égett egy kovácsoltvas gyertyatartóban, amelyet az ágy mellett a földbe szúrtak. A sátorban fülledt meleg volt. Izzadság és száraz vér szagától volt terhes a levegő.

Tovi a hátán feküdt az ágyon, és nehezen lélegzett.

Nicci könnyedén egy tábori székre ült a nő mellé. Tovi észre sem vette, hogy valaki megjelent az ágya mellett. Nicci Tovi csuklójára tette a kezét és erőt áramoltatott a nő testébe, hogy enyhítsen a szenvedésén.

Tovi észrevette a Tehetség segítségét és azonnal felnézett. A szeme kitágult, és felgyorsult a légzése. Aztán hirtelen nagy levegőt vett és összegörnyed a fájdalomtól. Nicci növelte az erő intenzitását, amíg Tovi megkönnyebbült nyögéssel hátrahanyatlott.

– Nicci, hogy kerülsz ide? Mi a csudát keresel itt?

– Nos, mióta érdekel ez téged? Ulicia Nővér, te és a többiek, otthagytatok Jagang markában, a személyes rabszolgájaként, otthagytatok annak a disznónak a foglyaként!

– De megszöktél.

– Megszöktem? Tovi Nővér, elment az eszed? Senki sem képes megszökni az Álomjárótól – csak ti öten tudtátok megtenni.

– Négyen. Merissa Nővér már nem él.

– Mi történt?

– Az az ostoba szuka megpróbálta a saját kis játékát játszani Richard Rahllal. Tudod, hogy mennyire utálta – a vérében akart fürödni.

– Emlékszem.

– Nicci Nővér, mit keresel itt?

– Ti otthagytatok Jagangnak. – Nicci közelebb hajolt, hogy Tovi láthassa a tekintetét. – Fogalmad sincs mit kellett kiállnom. Azóta hosszú küldetésen vagyok Őexcellenciája megbízásából. Információkra van szüksége, amelyeket csak én tudok megszerezni.

Tovi elmosolyodott.

– Szajhálkodásra kényszerít, hogy megtudja, amit meg akar tudni.

Nicci nem felelt a kérdésre, inkább hagyta, hogy ezzel magától megválaszolódjon.

– Csak véletlen hallottam, hogy valami bolond asszony kiraboltatta, és még le is szúratta magát. Valami a leírásban arra késztetett, hogy idejöjjek, és magam győződjek meg róla, hogy tényleg te vagy az.

Tovi bólintott.

– Attól tartok ez nem jó.

– Remélem fáj. Azért jöttem, hogy biztosítsam a hosszú haldoklást a számodra. Azt akarom, hogy szenvedj azért, amit velem tettetek, hogy ott hagytatok Jagangnak, míg ti elmenekültetek, és még a fáradságot sem vettétek, hogy megmondjátok, mit tehetnék.

– Nem volt más választásunk. Adódott a lehetőség, és élnünk kellett vele. – Ravaszkás mosoly jelent meg az arcán. – De te is szabad lehetsz.

Nicci közelebb húzódott.

– Hogyan? Hogyan lehetek az?

– Gyógyíts meg, és elmondom.

– Úgy érted, gyógyítsalak meg, hogy ugyanúgy becsaphass, ahogy korábban. Nem hiszem, Tovi. El fogod mondani, vagy itt fogok ülni, és nézem majd, ahogy szörnyű kínok közt az Őrző végül örökre magához ölel. Elég annyit tennem, hogy az erőmmel egy kicsit meghosszabbítom az életedet. – Még közelebb hajolt. – Így tovább élvezheted a beleidet csavargató fájdalmat. Tovi marokra fogta Nicci ruháját.

– Kérlek, Nővérem, segíts! Annyira fáj!

– Beszélj, Nővér!

A nő elengedte Niccit és elfordította a fejét.

– A megoldás a Rahl Nagyúrhoz fűződő kötés. Felesküdtünk rá.

– Tovi Nővér, ha azt hiszed, hogy ennyire ostoba vagyok, akkor addig foglak kínozni, hogy halálodig bánni fogod ezt a gondolatot.

Visszafordította a fejét, hogy Niccire. nézzen.

– Ez az igazság!

– Hogyan esküdhetsz hűséget valakinek, akit meg akarsz ölni?

Tovi vigyorgott.

– Ulicia Nővér találta ki. Esküt tettünk, de rávettük, hogy engedjen minket elmenni, mielőtt bármit is parancsolhatna.

– Ez a történet egyre hihetetlenebbül hangzik.

Nicci elvette a kezét Tovi-éról, és ezzel megfosztotta a gyógyító erőtől. Tovi felnyögött a fájdalomtól.

– Kérlek, Nicci Nővér! Igazat beszélek! – Megragadta Nicci kezét. – Cserébe azért, hogy elmehessünk, adtunk neki valamit, amire neki volt szüksége.

– Miféle dolgot akarhatott a Rahl Nagyúr, amiért hajlandó volt szabadon engedni a Sötétség Nővéreit? Ez a legőrültebb dolog, amit valaha hallottam.

– Egy nőt.

– Mit?

– Egy nőt akart érte.

– Rahl Nagyúrként annyi asszonya lehet, amennyit csak akar. Csak ki kell választania és az ágyába vinnie, hacsak nem választja a nő inkább a hóhér bárdját, és ezt szerintem egyik sem tenné. Aligha van szüksége a Sötétség Nővéreinek segítségére ehhez.

– Nem, nem ilyen nőről beszélek. Egy olyan nőről, akit szeretett.

– Rendben – nyomott el Nicci egy sóhajt. – Viszlát, Tovi Nővér. Add át üdvözletemet az Őrzőnek, amikor odaérsz. Sajnálom, de attól tartok, az még egy kicsit késni fog. Úgy tűnik, hogy még néhány napig itt fogsz időzni. Kár!

– Kérlek! – A nő csapkodott a karjával, hogy megfoghassa az egyetlen embert, aki meg tudná menteni. – Nicci Nővér, kérlek, hallgass meg, és mindent elmondok!

Nicci leült és ismét megragadta Tovi karját.

– Rendben, Nővér, de jusson eszedbe, hogy az erővel nemcsak gyógyítani tudok!

Tovi háta megfeszült a kíntól, és felkiáltott.

– Ne, kérlek, ne!

Niccinek nem volt bűntudata azért, amit tesz. Tudta, hogy erkölcsileg nem egyforma az ő kínzása és az, amit a Birodalmi Rend tesz, míg ha a felszínen azonosnak is látszik. Ő azért folyamodott kínzáshoz, hogy ártatlan életeket mentsen meg. A Birodalmi Rend az elnyomás és hódítás eszközeként használta azt, hogy félelmet ültessen az ellenség szívébe. És időnként puszta élvezetből, mert hatalmasnak érezhették magukat tőle, hogy uralmuk alatt tarthatják nemcsak a kínt, hanem magát az életet is.

A Birodalmi Rend azért használta a kínzást, mert nem számított nekik az emberi élet. Nicci azért, mert neki viszont nagyon is számított. Míg régebben nem látott volna különbséget ebben, amióta magához ölelte az életet, minden különbséget észrevett.

Nicci visszafordította a szenvedést, amit az öreg nőnek okozott, és Tovi hálásan, a megkönnyebbüléstől sírva hanyatlott a párnájára.

Tovi teste verejtékben úszott.

– Kérlek, Nővér, adj egy kis enyhülést, és elmondok mindent.

– Kezdd azzal, hogy ki szúrt le!

– A Kereső.

– Richard Rahl, a Kereső. Gondolod, hogy beveszem ezt a történetet? Richard Rahl egy suhintással levágta volna a fejedet.

Tovi ide-oda ingatta a fejét.

– Nem, nem, nem érted. Annál a férfinél ott volt az Igazság Kardja. – A hasára mutatott. – Felismerem az Igazság Kardját, ha átmegy rajtam. Meglepett és még mielőtt megtudhattam volna, hogy ki ő és mit akar, ledöfött az a korcs.

Nicci értetlenül a homlokára szorította az ujjait.

– Azt hiszem, jobb, ha kezded az elején.

Tovi eszméletlenségbe süllyedt. Nicci növelte a mágia erejét, hogy gyógyító enyhüléshez juttassa anélkül, hogy meggyógyítaná. Nem akarta meggyógyítani, arra volt szüksége, hogy magatehetetlen legyen. Tovi kedves nagymamának látszott, de igazából egy vipera volt.

Nicci keresztbe tette a lábát. Hosszú éjszaka várt rá.

Amikor Tovi újra magához tért, Nicci kihúzta magát.

– Tehát felesküdtetek Richardra, a Rahl Nagyúrra. – mondta Nicci, mintha meg sem szakadt volna a beszélgetés – és ez megvédett benneteket az Álomjárótól.

– Így van.

– És utána mi történt?

– El tudtunk menekülni. Követtük Richardot, hogy eljárhassunk a mesterünk dolgában. Kelepcébe kellett csalnunk.

Nicci nagyon is jól tudta, hogy milyen mesterről beszél.

– Hogy érted, hogy kelepcébe?

Azért, hogy megtehessük, amivel az Őrző megbízott, biztosítanunk kellett, hogy Richard Rahl ne avatkozhasson közbe. És rájöttünk, hogy mit tehetnénk.

– Mi volt az?

– Az élet.

Nicci a homlokát ráncolta, nem volt benne biztos, hogy jól értette. Tovi sebére tette a kezét, és koncentráltan enyhíteni kezdte a fájdalmát.

Ahogy a fájdalom elvonult, Nicci csendesen megkérdezte:

– Hogy érted ezt?

– Az élet – magyarázta Tovi – Richard legnagyobb értéke.

– Igen?

– Nővér, gondolkozz! Hogy az Álomjáró ne érhessen el, örökké kötődnünk kell Richard Rahlhoz. Egy pillanatra sem inoghatunk meg. És mégis, ki a mi mindenek felett álló mesterünk?

– A Holtak Őrzője. Akinek esküt tettünk.

– Így van. És ha valami olyasmit tennénk, ami Richard életét veszélyezteti, például, hogy az élők világára szabadítjuk az Őrzőt, akkor azzal veszélyeztetnénk a hozzá fűző Kötést. Ez viszont azt jelentené, hogy mielőtt még a Holtak Birodalmából szabadon engedhetnénk az Őrzőt, Jagang ebben a világban ismét megkaparintana bennünket.

– Tovi Nővér, jobb lenne, ha nem rébuszokban beszélnél, mert kezdem elveszíteni a türelmemet, és biztosíthatlak, hogy azt nem szeretnéd. Egy kicsit sem. Tudni akarom, hogy mi folyik itt, hogy én is részese lehessek. Vissza akarom kapni a helyemet!

– Hát persze, persze. Szóval, Richard legfontosabb értéke az élet. Valójában még szobrot is készített róla. Jártunk az Óvilágban és láttuk ezt az életet dicsőítő szobrot.

– Ennyit felfogtam abból, amit mondtál.

Hátra hajtotta a fejét, hogy Nicci szemébe nézhessen.

– Nos, drágám, mi az, amire fogadalmat tettünk?

– Hogy kiszabadítjuk az Őrzőt.

– És mi lesz a jutalmunk, ha ezt véghezvisszük?

Nicci a nő hideg szemébe bámult.

– A halhatatlanság.

Tovi vigyorgott.

– Pontosan.

– Richard legfontosabb értéke az élet. Azt akarod mondani, hogy azt tervezitek, hogy megadjátok neki a halhatatlanságot?

– Igen. A legnemesebb eszméje, az élet érdekében dolgozunk.

– De lehet, hogy nem akar halhatatlan lenni.

Tovinak sikerült megvonnia a vállát.

– Lehet. De nem áll szándékunkban megkérdezni tőle. Hát nem látod Ulicia Nővér tervének fantasztikumát? Tudjuk, hogy a legfontosabb értéknek az életet tartja. Mindegy, hogy mi mást teszünk, ami a kívánságai ellen van, azok nem bírnak akkora fontossággal a számára. Így eleget teszünk a Rahl Nagyúr iránti Kötés követelményének, és miközben fenntartjuk a Kötést – kizárva ezzel az Álomjárót a fejünkből – azon dolgozunk, hogy az Őrző eljöhessen az élők világába. Érted már, hogy következik egyik a másikból? Egyik feltétel hozza a másikat, így kapcsolódnak össze.

– De nektek az Őrző ígért halhatatlanságot. Neki nem adhattok.

– Valóban nem, ha az Őrzőn keresztül akarjuk elérni azt.

– Hát akkor hogyan tehetitek meg. Nincs ekkora hatalmatok.

– De lesz, bizony, hogy lesz!

– Hogyan?

Tovi hirtelen köhögni kezdett, és Niccinek gyorsan gyógyítania kellett egy kissé a seben, hogy a nőt életben tartsa. Majdnem két óra telt el, mire ismét visszanyerte az eszméletét és megnyugodott.

– Tovi Nővér! – szólalt meg, amikor a nő ismét kinyitotta a szemét és úgy tűnt, hogy újra lát is vele. – Részben meg kellett gyógyítanom a sebedet. Most, mielőtt befejezem a gyógyítást, és teljesen rendbe hozlak, hogy élvezhesd az életet, tudnom kell a történet többi részét is. Hogyan gondolhatjátok, hogy halhatatlanságot adtok Richardnak? Nincs ekkora hatalmatok.

– Elloptuk Orden Szelencéit. Arra akarjuk használni, hogy minden életet elpusztítsunk... kivéve persze azt, amit meg akarunk kímélni. Orden hatalmával élet és halál urai lehetünk. Akkora hatalmuk lesz, hogy halhatatlanná tehetjük Richardot. Látod? A Kötés rendben.

Nicci szédült.

– Tovi, a történeted túl valószínűtlen. Ez az egész sokkal bonyolultabb annál, mint ahogy te mondod.

– Nos, vannak a tervnek egyéb részei. A Próféták Palotája alatt alagutakat találtunk.

Niccinek fogalma sem volt róla, hogy léteztek ilyenek, de azt akarta, hogy a nő folytassa a történetet, így nem szólt közbe.

– Akkor kezdődött minden. Akkor kaptuk az ötletet. Tudod, vándoroltunk, és kerestük a módját, hogy az Őrző kedvére tehessünk. – Megragadta Nicci karját, és olyan erővel szorította, hogy fájt. – Eljön az álmainkban. Tudod te is. Hozzád is eljön. Eljön és kínoz minket, kényszerít, hogy tegyünk eleget az eskünknek, és szabadítsuk ki.

Nicci lefejtette a karomszerű kezeket a karjáról.

– Alagutak?

– Igen. Katakombák. Ősi katakombákat találtunk, és bennük könyveket. Találtunk egyet, amelynek az a címe, hogy Futótűz.

Nicci karja libabőrös lett.

– Mit jelent az, hogy „Futótűz"? Ez valami varázslat?

– Ó, sokkal bonyolultabb egy egyszerű varázslatnál. Az ősidőkből való. Az akkori varázslók előálltak egy elmélettel, hogy hogyan lehet módosítani a memóriát – más szóval a valós eseményeket a Pusztító Mágia segítségével, még pedig úgy, hogy az összes kapcsolat nélküli rész spontán módon összerendeződjön. Azaz, hogyan tüntessünk el egy embert azáltal, hogy mindenki elfelejti, még akkor is, ha épp csak az előbb látta. De azok a varázslók, akik ezzel az elmélettel előálltak, óvatos emberek voltak, féltek tőle, hogy ilyesmit szabadítsanak el, nemcsak mert rájöttek, hogy egy ilyen sok kapcsolatos esemény helyrehozhatatlan károkat okoz magában az alanyban, hanem azért is, mert nem tudják irányítani, ha egyszer elindították, mivel önműködő és önfenntartó.

– Hogy hogy? Hogy működik?

– Felfejti az emberek memóriáját, de ez olyan esemény sort indít el, amit nem lehet megjósolni, vagy kontrollálni. Ez aztán végigfut azokon a kapcsolatokon, amelyek más emberekhez köti őket, és azokén is a többiekkel, és így tovább. Végül minden kapcsolatot felfejt és mindent megfertőz. A céljaink szempontjából ez nem számít. A célunk úgyis az, hogy elpusztítsuk az életet. Persze nem akartuk, hogy felfedezzék a tervünket, ezért megsemmisítettük a könyvet és az alagutakat.

– De miért kellett valakinek az emlékét kitörölni?

– Nem akárkiét, hanem annak a nőnek az emlékét, akinek az életéért cserébe kaptuk a Kötést. Kahlan Amnellét, Richard szerelméét. A Futótűzzel lett a kezünkben egy olyan nő, akire senki sem emlékszik.

– De ezzel mit nyerhettek?

– Orden Szelencéit. Arra használtuk, hogy megszerezze a Szelencéket, hogy kiszabadíthassuk az Őrzőt. A Szelencékkel megadhatjuk Richardnak az örök életet, ugyanakkor az Őrző is szabad lehet. Az Őrző súgta meg álmunkban, hogy Richardnál van a titok, ami a Szelencék kinyitásához kell, memorizálta az ehhez szükséges tudást. Sehonnan máshonnan nem lehet hozzájutni. Darken Rahl mondta ezt el az Őrzőnek. Richard ismeri a Szelencék titkát, csakhogy most már tudjuk, milyen trükkel győzte le Darken Rahlt. A könyv, amit megtanult, azt mondja, hogy szükségünk van egy Inkvizítorra ahhoz, hogy kinyissuk a Szelencéket. És most már van egy Inkvizítorunk, akire senki sem emlékszik. Így senki sem háborgathat minket miatta.

– És mi a helyzet az eltűnő próféciákkal? Azt is a Futótűz okozta?

– Az is része a Futótűznek. Ezt hívják Futótűz hatásnak. A Futótűz elindításához a próféciát kell a Futótűzzel meggyújtani, épp úgy, mint ahogy az emberek emlékeit is tűzbe kell dobni. A Futótűz ezekből az emlékekből táplálkozik és tartja fenn magát, ezért a próféciát is érintenie kell. A megfelelő elágazásoknál üres helyek vannak, melyeket a próféta azért hagy, hogy egy későbbi próféta befejezhesse a munkát. Ezeket az üres helyeket töltjük ki a Futótűz formulát tartalmazó próféciával. A Futótűz így mindent megfertőz és elemészti az összes jóslatot azon az ágon, amely vagy témában, vagy kronológiában hozzákapcsolódik. A mi esetünkben mindkettőt: Kahlant, a nőt, eltöröltük az élők sorából, és így kitörlődik a próféciákból is a Futótűz hatás következtében.

– Úgy tűnik, jól kifundáltátok – jegyezte meg Nicci.

Tovi a fájdalom ellenére vigyorgott.

– És még van ennél jobb is.

– Jobb? Hogy lehetne a dolog még ennél is finomabb?

– Van a Futótűznek egy ellenszere. – Tovi kuncogott örömében.

– Ellenszere? Azt akarod mondani, hogy Richard megtalálhatja az ellenszert, és ezzel tönkreteheti az egész tervet?

Tovi megpróbálta elfojtani a nevetést, de az újra előtört belőle. A nyilvánvaló fájdalmai ellenére túl jól szórakozott ahhoz, hogy abbahagyja.

– Ez a legjobb az egészben. A régi varázslók, akik a Futótűz elmélettel előálltak, tudatában voltak, hogy ez az egész életet veszélyezteti. Ezért megalkották az ellenszert arra az esetre, ha mégis valahogy a Futótűz elindulna.

Nicci a fogát vicsorgatta.

– És mi ez az ellenszer?

– Orden Szelencéi.

Nicci szeme elkerekedett.

– Orden Szelencéit azért alkották, hogy megállítsák a Futótüzet, amit elindítottatok?

– Így van. Hát nem fantasztikus? Sőt mi több, már működésbe is helyeztük a Szelencéket.

Nicci mélyet sóhajtott.

– Nos, ahogy mondtam, jól kitaláltátok.

Tovi hunyorgott.

– Nos... majdnem. Csak egy apró bökkenő van.

– És mi lenne az?

– Hát, tudod, az az ostoba szuka először csak az egyik Szelencét hozta ki. Nem hagyhattuk, hogy meglássák a Szelencéket, mert Richard szerelmétől eltérően rájuk emlékeznek az emberek. Kahlan azt mondta, hogy nem volt elég hely a zsákjában. Ulicia Nővér iszonyú dühös lett. Véres péppé verte a lányt – tetszett volna neked, Nicci Nővér –, és azt mondta neki, hogy valamit vegyen ki belőle, ha kell, aztán visszaküldte, hogy elhozza a másik két szelencét.

Tovi hunyorgott a fájdalom döféseitől.

– Nem mertünk azonban várni. Ulicia Nővér engem előre küldött az első Szelencével, és azt mondta, hogy majd később utolérnek. – Tovi ismét felnyögött a fájdalom újabb hulláma alatt. – Nálam volt az első Szelence. A Kereső, illetve az, akinél az Igazság Kardja volt, rajtam ütött, és ledöfött. Elvitte a Szelencét. Amikor Kahlan végül magához vette a másik kettőt, Ulicia Nővér úgy gondolta, hogy nálam van a harmadik, és így indulás előtt működésbe hozta Orden mágiáját.

Nicci tántorogva felállt. Szédült. Alig hitte el, amit hallott. Most már azonban tudta, hogy minden igaz. Richardnak végig igaza volt. Úgy, hogy szinte semmije sem volt, amin elinduljon, gyakorlatilag egyedül jött rá. És úgy, hogy egész idő alatt a világon senki sem hitt neki... nem volt senki sem, akinek az emlékeit ne szedte volna szálakra a Futótűz.

21. FEJEZET

Rettenetes sikoly hasított a csendes éjszakába, amelytől a finom szőrszálak égnek álltak Richard tarkóján. A férfi, aki a hálózsákjában aludt egy egyszerű sátorban, azonnal talpra ugrott, amikor a borzalmas kiáltás megremegtette a levegőt. A szűnni nem akaró sikítástól végigfutott a hideg a gerincén és a homlokát kiverte a hideg verejték.

Hevesen dobogó szívvel kirohant a sátrából, miközben a kísérteties kiáltás végig visszhangzott a táboron, mintha a sötétség minden szegletét el akarná érni, hogy kifejezze a borzalmát.

A sátor előtt, amelyet a többiektől kissé távolabb, utóbb állítottak fel, Richard a döbbenettől tágra nyílt szemű embereket látott a sötétben. A sor végén Meiffert tábornok állt és figyelte az éjszakát.

Richard látta, hogy még alig pirkad, éppúgy, mint azon a reggelen, amikor Kahlan eltűnt. A nő, akit szeretett, a nő, akit mindenki más elfelejtett, és az embereket nem is érdekelte, hogy nem emlékeznek. Ha ő sikoltott volna, senki sem hallotta volna.

Később, ahogy a sikoly elhalt, a világ hirtelen feketébb lett a feketénél. Mintha a holtak birodalmának tintafekete semmijébe süllyedt volna, reménytelenül, örökre elveszve. Richard reszketett, mintha megérezte volna, hogy egy bensőséges ígérettel egy nem evilági valami érintette az élők világát.

Amilyen gyorsan jött, olyan gyorsan el is múlt a sötétség. Az emberek körülnéztek, de senki sem beszélt.

Richardnak az a gondolata támadt, hogy a viperának már csak három feje van.

– Az Őrző elvitte az egyik szolgáját – magyarázta a felé fordulók kimondatlan kérésére. Látta, hogy a tábornok is figyel és hallgat. – Örvendezzetek, hogy egy ilyen gonosz lélek már nincs többé az élők sorában. Érjen utol minden ilyen embert mielőbb a halál!

A férfiak mosolyogva helyeseltek az átok hallatán és elkezdetek visszaszállingózni a sátraikba, hogy még megpróbáljanak egy keveset aludni. Richard és a tábornok pillantása találkozott, ahogy a férfi az öklét a szívére szorítva szintén visszavonult.

A tábor sötétjében, mely hirtelen csupán szekerek és sátrak halmazának tűnt, Richard észrevette Niccit, aki láthatólag határozottan felé tartott. Volt valami különösen zavaró abban, ahogy kinézett. Lehet, hogy csak az volt az oka, hogy épp most tombolta ki magát, ami kételyeket ébreszthetett sokakban, ő viszont meg tudta érteni.

Ahogy szőke haja repült utána, egy ragadozóra emlékeztette, amely az éjszakából rátámad megfeszített izmaival és karmaival. Amikor meglátta könnyáztatta arcát, összeszorított fogát, dühét és fájdalmát, erőteljes gonoszságát és törékeny tehetetlenségét, szemében több minden volt, mint amit megérthetett volna, visszalépett a sátrába és őt is magával húzta, hogy senki más ne láthassa.

Nicci beviharzott a sátorba, akár a völgyre rátörő vihar. Richard olyan messzire hátrált, amennyire csak tudott, mert fogalma sem volt, hogy mi a baj, vagy hogy mi a nő szándéka. Vigasztalanul zokogva, amelytől a férfi majdnem felkiáltott, Nicci a földre borult, és átfogta a férfi lábát. Egyik kezében szorongatott valamit. Richard felismerte Kahlan fehér Inkvizítori ruháját.

– Jaj Richard, annyira sajnálom! – nyöszörögte miközben fájdalmasan zihált. – Annyira sajnálom, amit tettem. Bocsáss meg! Bocsáss meg! – motyogta újra és újra.

A férfi lehajolt és megérintette.

– Nicci, miről van szó?

– Sajnálom – zokogta, és úgy ölelte a lábát, mintha egy királynak kellett volna könyörögnie az életéért. – Ó, Drága szellemek! Annyira sajnálom, amit veled tettem!

Leguggolt, és lefejtette a kezét a lábáról.

– Nicci, mi baj van?

A nő vállai reszkettek a vigasztalhatatlan zokogástól. Ahogy a férfi elkezdte felemelni a karjánál fogva, ránézett. Nem tudott megmozdulni, mintha meghalt volna.

– Jaj, Richard, úgy bánt, hogy nem hittem neked. Bocsáss meg, hogy kételkedtem! Segítenem kellett volna és én ehelyett minden lépésnél csak hátráltattalak. Kérlek, bocsáss meg!

Richard nem sűrűn látott ilyen mértékű nyomorúságot.

– Nicci!

– Kérlek! – zokogta. – Kérlek, Richard, vess véget neki most!

– Minek?

– Nem akarok tovább élni. Annyira fáj. Kérlek, használd a késedet, és vess véget neki. Kérlek! Úgy sajnálom! Rosszabbat tettem annál, hogy nem hittem neked. Én voltam az, aki minden sarkon megállított.

Rongybabaként lógott a karjaiban. Zokogott a fájdalomtól és a veszteség érzésétől.

– Úgy bánom, hogy nem hittem neked. Mindenben igazad volt! Jaj, annyira bánom! Már mindennek vége, és az egész az én hibám. Nagyon sajnálom. Hinnem kellett volna neked.

Szinte semmivé foszlott a férfi kezei között. Ahogy Richard a földön ült a nő előtt, a karjába zárta, úgy mint Jilliant.

– Nicci, te voltál az egyetlen, aki rá tudott venni, hogy tovább menjek, amikor már fel akartam adni. Te voltál az, aki rávett, hogy tovább küzdjek!

Nicci szorosabbra zárta a karjait a nyakában, ahogy a férfi közelebb húzta magához. Érezte a nő gyötrelmének hevét.

Zokogott és egyre azt hajtogatta, hogy mennyire sajnálja, és hogy hinnie kellett volna, hogy most már mindennek vége, hogy azt szeretné, ha elmúlna ez a fájdalom, és hogy meg akar halni.

Richard magához szorította és suttogott neki, hogy minden rendben lesz, vigasztalta, gyengéden ringatta és csendesítette anélkül, hogy bármit is mondott volna a következményekről. Csak az együttérzését fejezte ki.

Emlékezett rá, amikor először találkozott Kahlannal és azt az első éjszakát egy úti fenyő alatt töltötték. Majdnem visszarántották az Alvilágba, és az utolsó pillanatban húzta vissza. Akkor sírt így Kahlan, nyomorultul rettegve, de ennél is több volt abban. A megkönnyebbülés is benne volt, hogy valaki volt mellette.

Kahlannak soha sem volt senkije, akit szeretett, és akinek a vállán kisírhatta volna magát.

Most már tudta, hogy Nicci is így volt ezzel.

Ahogy a karjában tartotta, és megadta neki ellenkezés nélkül azt a támogatást, amire szüksége volt, addig fárasztotta magát, amíg a biztonságtól, amilyet soha nem érzett korábban, el nem aludt. Olyan kimondhatatlan örömet érzett, hogy megadhatta neki ezt a ritka menedéket, hogy ő is elsírta magát, csendesen, miközben átölelte az alvó nőt, és biztonságban, a karjaiban tartotta.

Richard is elaludhatott egy rövid időre, mert amikor kinyitotta a szemét gyenge fény szűrődött be a nyári sátor ponyváján keresztül. Amikor felemelte a fejét, Nicci megmozdult a karjában, és mint egy kisgyerek közelebb kuporodott, mintha nem akarna felébredni.

Mégis felébredt, mégpedig elég hirtelen, ahogy rájött, hogy hol van.

Felnézett, kék szemei nagyon fáradtak voltak.

– Richard – suttogta, amiről a férfi tudta, hogy újra ugyanazt akarja elkezdeni mondani.

A nő ajkára tette az ujját, és ezzel megállította.

– Sok a teendőnk. Mondd el, amit megtudtál, hogy továbbléphessünk!

A férfi kezébe tette a fehér ruhát.

– Szinte mindenben igazad volt, pedig nem is ismerted a dolgok menetét. Ulicia Nővér és három társa nem akarta, hogy újra az Álomjáró hatása alá kerüljenek, ahogy mondtad. Elhatározták, hogy mivel te az életet értékeled, halhatatlanságot adnak neked. Bármi más, amit tettek, mindegy mennyi pusztulást okoztak is vele, csak másodlagos fontosságú volt emellett. Ez tette lehetővé számukra, hogy szabadon dolgozhassanak az Őrző kiszabadításán.

Richard szemei elkerekedtek, ahogy hallgatta.

– Rátaláltak a Futótűzre, és arra használták, hogy mindenki elfelejtse Kahlant, hogy így ellophassák Orden Szelencéit. Az apád az Alvilágban tudatta az Őrzővel, hogy te megtanultad azt a könyvet, ami nekik kell. Azt is tudják, hogy szükségük van egy Inkvizítorra, hogy megszerezhessék az Igazságot. Kahlan két szerepet is betölt, ellopta a Szelencéket, és segít nekik igazolni a könyvben leírtakat, amit te tudsz.

A Futótűz, és nem valami féreg felelős a próféciák eltűnéséért. A Nővéreknél van két Szelence, és működésbe hozták őket. A tervüknek ezt a részét azért vitték véghez, mert arra akarják használni Orden mágiáját, hogy az élők világába hívják az Őrzőt. De azért is, mert Orden Szelencéit azért alkották, hogy ellenszere legyen a Futótűz erejének.

Richard pislogott.

– Hogy érted, hogy csak két Szelence van náluk? Azt hittem Kahlannal mind a hármat kihozatták? Mind a három ott volt az Élet Kertjében.

– Kahlan kihozott egyet. Odaadták Tovinak, aki elindult vele, míg Kahlant visszaküldték a másik kettőért...

– Visszaküldték? – Richard összevonta a szemöldökét. – Mit hagysz ki a történetből?

Nicci megnedvesítette az ajkát, de nem fordította el a tekintetét.

– Tovi sikolyának az okát.

Richard érezte, hogy a szeme megtelik könnyel. Gombóc formálódott a torkában. Nicci a férfi szívére tette a kezét.

– Visszaszerezzük őt, Richard.

A férfi a fogait csikorgatta, és bólintott.

– És utána mi történt?

– Az új Kereső meglepte Tovit, ledöfte és ellopta Orden Szelencéjét, amit elvitt a Népek Palotájából.

– Azonnal meg kell kezdenünk a keresést. Nem mehettek túl messzire.

– Már régen eltűntek, Richard. Épp úgy, ahogy elfedték a nyomaikat, amikor elvitték Kahlant, most is ezt tették. Így nem tudjuk megtalálni őket.

Richard felnézett.

– Samuel! Az Igazság Kardja volt az ellenméreg! Amikor odaadtam neki a Kardot, biztosan rájött az igazságra Kahlannal kapcsolatban.

A tekintete a sátor sötétjébe révedt, ahogy töprengett.

– Át kell ezt gondolnunk. Össze kell szednünk minden információt és elébük vágnunk ahelyett, hogy mindig csak követjük őket.

– Segítek neked, Richard. Bármit megteszek, amit kérsz. Segítek neked visszaszerezni őt. Hozzád tartozik. Most már tudom.

A férfi biccentett, hálásan, hogy a nő ereje visszatért.

– Azt hiszem, jobb, ha néhány dolgot tisztázunk, és segítséget kérünk a tapasztaltaktól.

Fondorlatos kis mosoly jelent meg a nő arcán.

– Ez az a Kereső, akit én ismerek.

A sátor előtt gyülekezni kezdtek az emberek, akik mind látni akarták a Rahl Nagyurat. A tömegből előlépett Verna.

– Richard! A Teremtőnek hála! Imáink meghallgatásra találtak! Átölelte a férfit. – Richard, hogy vagy?

– Merre jártál?

– Néhány sebesültet kellett ellátnom. Felderítőket, akik ellenségbe botlottak. Meiffert tábornok üzent, hogy azonnal térjek vissza.

– És a katonák?

– Jól vannak – válaszolta mosolyogva. – Most, hogy végre itt vagy velünk a végső csatában.

A férfi megfogta a nő mindkét kezét.

– Verna, tudod, hogy nem volt velem könnyű dolgod a múltban.

A nő vigyorgott, és bólintott, hogy ez így van. Amikor látta, hogy a férfi nem mosolyog, az ő mosolya is elhalványult.

– Ez is ilyen alkalom lesz – folytatta Richard. – De hinned kell bennem, és abban, amit mondok, vagy akár most rögtön meg is adhatjuk magunkat a Rendnek.

Richard elengedte a nő kezét, és felmászott egy láda tetejére, hogy jobban hallják. Látta, hogy tengernyi ember gyűlt már köréjük.

Cara és Meiffert tábornok elöl, állt jobbra tőle.

– Rahl Nagyúr, vezetsz minket? – kérdezte.

– Nem! – hangzott a válasz a mozdulatlan hajnali levegőben.

Aggodalmas suttogás terjedt az emberek között. Richard felemelte a kezét.

– Figyeljetek! – parancsolt csendet. – Nincs sok időm. Nincs annyi időm, hogy mindent úgy elmagyarázzak nektek, ahogy szeretném. De ez a helyzet. Elmondom a tényeket, és hagyom, hogy ti döntsetek. – A Birodalmi Rend hadserege délen egy kissé lelassult. – Richard felemelte a kezét, hogy elhallgattassa az ujjongást. – Nincs időnk, figyeljetek! Ti katonák, ti vagytok az acél, az acél ellen. Én vagyok a mágia a mágia ellen. A két dolog közül csak az egyik lehetek az eljövendő csatában. Ha itt maradok, és vezetlek benneteket, ha veletek harcolok, akkor nincs sok esélyünk. Az ellenség erői hatalmasak. Ennyit mind tudtok. Ha itt maradok, és segítek harcolni ellenük, akkor a legtöbben meg fogunk halni.

– Annyit már most mondhatok – szólt köze Meiffert Tábornok –, hogy ez a lehetőség nem nagyon tetszik.

A legtöbben egyetértettek, hogy ez a sötét kép, amit Richard most lefestett, nem az volt, amit reméltek.

– Mi a másik lehetőség? – kiáltotta egy férfi a közelben.

– A másik lehetőség az, hogy hagyom, hogy tegyétek a dolgotokat és ti legyetek az acél az acél ellen, hogy ne rohanhassák le a földünket. Én pedig ezalatt az én dolgomat végzem, és mágia leszek a mágia ellen. Megteszek mindent, amit tudok, hogy legyőzhessük az ellenséget anélkül, hogy bárkinek közületek az életét kellene áldoznia a csatában. Én is harcolni akarok, de az én módszeremmel, hogy elűzzük és elpusztítsuk őket, még mielőtt harcolnunk kellene velük. Nem garantálhatom persze, hogy sikerrel járok. Ha elbukom, meghalok a próbálkozás közben, és akkor szembe kell néznetek az ellenséggel.

– Gondolod, hogy valamilyen mágiával megállíthatod őket? – kérdezte egy másik katona.

Nicci a férfi mellett termett.

– A Rahl Nagyúrnak már vannak katonái az Óvilágban, akik szembeszálltak Jagang erőivel. A saját földjükön vívtunk csatát ellenük abban a reményben, hogy elvágjuk az utánpótlásukat. Ha ragaszkodtok hozzá, hogy a Rahl Nagyúr itt maradjon veletek, elvesztegetitek a Tehetségét, és ez a halálotokhoz vezethet. Arra kérlek benneteket, én, aki az ő oldalán harcolok, hogy engedjétek, hogy ő legyen a Rahl Nagyúr, engedjétek, hogy azt tegye, amit tennie kell, míg ti is megteszitek a ti részeteket!

– Én sem mondhattam volna szebben – vette át a szót újra Richard. – Akkor tehát ennyi. Ez az a választás, amit kínálok.

Az emberek váratlanul térdre ereszkedtek. Mindenfelé por szállt felfelé, ahogy az emberek elhelyezkedtek, hogy le tudjanak térdelni.

Egyszerre hangzott fel a Hódolat.

– Rahl Nagyúr vezess minket! Rahl Nagyúr taníts minket! Rahl Nagyúr védelmezz minket! Fényedben gyarapodunk. Kegyelmedben oltalmat találunk. Bölcsességed előtt fejet hajtunk. Azért élünk, hogy szolgáljunk. Életünk a tiéd!

Richard a tengernyi katonát figyelte, ahogy a nap megjelent a horizonton. A Hódolatot még egyszer elismételték, majd harmadszor is, szokás szerint. Amikor véget ért, az emberek felálltak.

– Azt hiszem, ez a válasz, Rahl Nagyúr – szólalt meg Meiffert tábornok. – Menj, és intézd el a gazfickókat!

Az emberek ujjongva helyeseltek.

Richard leugrott a ládáról, és Nicci kezéért nyúlt, hogy lesegítse. A nő figyelmen kívül hagyta a felajánlott kezet, és egyedül szállt le. Richard Carához fordult.

– Mennünk kell! Sietünk! Nézd, Cara, azt szeretném, hogy tud, részemről teljesen rendben van, ha azt mondod, hogy itt szeretnél maradni... a sereggel.

Cara sötét tekintettel összefonta a karját.

– Megőrültél? – Hátranézett a tábornokra. – Mondtam neked, hogy elment az esze. Most nézd meg, mivel kell megbirkóznom!

Meiffert tábornok komolyan bólintott.

– Nem is tudom, hogy bírod, Cara?

– Az edzés teszi – magyarázta. – Végigsimított a tábornok arcán, és rámosolygott. Richard még soha sem látta ilyennek. – Vigyázz magadra, tábornok!

– Igen, hölgyem!

Niccire mosolyogva biccentett a tábornok.

– Parancsod szerint tettem, Nicci Úrnő. Richard gondolatai már máshol jártak.

– Gyertek! Induljunk!

22. FEJEZET

A kazettás folyosón Rikka ment elől, Cara, Niccivel zárta a sort. Richard egy kereszteződés után egy csarnokhoz ért, melynek mennyezete közel kétszáz láb magasan lehetett. Két oldalán egymástól egyenlő távolságra bordázott oszlopok álltak. A fenti nagy ablakok látni engedték a külső masszív támpilléreket, melyek a hatalmas falakat támogatták. Az ablakokból beeső fénynyalábok ferdén szelték át a levegőt a fejük felett, és a lenti kisebb, kerek ablakokból is áradt be a világosság. Csizmáik kalapácsként visszahangzottak a hideg teremben.

Richard köpenye, melyet mintha aranyból szőttek volna, mögötte lobogott, mintha közelgő vihar szele cibálná. A fekete ing arany szegélye sárgán ragyogott a tompa fényben. Ahogy a fénypászmák előtt elhaladtak, Richard csizmáján, a vastag bőr övén és a bőrrel bélelt karperecein az ezüst szimbólumok csillogó fényfoltokat szórtak szerte szét, így téve közhírré, hogy Harci Mágus érkezik.

Bármely Mord-Sith dühe elég lett volna, hogy a legtöbb ember ereiben megdermedjen a vér, de Cara szép arcán a hideg dühtől a vér jéggé fagyott. Richard másik oldalán az egykori Halál Úrnője fekete ruhájában nem kevésbé vészjósló jelenség volt. A kezdetektől kezdve, amikor Richard megismerte, Nicci körül szinte hallani lehetett, hogy az erejétől szinte pattogni kezd a levegő, és ez most is így volt.

Richard párnás székek és falfülkékben rejtező asztalok mellett sietett el. Itt-ott ferdén lefektetett szőnyegek hívogatták csendes zugokba a látogatókat. Richard kikerülte a szőnyegeket, mert jobban szerette, ahogy a csizmája kopog a gránit padlón. A többiek sem léptek a szőnyegekre. Ahogy a hosszú csarnok faláról visszaverődött, lépteik zaja annyira felerősödött, hogy végül úgy hangzott, mintha egy hódító sereg árasztaná el a Varázslók Tornyát. Rikka lassítás nélkül fordult hozzá. Jobbra intett.

– Itt vannak bent, Rahl Nagyúr.

Richard ugyanazzal a lendülettel befordult a sarkon, és a dupla szárnyas hatalmas ajtó felé vette az irányt, amely nyitva állt, és a hatalmas könyvtárba vezetett. Nehéz tölgyfa bordák osztották az ajtót tucatnyi apró üvegezett ablakra. A harminclábnyi hátsó falat a mennyezetig polcok fedték, és sárgaréz síneken létrák biztosították a hozzáférést. A fenti ablakokból beszökő fénypászmák fényében csillogva álltak a vastag mahagóni pillérek. Lent azonban a fény sokkal gyérebb volt, és lámpák segítségére szorult.

Ann döbbenten nézett fel.

– Richard! Mit keresel itt? A sereggel kellene lenned!

Richard figyelemre sem méltatta. Kivette a hóna alól a vörös bőrkötéses könyvet. Mintegy seprűként használva a kötetet, félretolta az eléjük halmozott könyveket, és ezzel megtisztított egy széles, fényes helyet a három Tehetséggel bíró előtt.

Mennydörgéshez hasonlatos robajjal a vörös bőr kötetet az asztalra dobta.

Az aranybetűs cím: „Futótűz", fényesen világított a félhomályban.

– Mi ez? – kérdezte Zedd döbbenten.

– Bizonyíték – felelte Richard. – Legalábbis egy része. Megígértem, hogy bizonyítékkal térek vissza.

– Ez egy ősrégi könyv – szólalt meg Nicci –, és a Futótűz nevű esemény teljes leírását tartalmazza.

Zedd mandula barna szemeit felé fordította.

– Mi az a Futótűz?

– Az általunk ismert világ vége – felelte Richard borús végzetességgel. – Amit ezek a varázslók tettek, arról kiderült, hogy botor módon ellentmondást szül, és megszegi a Kilencedik Szabályt. Végül rájöttek, hogy ha bárki tényleg elindítja a Futótüzet, az végzetes következményekkel járhat.

Nathan szúrós szemekkel Niccire. nézett, nyilvánvalóan több bölcsességet és tapasztalatot remélt az egykori Nővértől.

– Miről beszél?

– Az ősi varázslók egy új elmélettel álltak elő azzal kapcsolatban, hogy hogyan módosítható az emberek memóriája a Pusztító Mágia segítségével azáltal, hogy a módosítással összefüggéstelenné váló részek spontán módon, egymástól függetlenül újra összekapcsolódnak, és hibás memóriát hoznak létre, amely kitölti az elpusztított helyeket. Azért tanulmányozták az elméletet, hogy el tudjanak tüntetni egy embert azzal, hogy mindenkivel elfeledtetik, még akkor is, ha egy pillanattal előtte látták csak éppen. Rögtön elfelejtik, ahogy ránéznek.

Úgy működik, hogy szálakra fejti az emberek memóriáját az adott emberre vonatkozólag. A varázslók azonban rájöttek, hogy egy ilyen varázslat az események olyan láncolatát indítja el, amely megjósolhatatlan és irányíthatatlan. A bozóttűzhöz hasonlóan az összes kapcsolaton keresztül mindenki memóriáján végig ég, akinek még nem módosult az emlékezete. Végül pedig az életet magát pusztítja el.

– És ami a prófécia férget illeti – folytatta Richard –, valóban létezhet, de ezúttal a Futótűz az, ami a jóslatok eltűnését okozza. A folyamat részeként az a személy, aki beindítja az eseményt, a próféciában kitölt egy olyan üres helyet, melyet a próféta a jövőbeli munkák számára hagyott ott. Ezt a helyet használják fel arra, hogy beágyazzák a Futótűz formuláját tartalmazó jóslat-kiegészítést. A Futótűz így megfertőzi és felemészti az összes jóslatot az adott ágon, kezdve a hozzá közvetlenül, vagy témában vagy időben kapcsolódó próféciákkal – az esetünkben mindkettővel: Kahlannal. Így őt a jóslatokból is kitörölte a Futótűz hatása. Nathan egy székre huppant.

– Drága szellemek!

Ann, a kezét ruhája szemközti ujjába fűzve állt, és nem örült, de nem is látszott rajta, hogy le lenne nyűgözve.

– Rendben, jól van. Akkor tanulmányoznunk kell ezt a könyvet, és meglátjuk, hogy van-e bármi értelme annak, amivel most itt előálltál.

– De nem ez a könyv a közvetlen probléma.

– A katonákkal kellett volna maradnod. A seregeinket kell vezetned a végső csatában. Azonnal vissza kell térned. A prófécia egyértelműen fogalmaz. Azt mondja, hogy ha nem teszed meg ezt, a világ sötétségbe hull.

Richard nem foglalkozott Ann-nel, a nagyapjához fordult.

– Találd ki, mi a Futótűz ellenszere.

Zedd megvonta a vállát, és tanácstalanul állt Richard kérdése előtt.

– Honnan tudhatnám?

– Nincs belőle több. És direkt ebből a célból hozták létre.

– Mi az? – kérdezte Zedd.

– Orden Szelencéi.

Zedd eltátotta a száját.

– Richard, az nem...

Richard benyúlt a zsebébe, és kihúzta belőle, amit hozott. Az asztalra tette hármójuk elé. Zedd szeme elkerekedett.

– Te jó ég, Richard, ez a kígyólián!

– A Megszámlált Árnyékok Könyvében az áll: „És amikor Orden három Szelencéjét működésbe hozzák, a kígyólián megjelenik."

– De, de – dadogta Zedd –, Orden Szelencéi az Élet Keltjében vannak a Népek Palotájában hihetetlenül szigorú őrizet alatt.

– És nemcsak ennyi – szólt közbe Nathan is –, de én személyesen szereltem fel az Első Védelmi Vonal katonáit olyan fegyverekkel, amelyek még a Tehetséggel bírók ellen is halálosak. Senki sem juthat be oda.

– Egyetértek – állította Zedd –, lehetetlen.

Richard megfordult, és óvatosan elvette Carától, ami a lány kezében volt. Óvatosan az asztalra állította a Szellem szobrát, hogy az alak az asztal túl oldalánál álló három ember felé nézzen, mintha az ellen tiltakozna felszegett fejjel, hogy őt minden áron illúzióvá tegyék.

– Ez Kahlané. Ott hagyta az Élet Kertjében a Szelencék helyett, hogy hátha ebből valaki tudni fogja, hogy életben van. A Futótűz varázslat mindenki fejéből kitörölte őt. Akik meglátják, azonnal elfelejtik, még mielőtt az agyuk felfogná a látványt.

Ann meglengette a kezét a könyv, a lián és a szobor felett.

– De ez, ez még mindig csak feltételezés, Richard! Ki a csuda lenne képes ilyesmit kitalálni?

– Ulicia Nővér a terv szülőanyja – felelte Nicci. – Vele volt Cecilia, Armina és Tovi Nővér.

Ann szeme összeszűkült.

– Honnan tudod mindezt?

– Tovi bevallotta.

Ann még döbbentebbnek tűnt.

– Bevallotta... És miért tett volna ilyet? Egyáltalán hogyan fogtátok el?

– Az egyik Szelencével szökött ki a Palotából – magyarázta Richard. – Megtámadta egy férfi, akinek odaadtam az Igazság Kardját. Leszúrta, és elvette tőle a Szelencét, ami nála volt.

Zedd a homlokára csapott, képtelen volt megszólalni, és lehanyatlott a székére.

– Tovi azt is elmondta – folytatta Nicci –, hogy itt voltak Aydindrilben és az Inkvizítor Anya sírjába tették a hullát, hogy valóban senki ne higgyen Richardnak, ha esetleg fel találná ásatni a sírt, hogy meggyőzzön minket arról, hogy az igazat mondja. A ruhát az Inkvizítorok Palotájából hozták el. Azt akarták, hogy mindenki őrültnek tartsa Richardot.

Ezzel kapcsolatban azt is tudnotok kell, hogy elmentünk egy Caska nevű romvárosba, amely D'Hara déli részében fekszik. Ott voltak a Birodalmi Rend felderítői. Végeztem egy kis kísérletet az egyikükön. Pusztító Mágiát használtam rajta, ahogyan Richardot is ki akartátok kúrálni a feltételezett téveszméjéből a segítségemmel.

Ann óvatosan felemelte a fejét.

– És?

– Csak néhány percig élt még.

Zedd, aki most már olyan fehér volt, mint a bozontos ősz haja, a kezébe temette az arcát.

– Biztos vagyok benne, hogy ennek még... hasznát vesszük – nyögte Ann, és látszott rajta, hogy eléggé zavarban van –, és jó, hogy erre rájöttél. De ahogy már mondtam, a tényen nem változtat, hogy a sereggel kellene lenned, Richard. Megmutattuk neked azt az életbevágóan fontos próféciát. Ha a fuer grissa ost drauka nem vezeti a végső csatát, a világ, amely máris a sötétség szélén áll, örök homályba süllyed.

Ez a többi dolog, amit elmondtál, persze roppant gonoszságra vall, de a prófécia akkor is a legfontosabb küldetésünk. Egyszerűen nem bukhatunk el, máskülönben a világ homályba hull.

Richard a hüvelyk és mutatóujját a halántékára szorította, lefelé fordította a tekintetét és megpróbált nyugodt maradni. Emlékeztette magát, hogy ezek az emberek csak helyesen próbálnak cselekedni. Felemelte a fejét, hogy a szemükbe nézhessen.

– Hát nem értitek? – Az asztalon heverő kígyóliánra mutatott. – Ez a végső csata! A Sötétség Nővérei működésbe hozták Orden Szelencéit! Az a szándékuk, hogy rászabadítsák az Őrzőt az élők világára. Fel akarják áldozni az életet a halál oltárán, hogy halhatatlanságot nyerjenek maguknak cserébe. A világ a sötétség szélén áll!

Nem értitek? Ha úgy lett volna, ahogy ti akartátok, ha tovább erőltettétek volna a prófécia beteljesítését, és az elrendeltnek hitt szavak szerint próbáltatok volna meg eljárni, én nem éltem volna túl a meggyógyításomra tett kísérletet. Halott lennék. A prófécia beteljesítésére tett kísérlet közben a Sötétség Nővéreinek sikerét biztosítottátok volna, és az élet végét. A világnak miattatok lett volna vége.

– Csakis a szabad akarat – Nicci szabad akarata és az enyém –, előzte meg azt, amit ti hárman az emberiségre zúdítottatok volna azáltal, hogy vakon követitek a próféciát.

Ann, aki eddig még állt, most szintén egy székre roskadt.

– Drága szellemek, igaza van! – suttogta Zedd maga elé. – A Kereső épp most mentett meg három öreg bolondot saját magától.

– Nem. Egyikőtök sem bolond! – tiltakozott Richard. – Mindannyian követünk el bolond dolgokat időről-időre amiatt, hogy nem gondolkodunk. Amit tennünk kell, az hogy felismerjük a hibánkat, és nem ismételjük meg azt. Tanulunk belőle. Ne engedjétek meg magatoknak, hogy legközelebb elbukjatok. Nem azért jöttem, hogy azt mondjam, bolondok vagytok, mert tudom, hogy nem vagytok azok. Azért jöttem, mert szükségem van a segítségetekre. Arra kérlek benneteket, hogy kezdjétek el használni az eszeteket. Ti mind nagyszerűek vagytok a saját területeteken. Olyan tudással bírtok, amellyel más emberek aligha.

A nőt, akit szeretek, a nőt, akit elvettem feleségül, elrabolták a Sötétség Nővérei, és az életére szabadították a Futótüzet. Ez most mindenki életén végigég, aki ismerte őt, és végül minden élőt felemészt.

A Szellem szobra felé intett.

– Ezt a szobrot az unokád szelleméről mintáztam, Zedd. Értékes volt a számára. Otthagyta, azon a kőoltáron, vértől mocskosan. Vissza akarom kapni őt. Segítségre van szükségem. Sem Nicci sem Cara nem emlékszik Kahlanra, de mindketten felismerték azt a tényt, hogy azért nem emlékeznek rá, ami ebben a könyvben van, a Futótűz miatt, és nem pedig azért, mert nem létezik. Ti mind valami hihetetlenül fontosat veszítettetek el, amikor elvették tőletek Kahlan emlékét. Elveszítettetek egy olyan értéket, amit nem tudtok pótolni. Elveszítettétek a legjobb...

Elhallgatott, mert olyan gombóc volt a torkában, hogy nem jöttek ki a szavak. Könnyei az asztalra hulltak. Nicci közelebb lépett, és megérintette a vállát.

– Minden rendbejön! Meg fogjuk találni!

Cara a másik vállára tette a kezét.

– Így van, Rahl Nagyúr! Visszaszerezzük!

Richard bólintott, de megszólalni nem tudott, annyira remegett a szája. Zedd felállt.

– Richard, remélem, nem gondolod, hogy megint csalódást okozunk neked. Nem fogunk. Erre a szavamat adom, mint Első Varázsló.

– Inkább szeretném, ha nagyapámként adnád a szavad. Zedd a könnyein keresztül mosolygott.

– Az is a tiéd, a fiam, az is.

Nathan is felpattant.

– Az én kardomra is számíthatsz, fiam.

Ann rosszallóan nézett.

– A te kardodra is számíthat? És mégis ez mit jelent?

– Hiszen tudod – magyarázta Nathan, miközben a kezével körözött, vágott és szúrt –, azt jelenti, hogy harcolni fogok a jó ügyért.

– A jó ügyért? És mi lenne, ha inkább segítenél megtalálni Kahlant?

– A kutyafáját, asszony...

Ann egy haragos pillantást lövellt Zedd felé.

– Te tanítottad meg így beszélni? Sohasem káromkodott azelőtt, hogy veled ennyi időt töltött.

Zedd ártatlanul vállat vont.

– Te jó ég, nem. Nem én!

Ann mindkét varázslóra egy haragos tekintetet villantott, mielőtt mosolyogva Richardhoz fordult.

– Emlékszem, amikor megszülettél, Richard. Amikor még csak egy kis csomagocska voltál édesanyád karjában, ő már akkor hihetetlenül büszke volt rád, már azért is, hogy sírni tudtál. Hát azt hiszem, hogy most tényleg nagyon büszke lenne rád. Mind azok vagyunk.

Zedd a ruhája ujjával megtörölte az orrát.

– Milyen igaz.

– Ha meg tudsz bocsátani nekünk – folytatta Ann –, szeretnénk segíteni a fenyegetést elhárítani. Én, például nagyon szeretném kezelésbe venni azokat a Nővéreket.

Nicci megszorította Richard vállát.

– Azt hiszem, ezzel nem vagytok egyedül. Mi mind szeretnénk elkapni őket.

Cara Richard előtt Niccihez hajolt.

– Te könnyen beszélsz. Te már elintézted Tovi Nővért.

23. FEJEZET

Richard a bástya lőrésénél állt. Egyik lábát az alsó kősoron nyugtatta, és a hegy lábánál elterülő napsütötte Aydindrilt szemlélte, és a habfehér felhők árnyékait a völgy felett.

Zedd jelent meg mögötte. Megállt Richard mellett, és egy ideig csak csendesen szemlélődött.

– Nem emlékszem Kahlanra – szólalt meg végül. – Hiába próbálom, nem megy.

– Tudom – felelte Richard anélkül, hogy ránézett volna.

– De abból, hogy a feleséged, az következik, hogy biztosan nagyszerű asszony.

Richard ezt nem állta meg mosolygás nélkül.

– Az bizony.

Zedd csontos kezét Richard vállára tette.

– Megtaláljuk őt, fiam. Segítek neked. Meg fogjuk találni. Megígérem.

Richard mosolyogva átölelte a nagyapját.

– Köszönöm, Zedd. Nagy szükségem van a segítségedre. Zedd felemelte egy ujját.

– Azonnal hozzá is látunk.

– Az azonnal megfelel – felelte Richard. – És jó lenne, ha egy kardot is tudnál szerezni nekem.

– Ó, a kard nem fontos! A kard csak egy eszköz. A Kereső a fegyver, és én azt mondom, a Kereső te vagy.

– Tudod, Zedd, ezen tűnődtem. Arra a következtetésre jutottam, hogy talán Shota nem önös érdekből követelte a Kardot azért cserébe, amit elmondott.

– Hanem?

– Nos, az Igazság Kardja a Tehetségemből táplálkozik. Amikor használom a mágiát, mint aznap, amikor lent voltunk a könyvtárban és beleolvastam egy próféciás könyvbe, azzal fennáll a lehetősége, hogy magamra szabadítom a Vérszörnyet. Zedd az állát simogatta.

– Nos, azt hiszem, ez igaz. Talán bizonyos értelemben ezzel csak téged védett. – A tekintete haragosra váltott.

– De Samuelnek adta. Az egy tolvaj!

– És mit lopott el, mióta visszakapta a kardot?

Zedd egy szemmel sandított Richardra.

– Lopott? Nem tudom. Mit?

– Majdnem megölte az egyik Sötétség Nővérét, elvitte a nála lévő Szelencét, s ezzel megakadályozta, hogy a Nővéreknél lehessen mind a három, és megidézhessék Orden mágiáját.

Zedd még jobban ráncolta a homlokát.

– És szerinted, mihez kezd az a kis tolvaj a Szelencével?

Richard megvonta a vállát.

– Nem tudom, de legalább időt nyert nekünk. Most megkereshetjük, és megakadályozhatjuk a Nővéreket, hogy mindhármat megszerezzék.

Zedd az állát vakargatta, és oldalvást Richardra pillantott.

– Kicsit arra emlékeztet... ugye, amikor legutóbb Darken Rahlnak kellett megszereznie az utolsó Szelencét.

Richard összevonta a szemöldökét.

– Mit akarsz ezzel mondani? Zedd megvonta a vállát.

– Semmit. Csak úgy mondtam.

– De mit mondtál?

– Hát, hogy arra a legutóbbi esetre emlékeztet. Ez minden.

– Zedd megveregette Richard vállát. – Nos, gyere! Rikka már elkészítette az ebédet. Eszünk egy jót, majd pedig kigondoljuk, hogy hogyan tovább.

– Ez jól hangzik.

– Honnan tudod? Még azt sem árultam el, hogy mit főzött.

– Nem, én úgy értem... Mindegy. Menjünk!

Előkészületben !

Terry Goodkind: A Fantom-I-II-III.

Tervezett megjelenés: 2008. vége.