Terry Goodkind:

Futótűz

II. A Vérszörny

© Terry Goodkind

Chainfire

Copyright: 2005 by Terry Goodkind

A magyar fordítás a Tor Book

2005. kiadása alapján készült.

Tor Books

Published by Tom Doherty Associates LLC

All Rights Reserved!

Hungarian Edition: Copyright © Excalibur Könyvkiadó, 2008

Hungarian Translation: Excalibur Könyvkiadó

Hungarian Edition: Pál Tamás

Kiadja: az Excalibur könyvkiadó

A kiadásért felel: a kiadó igazgatója

A borítón Szendrei Tibor festménye látható

Nyomdai munkálatok: Novum Kft.

ISBN 978-963-9285-78-1 Ö

ISBN 978-963-9285-80-4

Terry Goodkind

Futótűz

II. A Vérszörny

Excalibur Könyvek

1. FEJEZET

A Kard dühének körülötte örvénylő ködén át Richard érzékelte, hogy Nicci valamire készül. Nem tudta, mi a szándéka, de azzal, hogy őt is és Viktort is egy foglalkozással azonosította, és nem a nevén nevezte, nyilvánvalóan valamit jelezni akart. Megpróbált velük valahogyan kapcsolatba lépni, hogy üzenjen nekik, működjenek együtt vele.

Valószínűleg, mert az emberek gyakran hívták „kovácsnak, Viktor nem értette meg a célzást. Már nyitotta a száját, hogy megszólaljon, amikor Nicci pofonvágta.

– Csendet! Nem akarok több kifogást hallani!

Viktor döbbenten hátrált egy lépést. A döbbenetet azonnal harag váltotta fel, de nem szólt semmit.

Látva, hogy Viktor megértette, hogy maradjon csendben, Nicci Richardhoz lépett. Ujját felemelve megfenyegette.

– Ezért felelni fogsz, ács!

Richardnak a leghalványabb fogalma sem volt róla, hogy mit akar ezzel, de amikor a szemük találkozott, finoman bólintott. Mást nem mert csinálni, nehogy tönkretegye a tervét.

Úgy tűnt, Nicci dührohamot kapott.

– Mi ütött beléd? – ordította. – Honnan vetted a bátorságot, hogy a saját szakálladra ilyesmit tegyél?

Richard nem tudta, mit vár tőle, így inkább csak alázatosan vállat vont, mintha túlságosan is szégyellné magát ahhoz, hogy válaszoljon.

– Csak a gyermeket védte! – sírta Jamila. – Az az ember el akarta vágni a torkát.

Nicci felháborodottan a nőhöz fordult. – Hogy van merszed megítélni, hogy mi van egy másik ember szívében? Az a Teremtő kizárólagos joga, és nem a tiéd. Talán boszorkány vagy és látod a jövőt? Ha nem, akkor honnan tudod, mit tett volna? Talán meg kell gyilkolni azért, amit szerinted tett volna? És még ha meg is tette volna, egyikünknek sincs joga megítélni, mi a jó és mi a rossz. Nicci ismét Richardhoz fordult.

– Mire számítottál? Kettejüket berángatja ide a csőcselék, mindenféle vádemelés vagy tárgyalás nélkül, anélkül hogy szót emelhetnének a védelmükben. Úgy bántok az emberekkel, mint az állatokkal, azután meg csodálkoztok, ha a zavar és a félelem miatt úgy is viselkednek. Hogyan várhatjátok el, hogy Jagang, az Igazságos még egy esélyt adjon a népünknek, hogy helyesen cselekedhessen, ha így viselkedtek? Az az ember jogosan féltette az életét, amikor ennyi bolond között találta magát.

Mint a polgármester felesége, nem tűröm el az ilyen viselkedést. Hallottátok? A polgármester nem fog örülni, ha megtudja, hogyan viselkedett néhány társunk ma este. Az ő távollétében az én feladatom fenntartani a rendet. Most pedig tedd el a kardodat!

Richard már kezdte érteni, mit csinál a nő, ezért meg sem próbált válaszolni, inkább gyorsan eltette a kardját, ahogy utasították.

Ahogy elvette a kezét a Kardról, a fegyver dühe is kialudt. Richard térde megroggyant. Mindegy, hogy jogos volt-e vagy sem, mindegy hányszor használta a Kardot, a gyilkosság akkor is borzalmas tett maradt.

Mivel nem akarta Nicci előadását elrontani, a fejét továbbra is lehajtotta.

A nő vad tekintettel méregette a tömeget. Mind hátrálni kezdtek.

– Mi békés nép vagyunk. Mind elfelejtettétek a társaitokkal szembeni kötelességeteket? A Teremtő tanításait? Hogyan várhatjátok el, hogy egy nap a császárunk visszafogadjon bennünket a Birodalmi Rend sorai közé, ha ilyen állatias módon viselkedtek?

A tömeg némán figyelte. Richard remélte, hogy ők is megértették, Nicci okkal teszi, amit tesz, és nem rontják el, amire készül.

– Mint a polgármester felesége, nem engedhetem, hogy értelmetlen erőszak mérgezze meg népünk jövőjét.

Egy fiatal nő a tömegben csípőre tett kézzel egy lépést tett előre. – De ők...

– Társaink iránti kötelességünk kell, hogy irányítson bennünket – folytatta Nicci fenyegető hangsúllyal, elvágva a lehetőséget, hogy a nő tovább beszélhessen –, és nem személyes, önző vágyaink.

Lopva Viktorra pillantott, aki megértette az üzenetet, és visszahúzta a nőt, hogy elhallgattassa. Nicci körbenézett az őrökön.

– A mi felelősségünk az, hogy vezessük a társainkat, nem pedig az, hogy lemészároljuk. Egy embert megöltek ma éjjel. A hatóságoknak ki kell vizsgálniuk ezt az ügyet, és eldönteni, mi legyen ezzel az áccsal. Néhány embernek őriznie kell, hogy addig meg ne szökhessen. Addig is, mint a polgármester felesége, nem engedem, hogy hasonlóan igazságtalan sorsban legyen része ennek a másik embernek. Biztos vagyok benne, hogy a férjem szeretné jól elrendezni a dolgokat, de azt is tudom, hogy nem akarna holnapig várni, hogy azután ő is ugyanezt mondja. Azt akarná, hogy azonnal cselekedjünk, ezért elviszitek ezt az idegent a város szélére, és szabadon engeditek. Hagy menjen békével. Nem fogunk ártani neki. Az ács pedig, ahogy mondtam, bezárva marad, amíg a megfelelő hatóság előtt nem felelhet bűnös tettéért.

Viktor meghajolt.

– Bölcs döntés, asszonyom. Biztos vagyok benne, hogy férje, a polgármester úr, elégedett lesz, hogy így tett.

Nicci a feje tetejét nézte, amíg a férfi meghajolt előtte. Azután a másik fogva tartott kémhez fordult, és meghajolt előtte.

Richard észrevette, hogy Nicci fűzője kilazult. Ez sem maradt hatástalan a férfire nézve. Ahogy mélyen meghajolt előtte, a férfi jól láthatta a dekoltázsát. Ahogy a nő felegyenesedett, egy pillanat még kellett hozzá, hogy a férfi felemelje a tekintetét, és a szemébe nézzen.

– Remélem, elfogadod bocsánatkérésünket az embertelen bánásmódért. Minket nem erre tanítottak, hanem hogy egyenrangúként tiszteljünk minden embert, mintha a testvérünk lenne.

Az ember grimaszolt, mintha azt akarná mondani, hogy lehet, hogy megbocsát.

– Meg tudom érteni, hogy miért reagáltak olyan érzékenyen, hiszen fellázadtatok a Birodalmi Rend ellen, meg minden.

– Lázadás? – Nicci legyintett. – Ugyan már! Csak egy kis félreértés volt. Néhány munkás – Richard felé intett, anélkül hogy odanézett volna – mint ezek a tudatlan, önző emberek itt, többet akart magának, magasabb béreket. Ennyi történt. Ahogy a férjem gyakran mondja, hibásan értelmeztek és felnagyítottak bizonyos dolgokat. Önző emberek sajnálatos pánikot keltettek, ami elszabadult. Olyan volt, mint ez a ma esti sajnálatos tragédia – félreértés, amely azzal végződött, hogy szükségtelenül ártottak a Teremtő ártatlan gyermekeinek.

A férfi hosszú, megfejthetetlen pillantással méregette, mielőtt megszólalt.

– És egész Altur'Rang így érez?

Nicci felsóhajtott.

– Nos, a városlakók többségével együtt a férjem is, igen. Azon fáradozik, hogy felelősségre vonja a forrófejűeket és a bajkeverőket. A nép képviselőivel együtt azon dolgozik, hogy ezekkel az ellenszegülőkkel beláttassa a hibáikat, és hogy milyen kárt okoznak mindenkinek. Ők a nagyobb jó figyelembe vétele nélkül cselekedtek. A férjem a bajkeverők vezetőit a városi tanács elé idézte, ők pedig kiszabták a megfelelő büntetést. A többség megbánta bűneit. Ugyanakkor az is célja, hogy megváltoztassa és nevelje a kevésbé intelligens embereket. A férfi enyhén fejet hajtott.

– Kérlek, mondd meg a férjednek, hogy bölcs ember, és olyan felesége van, aki tudja, hogy a szolgálata a nagyobb jó érdekében történik.

Nicci is kissé fejet hajtott.

– Igen, így van. A nagyobb jó érdekében. A férjem gyakran mondta, hogy a saját személyes vágyainkkal vagy érzéseinkkel szemben mindig a nagyobb jót kell szem előtt tartanunk, és azt is, hogy bármely személyes áldozat ellenére az emberek jobbá tételére kell gondolnunk, és nem szabad ragaszkodnunk az egyéni kívánságok és mohóság bűnös útjához. Senkinek sincs joga magát a mások jóléte fölé helyezni.

Nicci szavai megérintettek valamit a férfiban; ezek a Birodalmi Rend alapvető tanításai voltak. Pontosan tudta, milyen húrokat pengessen.

– Milyen igaz – mondta a férfi, és ránézett, még egy hosszú pillantást vetve a dekoltázsára. – Azt hiszem, jobb, ha indulok.

– És merre tartasz? – kérdezte Nicci. A kezével szemérmesen eltakarta ruhája meglazult felsőrészét.

A férfi ismét a szemébe nézett.

– Csak átutazóban voltunk dél felé, ahol a családunk vár. Munkát akartunk találni. Nem ismertem túl jól ezt a másik fickót. Csak az utóbbi néhány napban együtt utaztunk.

– Nos – mondta Nicci – számításba véve, ami ma itt történt –, biztos vagyok benne, hogy a férjem azt javasolná, hogy a biztonságod érdekében folytasd az utadat, és mivel még lehet néhány bajkeverő a közelben, a legjobb lenne, ha azonnal indulnál. Ma már történt egy tragédia, nem szeretnénk egy másikra is esélyt adni.

A férfi gyilkos tekintettel körbenézett az összegyűlt tömegen. Richardnál elidőzött egy pillanatra, de Richard még mindig a földet nézte.

– Igen asszonyom, természetesen. Kérlek mondj köszönetet a polgármester úrnak az erőfeszítéseiért, hogy visszaterelje a Teremtő útjára a megtévedteket.

Nicci kezével az őrök felé intett.

– Ti ott, kísérjétek el ezt az embert, hogy biztonságosan kijusson a városból. Annyi embert vigyetek magatokkal, hogy biztosan ne történjen semmi baj. És ugye szükségtelen, hogy figyelmeztesselek benneteket, mennyire elégedetlen lenne a polgármester úr, ha ennek az embernek bármi baja esne. Szabadon elmehet a dolgára.

A férfiak meghajoltak, és azt mondták, hogy gondjuk lesz rá. Abból, ahogy tettek, Richard látta, hogy könnyen visszataláltak a szerepbe, amilyet a Birodalmi Rend alatti élet megkövetelt tőlük. Az istállóban álló emberek nézték, ahogy a férfiak eltűnnek az éjszakában a feladatot teljesíteni. Már rég elmentek, amikor még mind mozdulatlanul álltak a feszült csöndben, és az üres ajtót figyelték. Nem mertek beszélni, mert attól féltek talán, hogy a férfi még nincs eléggé messze, és talán meghallja őket.

– Nos – sóhajtott végül Nicci –, remélem, szerencsésen visszaér a társaihoz, és akkor biztosan jó kis zavart sikerült keltenünk a csata előtt.

– Ó, biztosan visszaér – vigyorgott Viktor. – Alig várja majd, hogy beszámolhasson a hírekről, amelyekkel ma este elláttad. Remélhetőleg annyira magabiztosak lesznek, hogy jó kis meglepetésben részesíthetjük őket.

– Reméljük – válaszolta Nicci.

Az istállóban maradt emberek közül, most néhányan élénk beszélgetésbe kezdtek, elégedetten attól, hogy Niccinek láthatóan sikerült megtéveszteni az ellenséget. Néhányan jó éjszakát kívántak és haza indultak. Néhányan még a holttestet bámulva ácsorogtak.

Nicci halványan Viktorra mosolygott.

– Ne haragudj, hogy megütöttelek!

Viktor vállat vont.

– Jó célt szolgált.

Amikor Nicci Richardhoz fordult, úgy tűnt, kényelmetlenül érzi magát, mintha attól félne, hogy megszidják.

– Azt akartam, hogy az erre tartó csapatok azt higgyék, hogy nem ütköznek ellenállásba, és könnyedén eltiporhatnak bennünket – magyarázta. – A túlzott magabiztosság mindig hibát szül.

– Ennél többről van itt szó – felelte Richard.

Nicci egy gyors pillantást vetett azokra, akik még az istállóban maradtak, és kissé közelebb húzódott, hogy a többiek ne hallhassák.

– Azt mondtad, hogy csatlakozhatom hozzátok, ha elpusztítjuk az Altur'Rang népét veszélyeztető haderőt.

– És?

Kék szeme keménynek tűnt, mint az acél.

– És azon vagyok, hogy ez így legyen.

Richard egy ideig figyelmesen nézte, majd úgy döntött, hagyja, hogy tegye, amit akar, a városlakók érdekében, és nem szól bele a módszereibe. Azon kívül nagyon is idegesítette, hogy mi lehet a terve. Tényleg nem akarta tudni, mire készül, már így is túl sok minden aggasztotta.

Richard fogta a ruha fűzőjének szalagját, szorosra húzta és megkötötte.

Nicci lelógatott karral állt előtte, és végig a szemébe nézett.

– Köszönöm – mondta, amikor a férfi végzett. – Azt hiszem kioldódott a nagy izgalomban.

Richard nem vett tudomást a füllentésről, és oldalra pillantott, ahol Jamilát látta, néhány férfi mögött. A nő arca piros volt és duzzadt. Térden állva ölelgette ijedt gyermekét.

Richard közelebb lépett.

– Hogy van?

Jamila felnézett rá.

– Biztonságban. Hála neked, Rahl Nagyúr. Te megmentetted az életét, amely oly drága nekem. Nagyon köszönöm!

A kislány zokogva kapaszkodott az anyjába, és úgy nézett Richardra, mintha attól félne, hogy ő lesz a következő, akire lesújt a kardjával. Számára borzalmas volt, amit Richard az imént művelt.

– Örülök, hogy nem esett baja – mondta Jamilának. A kislányra mosolygott, de csak gyűlölettel teli pillantást kapott cserébe.

Nicci együttérzőn megfogta a kezét, de nem szólt.

Azok, akik még az istállóban maradtak végül gratuláltak a gyerek megmentéséhez. Mindannyian sejtették, hogy Nicci szavai valamilyen cselt rejtenek. Sokan ki is mondták, hogy nagyon okos tervnek vélik.

– Ezzel félrevezetjük őket – vélte az egyikük.

Richard tudta, hogy a nő többet tervez az egyszerű megtévesztésnél, ám nagyon is aggasztotta, hogy mi lehet az.

Egy ideig figyelte, ahogy a férfiak elviszik a holttestet. Ahol Ishaq állt, néhányan elkezdték feltakarítani az istállót. A vér szagától már így is idegesek voltak a lovak, jobb volt minél előbb megszabadulni tőle.

A többiek biztonságos utazást kívántak Richardnak és elindultak haza. Hamarosan kiürült a hely. A takarítással foglalatoskodók is végeztek, és elmentek. Csak Cara, Nicci, Ishaq és Viktor maradt hátra. Az istálló újra csendes volt, és üres.

2. FEJEZET

Richard gondosan szemügyre vett minden árnyat, mielőtt elindult, hogy utánanézzen a lovaknak, amelyeket Ishaq hozott. Az istállóban túl nagy csend honolt. Emlékezett rá, milyen csendes volt a fogadó, mielőtt az a valami elkezdte áttörni magát a falakon. Nehéz volt nem fenyegetésként értelmezni a hirtelen beállt csöndet. Bárcsak megtudhatná valahogyan, hogy a szörnyeteg a közelben van-e, vagy hogy mikor támad ismét. Bárcsak tudná, hogyan harcoljon ellene. Ujjai megérintették a kardját. Ha más nincs is, legalább nála van a kardja, és mindig tettre kész ereje.

Jól emlékezett arra a fenyegetésre, a kínra és a szenvedésre, amelyet akkor kapott, amikor Cara elméjében volt. Már attól szédült és émelygett, ha felidézte azt a leírhatatlan suttogást. Meg kellett állnia egy pillanatra, és megtámaszkodnia a karámban, hogy visszanyerje a lélekjelenlétét.

Ahogy Carára pillantott ismét érezte a határtalan örömet, hogy él és jól van. Már attól jobban lett, hogy látta, ahogy visszanéz rá. Nagyon szoros kapcsolat alakult ki köztük azzal, hogy meggyógyította. Úgy érezte, mintha egy kicsit jobban ismerné a Mord-Sith vért alatt rejtőző nőt.

Most pedig muszáj volt Kahlannak segítenie. Meg kellett tudnia, hogy életben van-e.

Két ló már felnyergelve várakozott, a másik kettőre pedig felmálházták az élelmiszereket. Ishaq mindig állta a szavát. Richard végigsimított az egyik kanca oldalán, ahogy belépett hozzá az állásba. Érezte a ló izmait, tudatta vele, hogy itt van mögötte, nehogy megijedjen. A ló egyik füle megrebbent.

Attól ami történt, nem is szólva a levegőben terjengő vérszagról, a lovak kissé feszültek voltak. A kanca felszegte a fejét, és idegesen toppantott, ahogy megérezte az idegen jelenlétét. Richard, mielőtt az íját a nyeregre rögzítette volna, még megpaskolta a ló nyakát, és gyengéden beszélt hozzá. Felemelte a kezét, és a füleit is megvakargatta. Örömmel nyugtázta, hogy ettől a kis kényeztetéstől a ló kedélye gyorsan javult.

Ahogy kilépett mellőle, Nicci várt rá. Elveszettnek és magányosnak látszott.

– Ugye vigyázol magadra? – kérdezte.

– Ne aggódj! – mondta Cara, ahogy elment mellette a holmijait cipelve. Bement a kisebbik lóhoz. – Hosszú leckét kap tőlem a ma esti átgondolatlan tettek őrültségéről.

– Milyen átgondolatlan tettek? – kérdezte Viktor.

Cara átkarolta a ló nyakát és finoman simogatva a sörényét a kovácshoz fordult.

– Van egy mondás D'Harában. Mi vagyunk az acél, az acél ellen, hogy a Rahl Nagyúr lehessen a mágia a mágia ellen. Ami azt jelent, hogy őrültség a Rahl Nagyúrnak szükségtelenül kockáztatnia az életét ilyen pengeharcban. Ezt mi is meg tudjuk tenni. De nem küzdhetünk a mágia ellen. Azt csak ő tudja megtenni. Ehhez azonban életben kell maradnia. A mi feladatunk megvédeni a Rahl Nagyurat az acél fegyverektől, hogy ő megvédhessen bennünket a mágiától. Ez a Rahl Nagyúr feladata. Erről szól a Kötés.

Viktor Richard kardja felé intett.

– Azért elég jól boldogul azzal a pengével.

Cara felvonta a szemöldökét.

– Nos, néha szerencséje van. Vagy emlékeztesselek rá, hogy majdnem meghalt amikor egy egyszerű nyíllal meglőtték? Egy Mord-Sith nélkül semmire sem menne – tette hozzá a nyomaték kedvéért.

Richard csendben forgatta a szemét, amikor Viktor aggódva rápillantott. Ishaq is ijedt tekintettel vizsgálgatta, mintha egy idegen lenne, akit először lát. Mindketten alig egy éve ismerték, egyszerűen csak Richardként, aki Ishaq szállítmányozó cégének kocsijaival fuvarozott vasat Viktor kovácsműhelyébe. Akkor azt hitték, hogy Nicci a felesége. Nem tudták, hogy Nicci fogva tartotta a férfit.

Amikor kiderült, hogy ő a Rahl Nagyúr, a szinte már misztikus szabadságharcos a távoli északról, kissé összezavarodtak. Korábban közülük valónak tartották, aki velük együtt szállt harcba a zsarnokság ellen. Így ismerték. És mindig, amikor a Rahl Nagyúr téma előkerült, zavarodottak lettek tőle, mintha hirtelen nem tudnák, hogyan is viszonyuljanak hozzá.

Miközben Cara tovább pakolászta a holmijait a nyeregtáskába, Nicci Ishaq vállára tette a kezét.

– Ha nem haragszol, szeretnék Richarddal négyszemközt beszélni, mielőtt elindul.

Ishaq bólintott.

– Viktorral odakint leszünk. Úgyis meg kell beszélnünk néhány dolgot.

Ahogy a két férfi az ajtó felé indult, Nicci Carára nézett. Cara kicsit megpaskolta a ló oldalát, majd a két férfi után indult. Még az ajtót is behúzta maga mögött. Richard meglepődött, és egy kissé aggódott, amikor látta, hogy Cara szó nélkül távozik.

Nicci a halovány lámpafényben ujjait tördelve, kissé félénken állt előtte.

– Richard, aggódom érted. Veled kellene mennem.

– Ma este elkezdtél valamit, és azt gondolom, hogy neked kellene befejezned.

Nicci felsóhajtott.

– Ebben igazad van.

Richard nagyon kíváncsi volt, hogy mi az, amit elkezdett, mi járt a fejében, de muszáj volt azonnal indulnia. Bár aggódott Nicci biztonságáért, százszor jobban aggódott Kahlanért. Indulni akart.

– Mégis ...

– Ha segítettél ezeknek az embereknek megszüntetni a közvetlen veszélyt, amit a katonák jelentenek, utánunk jöhetsz – mondta Richard. – Ha ez a Kronosz nevű varázsló vezeti őket, az embereinknek szükségük lesz a segítségedre.

– Tudom – bólogatott Nicci, hiszen már ő is százszor átgondolta mindezt. – És hidd el, szándékomban áll véget vetni a veszélynek, amely Altur'Rangot fenyegeti. Nem szándékozom sokáig vesztegetni az időmet, mert minél hamarabb utánatok szeretnék indulni.

A rettegés fagyos hulláma öntötte el, ahogy hirtelen átlátta a terve lényegét. Meg akarta mondani neki, hogy felejtse el, amire gondolt, de azután inkább csendben maradt. Megvolt a saját fontos feladata, mennie kellett. Nem akarta hallani, hogy megint elmondja neki a nő, hogy nem teheti meg, amit eltervezett.

Azonkívül a varázslónő nagyon is jól tudta, mit csinál. A Sötétség Nővére volt valamikor – egyike a hat nőnek, akik a tanárai voltak a Próféták Palotájában. Amikor egyikük megpróbálta megölni, hogy elvehesse a Tehetségét, Richard ölte meg őt. Ezzel vette kezdetét a csata, amely a palota pusztulásához vezetett. Jagang végül foglyul ejtette a többieket, köztük Ulicia Nővért is, a vezetőjüket.

Hogy megmentse Kahlan életét, Richard egyszer megengedte ötüknek, hogy hűséget esküdjenek neki, és ezzel megmenekülhessenek az Álomjárótól. Nicci akkor nem volt köztük. Egy másik később meghalt a Sliphben, így már csak négy olyan Sötétség Nővére volt, Niccit leszámítva, akit nem Jagang irányított.

Nicci félelmetes ellenfél volt. Richard csak remélte, hogy nem megy bele semmi ostobaságba, csak hogy előbb indulhasson utána, csak azért, hogy megvédje.

Richard az övébe akasztotta a hüvelykujját, nem egészen értette, mit akar Nicci.

– Mondtam neked, hogy bármikor örömmel látlak, ha csatlakozni tudsz hozzánk.

– Tudom.

– Csak egy jó tanács. – Várt, amíg a nő ismét ránézett. – Mindegy, mennyire hatalmasnak hiszed magad, egy olyan apró dolog, mint egy nyílvessző is könnyedén megölhet.

Nicci röviden elmosolyodott.

– Ez a tanács neked is áll, varázsló.

Hirtelen egy gondolat ötlött a férfi fejébe.

– Hogy fogsz megtalálni?

Nicci felnyúlt, és a gallérjánál fogva közelebb húzta magához.

– Ezért akartam egyedül maradni veled. Mágiát kell alkalmaznom rajtad, hogy megtalálhassalak.

Richard gyanakvása újraéledt.

– Miféle mágiát?

– Olyasmi, mint az a Kötés, amely téged és a d'haraiakat összeköt, amitől képesek megtalálni. Most nincs idő részletesen elmagyarázni.

Richard kezdett aggódni, hogy miért is volt szükség ilyesmihez arra, hogy kettesben maradjon vele. Még mindig a kezében fogva az ingét, közelebb nyomult a férfihez, a szeme félig csukva volt.

– Csak állj nyugodtan – suttogta.

Kissé tétovának tűnt, bármi is volt az, amit kitalált. Úgy nézett ki, és úgy is hangzott, mintha valami transzba kerülne. Richard meg mert volna rá esküdni, hogy a lámpák korábban fényesebben világítottak. Most az istálló homályos, narancssárgás fényben úszott. A szalma illata édesebbnek, a levegő melegebbnek tűnt.

Richardnak megfordult a fejében, hogy talán mégsem kellene engednie megtenni amire készül. Végül azonban úgy döntött, bízik benne.

Nicci bal keze elengedte az ingét, feljebb nyúlt, át a vállán, a nyaka hátsó feléhez. Megmarkolta a haját, hogy mozdulatlanul tartsa.

Richard veszélyt szimatolt. Már nem is volt annyira biztos benne, hogy meg akarja engedni neki, hogy megérintse a Tehetségével. Érezte már az erejét számtalanszor, és nem olyan valami volt, amit szívesen élt át újra.

El akart hátrálni, de valahogy nem tudott.

Nicci még közelebb hajolt, és gyengéden megcsókolta.

Több volt, mint egy csók.

A férfi körül elolvadt a világ. Az istálló, a nedves levegő, a szalma édes aromája, mind megszűnt létezni. Csak a közte és Nicci között lévő kapcsolat létezett, mintha ő lenne az egyetlen, aki megakadályozhatja, hogy ő is köddé váljon.

Lélegzetelállító életöröm ragadta magával. Mindent túlszárnyaló, felkavaró, nagyszerű érzés volt. Úgy érezte, mintha minden, a köztük lévő kapcsolat, a nő életének melege, a világ szépsége hirtelen keresztüláramlana rajta, megtöltené, átjárná a lelkét, amíg már szédülni nem kezd a boldogságtól.

Minden élvezet, amelyben bármikor része volt, őrült erővel söpört át rajta, és elképzelhetetlen módon felerősödött, mígnem olyan határtalan boldogsággal töltötte el, hogy zihálva könnyezni kezdett.

Amikor Nicci elengedte, visszaörvénylett belé a világ, mégis sokkal intenzívebben érzékelt mindent, mint korábban, a szagok és a látvány sokkal élénkebb volt, mint amilyenre emlékezett. Csend volt, csak a közeli lámpa sercegése, és egy ló horkantása hallatszott. Richard keze még remegett a nő csókjának emlékétől.

Fogalma sem volt, hogy egy másodpercig, vagy egy óráig tartott-e, amit Nicci csinált. De ez a varázslat nem hasonlított semmilyen mágiára, amelyet már átélt. Elakadt tőle a lélegzete és emlékeztetnie kellett magát, hogy levegőt vegyen. Pislogott.

– Mit... csináltál?

Egy aprócska mosoly ült Nicci ajkain, és vakítóan kék szemében.

– Megérintettelek a mágiámmal, hogy megtaláljalak. A saját mágiámat felismerem. Nyomon fogom tudni követni. Remélem, elég ideig kitart, hogy utánad mehessek.

– Ez ennél több volt, Nicci!

Nicci mosolya eltűnt. Összeráncolta a homlokát. Egy pillanatig kereste a szavakat. Végül olyan szúrós tekintettel nézett rá, amitől nyilvánvaló volt, hogy fontosnak tartja, hogy a férfi megértse őt.

– Richard, eddig mindig fájdalmat okoztam neked a mágiámmal. Amikor elvittelek, amikor fogságban tartottalak, még akkor is, amikor meggyógyítottalak. Mindig fájdalmas volt. Bocsáss meg, de most az egyszer azt akartam, hogy az érintésem ne szenvedést vagy gyűlöletet váltson ki belőled. – Nicci lesütötte a szemét. – Azt akartam, hogy szebb emlékeket őrizz rólam, és ne a fájdalmas történések jussanak eszedbe. Most az egyszer egy aprócska örömet és gyönyört akartam adni neked.

Richard el sem tudta képzelni, hogy ha ez aprócska volt, hogyan lehet valami még ennél is nagyobb. Felemelte az állát, hogy a nő a szemébe nézzen.

– Nem haragszom rád, Nicci. Ezt te is tudod. És tudom, hogy amikor meggyógyítottál az életemet adtad vissza. Csak ez számít.

Végül ő fordította el a tekintetét, hogy ne kelljen a nő kék szemébe néznie. Az jutott eszébe, hogy valószínűleg Nicci a legszebb nő, akivel valaha találkozott.

Persze Kahlanon kívül.

– Azért köszönöm – sikerült kimondania, még mindig érezve a mágia hatását.

A nő lágyan megszorította a karját.

– Ma este nagyon jó dolgot cselekedtél. Gondoltam, hogy némi kellemes mágia visszaadja az erőd egy részét.

– Sokakat láttam már szenvedni és meghalni. Nem bírtam volna elviselni, ha az a kislány meghal.

– Én Cara megmentésére gondoltam.

– Na igen. Azt sem bírtam volna elviselni, ha a nagylány meghal.

Nicci ettől elmosolyodott.

Richard a lovak felé intett.

– Most már mennem kell.

Nicci bólintott, és elindult a lovakért, hogy ellenőrizze a felszerelést. Kinyitotta az istállóajtót, Cara jött be a lováért.

A hajnal még mindig váratott magára. Richard rádöbbent, hogy mennyire fáradt. A Kard használata által okozott érzelmi megrázkódtatás is tovább gyengítette, de azok után, amit Nicci csinált, sokkal jobban érezte magát. Bár tudta, hogy egy ideig most nem alhat. Nagyon hosszú út állt előttük, és olyan gyorsan akarta megtenni, amilyen gyorsan csak lehet. A váltás lovakkal keményen lovagolhatnak, majd lovat cserélhetnek, így folytathatják az utat ugyanabban a tempóban, és így talán gyorsíthatják az utat. Richard a gyorsnál is sebesebben akart haladni.

Nicci tartotta a ló zabláját, miközben a férfi a csizmáját a kengyelbe akasztotta és felült a nyeregbe. A ló meglengette a farkát, és előre-hátra lépkedett, alig várva, hogy kimehessen az istállóból, azt sem bánta, hogy még mindig éjszaka van. Richard megveregette a hátát, hogy megnyugtassa, még lesz ideje megmutatni, mennyire tüzes.

Amikor Cara is a nyeregben volt, feléje fordult.

– Jut eszembe, Rahl Nagyúr, hová is rohanunk mi ennyire?

– El kell mennem Shotához.

– Shotához! – Cara-nak leesett az álla. – A boszorkányhoz fogunk menni? Elment az eszed?

Nicci halálra rémülve rohant oda.

– A boszorkányt meglátogatni őrültség! Nem is szólva arról, hogy a Birodalmi Rend csapatainak ellenőrzése alatt van az egész Újvilági rész odáig. Ezt nem teheted!

– Muszáj. Szerintem Shota tud majd nekem segíteni, hogy megtaláljam Kahlant.

– Richard, ő egy boszorkány! – Nicci magánkívül volt. – Nem fog neked segíteni.

– Segített már máskor is. Még ajándékot is hozott Kahlannak és nekem az esküvőnkre. Arra biztosan emlékezni fog.

– Ajándékot? – kérdezte Cara. – Megőrültél? Shota simán megöl, ha úgy akarja.

Több igazság volt ebben, mint Cara sejtette volna. Soha nem volt egyszerű a kapcsolata Shotával. Nicci a lábára tette a kezét.

– Milyen esküvői ajándékot? Miről beszélsz?

– Shota azt akarta, hogy Kahlan meghaljon, mert attól félt, hogy ha együtt maradunk, egy szörnyeteg lesz a gyermekünk, egy férfi, egy varázsló Inkvizítor. Az esküvőnkön, békeajándék gyanánt, adott Kahlannak egy nyakláncot, amelyen egy sötét kő volt. Ez mágiával megakadályozta, hogy Kahlan gyermeket foganjon. Elhatároztuk, hogy egy ideig, amíg el nem rendeződnek a dolgok, elfogadjuk a fegyverszünetet.

Egy időben meggyengült a kő varázsereje, mert a mágia általában meggyengült. Egy ideig erről senki nem tudott, és arról sem, hogy így a kő nem működik. Ekkor esett teherbe Kahlan. Azok a férfiak, akik megverték azon a szörnyű éjjelen, megölték a magzatot.

Az is lehetséges, hogy a mágia rövid ideig tartó meggyengülése miatt olyan alapvető, visszafordíthatatlan változások indultak meg a világban, amelyek végső soron minden mágia pusztulását okozhatják majd. Kahlan biztos volt benne, hogy ez történik. Sok furcsa esemény történt, amelyek csak így magyarázhatók. Zedd ezt hívta az események sodrának. Azt mondta, hogy ha egyszer elkezdődik, nem lehet megállítani. Richard nem tudta, hogy igaz-e, hogy a mágia gyengül, vagy sem.

– Shota emlékezni fog a láncra, amit Kahlannak adott. Emlékezni fog a mágiájára, mint ahogy te is emlékszel a tiédre, amivel megtalálhatsz. Ha valaki emlékszik Kahlanra, akkor Shota lesz az. Voltak vele nézeteltéréseim, de a múltban nagy szívességet is tettem neki. Tartozik nekem. Segíteni fog. Muszáj, hogy így legyen.

Nicci a levegőbe lendítette a karját.

– Hát persze, hogy Kahlannak adta a nyakláncot, és nem neked adott valamit inkább. Hát nem látod mi folyik itt? Az elméd már megint olyan dolgot talált ki, amit nem lehet bizonyítani. Minden dolog, amivel előállsz, vagy valahol máshol van, vagy nem látható. Ez a nyaklánc is csak az álmod része. – Nicci a homlokához nyomta a tenyerét. – Richard, ez a boszorkány nem fog emlékezni Kahlanra, mert Kahlan nem létezik.

– Shota segíthet nekem. Tudom, hogy képes rá. Tudom, hogy így lesz. Nincs más lehetőségem, hogy megkapjam a válaszokat. Az idő meg csak telik, és minél tovább van Kahlan annál a valakinél, aki elvitte, annál nagyobb veszélyben van az élete, és annál kevesebb esélyem van rá, hogy visszakapjam. El kell jutnom Shotához.

– És mi van, ha tévedsz? – vetette fel Nicci. – Mi van, ha a boszorkány nem akar majd segíteni?

– Megteszek mindent, mindegy mibe kerül, hogy rábírjam.

– Richard, kérlek, halaszd ezt el egy-két napig! Átbeszélhetjük. Hagy segítsek átgondolni a lehetőségeket!

Richard meghúzta a gyeplőt, a lovát, meg a hozzákötött állatokat az ajtó felé irányította.

– Shota a legjobb esélyem, hogy megkapjam a válaszokat. Megyek.

Ezzel a nagy kapu felé léptetett, és kilovagolt az éjszakába. A mezőn a kabócák tovább énekeltek. Visszafogta a lovat, hogy még egy pillantást vessen az ajtóban álló Niccire, akit hátulról világított meg a lámpák fénye.

– Vigyázz magadra! – kiáltotta neki. – Ha nem magad miatt, akkor legalább értem.

Ez legalább mosolyt csalt a nő arcára. Lemondóan rázta meg a fejét.

– Ahogy parancsolod, Rahl Nagyúr.

Richard búcsút intett Viktornak és Ishaqnak.

– Jó utat! – kiáltotta Ishaq, és lekapta a kalapját.

Viktor szívére tett öklével köszönt el.

– Térj vissza hozzánk, amint lehet, Richard!

Richard megígérte, hogy így lesz.

Ahogy elindultak az úton, Cara megrázta a fejét.

– Nem értem, miért küszködtél vele, hogy megmentsd az életemet. Ugye tudod, hogy a halálba tartunk?

– Gondoltam, azért jössz velem, hogy ezt megakadályozd.

– Rahl Nagyúr, nem tudom, hogy meg tudlak-e védeni egy boszorkánnyal szemben. Még soha sem tapasztaltam meg a hatalmukat, és nem is hallottam ilyen Mord-Sithről. Az Inkvizítorok mágiája halálos volt a Mord-Sithekre, könnyen lehet, hogy ezé a nőé is az. Megteszem, amit csak tudok, de gondoltam, tudnod kell, hogy előfordulhat, hogy nem tudlak tőle megvédeni.

– Ó, én a helyedben nem aggódnék ezen, Cara – mondta Richard, miközben a lovat a lábával, és súlya áthelyezésével ügetésre fogta. – Amennyire Shotát ismerem, úgysem enged majd a közelébe.

3. FEJEZET

Ahogy Nicci egy széles gyalogúton sietett néhány férfi kíséretében, arra gondolt, hogy amióta Richard elment, mintha a nap is eltűnt volna. Hiányzott neki, hogy nem láthatja a szemében az élet szikráját. Két napja fáradhatatlanul készült az elkövetkező támadásra, de Richard nélkül az élet sivárnak tűnt, kevésbé derűsnek és úgy általában minden kevesebbnek.

Ugyanakkor, amikor itt volt, a szemellenzős elszántsága, hogy megtalálja képzelt szerelmét, az idegeire ment. Néha szinte szerette volna megfojtani. Mindent megpróbált, volt türelmes, mérges, hogy segítsen neki meglátni az igazságot, de olyan volt, mintha egy hegyet próbálna megmozdítani. Végül semmi sem használt, mindegy mit mondott vagy tett.

A saját érdekében igazán szeretett volna segíteni neki, hogy visszatérjen a valóságba. Ehhez állandóan szembe kellett állítani a tényekkel, hogy magához térjen, még mielőtt valami szörnyűség történne, de ugyanakkor attól, ahogy állandóan próbálta vele beláttatni az igazságot, úgy tűnt, mintha gonosz szándékkal támadná. Utálta ezt a szerepet.

Remélte, hogy miután leszámol az Altur'Rangot fenyegető Birodalmi Renddel és Kronosszal, a varázslóval, gyorsan utolérheti Richardot és Carát a váltás lovakkal. Nicci rádöbbent, hogy bármennyire gyorsan is tud majd lovagolni, egyszerűen nem lesz képes utolérni, legfeljebb csak a boszorkánnyal való találkozás után. Ha egyáltalán a férfi ezt megéri. Ha Shota nem öli meg azonnal.

Abból, amennyit Nicci a boszorkányokról tudott, Richard esélyei a túlélésre nem voltak túl biztatóak, ráadásul Nicci segítsége és védelme nélkül kell majd vele szembenéznie. Mégis, Richard ismerte a nőt. Shota pedig minden tekintetben nő volt, amennyire Nicci tudta, így hátha legalább udvarias lesz vele. Nem volt bölcs dolog udvariatlanul viselkedni egy boszorkánnyal.

De még ha túl is éli a találkozást, teljesen le lesz sújtva, ha nem segít neki a nő. Nicci biztos volt benne, hogy nem fog tudni, hiszen nem létezett ez az eltűnt Kahlan, akit Richard meg akart találni. Időnként teljesen feldühítette, hogy a férfi olyan makacsul ragaszkodott valamihez, ami nyilvánvalóan csupán illúzió. Máskor meg azon aggódott, hogy a férfi tényleg elveszíti az eszét. Ettől a lehetőségtől szinte megdermedt.

Nicci egy pillanatra megállt az úton, ahogy hirtelen ráébredt a szörnyű valóságra. A mögötte haladó férfiak is megtorpantak, amitől magához tért. Azért voltak mellette, hogy a város védelmében hozott utasításait végrehajtassák, vagy üzeneteket vigyenek, szükség szerint. Most csendben és zavartan várakoztak, nem értve, hogy miért álltak meg.

– Menjetek fel oda – mutatott egy három emeletes téglaépület felé az utca túloldalán –, és nézzétek meg, hátha a hasznunkra lehet. Állítsatok néhány tucat íjászt az ablakokba. Legyen náluk elegendő számú nyílvessző.

– Máris megyek, megnézem – válaszolta az egyik férfi, és átrohant az úton közlekedő kocsik, lovak és kézikocsik között.

Az emberek sietve közlekedtek az út mentén, és gyorsan kikerülték Niccit és ez embereit, mintha egy szikla volna a gyorsan mozgó folyóban. A járókelők halkan a városra váró csatáról beszélgettek, és hogy mit tesznek, hogy megvédjék magukat. Mindenféle kocsik, a hat lóval vontatottaktól kezdve az egylovasokig, száguldoztak az úton, hogy az ellátmányt szállítsák, vagy más szükséges feladatot lássanak el, amíg még lehet.

A lovak, kocsik, emberek kavalkádjának ellenére Nicci nem hallott semmit; a boszorkányon gondolkozott.

Hirtelen rájött, hogy nem csak az a baj, hogy esetleg Shota nem akar majd Richardnak segíteni, hanem éppen ellenkezőleg. A boszorkányok nagyon öntörvényűek.

Ha úgy érzi, hogy Richard túl erőszakos, lehet, hogy úgy dönt, hogy azzal szabadul meg tőle, hogy hiábavaló keresésre küldi a világ végére. De már csak a maga szórakoztatása kedvéért is könnyedén megteheti ezt, sőt esetleg az is előfordulhat, hogy lassú halálra ítéli azzal, hogy végtelen útra kárhoztatja valami távoli sivatagban. Egy boszorkány csupán azért megtehet ilyen dolgokat, mert hatalmában áll. Richard annyira meg akarja találni ezt a kitalált nőt, hogy ezzel nem is számol. Egyszerűen elindul arra, amerre a boszorkány küldi majd.

Nicci dühös volt magára, hogy elengedte ehhez a veszélyes nőhöz. De mit tehetett volna? Nem tilthatta meg neki, hogy elmenjen.

Az egyetlen esélye az volt, hogy amilyen gyorsan csak lehet, megszabadul Kronosz Testvértől és csapataitól. Ha pedig ezzel megvan, akkor Richard után indul, s mindent megtesz, hogy megvédje.

Észrevette a férfit, akit az imént elküldött, hogy nézze meg a házat. Az ember a lovak elől elugrálva próbált visszajutni az út túloldaláról. Még így is, hogy ennyien voltak az úton, sokkal kevésbé volt forgalmas, mint egy szokványos napon. Az emberek mindenfelé előkészületeket tettek, néhányan üreget ástak, hogy biztonságos helyre elbújhassanak. Nicci már többször látta, hogyan söpör végig a Rend egy városon. Valójában nem létezett ilyen biztonságos hely.

A férfi megkerült egy mellettük eldöcögő üres kocsit, és Nicci mellett termett. Csendesen várakozott. Mindenki félt tőle. Nem egy egyszerű varázslónő volt, hanem egy rosszkedvű varázslónő, és ezt mindannyian tudták.

Senki nem értette, miért volt ilyen ingerlékeny, de két napja mindenki úgy bánt vele, mintha tojáshéjon kellene lépkednie. Persze nem ők tehettek róla, még csak nem is Richard, aki őrült módon elrohant, hogy megkeressen egy nőt, aki nem is létezett. De ezt nem tudhatták. Nicci lelkileg felkészítette magát az eljövendő erőszak kegyetlenségére, és az elméjében sorra vette, hogy mit kell majd megtennie. Próbálta magát megkeményíteni a feladathoz.

Amikor a szinte felfoghatatlan vad öldöklés szélén áll az ember, nem dúdolgat vidám dalocskákat, és nem mond olyanokat, hogy milyen szép az idő. Ilyenkor sötét gondolatok kísértenek.

Nicci nem vette a fáradságot, hogy elmagyarázza az embereknek a rosszkedve okát, mert ezzel is csak értékes energiát veszített volna. Az, hogy tudása, a Tehetsége, bölcsessége és ereje minden darabkáját összeszedve készült a csatára, egyfajta befelé fordulással járt. Olyan heves és halálos erőket kell majd a megfelelő időben elszabadítania, amit ezek az emberek elképzelni sem tudnak. Nem magyarázhatta el ezt az egészet mindenkinek. Meg kell hogy birkózzanak a helyzettel.

– Nos? – kérdezte türelmesen a mellette lihegő férfit.

– Jó lesz – válaszolta. – Varrodának használják. Mind a három emelet üres, így az íjászok gyorsan és könnyedén járhatnak ablakról, ablakra, hogy a legjobb helyről lőhessenek.

Nicci bólintott. A kezével árnyékolta a szemét, hogy védje a lemenő naptól. Nyugat felé tekintett a széles körúton. Az utak elhelyezkedését tanulmányozta, és a szöget, ahogy keresztezik egymást. Végül úgy döntött, hogy a kereszteződés, ahol állnak, és a szemben lévő tégla épület a legmegfelelőbb hely. Mivel ezek voltak a legszélesebbek, valószínűleg itt tör majd be az ellenség lovassága a város keleti részén. Tudta, hogyan vezeti a Rend a támadásokat. Szerették a széles utakat, hogy teljes nagyságukban és erejükben vonulhassanak be a városba, és kettéhasítsák az ellenséges haderőt. Meglehetősen biztos volt benne, hogy erre küldik majd a lovasságot ha keletről jönnek, ahogy várta.

– Rendben van – mondta a férfinek. – Legyen gondod rá, hogy az íjászok itt legyenek, és nagyon sok nyílvesszőt hozzanak magukkal. Igyekezz! Nem hiszem, hogy már sok időnk lenne.

Ahogy a férfi elrohant a dolgára, Nicci megpillantotta Ishaq-ot a távolban, ahogy a két igásló húzta kocsijával gyorsan közeledett. Úgy tűnt, nagyon siet. Nicci sejtette, miért jön érte, de megpróbált nem rágondolni. Egy másik emberéhez fordult.

– Ott fent, a téglaépület után, amelyikben az íjászokat helyezzük el, szeretném, ha letennétek egy sor karót. Az utat mindkét oldalon épületek szegélyezik. – Arra az útra mutatott, amely a téglaépület előtt keresztezte a főutat. – És erre is mindkét oldalon, hogy a támadók bármelyik utat választják, ugyanazzal találják szembe magukat.

Amint az ellenség a főúton betör Altur'Rangba, hirtelen felhúzzák a karókat, hogy felnyársalják őket. Az íjászok azután leszedhetik a bent rekedteket, és az utánuk érkezőket.

A férfi bólintott, és elrohant, hogy eleget tegyen az utasításainak. Nicci már elrendelte a vas karók elkészítését. Viktor a kovácsműhelyében több más munkással együtt lázasan dolgozott a halálos csapdákon. Hegyes vasrudak voltak ezek, amelyeket egyfajta kerítésként egymáshoz erősítettek, de egymástól más-más távolságban fent és lent.

Ezekkel rakták tele a várost. Amíg az úton feküdtek, nem akadályozták a közlekedést, de majd ha a lovasság támad, bizonyos pontokon felhúzzák őket, így pillanatok alatt a helyére kerülhet a vasketrec. A rudak közötti eltérő távolság pedig lehetővég tette, hogy a kereszt-rúdtól különböző távolságban lógjanak le a halálos vas karók, és így más-más szögben álljanak. Ha így, ebben az eltérő szögben állítják fel őket, sokkal veszélyesebbek, mintha egyenes sorokban állnának. Ha jól megcsinálják, az ellenséges lovasság váratlanul a hegyes kerítésre fut majd, és még ha meg is próbálják átugratni, biztosan felhasítja a lovak hasát. Egyszerű, de nagyon hatékony módszer ez.

A várost telerakták ilyen csapdákkal, főként a kereszteződéseknél. Ha egyszer ezeket felhúzták, már nem volt könnyű visszaengedni őket. A pánikba esett lovakat felnyársalják a karók, de legalábbis nem tudnak majd elmenekülni, az akadály miatt. Ha pedig a lovasság tovább támad, a katonákat vagy ledobják a lovak és megsebesülnek vagy meghalnak. Le kell majd szállniuk, hogy megbirkózzanak az akadállyal. Bármelyik történik is, az íjászoknak így jobb esélyük lesz lelőni őket, mintha ellovagolnának mellettük.

A csapdákat kezelők azt a parancsot kapták, hogy ítéljék meg a helyzetet. Nem lesz muszáj egyből felhúzni a dárdasort, amint az ellenség támad. Lehet, hogy jobb várni, míg néhányan átjutnak. Ha nagyszámú a lovasság, megoszthatják az ellenséges haderőt. Ezzel nemcsak zavart keltenek, de meg is törik a támadás lendületét. Elválasztják a parancsnokságot a harcoló egységektől, így a sereg elveszíti az egység előnyét, s könnyebb lesz a leszakadt részeket megsemmisíteni. A lovasság kiiktatása elengedhetetlen a támadás megakadályozásához.

Nicci tudta azonban, hogy a vérszomjas katonák rémisztő armadája keltette pánik alááshatja ezeket a gondosan elkészített terveket. Tudta, hogy a félelmetes, fegyvert szegező katonák látványa sokakat menekülésre késztet majd, és elfelejtkeznek a dárdák felhúzásáról. Nicci látott már ilyen borzalmat. Ezért rakatott ki további dárdasorokat is.

Szinte mindenki elkötelezte magát a város védelmében. Néhányan hatékonyabbak lesznek, mint mások. Még az asszonyok is, akik otthon maradnak a gyerekekkel, készültek valamivel. Köveket dobálnak, vagy forró olajat öntenek majd a támadókra. Nem volt idő speciális fegyvereket gyártani, de rengetek lándzsájuk volt. Egy kihegyezett bot nem képes csodákra, de ha csak egy lovat, vagy katonát terítenek is le vele, máris jó szolgálatot tett. Nem számított, hogy lovasság jön vagy gyalogság, mindenkivel végezni kellett, így több ezer városlakó szerelkezett fej íjakkal. Íjjal még egy öreg ember is leteríthet egy izmos, erős, fiatal katonát.

De egy nyílvessző még egy varázslóval is végezhet.

Hiábavaló dolog lenne hagyni, hogy a városiak hagyományos csatában próbáljanak győzni harcedzett katonák ellen. De mindent be kellett vetni a Rend katonái ellen.

Nicci célja az volt, hogy az egész várost egy hatalmas csapdává alakítsa. Most pedig be kellett csalogatnia a Rendet a csapdába.

Már látta is, ahogy Ishaq kocsija zörögve közeledik. Az emberek félreugrottak az útjából. Ishaq meghúzta a gyeplőt, és porfelhőt kavarva megállította a nagy testű lovakat. Behúzta a féket, majd leugrott. Nicci nehezen tudott volna ilyen hirtelen mozdulatot elképzelni tőle. Egyik kezével a fejéhez szorította a kalapját ahogy futott felé. A másik kezében valamit lobogtatott.

– Nicci! Nicci!

A nő az embereihez fordult.

– Jobban teszitek, ha utánanéztek mindannak, amit megbeszéltünk. Már alig néhány óránk van hátra.

A férfiak meglepettnek és ijedtnek látszottak.

– Szerinted nem várják meg a reggelt? – kérdezte az egyik.

– Nem. Még ma este támadni fognak. – Nem mondta meg nekik, miből gondolja.

Az emberek megértették, és elsiettek a dolguk után.

Ishaq lihegve megállt. Az arca épp olyan vörös volt, mint a kalapja.

– Nicci, egy üzenet! – Meglengette a papírt előtte. – Egy üzenet a polgármesternek.

Nicci gyomra összeszorult.

– Egy lovas csoport érkezett – folytatta. – Fehér zászlóval jöttek, ahogy előre megmondtad.

– Üzenetet hoztak „a Polgármesternek".

– Honnan tudtad?

Nicci figyelmen kívül hagyta a kérdést.

– Elolvastad?

A férfi arca még vörösebb lett.

– Igen. És Viktor is. Nagyon mérges. Nem szerencsés dolog felhergelni egy kovácsot.

– Van egy lovad, ahogy kértem?

– Igen, persze, megvan a ló. – Átadta a papírt. – De azt hiszem, ezt el kellene olvasnod.

Nicci széthajtotta a papírt, és magában elolvasta.

Polgármester Úr!

Az a hír jutott el hozzám, hogy Altur'Rang népe, az ön irányítása alatt, véget akar vetni a bűnös életmódjának, és ismét a Birodalmi Rend bölcs és könyörületes uralma alá kíván tartozni.

Ha ez valóban így van, és meg kívánja kímélni Altur'Rang lakóit a teljes pusztulástól, amely a lázadókra és a pogányokra vár, akkor jó szándéka és a Birodalmi Rend ítélkezésével szembeni megadási szándéka jeléül, kösse össze gyönyörű és hűséges felesége kezét, és küldje el nekem alázatos ajándékaként.

Amennyiben nem a fentiek szerint cselekszik, Altur'Rangban mindenki meghal.

A kegyes Teremtő szolgálatában

Kronosz

Testvér Őexcellenciája Újraegyesítő Hadseregének

Főparancsnoka.

Nicci összegyűrte a levelet.

– Menjünk!

Ishaq a fejébe nyomta a kalapját, és sietett, hogy lépést tarthasson vele, ahogy a kocsi felé sietett.

– Ugye nem szándékozod megtenni, amit ez a vadállat követel?

Nicci fellépett a vas lépcsőre és leült a kocsi fából készült ülésére.

– Menjünk, Ishaq!

A férfi magában motyogott, ahogy felmászott mellé a kocsira. Kiengedte a féket, megrántotta a gyeplőt, kiáltott az embereknek, hogy álljanak félre, azután megfordította a kocsit. Megcsördítette az ostort a lovak feje felett, és kurjantott, hogy gyorsabb tempóra biztassa őket. A kocsi körbefordult, majd egyenesbe állt, ahogy a lovak a hámnak feszültek.

Nicci az oldalkorlátba kapaszkodott az egyik kezével, ahogy a kocsi gyorsulni kezdett, míg az üzenetet összegyűrve tartó másik kezét piros ruháján az ölében nyugtatta.

Végigvágtattak a város utcáin a épületek, kirakatok, kocsik, lovak, gyalogosok mellett. Csak nézett maga elé, de valójában semmit sem látott. Ahogy észak felé tartottak a széles körúton, bal kéz felé a fák között a lemenő nap sugarai villóztak. A szürke vagy csíkos napellenzők alatt a zöldséges, tejes, kenyeres és hentes standoknál emberek vásárolták fel az élelmiszereket, amíg még megtehették a veszedelem közeledte előtt.

Ahogy az óváros felé haladtak, az út szűkülni kezdett, és bedugulni látszott a közlekedő kocsiktól, lovaktól és emberektől. Ishaq lassítás nélkül hajtott le a főútról kisebb mellékutcákon keresztül, szorosan egymáshoz simuló zsúfolt épületek között, amelyekben egész családok laktak egyetlen szobában. Mosott ruhák száradtak az apró zegzugos udvarokban, az emeleti ablakok között, vagy épp az utcán a fejük felett kifeszített köteleken. Az ilyen apró udvaroknak szinte minden szegletét hasznosították. Vagy zöldségeket termesztettek, vagy csirkéket tartottak, amelyek nagy szárnycsapkodással rebbentek fel ijedtükben az udvar előtt eldübörgő kocsi láttán. Ishaq gyakorlott kézzel irányította a lovakat, miközben rémisztő sebességgel kerülgették az útjukba kerülő viskókat, kerítéseket, falakat és összevissza növő fákat. Néha figyelmeztetéseket kiabált, amikor forgalmas úton hajtottak keresztül. A meglepett emberek hátrahúzódtak, és utat engedtek neki.

Nicci nagyon jól emlékezett a helyre, amely felé tartottak. A kocsi végül egy alacsony fal mellett Ishaq fuvarozási vállalatának bejárati ajtaja elé kanyarodott. Begördült a keréknyomokkal szabdalt udvarra, végül a falak mögött magasodó hatalmas tölgyfák árnyékában megállt.

Nicci leszállt, és meglátta, hogy nyílik az egyik ajtó. Viktor nyilván meghallotta a zajt, és kijött az épületből. Úgy fújtatott, mint aki képes megölni az első embert, aki a kezébe kerül.

– Láttad az üzenetet? – kérdezte idegesen.

– Igen, láttam. Hol van a ló, amit kértem?

A férfi a hüvelykujjával a háta mögötti nyitott ajtó felé bökött.

– Nos, akkor mi lesz? Hajnalban valószínűleg támadnak. Nem engedhetjük meg, hogy ezek a katonák elvigyenek. És azt sem engedhetjük meg, hogy elmenjenek, és jelentsék, hogy nem tesszük meg, amit Kronosz követel. – Mit mondjunk nekik?

Nicci az ajtó felé intett a fejével.

– Ishaq, idehoznád a lovat, kérlek?

A férfi savanyú képet vágott.

– Hozzá kéne menned Richardhoz. Szép pár lennétek. Mindketten őrültek vagytok.

Nicci meglepetten bámult Ishaqra.

Végül visszanyerte a hangját.

– Ishaq, kérlek, nincs sok időnk. Nem akarjuk, hogy azok a fickók üres kézzel térjenek vissza.

– Igenis, felség – mondta keserűen – engedje meg, hogy idehozzam királyi paripáját.

– Még soha sem láttam Ishaq-ot így viselkedni – mondta Viktornak, ahogy nézte, amint a férfi az ajtó felé baktatott, miközben halkan átkozódott.

– Azt hiszi, elment az eszed, és én is így gondolom. – Viktor csípőre tette a kezét.

– Valami balul sült el azzal a tervvel kapcsolatban, amit a kémmel kapcsolatban kitaláltál az istállóban, vagy eleve ezt tervezted?

Niccinek nem volt kedve erről vitát nyitni, így viszonozta a metsző pillantást.

– Az én tervem – szűrte a fogai között Nicci – az, hogy olyan hamar letudjam ezt a dolgot, amilyen hamar csak lehet, és megvédjem Altur'Rang lakóit a mészárlástól.

– És ez hogy fér meg azzal, hogy ajándékba akarunk adni téged Kronosz Testvérnek?

– Ha megengedjük nekik, hogy hajnalban támadjanak, náluk lesz az előny. Arra van szükség, hogy még ma nekiinduljanak.

– Még ma?! – Viktor nyugatra pillantott, a lemenő napra. – De hiszen hamarosan sötét lesz.

– Pontosan – bólintott Nicci, miközben behajolt a kocsiba, és egy kötelet vett elő.

Viktor a távolba meredt, a város központja felé, és gondolkodott.

– Nos, mindent egybevetve, úgy vélem, jobb lenne, ha nem nappal kellene szembenéznünk velük az ő feltételeik szerint. Ha valahogy rávehetnénk őket, hogy még ma támadjanak, hamarosan rájuk sötétedne, és a sötétség nekünk dolgozik.

– Idehozom őket – mondta –, csak álljatok készen! Viktor homlokán elmélyültek a ráncok.

– Nem tudom, hogyan akarod rávenni őket, hogy még ma támadjanak, de ha támadnak, mi várni fogunk rájuk.

Ishaq kijött a raktárból, és egy fekete-fehér foltos csődört vezetett. A sörénye, a farka és az alsó lábszára volt fekete. Nemcsak, hogy elegáns volt, de egyenesen pompás. A viselkedése határtalan szívósságot sugárzott. A nő mégsem erre számított.

– Nem tűnik elég nagynak – mondta Ishaqnak.

Ishaq szeretetteljesen megsimogatta a fehér fejet.

– Nem azt mondtad, hogy nagy legyen, hanem, hogy olyat akarsz, amelyik szívós, és nem ijed meg egykönnyen, amelyik rettenthetetlen.

Nicci még egy pillantást vetett a lóra.

– Azt hittem, hogy az ilyen lovak nagyok is.

– Őrült egy nő – morogta Viktornak.

– És őrülten halott is lesz nemsokára – válaszolta Viktor.

Nicci átadta Viktornak a kötelet.

– Könnyebb lesz, ha előbb felülök, te meg felállsz ide.

Megsimogatta a ló pofáját és selymes füleit. Az állat elégedetten nyomult közelebb. Nicci megfogta a fejét, és Hanjának egy vékony fonalát engedte belé, megnyugtató bevezetésképpen. Végighúzta a kezét a hátán, és az oldalán, ahogy vizsgálgatta.

Viktor megjegyzés nélkül felmászott a falra, és várt, amíg Nicci felhúzta magát, és elhelyezkedett a nyeregben. Elrendezte piros ruhájának ráncait, majd a derekáig kigombolta. Kihúzta a karjait is, egyszerre egyet, miközben a mellkasához tartotta a ruhát, majd pedig a könyökével fogta magához, és a két csuklóját egymáshoz szorítva Viktor felé emelte a kezét.

Viktor arca olyan vörös lett, mint a ruhája.

– Most meg mit csinálsz?

– Ezek az emberek a Birodalmi Rend tapasztalt harcosai. Tisztek is lesznek közöttük. Sok időt töltöttem a Rend táborában. Sokan ismertek – egyesek Rabszolga Királynőként, mások a Halál Úrnőjeként. Lehetséges, hogy többen közülük Jagang seregében szolgáltak az idő tájt, így könnyen felismerhetnek, különösen, ha fekete ruhát viselek. Ezért, biztos, ami biztos, vörösbe öltöztem.

Azon kívül muszáj adnom valamit ezeknek az embereknek, amit bámulhatnak, hogy elaltassam az éberségüket, és így remélhetőleg nem ismernek rám. Ez majd szétzúzza az ilyen katonák józan ítélőképességét. Talán Kronosz figyelmét is felkelti, és azt fogja hinni, hogy a polgármester kétségbeesetten próbál a kedvében járni. Semmi sem ébreszti fel az ilyenek vérszomját jobban, mint a gyengeség.

– Ezzel még azelőtt bajba sodrod magad, hogy Kronoszhoz eljutnál.

– Varázslónő vagyok. Tudok vigyázni magamra.

– Szerintem Richard is varázsló. Egy ősi mágiával felruházott kardot visel, de még ő is bajba került, amikor túl sokan támadtak ellene. Fölébe kerekedtek, és majdnem megölték.

Nicci ismét felemelte összeszorított kezét Viktor felé.

– Kösd össze!

Viktor még egy pillanatig szúrós tekintettel méregette, mielőtt megadta magát. Nagyot nyögve nekilátott, hogy megkösse a csuklóját. Ishaq a zablájánál fogva tartotta a lovat és várt.

– Gyors a ló? – kérdezte Nicci, miközben arra várt, hogy Viktor elkészüljön.

– Igen, Sa'din gyors ló.

– Sa'din? Ez nem azt jelenti az ősi nyelven, hogy „a szél"?

Ishaq bólintott.

– Te ismered az ősi nyelvet?

– Egy kicsit – vallotta be Nicci. – Ma Sa'dinnek olyan gyorsan kell vágtatnia, mint a szél. Most pedig figyeljetek ide, mindketten! Nem szándékozom megöletni magamat.

– Kevesek akarják... – szólt közbe Viktor.

– Nem értitek. Ez az egyetlen esélyem, hogy Kronosz közelébe kerüljek. Ha megkezdődik a támadás, nemcsak hogy nehéz lenne megtalálni, de még ha tudnánk is merre van, szinte lehetetlen lenne a közelébe férkőzni. Ezernyi elképzelhetetlen módon szórja a halált az ártatlan emberekre, ami pánikot és félelmet szül. Ettől olyan értékes a számukra. A csatában a katonák mindenkit távol tartanak tőle, aki árthat neki. Most kell megtennem. Ma este végezni akarok vele.

Viktor és Ishaq összenéztek

– Azt akarom, hogy mindenki készen álljon – tette hozzá. – Amikor visszajövök, néhány nagyon dühös ember üldöz majd.

Viktor, miután szorosra húzta a csomót, felnézett.

– Hány dühös ember?

– Arra számítok, hogy az egész haderejük üldözőbe vesz majd.

Ishaq finoman simogatta Sa'din pofáját.

– És mitől lesznek olyan dühösek? Ha szabad kérdeznem.

– Azon kívül, hogy megpróbálom kiiktatni a varázslójukat, jól meg szándékozom piszkálni a darázsfészket.

Viktor idegesen sóhajtott.

Készen várjuk őket, ha támadnak, de ha bemész oda, nem vagyok biztos benne, hogy el is tudsz majd menekülni.

Nicci sem volt biztos benne. Emlékezett azokra az időkre, amikor úgy hajtotta végre, amit eltervezett, hogy nem érdekelte, túléli-e vagy belehal. Most viszont már érdekelte.

– Ha nem jövök vissza, akkor is meg kell tennetek mindent. Remélhetőleg, még ha meg is ölnek utána, képes leszek magammal vinni Kronoszt is. Akárhogy is, lesz számukra néhány meglepetésem.

– Richard ismeri a tervedet? – kérdezte Ishaq ferde pillantást vetve a nőre.

– Azt hiszem igen. De volt benne annyi becsület, hogy nem akarta, hogy még jobban féljek, ezért nem kezdett el velem vitázni azon, amit úgyis meg kell tennem. Ez nem játék. Az életünkért küzdünk. Ha elbukunk, ártatlan, jóravaló emberek ezreit mészárolják le olyan brutális módon, hogy el sem tudjátok képzelni. Voltam már ilyen támadások során a másik oldalon. Tudom, mi várna ránk. És meg akarom akadályozni. Ha nem akartok segíteni, akkor csak egyszerűen álljatok félre.

Nicci egyenként a két férfire nézett. Mindketten bosszúsan hallgattak.

Viktor gyorsan folytatta, amit elkezdett, és összekötötte a kezeit. Kést húzott elő a csizmájából, és a felesleges kötelet levágta.

– Ki vigyen el a várakozó katonákhoz? – kérdezte Ishaq.

– Azt szeretném, ha te vinnél el, Ishaq. Viktor mindenkit riadóztat, és ellenőrzi az előkészületeket, te pedig a polgármester képviselője leszel.

– Rendben van – egyezett bele beesett arccal.

– Jó – mondta Nicci, és a kezébe vette a gyeplőt. Még mielőtt bármit is mondhatott volna, Viktor megköszörülte a torkát.

– Van még itt valami, amiről beszélni akartam veled. De mindketten elfoglaltak voltunk... – Viktor rá nem jellemző módon, nem nézett a szemébe.

– Mi az?

– Nos, más helyzetben, nem mondanék semmit, de most talán jobb, ha tudod.

– Mit?

– Az emberek Richardról kérdezősködnek.

Nicci összehúzta a szemöldökét.

– Kérdezősködnek? Hogy érted? Miről?

– Szóbeszéd járja azzal kapcsolatban, hogy miért ment el. Az emberek aggódnak, hogy azért hagyja el őket, hogy fantomokat kergessen. Kételyeik vannak, hogy hogyan követhetnék így. Azt mondják, hogy tudod, hogy megőrült, vagy ilyesmi. Mit mondjak nekik?

Nicci nagy levegőt vett, és közben összeszedte a gondolatait. Ettől tartott. Ezért gondolta úgy, hogy nem kellene a férfinak elmennie, főleg így, ahogy tette, pont a támadás előtt.

– Emlékeztesd rá őket – hajolt közelebb –, hogy a Rahl Nagyúr varázsló, és a varázslók látnak dolgokat, rejtett, távoli fenyegetéseket, amit az átlagemberek nem. Egy varázsló nem magyarázgatja folyton a tetteit az embereknek. A Rahl Nagyúrnak sok kötelezettsége van, nem csak ebben a városban. Ha az itteniek szabadon akarnak élni, a saját életüket akarják élni, és úgy, ahogy ők szeretnék, akkor ezt saját magukért kell megtenniük. Bízniuk kell benne, hogy Richard, mint Rahl Nagyúr, és mint varázsló, azt teszi, ami mindenkinek a legjobb.

– És ezt te is így hiszed? – kérdezte a kovács.

– Nem. De az nem ugyanaz. Én képes vagyok követni azokat az eszméket, amelyeket elém tárt, és közben azon fáradozni, hogy Richard visszanyerje az ép eszét. A kettő megfér egymás mellett. Ezeknek az embereknek azonban egy vezér kell. Ha azt hiszik, hogy Richard megőrült, legyőzi őket a félelem és feladják. Ezt most nem kockáztathatjuk. Akár őrült Richard, akár nem, ez nem változtat az ügyön. Az igazság az igazság, Richard ide vagy oda.

Ezek a ránk törő csapatok valósak. Ha ők győznek, akik nem halnak meg, újra rabszolgák lesznek a Birodalmi Rend igája alatt. És az, hogy Richard él-e, hal-e, őrült-e, vagy épelméjű, nem változtat ezen.

Viktor karba tett kézzel állt, és bólintott.

Nicci hátrahúzta a lábát, a sarkát Sa'din oldalába nyomta, és a ló farát a falhoz irányította. Így hátat fordított a kovácsnak, aki az oldalsó falon állt mellette. – Húzd le a ruhámat a derekamig, gyorsan! A nap mindjárt lemegy.

Ishaq a fejét csóválva elfordult.

Viktor egy pillanatig habozott, majd lemondóan sóhajtott, és úgy tett, ahogy utasították.

– Rendben van, Ishaq, menjünk, vezess! A válla felett hátranézett Viktorra. – Elhozom az ellenséget, ahogy lemegy a nap.

– Mit mondjak az embereknek? – kérdezte Viktor.

Nicci felöltötte azt az arckifejezését, amelyet olyan gyakran viselt eddigi élete során, a Halál Úrnőjének jeges tekintetét.

– Mondd, hogy legyenek sötétek és vadak a gondolataik!

Most először Viktor szája vigyorra görbült.

4. FEJEZET

A hatalmas mének hátáról a katonák a szemüket meresztgették Niccire, ahogy lovát Ishaq a város keleti szélén egy kis téren várakozó csoport mellé vezette. Sa'din, a csődör, amin lovagolt, kicsinek tűnt a nagy termetű állatok mellett. A fejük elejét borító páncél fenyegető külsőt kölcsönzött nekik. A lovassághoz tartoztak, és a páncél segített roham közben megvédeni őket a nyilaktól.

A földet tapodták, és horkantással fejezték ki megvetésüket, ahogy a kisebb ló a közelükbe ért. Sa'din egy lépést hátrált az egyik harci ló állkapcsa elől épp csak, hogy az ne érje el, de nem ijedt meg.

Ha a lovak ijesztőnek tűntek, a gazdáik még inkább azok voltak. Sötét bőrpáncélt és páncélinget viseltek, s egy sor gyilkos fegyvert. Nem egyszerűen durvának néztek ki, hanem ráadásul még bármelyik városvédőnél is nagyobbak voltak. Nicci tudta, hogy az alkatuk miatt választották ki őket ere a feladatra.

A Rend előszeretettel küldött ilyen elbátortalanító üzeneteket, hogy félelmet ültessen az ellenség szívébe.

A sötét ablakokból, a kapualjakból, szűk utcákból és a sikátorok homályából a nyílt színről behúzódott emberek a lemeztelenített és megkötözött nőt figyelték, akit most átadnak a katonáknak.

Nicci úgy bírta elviselni az utat a városon keresztül, hogy megpróbált nem gondolni rá. Helyette arra koncentrált, hogy gyorsan végeznie kell a feladatával, ha utol akarja érni Richardot. Csak ez számított. Az emberek nézték őt... na és? Ennél százszor rosszabb dolgokat kellett elviselnie a Rend katonáinak keze között.

– A polgármester úr követe vagyok – szólította meg Ishaq alázatos hangon az egyik izmos férfit egy hatalmas, barna, bikanyakú herélt hátán. A fehér zászlót a férfi lábai közt a nyeregre támasztotta, húsos kezével középtájon tartva a vaskos rudat. A férfi némán ült és várt. Ishaq megnedvesítette az ajkát és meghajolt, mielőtt folytatta.

– Ő küldött ide ezzel a nővel, a feleségével, akit ajándékba küld a nagy Kronosznak, hogy ezzel kifejezze legőszintébb odaadásunkat.

A katona, aki valamilyen századosféle lehetett, Niccire vigyorgott, miután szándékosan és hosszan szemügyre vette a melleit. Széles bőr övén számos kés, egy buzogány, egy rövid kard és egy félhold alakú csatabárd lógott.

A páncéling és a széles mellkasán feszülő szegecses szíjakon lógó fémkarikák csörögtek, ahogy a lovak patáikkal dobogtak. Nicci megkönnyebbülten látta, hogy ezt a férfit nem ismeri, és lesütötte a fejét, hogy a többiek elől eltakarja az arcát.

A tiszt még mindig nem szólt semmit.

Ishaq egyik kezével lekapta a fejéről a kalapját. – Kérlek, add át a béke üzenetét...

A tiszt egy hirtelen mozdulattal Ishaq kezébe nyomta a zászlót. Ishaqnak gyorsan vissza kellett tennie a kalapot a fejére, hogy elkaphassa, mert a másik kezével, még mindig Sa'dint tartotta. A zászlórúd nehéznek tűnt, de Ishaq egész életében kocsikat pakolt, így könnyedén elbírta.

– Kronosz tudatni fogja veletek, hogy kielégítőnek tartja-e az ajánlatot – vetette oda a férfi.

Ishaq a torkát köszörülte, mert nem akart megszólalni, és inkább udvariasan meghajolt. A katonák röhögtek, és a kiszolgáltatott helyzetű Niccit méregették. Láthatóan élvezték, hogy ilyen hatalmuk van mások felett.

Többen fém karikát, vagy hegyes szegecset viseltek az orrukban, fülükben vagy az arcukon, hogy még vadabbá, tegyék az ábrázatukat. Nicci úgy gondolta, egyszerűen csak röhejesen néztek ki tőlük. A tucatnyi férfi közül többnek vad, tetovált minták borították az arcát, amelyek szintén a megfélemlítést szolgálták. Olyan férfiak voltak ezek, akik legfőbb erénynek a vadságot tartották.

Gyakori szokás volt a magukat megadó városoknál, hogy sok nő derékig levetkőzve jelent meg a Birodalmi Rend előtt az engedékenység reményében. Mivel ez a megadásnak annyira gyakori formája volt, a katonákat egyáltalán nem lepte meg, hogy a polgármester így fejezi ki behódolását. Természetesen ez volt az egyik oka annak, hogy Nicci is ezt tette. Az ilyen könyörületért való könyörgést soha nem koronázta siker, de a nők, akik így felajánlkoztak, ezt nem tudhatták.

Nicci tisztában volt vele, mert gyakran ott volt a csapatokkal, amikor az ilyen nőket foglyul ejtették. Az engedelmes emberek úgy képzelték, hogy az efféle alázatos megadás megnyerő és méltányos bánásmódot eredményez. Fogalmuk sem volt róla, hogy ezzel önszántukból elképzelhetetlen borzalmaknak vetik alá magukat. Azt, ahogy a katonák a női foglyokkal bántak, a Rend vezetői csak apró kellemetlenségnek látták a legfőbb jóhoz képest, amit majd a Rend hoz el a hitetlenek számára.

Nicci néha azt kívánta, bárcsak inkább meghalna, minthogy tovább keljen élnie ilyen emlékekkel, és azzal a tudattal, hogy valaha ő is hozzájárult az ilyen borzalmakhoz.

Most azonban, amennyire lehet, helyre akarta hozni a dolgokat. Részt akart venni a Rend szétzúzásában.

A zord tiszt, aki a zászlót Altur'Rangba hozta, lehajolt, és átvette Nicci lovának gyeplőjét Ishaq-tól. A sajátját a nő lova mellé léptette. Ahogy közelebb hajolt, könnyedén megmarkolta a bal mellbimbóját, és csavart rajta egyet, miközben bizalmaskodóan beszélni kezdett.

– Kronosz testvér gyorsan megunja a nőket, bármennyire szépek is. Nem hinném, hogy ez veled másképp lesz. Amikor újat választ, nekünk adja, amelyikkel végzett. Tudd meg, hogy én leszek az első.

Az emberei röhögtek. A férfi rávigyorgott. Sötét szeme gonoszan fénylett. Keményebben szorította, mígnem Nicci felszisszent a fájdalomtól és könnyek gyűltek a szemébe. Magától, és a nő alázatos reakciójától elégedetten a férfi elengedte. Nicci szorosan összeszorította a szemét, miközben összekötözött csuklóját magához szorítva próbálta legyűrni a rátörő fájdalmat.

Amikor a férfi elhúzta a kezét a mellétől, Nicci megugrott a meglepetéstől, majd megadóan lesütötte a szemét. Hányszor látta már, hogy a nők ugyanezt teszik, hogy hátha megenyhülnek kínzóik, és közben csendesen a szabadulásért imádkoztak. Számukra ez soha nem jött el. Nicci emlékezett, hogy akkoriban úgy gondolta, a Rend tanításainak igaznak kell lennie, hogy a Teremtő tényleg az ő oldalukon áll, hiszen eltűrte katonáinak ezt a viselkedését.

Nicci nem vette a fáradságot, hogy szabadulásért imádkozzon, maga akart kiszabadulni.

Ahogy a férfi megfordította a lovát, és elvezette, Nicci még egy utolsó pillantást vetett Ishaqra, aki most kalapját két kezében szorongatta, és a karimáját az ujjai között forgatta. Szeme könnytől csillogott. Nicci remélte, hogy nem ez az utolsó alkalom, hogy láthatja őt és a többieket, de tudta, hogy mégis nagyon is lehetséges.

A tiszt fogta a gyeplőt, ezért Nicci kénytelen volt a nyereg elejében megkapaszkodni. Ahogy keletnek haladtak, a férfiak szorosan körülötte lovagoltak – valószínűleg, hogy jól szemügyre vehessék, és nem azért, mert attól féltek, hogy megszökik. Abból is látszott, hogy tapasztalt lovas katonák, akik ébrenlétük java részét nyeregben töltötték, hogy milyen könnyedén ülték meg és irányították a hátasaikat. Nem tartottak tőle, hogy esetleg megszökhetne előlük.

A kelet felé tartó úton mind elsuttogták neki csendes ígéreteiket, amikor ránéztek. Persze tudta, hogy egyiknek sem volt elég magas rangja, vagy elég mersze ahhoz, hogy lerángassa a lóról egy kis útközbeni szórakozás kedvéért. Tudták, hogy Kronosz nem frissen erőszakolva szereti az új hódításaikat. Azon kívül biztosan sejtették, hogy hamarosan megkapják a részüket. Ha nem is őt, akkor majd választanak maguknak valakit, amikor lerohanják a várost.

Nicci próbálta elterelni a figyelmét az őt bámuló férfiakról azzal, hogy az előtte álló feladatra koncentrált. Tisztában volt vele, hogy ez a viselkedés a megszokott rutin része náluk. A burkolt célozgatásokon és ijesztgetésen kívül okosabb nem jutott eszükbe, csak magukat ismételgették. Ahogy haladtak előre, az elhatározása vált a menedékévé.

Még messze volt a napnyugta, a kabócák végtelen zümmögő kórusa mégis rázendített. Richardra emlékeztették, és arra az éjszakára, amikor a kabócákról magyarázott neki, hogy hogyan bújtak elő a földből tizenhét évente. Hihetetlennek tűnt, hogy az ő életében már tízszer jelentek meg ezek a rovarok, és ő még egyszer sem találkozott velük. A Próféták Palotájában a varázslat nemcsak meghosszabbította az életüket, hanem sokféleképpen el is szigetelte őket oly módon, amelyet akkor nem vettek észre. Míg a világ változott körülötte, ő más világoknak szentelte az idejét. Mások, mint a Sötétség Nővérei, akik Richard tanárai voltak, behódoltak ennek a másik világnak és a csábító ígéreteinek. Nicci is így tett, de nem az ígéretek miatt. Ő csak egyszerűen elhitte, hogy ez a világ már semmit nem adhat neki.

Egészen addig a napig, amíg Richard meg nem jelent.

A levegő meleg és párás volt, így legalább nem fázott lovaglás közben, a szúnyogok viszont gyülekeztek, és egyre jobban kellemetlenkedtek. Örült neki, hogy a kezét nem hátul kötötték össze, mert így legalább az arcától távol tarthatta a vérszívókat. A város keleti szélén búzaföldek terültek el. Miközben elhaladtak mellettük, zöldes arany és égő bronz színben ragyogtak a délutáni napfényben. Nem dolgoztak emberek a mezőkön, az utak is néptelenek voltak. Mindenki elmenekült a közelgő hadsereg elől, mint ahogy az állatok menekülnek az erdőtűz elől.

Ahogy az egyik domb tetejére felértek, Nicci végre meglátta őket. A Birodalmi Rend harcosai sötét folyamként árasztották el az előtte elterülő széles völgyet. Úgy tűnt, hogy csak nemrég érkeztek, mert még épp csak hozzáláttak a táborveréshez. Nyilvánvalóan közel akartak lenni a városhoz, hogy amikor reggel elkezdik a támadást, ne kelljen messzire menniük.

A talajt még szinte alig taposták össze a lovak, öszvérek és szekerek. Cölöpöket vertek le, és a kijelölt területek közepén apró sátrakat állítottak fel. Őrszemek gyűrűje és előőrsök vigyázták a harcosokat. Minden dombtetőn őrség figyelte az esetleges közeledőket.

A sátrak hosszú árnyékot vetettek a letaposott gabonára. A völgyben már terjengett a füst, a katonák raktak tüzet a vacsorájuk elkészítéséhez. Nicci látta, hogy az egyik közeli olajliget értékes fáit vágták ki tűzifának. A férfiak magukban vagy kisebb csoportokban főztek egyszerű dolgokat: bográcsban gulyást, rizst, babot és kovász nélküli kenyeret ettek hozzá. Az égő fa szaga és a főzés illata az állatok, emberek és az ürülék szagával keveredett.

A kísérete szorosan mellette maradt, ahogy beértek a táborba a kavargó tömegen keresztül. Nicci arra számított, hogy erőszakos hangulatban találja őket, isznak meg ünnepelnek majd a csata előestéjén. De nem így volt. Úgy tűnt, hogy az előttük álló feladatra készülnek legjobb tudásuk szerint; fegyvereket élesítettek, a lovak nyergét és a többi felszerelést ellenőrizték, ellátták az állataikat. A dárdák és a lándzsák megélezetten, rendben hevertek kisebb halmokban mindenfelé a táborban. A kovácsok egy mozgó kovácsműhely előtt kalapáltak, míg segítőik a fújtatókat kezelték. A patkolókovácsok a lovakat patkolták, míg mások a bőr felszerelést javították. A lovasság lovait megetették, láthatóan jól bántak a hátasokkal.

Ez nem volt jellemző a Birodalmi Rend táborára, ahol általában a káosz uralkodott. Az északi sereg hihetetlenül hatalmas volt, és sok része alig volt több gátlástalan csőcseléknél, akiket időnként rászabadítottak a védtelen polgárokra, hogy kedvükre fosztogathassanak. Ez a csapat azonban sokkal kisebb volt, kevesebb mint húszezer katonából állhatott. Ez egy beélesített harci gépezet tábora volt. A Birodalmi Rend fő seregének táborában egy nőt csupasz mellekkel, mint amilyen most Nicci is volt, már régen lerángattak volna a lóról és megerőszakoltak volna. Ezek az emberek sem lehettek kevésbé kéjvágyók, viszont sokkal fegyelmezettebbeknek tűntek. Nem akármilyen katonák, akiket elküldtek egy piszkos feladat elvégzésére. Tapasztalt, elhivatott, válogatott katonák voltak, akiket a császár a feletti dühében küldött, hogy a szülővárosát megszentségtelenítették, amely most mindent elutasít, amiben ő hisz.

Niccit kirázta a hideg a rettegéstől, hogy ezek között a katonák között kell lennie. A Rend elitje volt ez a sereg. Boldogan öltek meg bárkit, aki ellenállt. Ezek olyan barbárok voltak, akik örömüket lelték, ha erőszakkal kellett a hitüket terjeszteni. Ők adtak értelmet a „vérszomjas szónak", a Rend tanainak megtestesítői voltak.

Ahogy Nicci és kísérete átlovagolt a táboron, a katonák rákacsintgattak. Minden lépését füttyögés és nevetgélés kísérte. Obszcén ígéretek hangzottak el, ahogy elhaladt mellettük. A hallótávolságon belül lévők képzeletére nem sokat bíztak. Hallotta, hogy kéjvágyó szavakkal illetik, nem maradt olyan, amit Jagang mellett ne hallott volna, és most mindet ráaggatták.

Próbált előre nézni, és arra gondolni, hogy hogyan bánt vele Richard, és hogy mit jelent ez a tisztelet.

Egy nyárfaliget közelében, a völgybe futó patak partján, Nicci észrevett néhány báránybőr sátrat, amelyek nagyobbak voltak, mint a többi. Bár nem értek Jagang lenyűgöző szálláshelyének közelébe, katonai mércével mérve ezek a sátrak is luxuskivitelűek voltak. A parancsnoki sátrak csoportja egy apró domb tetején helyezkedett el, így a tisztek szemmel tarthatták az egész tábort. A fő sereg táborától eltérően itt nem voltak őrök, amelyek az elit egységet és a tiszteket védték a közkatonáktól. A központi sátor előtt a rabszolgák hússzeleteket forgattak a nyársakon. Efféle társaság a magasabb rangú tisztek, vagy a Rend Testvériségének papjai körül mindig előfordult. Egy ilyen haderővel csak a leghűségesebb rabszolgák jöhettek el.

Ahogy lassítottak és megálltak, a férfi, aki Nicci lovának kantárját fogta, biccentett, mire az egyik embere elment, hogy bejelentse őket. A férfi átemelte a lábát a ló nyaka fölött, és leugrott a földre. Minden lépésére por szállt fel a földről, ahogy a nagy sátor felé lépkedett.

Nicci látta, hogy egyre több kíváncsi férfi veszi körül, akik azért jöttek közelebb, hogy láthassák a nőt, akit a vezetőjüknek hoztak ajándékba. Hallotta a nevetésüket, és hogy milyen élceket sütöttek el, miközben őt bámulták. A tekintetük fagyos volt, és ijesztőbb, mint amilyet valaha látott.

Ami azonban leginkább aggasztotta, az volt, hogy a legtöbbjüknél lándzsák és felajzott íjak voltak. Ezek az emberek semmit sem vettek félvállról. Bár gúnyolták, bármilyen fenyegetésre fel voltak készülve, amelyet esetleg a jelenléte jelenthet. A férfit, akit a bejelentésére elküldtek, a nagy sátorba kísérték. Egy pillanattal később megjelent. Egy magas férfi, hennával színezett lobogó öltözékben jött utána. A meleg és a páratartalom ellenére csuklyáját a fejére húzta a vallásos tekintély jeleként. Az emelkedő széléhez sétált, Nicci közelébe, és arrogáns pózban megállt. Ráérősen végignézte – mintha egy árucikket venne szemügyre.

A férfi, aki Nicci lovának kantárját fogta, meghajolt a nyeregben.

– Altur'Rang népének alázatos ajándéka – közölte gúnyos udvariassággal.

Az emberek közel s távol röhögve nyugtázták a kijelentést, és megjegyzéseket tettek egymás között arra, hogy milyen örömökre számíthat Kronosz az ajándéktól. A tisztek is kijöttek a közeli sátrakból, hogy megnézzék, mi történik.

Kronosz arcán kéjvágyó vigyor jelent meg.

– Hozzátok be! Ki kell bontanom az ajándékomat, hogy közelebbről megnézhessem.

Erre még nagyobb lett a nevetés. Kronosz szélesen vigyorogva vette tudomásul, hogy milyen szellemesre sikerült a megjegyzése.

Nicci a hiányos öltözetét figyelemelterelésnek szánta, ami kockázattal járt, de ezt vállalnia kellett. Ezek az emberek állatiasak voltak, és tetszett nekik amit láttak.

Kronosz testvér a szemébe nézett, miközben arra várt, hogy bevigyék a sátrába. Rezdületlen tekintete lebilincselő volt. Nicci azon kapta magát, hogy a sötét szemekbe bámul.

Az emberek szorosan körbevették.

Nicci tudta, hogy nem várhatja meg, hogy leszedjék a lóról. Most kellett cselekednie.

Ezernyi dolgot szeretett volna Kronosz Testvérnek mondani. Meg akarta mondani neki, mit gondol róla, hogy mit akar tenni vele, és hogy mit tesz majd Richard az egész Birodalmi Renddel.

A sima halál túl egyszerűnek tűnt. Azt akarta, hogy szenvedjen, mielőtt meghal. Azt akarta, hogy teljes tudatában legyen, hogy mit tartogat a számára. Azt akarta, hogy érezze, ahogy átjárja a kín és könyörögjön irgalomért, hogy ízlelje meg a legyőzöttség keserű ízét. Azt akarta, hogy szenvedjen azért a sok nyomorúságért, amit okozott. Azt akarta, hogy megfizessen azért, amit az ártatlan emberekkel tett.

Azt akarta, hogy tudja, hogy az egész élete hiábavaló volt, és most véget ér.

Persze azt is tudta, hogy mindezt nem teheti meg. A sikert kockáztatná, ha akárcsak részben is megpróbálná.

Helyette észrevétlenül megemelte az öklét, hogy a Hanját felé irányíthassa. Attól való félelmében, hogy Kronosz esetleg megsejti, mire készül, nem akart egy pillanatot sem vesztegetni arra, hogy valami kifinomult varázslatot alkalmazzon. Csak kinyitotta a gátat, semmi bonyolultabbat nem használt, egyszerűen a férfi felé sújtott – viszont olyan koncentrált formában, amire az nem számíthatott volna, még akkor sem, ha tudja, hogy egy varázslónővel áll szemben.

Egy vakító pillanatig a késő délutáni tábort egy éles villanás világította meg – amelyet a fókuszált, összesűrített levegő által gerjesztett hő keltett. Az elszabadult erő körül villámok cikáztak.

Mivel még egy apró kis botlás is lehetőséget adhatott volna neki a védekezésre, Nicci még annyi elégtételt sem engedélyezett magának, hogy elmosolyodjon mielőtt a vaskeménységű levegő dárdát a feje irányába lőtte.

Mielőtt Kronosz Testvér ráébredt volna, mi történik, Nicci szabadjára eresztett ereje öklömnyi lyukat hasított a homlokán. Vér és agyvelő terítette be a báránybőr ponyvát a háta mögött. Eldőlt, mint egy zsák homok, az élete örökre véget ért. Nem volt alkalma visszavágni.

Nicci a hatalma egy aprócska szilánkjával eloldotta a köteleit. Sercegtek a hőtől, ahogy elvágta és elhajította őket.

Szinte azonnal, Hanját újra fókuszálva, mint egy kardot kovácsoló mester éles pengéjeként söpört végig a körülötte állókon. A tiszt, aki a lova kantárját fogta, és aki egész úton bámulta, felhördült, ahogy a forró penge átszelte a bordái alatt. Nyitott szájjal, de sikoly nélkül, tompa puffanással hullott a felsőteste a földre. A második férfinek sem futotta többre egy nagy levegővételnél, mielőtt ketté vágott teste a földre loccsant volna. Tekergőző belei a lova nyakára omlottak. Nicci megfordult a nyeregben, ahogy a varázspengével ívben körbevágott. Rémületes sebességgel, egy villanás kíséretében, amelytől felragyogni látszottak a nyárfák levelei, a halálos erő sisteregve szelte a levegőt. Mielőtt bárki bármit is tehetett volna, minden körülötte lévőt, még a nyeregben ülő lovasokat is levágta.

A levegő égő hús, vér és a kiontott béltartalom szagától lett terhes. A lovak hátráltak és ágaskodtak, hogy lerázzák magukról a testetlen lábakat. Rendszerint a harci lovak hozzá voltak szokva a heves csatát kísérő kavarodáshoz, de jórészt azért, mert a lovasok, akikhez hozzászoktak, irányították őket. Most azonban, hogy magukra maradtak, megbokrosodtak. Egy rakás embert, akik feléjük rohantak, a megvadult lovak tapostak el, ezzel csak még tovább növelve a káoszt.

Ahogy a pokoli zűrzavar kitört körülötte, és egyre többen rohantak felé, Nicci összegyűjtötte erejét, hogy a szabadjára engedésével a pusztítás újabb hullámát indítsa el.

Ahogy a halálos csapásra készült, hirtelen előre zuhant. Ugyanakkor úgy érezte, mintha valami súlyos tárggyal hátba vágták volna, mégpedig olyan erővel, hogy a kiáltással kiszorította belőle a levegőt. Egy feléje hajított nehéz buzogány körvonala szállt el mellette.

Még mindig szédülve, Nicci rádöbbent, hogy arccal a földön fekszik. Kétségbeesetten próbált magához térni. Furcsán érzéketlennek érezte az arcát. Meleg vér ízét érezte a szájában. Látta, ahogy vékony patakban csöpög az álláról, ahogy remegő karral felnyomta magát.

Akkor döbbent rá, amikor nem tudta beszívni a levegőt, hogy milyen hatalmas ütés érhette. Kétségbeesetten próbált lélegezni, de minden erőfeszítése ellenére képtelen volt rá.

A világ ködös foltokká torzult körülötte. Sa'din felette állt, kissé toporgott, de nem mozdult. Bár Nicci tartott tőle, hogy a ló véletlenül rálép, nem volt képes elvonszolni magát az útjából. A körülötte álló férfiak végül erővel elvonszolták a lovat. Mások mellé térdeltek. Egy térd a hátában ismét a földre nyomta. Erőteljes kezek ragadták meg a karját, a lábait és a haját, és szorosan lenyomták, pedig úgysem tudott volna felállni. Láthatóan attól féltek, hogy ha felkel, ismét megidézi az erejét, mintha legalábbis a Tehetséggel bírók ezt csak állva tehették volna meg. Hogy biztonságban legyenek, a földre akarták szorítani.

Valakik a hátára fordították. Egy csizmás talp a torkára nehezedett és a földhöz szegezte. Mindenfelől fegyverek szegeződtek rá. És akkor hirtelen egy rémületes dolog jutott az eszébe... sötét szemek.

A varázslónak, akit megölt, sötét szeme volt!

Kronosznak nem volt sötét a szeme. Neki kék szeme volt.

Nehezen volt képes mindezt átgondolni. Megölte a főpapot. Ennek nem volt semmi értelme.

Hacsak nem voltak ketten!

A férfiak, aki leszorították, kissé elhúzódtak.

Baljós kék szemek meredtek rá. Egy hosszú ruhás férfi volt. Csuklyája a fejébe húzva. Egy főpap.

– Nos, varázslónő, épp most sikerült megölnöd Byron Testvért, a Rend Testvériségének hű szolgáját.

Nicci már a hanghordozásából tudta, hogy a haragja még csak most érlelődik.

Nicci még mindig nem kapott levegőt a megrázkódtatástól. A hátából bénító hullámokban tört rá a fájdalom. Azon gondolkodott, hogy a férfi, aki leütötte, valószínűleg eltörte a bordáit. Lehet, hogy a gerincét is. Bár valószínűleg ez már nem számított.

– Hagy mutatkozzam be, – mondta a vörös arcú férfi felette. Hátra húzta a fejéről a csuklyát. – Kronosz Testvér vagyok. És te az én tulajdonom vagy. Én pedig hosszú és fájdalmas árat fizettetek veled egy jó ember meggyilkolásáért, aki csupán a Teremtő nemes munkáját végezte.

5. FEJEZET

Nicci egyszerűen nem tudott levegőt venni, hogy megmenthesse az életét, egyébről nem is szólva. A fájdalomtól, amit a légszomj okozott, megbénította a pánik, és képtelen volt gondolkodni. A kín, hogy levegőre volt szüksége, és nem juthatott hozzá, minden másodperccel rémületesebbé vált.

Nem tudta, mit tegyen.

Eszébe jutott, amikor Richardot meglőtték a nyílvesszővel, és nem tudott lélegezni. Emlékezett rá, hogyan szürkült majd kékült el a bőre. Annyira félt akkor, hogy látta, a férfi nem kap levegőt. És most ő nem kapott.

Kronosz mosolya olyan ingerült és gonosz volt, amilyet még soha sem látott. De mindez már nem számított.

– Micsoda dicsőség egy boszorkánynak megölni egy varázslót. De csak fondorlattal vált lehetségessé, így hát nem is nagy tett akkor. Nem más tehát, mint egyszerű, sunyi csalás.

Tehát nem tudja. Nicci rádöbbent, hogy a férfi még mindig nem tudja, ki ő... vagy mi ő. Nem egyszerű boszorkány.

De levegőt kellett vennie, hogy bármi is lehessen.

A látása fekete alagúttá szűkült, amelynek távoli végén a varázsló, Kronosz arca lebegett. Minden erejével próbált lélegzethez jutni. Úgy érezte, mintha a teste elfelejtette volna, hogyan kell lélegezni.

Meglepte, hogy a levegő hiányától fájdalmasan lüktettek a bordái. Nem gondolta, hogy a légszomj ilyet kiválthat. Annak ellenére, hogy bár egyre gyengébben, de folyamatosan, minden erejét összeszedve próbált a tüdejébe levegőt juttatni, az életet adó levegő elkerülte. Csak arra tudott gondolni, hogy aki megütötte, súlyos sérülést okozott, és többé már soha nem lesz képes lélegezni.

Ebben a pillanatban Kronosz a fogait csikorgatva megragadta a mellét. A gonosz, satuszerű szorítás dárdaként járta át a mágia töviseivel, hogy gyötrő fájdalommal megkínozza. A hirtelen éles fájdalom által kiváltott sokkhatás következtében hatalmas levegőt vett, még mielőtt rájött volna, hogy mi történik.

A levegő égette, ahogy végigszaladt a tüdején. Tudatos gondolkodás nélkül ösztönösen visszavágott a Hanjával a rátörő fájdalom mentén.

Kronosz felkiáltott, és hátratántorodott, magához szorítva a kezét, amellyel Niccit megérintette, és a visszavágást fontolgatva. Vér csorgott a csuklóján, és ruhája ujja alatt.

Bár Nicci rá tudta venni, hogy eleressze, sőt meg is tudta sebesíteni, még mindig túl kába volt, hogy felidézze a szükséges erőt, amivel átjuthatott volna a varázsló védelmén és meg tudta volna ölni. Zihálva szedte a levegőt, nagyokat nyelve belőle, nem törődve a fájdalommal, amit minden egyes lélegzetvétel okozott. Már tudta, hogy ha nem kap levegőt, sokkal jobban fáj.

– Te mocskos szuka! – ordította a férfi. – Hogy merészeled ellenem használni az erődet? Hiszen nem is remélheted, hogy felérsz az enyémmel. Mindjárt megtanítalak rá, hol a helyed.

Az arca vöröslött a méregtől. Hanjának finom érintésével Nicci érezte milyen pajzsokkal vette körbe magát a varázsló. Még mielőtt megtette volna azonban, Nicci lehántotta a húst az ujjairól. Remegő kezét még mindig a mellkasához szorította. Nicci nagyon is jól tudta, hogy hosszú és fájdalmas megtorlásra vágyik.

Hosszasan szidalmazta, és azt ecsetelte, mit tesz majd vele, mi lesz belőle, ha végzett. Az őket figyelő férfiak egyre szélesebben vigyorogtak, ahogy meghallották, milyen természetű tervei vannak a varázslónak.

Azt gondolta, hogy ő egy boszorkány, és hogy erősebb nála. Nem tudta, hogy Nicci sokkal több volt ennél; hogy ő a Sötétség Nővére. Még ha tudta volna is, Kronosz lehet, hogy nem fogta volna fel, mint ahogyan kevesen értették, ennek a teljes és rettenetes jelentőségét. A Sötétség Nővére nem csak a saját Tehetségét birtokolta, hanem egy varázsló Hanját is; amit akkor vettek el tőle, amikor átlépett a holtak világának Fátyolán át a halálba.

És mintha egy varázslónő és egy varázsló együttes ereje nem lett volna elég hatalmas, még hozzájött a Pusztító Mágia, amelyre a varázsló halálakor megnyíló Fátyolon keresztül tett szert. A saját Hanja volt a csatorna, amelyen keresztül a Pusztító Mágia erejét magába fogadta. Kevés ember tudta használni a Pusztító Mágiát: Richard születésénél fogva, a Sötétség Nővérei pedig fondorlat által. A Sötétség Nővérei most mind Jagang foglyai voltak, Nicci és négy másik kivételével, akik közül hárman Richard korábbi tanárai voltak a Próféták Palotájában. A negyedik, a vezetőjük Ulicia Nővér volt.

Kronosz véres öklét Nicci felé rázta.

– Altur'Rang lakói árulók! Megbecstelenítettek egy szent helyet! Azzal, hogy letértek a Teremtő útjáról, elfordultak a Teremtőtől. A kezünk által a Teremtő bosszút áll és elpusztítja a bűnösöket. Megtisztítjuk Altur'Rangot nemcsak testüktől és csontjaiktól, hanem az eszméiktől is! A Birodalmi Rend újra birtokba veszi a várost, és Jagang az Igazságos innen uralja majd a világot a Teremtő szándéka szerint.

Nicci majdnem felnevetett. Kronosznak fogalma sem volt róla, hogy a nő, akihez beszél, maga adta Jagangnak az Igazságos nevet. Nicci javasolta azt a császárnak, hogy az uralma igazságosságának ilyen hirdetése sokkal több embert nyer meg a számára anélkül, hogy harcolnia kellene velük. Jagang mindet le akarta győzni; és csak Nicci volt képes beláttatni vele, hogy az ő javát szolgálja, hogy ha az emberek a szabad akaratukból jönnek el hozzá. Ő mondta Jagangnak, a név, amit adott neki, elhozza majd hozzá az embereket.

Túlságosan is igaza volt. Sok ember a szándékot azonosította a tettel. A címnek, amit ő adott Jagangnak, szinte mindenütt hittek az emberek, akik semmit nem tudtak róla és a Rendről. Nem győzött csodálkozni rajta, azzal, hogy pusztán a szó segítségével, akár igaz, akár nem, rengeteg embert rá lehet venni, hogy higgyen valamiben. Talán könnyebb volt számukra, ha helyettük gondolkozott valaki.

Kronosz beszéde elegendő időt adott neki, hogy összeszedje magát. Ahogy kezdett visszatérni az ereje, Nicci nem engedhette meg magának, hogy tovább várjon.

Felemelte a kezét, és a férfi felé tartotta az öklét. Végig akarta vezetni az erejét a karján, hogy összesűrűsödjön, és az ökle előtti pontba összpontosuljon. Bár erre nem volt szükség, azért is akarta így csinálni, mert jólesett észrevetetni Kronosszal a veszélyt.

A képességétől, és az őt védő pajzsoktól öntelten magabiztos varázslót Nicci ellenséges mozdulata csak még inkább felingerelte.

– Hogy merészelsz fenyegetni?

Az Alkotó és Pusztító Mágiát halálos fegyverré egyesítve olyan erővel sújtott le, hogy az olyan könnyedén szelte át a varázsló pajzsait, mint a villám a papírt, és a mellkasa közepén egy dinnyényi lyukat robbantott bele.

Kronosz szeme tágra nyílt. A szája tátva maradt a döbbent csodálkozástól, ahogy az agya felfogta a visszafordíthatatlant.

Nicci látta az eget a lyukon keresztül. A belső robbanástól, minden ami a belső szerveiből megmaradt, kispriccelt, amikor Kronosz megcsonkított teste összecsuklott.

Nem sejtette, hogy az ő ereje nem ér fel Nicciével. Csak Alkotó Mágiát használt a pajzsaihoz. Az ilyen védelem nem sokat ért a Pusztító Mágiával szemben.

Körülötte mindenütt fegyvert szegeztek rá. Erős izmok húzták feszesre az íjakat. Karok hajoltak hátra dárdákat tartva, ezernyi lándzsa, kard és bárd szegeződött rá.

Nicci egy pillanatnyi szünet nélkül a két ellentétes, megrázó erővel egyesülő mágia hatalmas hullámát eresztette szabadjára, amelynek pusztító dühe leterítette a tisztek sátrát, és a dombon állók közé robbant. A pusztító csapás körkörösen terjedt és lélegzetelállító sebességgel tépte le a húst a csontokról. A föld átázott a rengeteg vértől.

A hő, amely a robbanáskor felszabadult, olyan hatalmas volt, hogy a közelben álló fák kigyulladtak. A táborból a veszélyt látva odarohanó katonák ruhája is tüzet fogott. A közelebb állókról leégett a hús. A még közelebb állókat pedig szétszaggatta Nicci mágiájának viharos támadása. A szabadon engedett mágia a távolsággal veszített erejéből, és a messzebb lévők csak elterültek a földön.

Az ilyen hatalmas erőfeszítés kockázatos volt, mert sok energiát igényelt, de megtette a kívánt hatást. Egy pillanat alatt megváltozott a helyzet. A korábban még a tehetetlen fogoly nőt gúnyoló vadállatok most fejvesztve menekültek.

Attól tartva, hogy elveszíti az előnyét, Nicci a forróságot a katonák mögötti patak partján álló fák törzsébe irányította. Ezzel a módszerrel kis befektetett energiával nagy hatást lehetett elérni. A túlhevült víz egy pillanat alatt gőzzé forrt, és a tömör nyárfák törzse mennydörögve robbant fel, szilánkok millióival több tucat katonát terítve le.

Nicci gyorsan folyékony tüzet varázsolt, és a pokoli folyamot átküldte a mezőn a kavarodás közepébe. Azon nyomban emberek, lovak és felszerelés kapott lángra a tomboló tűzben. A katonák és állatok sikolyai egyetlen hosszú kiáltássá olvadtak össze. A levegő olajos füst, égő szőr és hús szagától bűzlött.

Már nem támadták. A beállt szünetben Nicci megpróbált felállni a véráztatta földről. Megbotlott a hullákban. Sa'din keresztülvágott a sűrű füstön, és a fejét hozzányomva megtámasztotta, hogy visszanyerje az egyensúlyát. Nicci egyik kezével átfogta a nyakát, és megkönnyebbülten nyugtázta, hogy sikerrel vette körül az erejével, így nem esett baja.

Sikerült megfognia a gyeplőt. Nagy nehezen felhúzta magát a ló hátára, mielőtt bárki lándzsát hajíthatott volna feléjük, vagy rájuk lőhetett volna. Megfordította a lovat, közben folyamatosan tűzgömböket lövellt a katonák felé, akik ismét támadni kezdték. Ahogy elérte őket a tűz, vakon botladoztak, sikoltoztak, hadonásztak, egymásnak ütköztek, vagy a sátraknak futottak, ezzel tovább terjesztve a tűzvészt.

Egy nagy csatalovon hirtelen egy férfi vágtatott elő a füstből. A katona felemelte a kardját és harci kiáltást hallatott. Mielőtt Nicci bármit tehetett volna, Sa'din dühödten felnyerített és egy szempillantás alatt leharapta a harci mén fülét. A sebesült ló üvöltött a félelemtől és a fájdalomtól. Megfordult, és felágaskodott, lovasa pedig az égő testekre zuhant.

Nicci a rátámadó katonák elé varázshálót vetett, amely csak egy pillanatig tartott, de elég hosszan ahhoz, hogy a szívük megálljon. Egymás után buktak fel a mellkasukat szorongatva. A többieknek még félelmetesebb volt azt látni, hogy a társaik egyszer csak levegőért kapkodnak és összeesnek valamilyen titokzatos oknál fogva, mintha azt látták volna, hogy valamilyen erőszakos halált haltak volna. Nicci szempontjából viszont pont olyan hatásosnak bizonyult, és nem vette el annyi erejét, bár pontosabb célzást igényelt. Egy szívet megállítani könnyebb volt, mint lángokat vagy villámot varázsolni. Ennyi támadó közt tudta, hogy minden erejére szüksége lesz, ha élve akar kikerülni a táborból.

Míg a közelben lévők tudták mi történik, a távolabbi területeken nem ismerhették a körülményeket, csak annyit tudhattak, hogy megtámadták őket. És mivel jól képzett katonák voltak, azonnal reagáltak.

Minden irányból nyílvesszők záporoztak felé. Lándzsák csapódtak a földbe mellette. Egy nyílvessző Nicci haját érte. Egy másik egy kissé megvágta a vállát. Sarkát Sa'din oldalába nyomta és a ló hátára hajolt. Nicci meglepődött, ahogy a ló teljes erővel előre ugrott, és bátran keresztül száguldott a rájuk támadó katonák között. A csődör patái hányingert keltő reccsenéseket hallattak, ahogy csontot értek. Az emberek félreugrottak az útjából. Sa'din sátrakon és tábortüzeken ugrott át. A levegőt borzalmas sikolyok töltötték meg. Ahogy átvágott a táboron Nicci minden lehetőséget megragadott, hogy még több halált és pusztulást osszon.

A háta mögött azonban a dühös kiáltások egyetlen hatalmas ordítássá olvadtak, ahogy többezernyi katona vette át végig a völgyben. Az ereje és vadsága rémületes volt.

Nicci élénken emlékezett, mit mondott Richard arról, hogy egyetlen szerencsés nyílvessző elegendő. Most ezer szállt utánuk. Nicci minden erejét arra fordította, hogy megvédje a lovát és saját magát.

Ahogy Sa'din keresztülvágott az emberek, lovak, szekerek, és sátrak erdején, Nicci erejét a védelmükről ismét arra irányította, hogy levágjon mindent, ami az útjukba kerül. A sűrű, koncentrált levegő végighasított a rájuk támadó katonákon. Ahogy a lova átugrott az akadályokon, és átgázolt a többin, Nicci mágiája egyeseket lefejezett, másokat a térdüknél vágott ketté. A lovak üvöltöttek, ahogy a lábaiktól megfosztva a földre zuhantak. A sebesültek fájdalomkiáltásai és sikolyai kísérték őket az útjukon. De a düh ordítását is hallani lehetett.

Ahogy vágtattak a táboron át, Nicci látta, ahogy a katonák gyorsan lóra ülnek. Lándzsát és dárdát ragadtak a táborban álló halmokból. Nicci azt kívánta, bárcsak elpusztíthatná a fegyvereket, de muszáj volt arra koncentrálnia, hogy Sa'dinba kapaszkodjon, miközben a ló átvágott mindenen, ami elé került, egy-egy szekeret is beleértve. Úgy tűnt, a ló amilyen gyorsan csak lehet, mindent megtesz azért, hogy kijuttassa a nőt erről a veszélyes helyről.

Ahogy az utolsó sátrakat is maguk mögött hagyták, Nicci hátranézett. Az egész tábor felbolydult. A lángok még mindig az eget nyaldosták. Több helyet elborított az olajos fekete füst. Fogalma sem volt, hányan haltak meg, de most több ezren indultak utána. Ahogy a vágtató ló hátán rázkódott, egyre hevesebben érezte, hogy fáj a háta.

De legalább sikerült megölnie Kronoszt. Megpróbálták megtéveszteni, de ez végül a második varázslójuk életébe is került, akiről Nicci nem is tudott, és szörnyű bajt jelentett volna a védőknek Altur'Rangban. Végül is nagy szerencse volt.

Feltéve persze, ha nincs egy harmadik varázslójuk is.

6. FEJEZET

Ahogy Nicci átért a dombon, a hatalmas város látványa első pillantásra gyönyörű volt. Amikor gyorsan hátranézett, meglátta a mögötte dübörgő lovasságot. Látta a felemelt kardokat, szekercéket, lándzsákat és dárdákat, ahogy a lemenő nap fénye megcsillant az acél fegyvereken. A nyomukban felszálló porfelhő eltakarta a keleti eget. Hallani lehetett borzalmas, vérszomjas kiáltásaikat.

És ez még csak a lovasság volt. Tudta, hogy mögöttük jön a tengernyi gyalogság.

Még ha nem is sütött volna a szemébe a nap, akkor sem láthatott volna senkit a városban. Így is kellett lennie. Azt akarta, hogy nagyrészt rejtve maradjanak az emberei. Mindazonáltal nem volt valami biztató érzés, teljesen egyedül menekülni a feldühödött darazsak módjára utána özönlő katonák elől.

Meghagyta Viktornak és Ishaqnak, hogy melyik úton próbál majd kerülni, hogy a legjobban kihasználhassák a védelmi rendszert. Remélte, hogy készen állnak. Nem volt túl sok idejük felkészülni. És a csata pillanata máris elérkezett.

Ahogy egyre közelebbről látszott a város, Niccinek végül maradt egy lélegzetvételnyi ideje még valamire. Sikerült jobb kezét ruhája ujjába bújtatnia, majd hátranyúlt, és ezt megtette a bal kezével is. Egy kézzel tartva a gyeplőt, a vágtató ló nyakára hajolva, begombolta a ruháját. Mosolygott ezen az apró sikeren.

Elsuhant mellette az első épület. Bár lett volna olyan út, amely gyorsabban beviszi a városba! Nicci a főúton maradt, és azon vágtatott le a dombról. Ahogy beért a városba, az út egy széles körútba torkollott, a fő kelet-nyugati irányú országútba. Ahogy egyre sűrűsödtek az épületetek, egyre magasabbak is lettek. Helyenként fák is szegélyezték az utat. Még látta a fákon a kabócák levedlett, félig nyílt, üres gubóit. Hirtelen eszébe jutott, hogyan feküdt a menedékben Richard karjának melegében.

Sa'din tajtékzott, és Nicci biztos volt benne, hogy egyre jobban fárad, de jelét nem adta, hogy lassítani akarna. Még vissza is kellett fognia egy kissé, hogy a lovasságot szándékosan közelebb engedje magához. Azt akarta, hogy azt higgyék, mindjárt utolérik. Amikor a prédát üldöző ragadozó célba veszi az áldozatát, a látása beszűkül és minden másra vakká válik. Az üldözési vágy épp olyan erős volt a katonákban mint a farkasokban. Nicci azt akarta, hogy minden óvatosságukat félredobják, ahogy rárohannak, ezért egy kicsit oldalra dőlt, azt a látszatot keltve, mintha megsebesült volna, és le akarna esni.

Ahogy az út közepén száguldottak, hatalmas porfelhőt hagyva maguk után, az épületek ismerőssé váltak. Már felismert néhány ablakot. Észrevett egy vajszínű táblát baloldalt, és vörös zsalugátereket jobb oldalon, amelyeket már látott. Az egyik sikátor homályában, egy sor szorosan álló épület mögött, ahol biztos, hogy laktak is, hiszen a mosott ruha kiteregetve száradt, észrevett néhány rejtőző embert. Íjak voltak náluk. Tudta, hogy már nem lehet messze.

Hirtelen a háromszintes tégla épülethez ért. A szürkületben kis híján nem vette észre. Az út túlsó felén fekvő lándzsasort vékony törmelékréteg fedte, hogy elrejtsék a katonák szeme elől. Ahogy elvágtatott mellettük, az emberek észrevették, és készen álltak, hogy felhúzzák a védelmi vonalat.

– Várjatok, amíg a többség elhalad! – kiáltott a várakozó férfiaknak elég hangosan ahhoz, hogy meghallják, de nem olyan hangosan, hogy az őt követők is megérthessék. Látta, ahogy az egyikük bólintott. Remélte, hogy megértették. Ha a lándzsákat a lovasság előtt húzzák fel, és így mindet kirekesztik, akkor csak az élen haladókat kapják el, a maradék sértetlen marad, és újra összeállhat. Ha így történik, elveszítik a lehetőséget, hogy feldarabolják a lovasságot. Nicci azt akarta, hogy a lándzsasort kezelők a nagy többséget átengedjék.

Nicci a háta mögé nézett, és látta, ahogy a nagydarab férfiak felemelt fegyverekkel eldübörögnek a tégla épület mellett. Nagy részük elhagyta az épület végét, de akkor egy hirtelen morajlással a lándzsasor felemelkedett, és a támadó csatalovak belerohantak a vaskarókba. A hátuk mögött érkezők képtelenek voltak lefékezni, így ők is nekipréselődtek a felnyársalt állatoknak. Lovasaik felordítottak, ahogy összezúzták őket az állataik. Mások fejjel előre lebukfenceztek a nyeregből.

Az ablakokból nyilak záporoztak a katonákra. Már talpra szökkenve próbálták megállítani a lovasság végét, akik még mindig befelé áramlottak. Kétségbeesetten próbálták meg a harcosok lelassítani a lovaikat. Eközben nyílvesszők zápora zúdult rájuk minden irányból. A férfiak a kezüket maguk fölé emelve próbáltak védekezni, és csak akkor jöttek rá, hogy elfelejtették magukkal hozni a pajzsaikat.

Amikor az utolsó lovasok is a kelepcének ütköztek, Nicci az elágazáshoz lovagolt. A lovasság egyből utána indult.

– Várjatok, amíg átér a fele! – kiáltotta a magas kőfal sarkánál megbújó férfiaknak, ahogy elvágtatott mellettük.

Ismét szörnyű esésekkel és az állatok fájdalomüvöltésével járt a roham, ahogy váratlanul a karókra futottak, és azok felnyársalták őket. A katonák felüvöltöttek, ahogy lezuhantak lovaikról. Lándzsás férfiak rontottak ki az épületekből, akik a katonákra rohantak, még mielőtt azok talpra állhattak volna, hogy felvegyék a harcot. A szekercéiket, kardjaikat és dárdáikat forgató városlakók most a Rend ellen fordították haragjukat.

A lovasság egy része, akiket már másodszor ejtettek csapdába, nem akart harmadszor is belerohanni a kelepcébe. Ezek a katonák elvágtattak a fő oszloptól, néhányan balra fordultak egy mellékutcába, mások egy keskeny utcába, jobbra.

Azok a lovasok, akik Niccit követték, még alig jutottak el valameddig, de nem volt igazán esélyük mérlegelni, hogy le kellene-e válniuk a rohamról, mert Nicci felvonatta a harmadik vasrácsot is. A lovak közvetlenül mögötte csapódtak neki a rudaknak. Hallható volt, ahogy a vaskarókon fennakadó vezérménekbe a hátulról jövő hatalmas testek becsapódnak. A lovasok ordítozni kezdtek, ahogy az egymásba rohanó állatok között rekedtek. Szinte ezzel egy időben a lovasok, akik jobbra és balra a mellékutcákba vágtattak, hirtelen ugyanabban a vas csapdában találták magukat. Az ellenség váratlanul egy téglából és vasból álló szurdokban vergődött.

Félelmetes látvány volt, ahogy a teljes sebességgel rohanó lovak nekicsapódtak a főutat elzáró halott és sebesült állatoknak és embereknek. Hús csapódott a húsnak, csontok reccsentek. A lovak őrjöngtek a fájdalomtól. Olyan ereje volt a becsapódásnak, hogy áttörte a dárdafalat, és lyukat robbantott a tetemek között. Hatalmas harci mének, néhánynak a fején páncél, néhány anélkül, özönlöttek át a résen a halott katonák és az állatok vérében és belsőségeiben csúszkálva. Néhány ló és lovasa elesett a sikamlós talajon. Mások, akik teljes vágtában rohantak át a hirtelen támadt résen, már nem tudták elkerülni az ütközést, ezért agyontaposták őket.

Az oldalsó sikátorokból lándzsát szorongató férfiak rohantak a támadó lovasság elé, hogy lezárják a hasadékot. A társaik lemészárlásától és szörnyű pusztulásától sokkot kapott lovak, most azt látták, hogy mindenfelől csatakiáltást hallató férfiak rontanak rájuk, és lándzsát szúrnak az oldalukba. Az állatok borzalmas halálsikolyokat hallattak, ahogy könyörtelenül kibelezték őket. Az elesettek felbuktatták azokat, akik még mindig kétségbeesetten próbáltak volna elmenekülni. A zaj olyan volt, mintha az esti levegő darabokra hasadt volna, ahogy az íjászok nyilai a mészárlásból menekülni próbáló lovasokra zúdultak.

Nicci biztos volt benne, hogy a Birodalmi Rend csapatai nem támadtak volna a városra szándékosan úgy, hogy így használják a lovasságot, ha nem csalta volna ide őket. Ezeket a lovakat nem ilyen küzdelemre képezték ki. Nem lehetett velük jól manőverezni a szűk helyen, ezért azután a lovasaik nem harcolhattak elég hatékonyan. S ami még rosszabb, a védők itt túlságosan sok helyre bújhattak el ahhoz, hogy a lovasság sikeresen vehesse fel velük a harcot. A lovasság feladata az lett volna, hogy még a nyílt terepen eltiporjon minden szervezett ellenállást, akik meg akarják akadályozni, hogy a Rend elérje a várost, és azután mindenki mást, aki el akarná hagyni a települést a seregek bevonulása után. Ha a parancsnokok urai lettek volna a helyzetnek és irányítani tudták volna az embereiket, nem engedték volna meg, hogy a lovasság ilyen őrült módon, egy város szűk utcáiban támadjon. Persze Nicci ezzel mind tisztában volt, amikor elhatározta, hogy megpiszkálja a darázsfészket.

A lovassági támadás oktalansága a város falain belül máris nyilvánvalóvá kezdett válni. Az öldöklés gyors volt és kegyetlen. A felhasított testű lovak és emberek borzalmas látványa valahogy irreálisnak tűnt. A vérszag fojtogató volt.

Amikor Nicci látta, hogy egy ellenséges csapat az egyik mellékutcán át szökni próbál, előre vetette Hanját, majd egy koncentrált erőcsapással eltörte a vezérmén lábát. Ahogy az állat felbukott, az utána vágtázók belerohantak, és szintén lábaikat törték, ahogy a vezér ló eléjük bukott. Néhány ló, amely még hátul vágtatott, észrevette, hogy mi történt, és még időben reagálva félre tudott ugrani. Nicci látta, ahogy a városiak az ő menekülési útjukat is elvágják.

Nicci a sarkon megfordult, és visszavágtatott oda, ahol a fő hadtestet elkerítették, nehogy a Birodalmi Rend lovasságából bárki is megszökhessen. Ahogy az utolsó épülethez ért, váratlanul szembe találta magát egy csapat lovassal, akiknek sikerült átküzdeniük magukat a lándzsásokon. Nicci egy folyékony tűzlabdát hajított az ellenség felé. Elsuhant a védők feje felett, az utcára esett, és folyékony tűzzel borította be az ellenséges lovak horpaszát. Az égő bőrű állatok felágaskodtak, így a lángok a lovasokat is elérték.

Nicci épületek tömött sora mellett vágtatott el, hogy a központi csapda végébe kerüljön, amely a legnagyobb számú ellenséget ejtette foglyul. A városiak már elárasztották őket. Most az egyszer a lovasok létszámban alulmaradtak, szétzilálódtak és nem tudtak kitörni. A szabadságukért küzdő városiak hihetetlen elszántsággal harcoltak, ilyesmire pedig a katonák nem számítottak. A megfélemlítésen és gyors pusztításon alapuló taktikájuk meghiúsult.

A gyér szürkületi fényben Nicci észrevette Viktort, aki hatalmas buzogányát lengetve aprította a Birodalmi Rend katonáit. Keresztül hajtotta Sa'dint a pusztításon.

– Viktor!

A férfi gyilkos pillantással nézett fel.

– Mi az? – próbálta túlharsogni a csatazajt. Fegyvere acél pengéiről vér csöpögött.

Nicci lovával közelebb léptetett.

– A gyalogosok közvetlen a lovasság mögött jönnek. Ők lesznek az igazi próba. Most nem engedhetjük meg, hogy meggondolják magukat, most kell támadniuk. Hogy így is legyen, megyek és adok nekik valamit aminek nem tudnak ellenállni, és követniük kell a városba. Viktor zordan vigyorgott.

– Rendben. Várni fogjuk őket.

Ha a hadsereg beözönlik a városba, nem lesz képes együtt maradni. Fel fog bomlani amikor beáramlik az utcákba. Ahogy ez megtörténik, a védők még további részekre tördelhetik a sereget. A kisebb csapatok rejtett íjászokkal, lándzsásokkal és számtalan csapdával találják szembe magukat.

Altur'Rang hatalmas volt. Ahogy a sötétség beborította a várost, a támadók közül sokan nem tudnak majd tájékozódni és eltévednek. A keskeny utcák miatt nem tudnak együtt maradni, hogy szervezetten támadhassanak. Nem tudnak oda menni, ahová és ahogyan akarnak, és képtelenek lesznek megtámadni a védtelen embereket. Fáradhatatlanul űzik és támadják majd őket. Így minden csoport egyre kisebb lesz, egyrészt mert egyre többen esnek el majd a szakadatlan támadásban, másrészt pedig mert egyesek más utakon próbálnak meg biztonságos helyre menekülni. Nicci azonban gondoskodott róla, hogy ne maradjon a városban biztonságos hely a számukra.

– Elöl tiszta vér vagy – kiáltotta Viktor. – Jól vagy?

– Csak ügyetlen voltam, és leestem a lóról. Jól vagyok. Ezzel az üggyel ma este végeznünk kell – emlékeztette Viktort.

– Sietsz Richard után?

Nicci mosolygott, de nem válaszolt a kérdésre.

– Jobb lesz, ha megyek darázsfészket piszkálni. Máris hozom őket.

A férfi bólintott.

– Készen állunk.

Amikor Nicci látta, hogy három katona a lovai nélkül menekülni próbál, megállt egy pillanatra. Valami mágiától csillogót lőtt a kanyargó utcába. Három gyors puffanással a varázslat átvágta a húst és a csontot, a három alak összeesett.

– És Viktor – fordult vissza a férfihez. – Még egy utolsó dolog.

– Mi lenne az?

– Senki nem maradhat életben. Senki!

Ahogy a csata dühöngött a háta mögött, Viktor egy pillanatra a nő szemébe nézett.

– Értem. Ishaq várni fog rád, próbáld meg a darazsakat odavinni, amilyen gyorsan csak tudod.

Nicci, a kantár szárát fogta, hogy egy helyben tartsa Sa'dint.

– Hozom a katonákat...

Hirtelen hátrafordult, ahogy egy lángcsóva hasított a sötétbe. Keleten nagy tűzlabdák gyulladtak fel. Nicci tudta, hogy ez csak egy dolgot jelenthet.

Viktor átkozódott, és felállt az egyik döglött ló hátára, úgy nyújtogatta a nyakát, hogy a háztetők felett láthassa, amint füst borítja be az eget.

Gyanakodva Niccire nézett.

– Nem sikerült elkapnod Kronoszt?

– Elintéztem – morogta a fogait csikorgatva –, sőt még egy másik varázslót is. Úgy tűnik van még egy velük. Nagyon felkészültek. – Nicci meghúzta a kantárt Sa'dint a távoli sikolyok felé fordítva.

– De arra nem készülhettek fel, hogy egy Sötétség Nővére várja majd őket!

7. FEJEZET

– Szerinted mit jelenthet? – kérdezte Berdine.

Verna a Mord-Sith kék szemébe nézett egy pillanatra. – Ann nem árulta el.

A könyvtárban halotti csend honolt, csak az olajlámpák sercegtek. A sötét diófa polcok szorosan álltak egymás mögött. A lámpák és a gyertyák nem tudták bevilágítani a hatalmas szentélyt. Ha Verna meggyújtotta volna a falak mellett sorakozó összes lámpát, és a polcok végén álló kampókra akasztotta volna őket, lényegesen világosabb lehetett volna. Ám úgy vélte, hogy a feladatukhoz erre most nincs szükség.

Verna egy kicsit úgy érezte, hogy ha túl sok lámpát gyújtanak meg, túl sok kötetet mozdítanak el, megzavarják a hely békéjét, és még felébresztik a Rahlok szellemeit, akik e helyen kísértenek.

Nehéz gerendák osztották több részre boltíveikkel a fából készült mennyezetet. A masszív gerendákat támasztó oszlopokat faragott indák és levelek díszítették. Különös, mégis gyönyörű, élénk színű szimbólumokat festettek a gerendák szemben lévő oldalaira. A padlót aprólékosan kidolgozott mintájú, tompa színű, finom szőnyegek borították.

A falakon körben üveg ajtók mögött, és a könyvtárt behálózó szabad polcokon, könyvek ezrei sorakoztak. Többnyire sötét színű bőrkötésük, általában egy kis arany vagy ezüst levéllel a gerincükön, elegáns szépséget kölcsönzött a helynek. Verna ritkán látott ilyen csodálatos könyvtárat. A Próféták Palotájának pincéjében, ahol nagyon sok időt töltött tanulással, szintén több ezer könyvet tartottak, de az nagyon puritán hely volt, amely csak azt a célt szolgálta, hogy könyveket tároljanak benne, emellett pedig praktikus helyet biztosítson az olvasásra. Ez a hely fejet hajtott a könyvek és a bennük tárolt tudás előtt.

A tudás hatalom, és az évek során ez a hatalom minden Rahl Nagyúrnak a kisujjában volt. Az, hogy ezt a tudást bölcsen használták-e fel, vagy sem, az más lapra tartozott. Az egyetlen probléma az ilyen hatalmas mennyiségű információ esetében, hogy nehéz megtalálni, ha az ember kifejezetten egy valamit keres. Vagy egyáltalán meg akarja tudni, hogy az a valami megtalálható-e ebben a hatalmas gyűjteményben.

Természetesen, a régi időkben lehettek olyan írnokok, akiknek az volt a feladatuk, hogy a fontosabb könyvekről másolatot készítsenek, emellett pedig a könyvtár egyes részeiért ők feleltek. A kutató ember akkor könnyen feltehetett néhány fontos kérdést, ezzel leszűkíthette a keresést, így megtalálhatta azt a személyt, aki a kérdéses területet ismerte és útbaigazíthatta. Most, ilyen szakértők segítsége nélkül, a számtalan kötetben rejlő értékes információt sokkal nehezebb volt kikeresni. Az információ hatalmas mennyisége különös módon saját maga akadályává változott. Ahhoz a katonához lehetett hasonlítani, aki annyi fegyvert visz magával, hogy mozdulni sem bír tőlük, így szinte haszontalanná válik a csatában.

Csak ez az egy könyvtár számos tudós és nagy próféta elképzelhetetlenül nagy számú művének adott helyet. Amint egy kissé körbenéztek, olyan sok történelmi, földrajzi, politikai, természeti és profetikus könyvet láttak a polcokon, amennyit Verna korábban elképzelni sem bírt volna. Egy ember egy egész életet eltölthetett volna itt a könyvtárban. Ráadásul Berdine azt mondta, hogy a Népek Palotájában több ilyen könyvtár is van, olyanok is, amelyeket bárki megtekinthet, de olyanok is, ahová csak a Rahl Nagyúr, és ahogy Verna feltételezte, a leghűségesebb bizalmasai léphettek be. Ez, ahol most voltak, az utóbbiak közé tartozott.

Berdine elmondta, mivel ő tudott ó-d'harai nyelven, Darken Rahl néha elvitte magával a legtitkosabb könyvtárba, hogy a véleményét kérje valamilyen homályos szövegrésszel kapcsolatban, amelyet ősrégi könyvekben talált. Ennek eredményeként Berdine kivételes helyzetben volt, és tudott néhány dolgot a potenciálisan veszélyes rengeteg tudásanyagról, amelyet a palotában halmoztak fel.

Igaz, nem mindegyik prófécia volt veszélyes. Többségükről hamar kiderült, hogy lényegtelenek és meglehetősen ártalmatlanok. Sokan nem fogták fel, hogy a próféciák jó része nem volt fontosabb, mint egy közönséges pletyka.

Azonban nem minden prófécia volt ilyen kellemes vagy jelentéktelen. A mindennapi élet bizsergető egyszerűsége könnyen öntelt nyugalomra csábíthatja az embert, és azután, amikor a legkevésbé számít rá, sötét dolgok jelennek meg az egyik oldalon, és elragadják az ember lelkét.

Míg számtalan kötet volt, amely nagyjából teljesen ártalmatlan információt tartalmazott, akadtak olyanok, amelyek a képzetlen elme számára az első szótól az utolsóig igen veszélyesek voltak. Ebben a könyvtárban jónéhány nagyon veszélyes könyv megtalálható volt, amelyeket Verna ismert, olyan könyvek, amelyeket a Próféták Palotájában annyira veszélyesnek tartottak, hogy nem a fő könyvtárban tartottak, hanem kisebb, varázslatokkal védett termekben, amelyhez csak néhány embernek volt hozzáférése. Valószínűleg ezeknek a könyveknek az ittléte miatt nem léphetett be a Rahl Nagyúron kívül más. Verna tudta, hogy ha nem lett volna vele a Mord-Sith, az őrök nem engedték volna be.

Boldogan töltött volna egy csomó időt egy ilyen helyen, hogy felfedezhesse a számtalan ismeretlen könyvet. Sajnos azonban az időnek nagyon szűkében voltak. Arra gondolt, vajon Richard látta-e, hogy Rahl Nagyúrként mit örökölt.

Berdine megkocogtatott egy üres oldalt Glendhill: Elhajlás elméletében.

– Mondom neked, Prelátus, ezt a könyvet tanulmányoztuk a Rahl Nagyúrral a Varázslók Tornyában, Aydindrilben.

– Már mondtad.

Verna, finoman szólva, érdekesnek találta, hogy Richard ismeri a Glendhill könyvet, és figyelembe véve idegenkedését a próféciáktól, és hogy ez a könyv főleg róla szólt, még furcsábbnak találta, hogy Richard tanulmányozta.

Vége hossza nem volt a sok apró különös dolognak, amit Verna időnként Richardról megtudott. Tudta, hogy részben azért is utálta a próféciákat, mert a rejtvényeket is utálta. Ki nem állhatta őket. Azt is tudta azonban, hogy azért is viseltetett ellenséges érzelmekkel a próféciák iránt, mert a szabad akaratban hitt, abban, hogy ő maga, és nem a végzet keze az, amely megszabja az életét.

Míg a hihetetlenül komplex, és sok ember számára felfoghatatlan jelentésrétegeket hordozó próféciák valóban természetüknél fogva az eleve elrendelés elemeit hordozták magukban, Richard nem is egyszer beteljesítette már a próféciát úgy, hogy közben be is bizonyította, hogy téves.

Verna kedvetlenül azt gyanította, hogy valami perverz módon a prófécia azért jósolta meg Richard megszületését, hogy a férfi eljöhessen bebizonyítani, hogy a prófécia nem igaz.

Richard tetteit soha sem volt könnyű megjósolni, még talán a próféciáknak sem. Kezdetben Vernát mindig váratlanul érték Richard tettei, és képtelen volt megmondani, hogy hogyan reagál majd bizonyos helyzetekre, vagy hogy mit tesz legközelebb. Viszont rá kellett jönnie, hogy a férfinek az a képessége, hogy egy szempillantás alatt képes átváltani valami látszólag teljesen más dologra, lényegében egyfajta következetesség is volt a részéről.

A legtöbb ember képtelen volt egy célra ilyen elszántsággal koncentrálni. Hajlamosak voltak hagyni, hogy egyéb sürgős dolgok eltereljék a figyelmüket. Richard azonban, mint amikor több ellenféllel vívott egyszerre, előre rangsorolta a kevésbé fontos dolgokat, és függőben hagyta, vagy gyorsan elintézte őket, ahogy szükségeltetett, míg eközben a célját szilárdan észben tartotta. Néha ezzel azt a téves benyomást keltette az emberekben, hogy összefüggéstelenül vált át egyik dologról a másikra, míg a valóságban egyszerűen csak átugrált az események folyójában lévő egyik kőről a másikra, hogy elérje a túlpartot.

Időnként Verna úgy érezte, hogy Richard a legcsodálatosabb ember, akit valaha ismert, máskor viszont a legfárasztóbbnak gondolta mind közül. Már rég nem számolta, hányszor akarta megfojtani a férfit. Amellett, hogy ő volt az az ember, aki arra született, hogy a végső csatában vezesse őket, saját akaratából is a vezetőjükké vált, a Rahl Nagyúrrá, a tengelyévé mindannak, amiért a Fény Nővéreként harcolt.

Pont, ahogy a prófécia megjósolta.

De nem úgy, ahogy azt gondosan eltervezték.

Talán, mindazon túl, amit mindannyiuk számára jelentett, Verna elsősorban a barátot értékelte Richardban. Azt szerette volna, ha boldog lehet, úgy, ahogy egyszer ő is volt Warrennel. Az az idő, amit a házasságuk után és Warren halála előtt együtt töltöttek, jelentette az igazi és valódi életet Verna számára. Azóta élő halottként élt, de nem az élet részeként.

Verna remélte, hogy egy nap talán, majd ha megnyerik a végső csatát a Rend ellen, Richard is megtalálja a szerelmet. Annyira szerette az életet, muszáj volt ezt megosztania valakivel.

Magában mosolygott. Az első naptól fogva, hogy találkoztak és a nyakára rakta a Nyakörvet, hogy visszavihesse magával a Próféták Palotájába azért, hogy megtaníthassák a Tehetség használatára, úgy érezte, mintha az életét elragadta volna az örvény, amit Richard keltett. Élénken emlékezett arra a napra, amikor a Sáremberek falujából magával vitte a hóesésben. Mélységesen szomorú esemény volt, mert az akarata ellen történt, ugyanakkor hatalmas megkönnyebbülést is jelentett húsz évnyi kutatás után.

Persze nem egykönnyen egyezett bele a jószándékú rabságba. Valójában két nővér halálába került, hogy rávegyék, tegye a nyakára a gyűlölt Nyakörvet.

Verna összehúzta a szemét... a nyakára a Nyakörvet.

Különös. Akárhogy próbálta felidézni, végül hogyan sikerült meggyőzni Richardot, de nem emlékezett rá. Richard gyűlölte a nyakörveket – főleg miután egyszer foglyul ejtette egy Mord-Sith – és mégis szabad akaratából kellett felvennie. Valami különös oknál fogva azonban, Verna nem emlékezett rá, hogyan sikerült erre rávennie...

– Verna, ez igazán különös... – Berdine barna bőr ruhája nyikorgott, ahogy egy kissé közelebb hajolt, miközben nagy érdeklődéssel nézte az asztalon egy régi kötetben lévő szöveg végét. Óvatosan lapozott egyet, megnézte, majd visszahajtotta az oldalt. Felnézett. – Tudom, hogy itt még volt valami korábban. Ez az írás most hiányzik.

Ahogy Verna a lány szemében táncoló gyertyalángot figyelte, félretette a régi emlékeket, és teljes figyelmét a sürgető, fontos dolgoknak szentelte.

– De az nem ez a könyv volt, igaz? – Amikor Berdine értetlenkedve nézett, Verna elmagyarázta. – Ugyanez volt a címe, de nem pontosan ez a könyv volt. Akkor a Varázslók Tornyában voltatok, ennek a könyvnek egy másik példányát láttátok. Így van?

– Nos, igen, tényleg nem ugyanez a könyv volt az... – Berdine kihúzta magát és hullámos barna haja alatt megvakarta a fejét. – De ha ugyanaz a címe, nem gondolod, hogy annak a példánynak, amit a Varázslók Tornyában néztünk, ugyanazt az írást kell tartalmaznia? Ebből pedig itt jó pár rész hiányzik.

– Nem azt mondtam, hogy abban minden benne van, csak azt, hogy nem ugyanezt a könyvet tanulmányoztátok Richarddal. Az, hogy felidézed magadban, és nem emlékszel rá, hogy láttál volna benne üres oldalakat, még nem bizonyít semmit, mert nem ugyanarról a kötetről van szó. Ami azonban fontosabb, hogy bár nyilván tartalmában megegyezik a két könyv, az írnok, amelyik ezt a másolatot készítette, valamilyen oknál fogva üres oldalakat hagyott a szövegben.

Berdine hitetlenkedve kérdezte.

– De milyen oknál fogva?

Verna megvonta a vállát.

– Néha azok a könyvek, amelyek nem teljes próféciákat írnak le, mint ahogy ez is, üres oldalakat is tartalmaznak, hogy a későbbi próféták befejezhessék a jóslatot.

Berdine csípőre tette a kezét.

– Hát jól van, de akkor egy dologra felelj. Amikor ezt a könyvet nézem, emlékszem arra, amit olvasok. Lehet, hogy nagy részét nem értem, de nagyjából emlékszem rá, emlékszem, hogy olvastam már, ezeket a részeket. Akkor hogyan lehet az, hogy egyetlen dologra sem emlékszem azokból a részekből, amelyek hiányoznak?

– Az az egyszerű magyarázat, hogy azért nem emlékszel belőlük semmire, mert azok, amik. Üres helyek, ahogy már mondtam, amelyeket az hagyott a könyvben, aki a másolatot készítette.

– Nem, nem így értem. Úgy értem, hogy emlékszem, hogy milyenek voltak a próféciák, hogy milyen hosszúak voltak. Te, mint a Tehetséggel bíró, bizonyára inkább arra emlékeznél, amit olvastál. Én azonban nem. Mivel én soha nem értettem igazán őket, én csak arra emlékszem, hogy néztek ki. Emlékszem, milyen hosszúak voltak. Ezek itt nem a teljes próféciák. Nem értettem őket és emlékszem, milyen hosszúnak tűntek, és milyen nehéz volt értelmezni ezeket a hosszú jóslatokat.

– Ha valami nehezen érthető, mindig hosszabbnak tűnik, mint amilyen valójában.

– Nem! – Berdine grimaszolt, ahogy próbálta meggyőzni. – Nem erről van szó. – Az utolsó jóslathoz lapozott, és megütögette az oldalt. – Ez itt csak egyetlen oldal, amelyet számos üres követ. Azt nem állítom, hogy mindre jól emlékszem, de valami miatt ennek az utolsónak nagyobb figyelmet szenteltem. És mondom neked, emlékszem rá, hogy sokkal hosszabb volt. Nem esküdnék meg rá, hogy a többi milyen hosszú volt, vagy hogy ennek mennyinek kellene lenni, de biztos, hogy több volt, mint egy oldal. És nem volt befejezetlen, mint ahogy most ez itt. Akárhogy is próbálom, nem emlékszem, mennyire volt hosszú, vagy hogy miről szólt, de biztosan tudom, hogy több volt egyetlen oldalnál.

Ez volt az a megerősítés, amelyre Verna várt.

– Míg a nagy része nem mond számomra semmit – folytatta Berdine –, erre a részre határozottan emlékszem, az eleje az elágazásokról szól, és hogy milyen nehéz visszamenni egy jóslat gyökeréhez, azután meg arról a hordáról beszél, amely azzal henceg, hogy a Teremtő nevében jár el. Ez pont úgy hangzik, mintha a Birodalmi Rendről szólna, de nem emlékszem a folytatásra, ami itt üresen áll, és a „vezér elveszett bizalma" után következne.

Nem képzelődök, Verna, tényleg nem. Nem tudom megmondani, mitől vagyok ennyire biztos benne, hogy hiányzik a folytatás, de biztosan tudom, hogy ez a helyzet. És pontosan emiatt zavar annyira, hogy a könyvből hiányzó rész, hogyan hiányozhat a fejemből is?

Verna közelebb hajolt, és felhúzta az egyik szemöldökét.

– Nos, kedvesem, pontosan ez a kérdés nyugtalanít engem is.

Berdine megütközve nézett.

– Úgy érted, tudod, miről beszélek? Hiszel nekem?

Verna bólintott.

– Attól tartok, igen. Nem akartam rád erőltetni az elképzelésemet, azt akartam, hogy te erősítsd meg a gyanúmat.

– Akkor ez az, ami Annt is aggasztja, amit ellenőriznünk kellett?

– Igen ez. – Verna pakolászni kezdte a masszív asztalon felhalmozott könyvkupacot, majd hirtelen kihúzott egyet, amit keresett.

– Ezt nézd meg! Ez az egyik, ami leginkább nyugtalanít. A Válogatott eredetek egy különösen ritka próféciás könyv abban a tekintetben, hogy teljes egészében prózában íródott. Korábban, mielőtt eljöttem a Próféták Palotájából, tanulmányoztam ezt a könyvet, hogy megtalálhassam Richardot. Gyakorlatilag kívülről tudtam az egész történetet. – Verna lapozgatni kezdte a könyvet. – Most viszont teljesen üres, és én egy árva mondatra sem emlékszem belőle, azt kivéve, hogy Richardhoz volt köze, de hogy pontosan mi is volt ez, arról fogalmam sincs.

Berdine Verna szemébe nézett olyan tekintettel, ahogy csak egy Mord-Sith tudott nézni.

– Tehát ez baj, és fenyegetést jelent a Rahl Nagyúr számára.

Verna lassan kifújta a levegőt. Néhány közelben álló gyertya lángja megremegett a hirtelen légáramlattól.

– Hazudnék, ha mást mondanék, Berdine. Bár a hiányzó szövegek nem mind Richardról szólnak, de a születése utáni időre vonatkoznak. Nem ismerem a probléma természetét, de beismerem, hogy nagyon aggaszt.

Berdine modora hirtelen megváltozott. Általában ő volt a legjobb természetű a Mord-Sithek közül, akiket Verna ismert. Berdine egyszerű, gyermeki örömmel fordult az őt körülvevő világ felé. Időnként szívmelengetően kíváncsi volt. A nehézségek ellenére, amelyek másokat panaszkodásra késztettek, Berdine őszintén tudott mosolyogni.

De arra a gondolatra, hogy valamilyen veszély fenyegeti a Rahl Nagyurat, egy pillanat alatt másként állt a dolgokhoz. Most olyan gyanakvó és hidegen vészjósló lett, amennyire csak egy Mord-Sith lehetett.

– És mi okozhatja mindezt? – kérdezte Berdine követelő hangsúllyal. – Mit jelent ez?

Verna becsukta az üres lapokkal teli könyvet.

– Nem tudom, Berdine, tényleg nem tudom. Ann és Nathan is értetlenül áll a dolog előtt, éppúgy, mint mi. Pedig Nathan a Próféta.

– Mit jelent az a rész, hogy az emberek elveszítik a hitet a vezetőjükben?

Ahhoz képest, hogy nem rendelkezett a Tehetséggel, Berdine-nek sikerült egy nagyon homályos prófécia legfontosabb elemét kiválasztania.

– Nos – Verna óvatosan kereste a szavakat –, több dolgot is jelenthet. Nehéz megmondani.

– Lehet, hogy nekem nehéz, de nem neked.

Verna megköszörülte a torkát.

– Nem vagyok jártas a próféciákban, értsd meg, de azt hiszem, valamit Richarddal kapcsolatban jelent.

– Ennyit én is tudok. Miért mondana ez a prófécia olyat, hogy az emberek elveszítik a hitüket benne?

– Berdine, a próféciák ritkán annyira egyértelműek, mint amilyennek látszanak. – Verna azt szerette volna, ha a lány nem néz rá így. – Amit látszólag mond, annak sokszor nincs köze ahhoz, amire valójában utal.

– Prelátus, ez a prófécia számomra azt sugallja, hogy a józan ész kérdései miatt veszítik el a hitet a vezetőjükben. Mivel ez a prófécia úgy nevezi meg ezt a vezetőt, mint azt az embert, aki a Teremtő akaratát hirdető hordával szembeszáll – amely horda nem más, mint a Birodalmi Rend –, ez azt jelenti, hogy a Rahl Nagyúrról beszél. Ebből pedig következik, hogy akkor a Rahl Nagyúr az a vezér, akiben a nép elveszíti a hitét. Ez azután a rész után jön, amikor a horda megosztásáról beszél, amit most a Rend meg is tett. Ettől azonnalivá válik a fenyegetés.

Verna sajnálatot érzett minden balga iránt, aki életében akárcsak egyszer is elkövette azt a hibát, hogy alulbecsülte Berdine-t.

– Tapasztalatom szerint a próféciák néha olyan cirkalmasan fogalmaznak Richarddal kapcsolatban, mint ahogy egy öregember beszél.

– Ez nekem elég konkrétnak hangzik.

Verna összefonta a karját.

– Berdine, te egy nagyon okos nő vagy, ezért muszáj megértened, miért lenne óriási hiba, ha megvitatnám veled ezt a próféciát. A prófécia nem való a Tehetséggel nem rendelkezők fülének. És ennek semmi köze ahhoz, hogy az illető mennyire okos. A próféciákat a Tehetséggel bírók alkották, és csakis a hasonló Tehetséggel megáldottak fülének szánták őket. Még csak másfajta varázslóknak sem tanácsos olvasni őket.

Még nekünk, Nővéreknek is, akik pedig varázslónők vagyunk, évekig kellett tanulnunk, mielőtt akár egy pillantást is vethettünk egy próféciára, nem is szólva a vele való munkáról. Határtalanul veszélyes, ha képzetlenek találgatják egy prófécia jelentését. Bár a szavakat felismered, nem ismerheted fel azok együttes jelentését.

– Ez ostobaság! Azok csak szavak. És jelentésük van. Így ismerjük meg a körülöttünk lévő világot. Miért használna egy prófécia bizonyos jelentéssel bíró szavakat arra, hogy valami más, ismeretlen jelentést is kifejezzen?

Verna úgy érezte magát, mintha egy rakás medvecsapda között egyensúlyozna.

– Nem egészen így értettem. A szavakat használjuk arra, hogy megértessünk az emberekkel dolgokat, elmagyarázzuk, megláttassuk, értelmezzük a világot, de olyasmit is el lehet magyarázni velük, ami puszta kitaláció. Ha azt jósolom, hogy sötét idők várnak rád, ezek a szavak lehet, hogy igazak, de az is lehet, hogy valamilyen veszteséget szenvedsz majd, ami elszomorít, vagy azt is jelentheti, hogy megölnek. Bár a szavak igazak, a pontos jelentésük nem mindig ismert. Súlyos igazságtalanság lenne ezek miatt öldöklésbe kezdeni, csak mert a szavak miatt attól félsz, megölnek.

Indultak már háborúk amiatt, hogy félreértettek egy próféciát. Emberek haltak meg amiatt, hogy képzetlen fülekbe jutott valami olyasmi, amiről azt hitték, csupán egy prófécia egyszerű szavai. Ezért őrizték biztos helyen a próféciákat a Próféták Palotája alatt.

– Ezeket nem őrzik széfekben.

Verna homlokráncolva a Mord-Sith-hez hajolt.

– Pedig talán azt kellene.

– Azt akarod mondani, hogy tévedek, azzal kapcsolatban, amit szerintem ez a prófécia jelent?

Verna újra nagyot sóhajtott.

– Azt, hogy igen vagy nem, ebben a pillanatban nem lehet megítélni. Még csak értelmezni sem tudjuk rendesen ezt a próféciát, hiszen nincs meg a vége. Csak az elejét ismerjük, azután egy csomó üres lap következik.

– Tehát?

– Tehát, az is lehet, hogy tényleg Richardról szól, és az emberek megkérdőjelezik az ítéletét, és nem hisznek benne, de az is lehet, hogy a hiányzó szöveg arról szól, hogy ez már másnap meg is oldódik valamilyen esemény következtében, és akkor még többre tartják majd, mint annak előtte. Nem csak hogy elágazhat egy prófécia, ami azt jelenti, hogy egy vagy-vagy kijelentést tartalmaz, hanem ugyanaz a prófécia ellentétes dolgokat is jelenthet.

– Nem látom be, hogyan jelenthet ellentétes dolgokat? És hogyan történhet olyasmi a prófécia hiányzó oldalain, ami megváltoztatja az emberek véleményét?

Verna megvonta a vállát, miközben körbenézett a hatalmas, gyéren megvilágított könyvtárban. Eközben valamilyen példán gondolkodott. – Nos, mondjuk, azt gondolták, hogy a csatára kigondolt stratégiája őrültség. Talán a hadsereg tisztjei nem értenek egyet vele. Ez valami olyasmit eredményezhet, mint amiről a prófécia ír, hogy az emberek elveszítik a hitüket. Azután pedig, a tisztek tanácsai ellenére, Richard kitart az elgondolása mellett, és a kételyeik és hitetlenségük ellenére a katonák követik a tervet, ahogy megparancsolták nekik és győznek, amire nem számítottak. Ezzel helyre áll a Richardba, mint vezérükbe vetett hitük, és valószínűleg még jobban megbíznak majd az ítéleteiben, mint korábban.

De ha anélkül cselekszünk a prófécia hatására, hogy valóban értenénk az igaz jelentését, a cselekedeteink megsemmisítenék a többi eseményt, abban a formájában, ahogy valójában megtörtént volna, és azt az illúziót keltenék, hogy a prófécia teljesült, holott a valóban megjósolt eseményeket felülírták az aktuális prófécia helytelen értelmezésével.

Berdine, aki végig Vernát nézte, a kezével hosszú barna copfját simogatta.

– Azt hiszem, ennek így van értelme.

– Látod, Berdine, miért zavarhatják össze a próféciák még azokat, is, akiket megtanítottak bánni velük? De hogy még rosszabb legyen a helyzet, a teljes prófécia nélkül még csak nem is merjük megérteni őket, sem bármilyen jelentést tulajdonítani nekik. A teljes szöveg nélkülözhetetlen, ha az ember meg akarja próbálni megérteni őket. A teljes szöveg nélkül olyan, mintha megvakult volna a jóslat. És ez az egyik oka annak, hogy ez annyira zavar.

– Az egyik oka? – Berdine ismét felnézett, még mindig a haját simogatta. – És mi a másik?

– Már az is elég baj, hogy nincs meg az a szöveg, amely még korábban megvolt, de az ilyen példátlan történés mögött húzódó ok – maga a szöveg, amely eltűnt – a végletekig idegesítő.

– Azt hittem, azt mondtad, hogy nem szabad könnyelműen következtetéseket levonnunk, amikor próféciákról van szó.

Verna ismét a torkát köszörülte, és úgy érezte, mintha az egyik említett medvecsapda épp most csapódott volna az egyik lábára.

– Nos, ez igaz, de az nyilvánvaló, hogy valami történik itt.

Berdine karba tett kézzel gondolkodott.

– És szerinted mi lenne az?

Verna megrázta a fejét.

– El sem tudom képzelni. Tudomásom szerint, ilyesmi még soha sem fordult elő. Fogalmam sincs, mi folyik itt.

– De szerinted ez valami olyan gond, amely érinti a Rahl Nagyurat?

Verna oldalvást Berdinre pillantott.

– Már pusztán az a tény, hogy olyan sok prófécia szól róla, ezt szinte elkerülhetetlenné teszi. Richard született bajkeverő. Mindig ott van a baj közepében.

Berdine-nek nem tetszett túlzottan ez a kijelentés.

– Ezért van ránk szüksége.

– Ezt soha nem vitattam.

Berdine megnyugodott, ha csak egy rövid időre is, és hátradobta a vállán a vastag hajfonatot.

– Tényleg nem.

– Ann őt keresi. Reméljük, hogy hamarosan megtalálja. Muszáj, hogy ő vezessen minket az elkövetkező csatában.

Miközben Verna beszélt, Berdine szórakozottan kivett egy kötetet az egyik üveg tárlóból, és elkezdte átlapozni.

– A Rahl Nagyúrnak kell lennie a mágiának a mágia ellen, és nem az acélnak az acél ellen.

– Ez egy d'harai szólás. A prófécia szerint neki kell vezetnie minket a végső összecsapásnál.

– Értem – motyogta a lány anélkül, hogy felnézett volna, miközben lassan forgatta a könyv lapjait.

– Azzal, hogy Jagang erőinek egy része a hegyeket megkerülve délnek tart, csak remélhetjük, hogy Ann még időben megtalálja és idehozza.

Berdine gondterhelten meredt a könyvre.

– Mi az, ami a csontokkal van eltemetve?

– Hogy mi?

Berdine még mindig a könyvből próbált valamit kihámozni.

– Ez a könyv már korábban is felkeltette a figyelmemet, mert az van a borítójára írva, hogy Feur Grissa Ost Drauka. Ez ó-d'harai nyelven azt jelenti...

– A Halálhozó.

Berdine ránézett.

– Igen. Honnan tudod?

– Volt egy széles körben ismert prófécia, amelyen gyakran vitatkoztak a Nővérek a Próféták Palotájában. Valójában évszázadokig heves viták dúltak körülötte. Az első nap, amikor Richardot a palotába vittem, ő maga nevezte Halálhozónak saját magát, és ezzel megnevezte magában azt a személyt, akiről a prófécia szól. Ez nagy felbolydulást keltett a Nővérek között, mondhatom. Egy nap, amikor a titkos könyveknél voltunk, Warren megmutatta Richardnak a próféciát. Richard fejtette meg a szójátékot, mert az a számára nem volt rejtvény. Azért értette meg, mert egyes részeit a jóslatnak már átélte.

– Ebben a könyvben sok az üres oldal.

– Kétségtelenül úgy tűnik, hogy Richardról szól. Itt biztosan nagyon sok könyv van róla.

Berdine újra olvasni kezdett.

– Ez itt ó-d'harai nyelven íródott. Ahogy már mondtam, ismerem ezt a nyelvet. Több idő kellene, hogy rendesen le tudjam fordítani, és segítene, ha nem lenne annyi hiányzó szövegrész, de ez a rész itt biztosan a Rahl Nagyúrról szól. Valami olyasmit ír, hogy „amit keres, a csontokkal van eltemetve" vagy „amit keres, az eltemetett csont" – valami ilyesmi.

Berdine Vernára nézett.

– Van valami ötleted, hogy ez mire utalhat? Miről szólhat?

– Amit keres, az eltemetett csont? – Verna sajnálkozva csóválta a fejét. – Fogalmam sincs. Valószínűleg számtalan kötet van itt tele érdekes, meglepő és ijesztő dolgokkal Richardról. Ahogy már mondtam, így hogy nincs meg az egész, a maradék szinte haszontalan.

– Értem – mondta Berdine csalódottan. – És mi a helyzet a „Központokkal"?

– Központokkal?

– Igen. Ez a könyv említ bizonyos Központokat. – Berdine a semmibe bámult, ahogy a gondolataiba mélyedt. – Központi helyek. Kolo is írt róluk.

– Kolo?

Berdine bólintott.

– Egy ősrégi napló, még a nagy háború idején írták. A Rahl Nagyúr bukkant rá a Varázslók Tornyában, abban a szobában, ahol a Sliph volt. Az íróját Koloblicin-nek hívták. Ó-d'harai nyelven azt jelenti: legfőbb tanácsadó. A Rahl Nagyúr és én egyszerűen csak Kolo-nak hívtuk.

– És mit írt Kolo ezekről a helyekről, ezekről a központokról? Mik azok?

Berdine az könyv lapjait nézegette a kezében.

– Nem emlékszem. Már akkor sem értettem, így nem fordítottam rá különösebb figyelmet. Újra meg kellene néznem, hogy felfrissítsem a memóriámat. – Összehúzott szemekkel próbált emlékezni. – Valami olyasmi volt, hogy valami el van temetve a Központokban. De nem emlékszem, hogy mi.

A Mord-Sith mozdulatlanul állva nézte a kis könyvet.

– Azt reméltem, ez majd segít.

Verna hangosan sóhajtott, ahogy körbenézett a könyvtárban.

– Berdine, én szívesen maradnék még, hogy megnézhessem, mit rejtenek ezek a könyvek. Tényleg szeretném tudni, mi minden van ezekben a könyvtárakban, de most sürgős dolgunk van. Vissza kell térnünk a sereghez és a Nővérekhez. – Verna még egy utolsó pillantást vetett a helyiségre. – Ám mielőtt elmegyek, még van egy dolog itt a Népek Palotájában, amit muszáj ellenőriznem. Talán segíthetsz nekem.

Berdine kelletlenül becsukta a könyvet, és visszatette a polcra. Óvatosan becsukta az üvegajtót.

– Rendben van, Prelátus. Mit szeretnél látni?

8. FEJEZET

Verna megállt, ahogy meghallotta a harang elnyújtott zúgását.

– Mi volt ez?

– A Hódolat – mondta Berdine és Vernára nézett, s ő is megállt. A harang hangja még mindig vibrált a Népek Palotájának hatalmas márvány és gránit termeiben.

Az emberek, mindegy merre tartottak, megfordultak és a széles folyosó felé vették az irányt, ahonnan a mély bongó hang jött. Senki sem sietett, de céltudatosan követték a harang elhaló hangját.

Verna meghökkenten pillantott Berdine-re.

– Hogy micsoda?

– Hódolat. Nem tudod, mi az?

– A Rahl Nagyúrhoz intézett imára gondolsz? Az a Hódolat?

Berdine bólintott. A harang az ima idejét jelzi. Elgondolkozva a terem irányába nézett, ahová az emberek igyekeztek. A tömegben sokan pasztell színű talárt viseltek. Verna feltételezte, hogy azok, akik fehér ruhát viseltek ezüst vagy arany övvel, valamilyen tisztséget töltöttek be, és ekként is viselkedtek. Az ilyen hivatalnokoktól kezdve, a zöld szegéllyel díszített tunikát viselő és nagy „R" betűs bőr táskát cipelő hírvivőkig mindenki kedélyesen folytatta az elkezdett beszélgetést, miközben a széles folyosók találkozási pontja felé haladt. Mások, akik az üzletek valamelyikében dolgoztak, a foglalkozásuknak megfelelően voltak öltözve, attól függően, hogy a bőrdíszművesnél, az ezüstművesnél, a fazekasnál, a gyapjú festőnél vagy a szabónál dolgoztak, vagy akik az élelmiszerek és szolgáltatások széles skáláját kínálták, netán a palota karbantartásában, esetleg a takarításban segítettek.

Sokan voltak földművesek, kereskedők egyszerű ruhákban, többen a feleségükkel és gyerekeikkel jöttek. Azokéhoz hasonlóan, akiket Verna az alsóbb szinteken, a Népek Palotájának helyet adó nagy sziklafal alatt, vagy a kinti piactéren látott, ezek az emberek is látogatóknak tűntek, akik eladni vagy vásárolni jöttek. Mások azonban túlságosan kiöltöztek ahhoz képest, hogy csak rövid időre jöttek a palotába.

Abból, amit Verna Berdine-től megtudott, voltak olyan szobák a palotában, amit a látogatók kivehettek, ha hosszabb ideig kívántak maradni. A palota személyzete egy külön a számukra fenntartott szárnyban lakott.

A talárosok többsége nyugodtan sétált, látszott rajtuk, hogy ez számukra szokásos napi rutin. A kiöltözöttek megpróbáltak közömbösnek tűnni, és nem megbámulni a palota rendkívüli építészeti megoldásait, de Verna észrevette ámuló pillantásaikat. Az egyszerű ruhások, ahogy magával sodorta őket a harangnak helyet adó csarnok felé tartó tömeg, leplezetlenül megbámultak mindent: a büszke tartású férfiak és nők különféle kövekből faragott szobrait, a kétemeletnyi oszlopokat, amelyek az erkélyek mellett törtek a magasba, és a látványos, fekete és méz ónix lapokkal borított folyosókat.

Verna tisztában volt vele, hogy ilyen bonyolult és precízen illeszkedő mintájú kőpadlót csakis az újvilág legjobb mesteremberei készíthettek. Mialatt egy ideig Prelátus volt a Próféták Palotájában, muszáj volt a gyönyörűen mintázott padló egy részét kicseréltetnie, amelyben még a már homályba vesző múltban, fiatal varázslók tettek kárt a képzésük során. Hogy pontosan milyen események vezettek ehhez, vagy ki volt a bűnös, rejtve maradt, ám a gonosz varázslat a márvány padlót egy hosszú vonalban feltépte. Míg a törmeléket és a meglazult darabokat már régen eltakarították, a padló évtizedekig sérült maradt, és a célnak ugyan megfelelő, de csúnya homokkővel pótolták a hiányzó lapokat, az élet pedig a Próféták Palotájában haladt tovább. A Palota engedékenyen viszonyult a fiúkhoz, részben az afeletti együttérzésből adódóan, hogy ezeket a fiatalembereket akaratuk ellenére fogva kellett tartaniuk.

Vernát mindig is bántotta, hogy nem hozták helyre a padlót, már csak azért is, mert ez mindig a kiváltó okra emlékeztette, amely ilyen viselkedést eredményezett.

Mindig úgy tűnt, hogy ő az egyetlen – amíg Richard meg nem érkezett –, akit zavart, hogy ezt a szépséget, így elcsúfították. Richard elvárta volna, hogy ezek a fiúk vállalják a felelősséget a tettükért. Bár akarata ellenére tartották fogva őt is, soha nem tűrte az ilyen pusztító magatartást. Warren Richardhoz hasonlóan látta a dolgokat. Talán részben ezért is barátkoztak össze olyan könnyen. Warren mindig komolyan és elkötelezetten állt a dolgokhoz. Miután Richard elment a Palotából, Warren emlékeztette Vernát, hogy mint új Prelátus, már nem muszáj sem a fiúk viselkedése, sem a padló miatt panaszkodnia; arra bátorította, hogy tegyen legjobb belátása szerint. Így, Prelátusként új szabályokat vezetett be, és nekilátott a padló megjavíttatásának.

Ekkor tanult meg néhány dolgot az ilyen padlókkal kapcsolatban, mint például, hogy sokan beképzelt módon mesternek nevezik magukat, viszont valójában nagyon kevés az igazi mester. Akikre végül rábízták a munkát, érezhetővé tették a különbséget. Az előbbiek rémálommá, az utóbbiak élvezetté tették a feladatot.

Emlékezett, hogy milyen büszke volt rá Warren, hogy sikerült megcsináltatnia, és hogy a legjobbon kívül mást nem volt hajlandó elfogadni. Annyira hiányzott neki a férfi!

Verna körbepillantott, nézte a csodálatos palotát, a bonyolult mintájú padlót, és úgy érezte, valahogy nem tudja megérinteni annak szépsége. Amióta Warren meghalt, minden megfakult, érdektelenné és lényegtelenné vált. Mióta Warrent elvesztette, az élet nyűg volt a számára.

A palotában mindenütt katonák járőröztek egykedvűen. Ők valószínűleg soha nem gondolkodtak el azon, hogy milyen elképesztő képzelőerő, ügyesség és erőfeszítés kellett egy ilyen hely megalkotásához, mint amilyen a Népek Palotája volt. Már a részévé váltak, ők éltették, mint ahogy előttük ezrek, akik évszázadokon keresztül itt jártak ezekben a termekben és védelmezték őket.

Verna felfigyelt rá, hogy az őrök közül néhányan párban jártak, míg mások nagyobb csoportokban. Az izmos fiatalemberek fess egyenruhát viseltek, bőr váll- és mellvértekkel, és mindannyian kardot hordtak, sokaknál pedig még fényes fém hegyű lándzsa is volt. Verna látott olyan különleges őröket, akik fekete kesztyűt viseltek, és nyílpuskát a vállukon. Az övükön függő tegezben piros végű nyilak sorakoztak. A katonák szeme mindig éberen figyelt, mindent látott.

– Úgy emlékszem, Richard beszélt a Hódolatról – jegyezte meg Verna –, de nem gondoltam, hogy a Rahl Nagyúr távollétében is zajlik, és főleg mióta Richard lett a Rahl Nagyúr.

Verna nem akarta, hogy leereszkedően hangozzon, amit mondott, mégis úgy sikerült. És mégpedig azért, mert Richard, olyan... nos, Richard az Richard volt.

Berdine a szeme sarkából Vernára nézett.

– Még mindig ő a Rahl Nagyúr. Attól még nem kötődünk hozzá kevésbé, hogy távol van. A Hódolatot mindig megtartják a palotában, akár itt van a Nagyúr, akár nincs. És függetlenül attól, hogy te hogy látod őt, minden tekintetben ő a Rahl Nagyúr. Még soha nem volt olyan Nagyurunk, akit úgy tiszteltünk volna, mint őt. Ettől még több értelmet nyer az Ima, és még sokkal fontosabb, mint korábban.

Verna nem szólt semmit, csak oldalvást Berdinre nézett, olyan tekintettel, amely mint Prelátusnak és a Fény Nővérének, egyáltalán nem esett nehezére. Bár megértette az indokokat, ő volt a Fény Nővéreinek Prelátusa, és annak szentelte magát, hogy teljesüljön a Teremtő akarata. A Próféták Palotájában, amelynek varázslata lelassította az öregedést, sok uralkodót látott távozni, és újakat jönni helyettük. A Fény Nővérei soha, egyiknek sem hajtottak fejet.

Emlékeztette magát arra, hogy a Próféták Palotája már nem létezik. A Birodalmi Rend több Nővért a markában tartott.

Berdine felemelte az egyik kezét, és körbemutatott a palotában.

– A Rahl Nagyúr teszi lehetővé mindezt. Ő ad nekünk hazát. Ő a mágia, a mágia ellen. Az uralkodása jelent biztonságot számunkra. Bár a múltban olyan mestereink voltak, akik a Hódolatot a szolgaság kifejezésének tartották, valójában nem több, mint egyszerű tiszteletadás.

Vernában forrt a méreg. Berdine nem valami mitikus hős vezérről beszél, valami bölcs királyról, hanem Richardról. Bár Verna tisztelte és nagyra tartotta, mégiscsak Richardról volt szó. Az erdei vezető Richardról.

Abban a pillanatban, hogy ez az eszébe jutott, már meg is bánta a gonosz gondolatokat.

Richard mindig az igazságért harcolt. Folyamatosan kockáztatta az életét a nemes dolgokért, amelyekben hitt.

Ő volt az, akiről a prófécia szólt.

Ő volt a Kereső.

Ő volt a Rahl Nagyúr, a Halálhozó, aki felfordítja a világot. Verna Richard miatt lett Prelátus. De nem tudta eldönteni, hogy ez áldás-e, vagy átok.

Richard volt az utolsó reményük.

– Nos, ha nem siet, és nem csatlakozik hozzánk, és nem vezeti D'Hara seregét az utolsó összecsapásban, nem marad itt senki, aki kifejezhetné a tiszteletét iránta.

Berdine elfordította rosszalló tekintetét, és hirtelen elindult a balra kanyarodó folyosó felé, amely a haranghoz vezetett.

– Mi vagyunk az acél az acél ellen. A Rahl Nagyúr a mágia a mágia ellen. Ha nem jön harcolni a sereggel, az csak azért lehet, mert éppen a mágia sötét erőitől akar megvédeni minket.

– Szűklátókörű zagyvaság – morogta Verna magában, ahogy a Mord-Sith után sietett, hogy utolérje. – Hová mész? – szólt utána.

– A Hódolatra. A palotában mindenki odatart.

– Berdine – morogta Verna, és megfogta a lány karját –, erre most nincs időnk.

– Ez a Hódolat. A Rahl Nagyúr iránti Kötődésünk része. Te is jobban teszed, ha jössz. Talán emlékezetes marad majd a számodra.

Verna meredten állt a hatalmas csarnokban, és nézte, ahogy a Mord-Sith elsiet. Verna élénken emlékezett, amikor a Richardhoz fűződő Kötés elszakadt. Nem tartott sokáig, de Richard távollétében, amikor a holtak világában járt, a Rahl Nagyúrhoz fűződő oltalmazó Kötés eltűnt.

Az alatt a rövid idő alatt, amíg Richard és vele együtt a kötés is eltűnt, Jagang belopta magát Verna álmaiba, és rabul ejtette az elméjét. Warrent is elfogta. Minden képzeletet felülmúlóan borzalmas érzés volt, amikor az Álomjáró uralta az ember tudatát, de még annál is borzalmasabb volt megtudni, hogy Warren is éppoly tehetetlen, mint ő. Jagang könyörtelen jelenléte a létük minden pillanatát uralta, kezdve attól, hogy mire gondolhattak, odáig, hogy mit kellett tenniük. Nem volt többé önálló akaratuk. Csak Jagang szándéka számított. A csontig hatoló fájdalom puszta emlékétől, amelyet ez a kapocs okozott neki és Warrennek, könny szökött Verna szemébe.

Gyorsan letörölte, és Berdine után szaladt. Fontos dolga volt, de iszonyatosan sok időt igényelne, ha egyedül kellene kitalálnia, hogy merre menjen ebben a hatalmas palotában. Szüksége volt a Mord-Sithre, hogy mutassa az utat. Ha Verna használhatta volna a Tehetségét, megtalálhatta volna, amit keres, de a palotán belül a Hanja gyakorlatilag hasznavehetetlen volt. Muszáj volt Berdine mellett maradnia, és csak remélhette, hogy hamarosan túl nagy időveszteség nélkül visszatérhetnek a feladatukhoz.

A baloldali folyosó egy belső híd alatt vezetett, amelynek tartóoszlopai és korlátja fehéren erezett szürke márványból készült. Négy folyosó találkozásánál a csarnok egy fedetlen térré szélesedett. A tér közepén egy kis négyzet alakú tó csillogott, amelynek vizét alacsony, polírozott, foltos szürke márvány korlát tartotta meg. Hatalmas kő ült a víz közepén. Ezen helyezkedett el a harang, amely nyilvánvalóan az volt, amely az embereket imára hívta.

Finom eső szemerkélt a nyíláson át. A tavacska felszíne táncolni látszott az esőcseppektől. Verna megfigyelte, hogy a tér padlózata enyhén lejtett, hogy az esőt el tudják vezetni. Az agyag padlólapok azt az érzést erősítették, mintha a tér a szabadban lenne.

Körben az emberek mindannyian kezdtek letérdelni, és a padlóra hajtották a homlokukat a tó irányában, amelyben a most csendes bronz harang volt.

Berdine sötét elégedetlensége elillant, amikor meglátta, hogy Verna is vele jött. Boldogan rámosolygott, és azután a legváratlanabb dolgot csinálta. Kézen fogta Vernát.

– Gyere, hadd vigyelek a tóhoz. Halak is vannak benne.

– Halak?

Berdine tágra nyílt szemekkel válaszolt.

– Igen. Imádom az olyan tereket, ahol halak is vannak.

És tényleg, amikor átnyomakodtak a rengeteg ember közt, akik már a földön térdeltek és elérték a tömeg elejét, közel a tóhoz, Verna meglátta a vízben úszkáló narancssárga halakat. Még állva is alig fértek el a rengeteg leboruló ember között.

– Hát nem szépek? – kérdezte Berdine. Ismét kislányosnak hatott, ahogy ezt kérdezte.

Verna a fiatal lányra bámult.

– Halak.

Berdine nem jött zavarba, és letérdelt egy helyre, amelyet a közelben lévő emberek szorítottak a számukra. Verna az oldalpillantásokból látta, hogy mindenki különös tisztelettel viselkedik a Mord-Sith iránt, sőt egyenesen féltek is tőle. Bár senki nem tűnt elég rémültnek ahhoz, hogy elmenjen, láthatóan nem akartak ott lenni, ahol Berdine. Amiatt is aggódni látszottak, hogy ki lehet az, akit a Mord-Sith az imára rángat magával, mintha egy bűnösről lenne szó, és a lecke esetleg vérontással járhatna.

Berdine egy pillanatra Vernára nézett, mielőtt előrehajolt, és a kezét a padlóra helyezte. A pillantás egyértelműen arra kérte Vernát, hogy tegye ugyanezt. Verna látta, hogy az őrök őt nézik. Ez őrület; ő a Fény Nővéreinek Prelátusa, Richard tanácsadója és közeli barátja. De ezt az őrök nem tudhatták.

Verna jól tudta, hogy a palotán belül, a semmivel volt egyenlő az ereje. Ez a Rahl Ház ősi székhelye. Az egész palota egy varázslatra épült, amelyet úgy terveztek, hogy a Rahlok erejét növelje, míg másokét elszívja.

Verna röviden felsóhajtott, ahogy térdre ereszkedett, és a kezére hajolt, ahogy mindenki más. Közel voltak a tóhoz, és bár az eső jórészt annak vizébe hullott, az enyhe szellő néhány kóbor cseppet feléjük sodort. Úgy érezte, a lágy permet, amely időnként eléri, lehűti kissé forrongó kedélyét.

– Túl öreg vagyok én már ehhez – panaszkodott Verna suttogva imádkozó társához.

– Ugyan, Prelátus, te egy fiatal, egészséges nő vagy! – korholta Berdine.

Verna sóhajtott. Nem lett volna értelme vitát nyitni arról, hogy mennyire értelmetlen dolog a padlón térdepelni, és kifejezni az elkötelezettségét egy olyan ember iránt, akihez már egyébként is számtalan módon kötődött. És nem csak hogy értelmetlen, hanem egyenesen ostobaság is, az időpocsékolásról nem is szólva.

– Rahl Nagyúr vezess minket! – kezdte az egész tömeg egyszerre, bár nem teljes összhangban, miközben a fejüket a padlóra hajtották.

– Rahl Nagyúr taníts minket! – hangzott egyre nagyobb összhangban.

Berdine, földre hajtott fejjel ugyan, de láthatóan tüzes tekintettel nézett Vernára. Verna szemeit forgatva előre hajolt, és a homlokát a kőpadlóra hajtotta.

– Rahl Nagyúr védelmezz minket! – mormogta végül bekapcsolódva az imába, amelyet ismert, és már maga is elmondott egyszer Richardnak. – Fényedben gyarapodunk. Kegyelmedben oltalmat találunk. Bölcsességed előtt fejet hajtunk. Azért élünk, hogy szolgáljunk. Életünk a tiéd.

Verna keserűen arra gondolt, hogy ha Richard nem siet haza bölcsen a d'harai sereghez, nem fog tudni senkit sem megvédeni.

A tömeg együttesen újra elismételte a Hódolat szövegét.

– Rahl Nagyúr vezess minket! Rahl Nagyúr taníts minket! Rahl Nagyúr védelmezz minket! Fényedben gyarapodunk. Kegyelmedben oltalmat találunk. Bölcsességed előtt fejet hajtunk. Azért élünk, hogy szolgáljunk. Életünk a tiéd.

Verna kissé Berdine-hez hajolt, és suttogva kérdezte.

– Hányszor kell elmondanunk az ima szövegét?

Berdine, Mord-Sith nézéssel, szigorúan pillantott Vernára. Nem mondott semmit. Nem kellett. Verna értett a pillantásból. Ő is használta már számtalanszor ugyanezt a pillantást, amikor a helytelenül viselkedő novíciákra nézett, vagy a képzés alatt álló, makacskodó fiatal varázslókra. Verna az előtte fekvő kőlapot nézte, és ahogy a többiekkel együtt mondta az imádságot úgy érezte, mintha újra novícia lenne.

– Rahl Nagyúr vezess minket! Rahl Nagyúr taníts minket! Rahl Nagyúr védelmezz minket! Fényedben gyarapodunk. Kegyelmedben oltalmat találunk. Bölcsességed előtt fejet hajtunk. Azért élünk, hogy szolgáljunk. Életünk a tiéd.

A tömeg által egyként kántált Hódolat duruzsolása betöltötte a hatalmas csarnokokat.

Berdine szemrehányó pillantása után Verna jobbnak látta, ha egyelőre megtartja az ellenvetéseit magának, és együtt mondja az imádságot a többiekkel.

Finoman ejtette a szavakat, átgondolta őket, hogy hányszor bizonyultak már igaznak saját maga számára is. Richard mindent megváltoztatott az életében. Verna korábban azt gondolta, hogy a Nővérek legfőbb küldetése, hogy Nyakörvet tegyenek a Tehetséggel bíró fiúk nyakára, és megtanítsák őket a Tehetség használatára. Richard megalázta őt emiatt az átgondolatlan hit miatt. Mindent megváltoztatott, és mindent újragondoltatott vele.

Ha Richard nem lett volna, Verna valószínűleg soha nem került volna közel Warrenhez, és kölcsönös szimpátiájuk nem változott volna szerelemmé. Ezzel Richard a legnagyszerűbb dolgot adta neki az életben.

– Rahl Nagyúr vezess minket! Rahl Nagyúr taníts minket! Rahl Nagyúr védelmezz minket! Fényedben gyarapodunk. Kegyelmedben oltalmat találunk. Bölcsességed előtt fejet hajtunk. Azért élünk, hogy szolgáljunk. Életünk a tiéd.

Az összegyűlt emberek együtt zengő, tiszteletteljes szavai betöltötték a termet.

Verna annyira egyedül érezte magát, még ennyi ember között is! Fájt a lelke, annyira hiányzott neki Warren. Falat emelt az érzései köré, kirekesztette magából ezeket a gondolatokat, és a körülötte lévő embereket is kizárta abban a reményben, hogy így megkímélheti magát a fájdalomtól, amely mindig a felszín alatt lopózott. Most hirtelen elborította a szenvedés, amelyet Warren hiánya, és az iránta érzett szerelme jelentett. Warren volt a legcsodálatosabb dolog, ami valaha történt vele és elvették tőle. A reménytelenség könnyei szöktek a szemébe. Annyira egyedül volt!

– Rahl Nagyúr vezess minket! Rahl Nagyúr taníts minket! Rahl Nagyúr védelmezz minket! Fényedben gyarapodunk. Kegyelmedben oltalmat találunk. Bölcsességed előtt fejet hajtunk. Azért élünk, hogy szolgáljunk. Életünk a tiéd.

Verna próbálta elfojtania a rátörő zokogást, ahogy eszébe jutott utolsó csókja, amit Warrennek adott a halottas ágyán. Az volt élete legborzalmasabb pillanata. Az azóta eltelt hosszú idő ellenére úgy érezte, mintha csak tegnap lett volna. A hiányától a fájdalom a csontjáig hatolt.

– Rahl Nagyúr vezess minket! Rahl Nagyúr taníts minket! Rahl Nagyúr védelmezz minket! Fényedben gyarapodunk. Kegyelmedben oltalmat találunk. Bölcsességed előtt fejet hajtunk. Azért élünk, hogy szolgáljunk. Életünk a tiéd.

Verna a többiekkel együtt imádkozott, és lassan a szavakba öntötte az érzéseit. A kántálás betöltötte az elméjét. Sírva emlékezett a Warrennel eltöltött időre.

Emlékezetébe idézte a férfi utolsó szavait: „Csókolj meg, kérlek – suttogta Warren – amíg még élek. És ne sirasd azt, ami véget ér, hanem arra gondolj, milyen szép életünk volt! Csókolj meg, szerelmem!"

A fájdalom és a vágyódás a zsigereibe vágott. A világ elhamvadt. Már semmi nem volt fontos többé. Nem akart többé élni.

– Rahl Nagyúr vezess minket! Rahl Nagyúr taníts minket! Rahl Nagyúr védelmezz minket! Fényedben gyarapodunk. Kegyelmedben oltalmat találunk. Bölcsességed előtt fejet hajtunk. Azért élünk, hogy szolgáljunk. Életünk a tiéd.

Verna fuldokolva zokogott, ahogy próbálta tovább mondani a Hódolatot. Eszébe sem jutott, hogy esetleg a többiek felfigyelnek rá.

Annyira értelmetlen volt az egész, egy tehetségtelen, érdemtelen ember, akinek nem számít semmi és senki, önmagát is beleértve, meggyilkolja Warrent. Csak azért, hogy bizonyítsa elkötelezettségét a Birodalmi Rend tanítása iránt, amelynek az volt a lényege, hogy az olyan embereknek, mint Warren nincs joguk a saját életüket élni, hanem fel kell áldozniuk magukat a gyilkosuk kedvéért.

Richard azért harcolt, hogy véget vessen ennek az őrültségnek. Richard minden erejével azok ellen küzdött, akik ilyen brutalitást szabadítottak a világra. Annak szentelte magát, hogy leszámoljon velük, hogy másoknak ne kelljen elveszíteniük a szeretteiket, úgy, mint ahogy Verna elveszített Warrent. Richard átérezte a fájdalmát.

Vernát magával ragadta az imádság ritmusa, engedte, hogy átmossák a szavak. Richard azt jelentette, amiért Verna egész életében harcolt – megbízhatóságot, értelmet, célt. A hódolat egy ilyen ember előtt helyénvalónak tűnt, és nem istenkáromlásnak. Valahogy, amiatt, amilyen Richard volt, és amit képviselt, úgy tűnt, mintha magának az Életnek hódolna, és nem valamilyen túlvilági dolognak.

Richard Warren jó barátja volt, az első igaz barátja. Richard vitte ki Warrent a pincéből a napfényre, a való világba. Warren szerette Richardot.

A lágy ima megnyugtató menedékké vált.

Verna érezte, ahogy napsugár simogatja, amely áttört a felhőkön. Fürdött a gyengéd, aranyfolyamban. Magához ölelte melegével, amely mélyen átjárta a lelkét.

Warren azt akarná, hogy ő is ölelje magához az élet szépségét, amíg megteheti.

A fény szerető érintése hosszú idő óta először a béke érzésével töltötte el.

– Rahl Nagyúr vezess minket! Rahl Nagyúr taníts minket! Rahl Nagyúr védelmezz minket! Fényedben gyarapodunk. Kegyelmedben oltalmat találunk. Bölcsességed előtt fejet hajtunk. Azért élünk, hogy szolgáljunk. Életünk a tiéd.

A Hódolat szavainak lágy folyama, ahogy a meleg fényben térdelt, olyan nyugalommal és az összetartozás olyan derűs érzésével töltötték el, amelyhez hasonlót még soha nem tapasztalt. Suttogva ejtette ki a szavakat, és hagyta, hogy felemeljék róla a fájdalmat. Ahogy térdelt, földre hajtott fejjel, a szívét és lelkét a szavakba öntve, úgy érezte, minden gondtól megszabadul; elöntötte az életöröm, és az élet iránti hódolat. Ahogy a többiekkel együtt imádkozott, sütkérezett a napfényben. Olyan meleg volt, védelmező, szerető.

Szinte mint Warren szerelmes ölelése.

Ahogy az ima szavait ismételte a többiekkel újra meg újra, csak lélegzetvételnyi szünetekkel, az idő eltűnt, mellékessé, jelentéktelenné vált a nyugalom tengerében, amely elborította.

A harang kétszer megkondult, mélyen zengő hangon adva tudtukra, hogy a Hódolat véget ért, de ugyanakkor azt is, hogy mindig velük marad.

Verna felnézett, amikor egy kéz érintését érezte a vállán. Berdine mosolygott rá. Verna körbenézett, és látta, hogy az emberek többsége már elment. Még ő borult továbbra is a földre a medence előtti padlón. Berdine mellette térdelt.

– Verna, jól vagy?

Felegyenesedett.

– Igen ... csak olyan jól esett a napfény.

Berdine összehúzta a szemöldökét. A medence színén táncoló esőcseppekre nézett.

– Verna, hiszen egész idő alatt esett az eső.

Verna körbe tekingetett, ahogy felállt.

– De... én éreztem. Láttam is, ahogy körülvesz a fény.

Berdine-nek, úgy tűnt, eszébe jutott valami, és támogatóan Verna hátára tette a kezét. – Megértem.

– Tényleg?

Berdine együtt érző mosollyal bólintott.

– Az ima lehetőséget ad, hogy átgondoljuk az életünket, és sokféleképpen nyújthat vigaszt. Talán valaki, aki nagyon szeret, eljött, hogy megvigasztaljon.

Verna a lágyan mosolygó Mord-Sith-et nézte.

– Veled is megtörtént már?

Berdine nagyot nyelt, ahogy bólintott. A szemeit elborította a könny.

9. FEJEZET

Kígyózva, tekeregve barangoltak a Népek Palotájában. Nem azért mert eltévedtek, és nem is azért mert olyan sok idejük volt és találomra kanyarodtak be erre vagy arra a kereszteződéseknél, hanem azért, mert nem létezett egyenes út.

Szükségszerűen haladtak ilyen bonyolult, kusza útvonalon a labirintuson keresztül, mert a palotát úgy építették, hogy a földre írt varázslat alakját pontosan kövesse.

Verna döbbenten gondolt arra, hogy ez nem olyan varázslat volt, amilyeneket ő maga is használt. Ő most valójában a varázslat részeinek belsejében járt. Teljesen új formában láttatta ez a mágiát, mégpedig lenyűgöző mértékben másként. Mivel a Rahl Ház hatalmi varázsa még mindig aktív volt, Verna tudta, hogy valószínűleg az alaprajzot először vérrel kellett megrajzolni... Rahl vérrel.

Ahogy a hatalmas termekben haladtak előre, Verna nem tudta legyőzni elképedését a hely végletekig gyönyörű mivoltán, nem is szólva a méreteiről. Látott már nagy épületeket korábban, de a Népek Palotája meghökkentően hatalmas volt. Nem is olyan volt, mint egy épület, hanem inkább, mint egy város a kietlen Azrith-síkság közepén.

A széles sziklapárkányon helyet foglaló palota csak egy része volt az óriási komplexumnak. A sziklapárkányt szobák és folyosók lyuggatták, és számtalan lépcső vezetett mindenfelé a belső termeken keresztül. Rengeteg ember árulta a portékáit, kínálta szolgáltatásait a párkány alacsonyabb részein. Hosszú és fárasztó lépcsősorokat kellett megmászni a gyönyörű palota felé vezető úton, ezért a kereskedni jött számos látogató többsége az alacsonyabban fekvő helyeken megállt, nem szánva rá az időt, hogy a legfelül elhelyezkedő palotához felmásszon. Még ennél is több volt azoknak a száma, akik a szikla körüli nyílt terepen táboroztak.

Egyetlen kanyargós út vezetett a feljáró mentén, amelyet egy felvonóhíd szakított meg. Még ha nem is védték szigorúan, szinte lehetetlen lett volna ezen az úton megtámadni a palotát. A párkány belseje számos másik felfelé vezető utat kínált – még olyan rámpák is voltak, amelyeket a lovasok használtak –, de csapatok ezrei őrizték a belső járatokat. Szükség esetén óriási ajtókkal le tudták zárni őket, és ezzel el lehetett vágni a sziklapárkányt a belső palotától.

Egy széles fehér márványból készült csarnok mentén fekete szobrok figyelték a közöttük igyekvő két nőt. A toronymagas őrszemek fekete márvány anyaga visszatükrözte a fáklyák fényét, amitől azok szinte élni látszottak. A kétféle kő kontrasztja, a fekete szobrok a fehér teremben, balsejtelemmel töltötték el az arra járókat.

A lépcsőházak többsége amelyeken felmentek, meglehetősen nagy volt, és karhosszúságú, polírozott márvány oszlopokból álló korlát szegélyezte őket. Verna elámult a palotában használt kövek változatosságán. Úgy tűnt, hogy minden egyes terem, átjáró és lépcsőház a színek egyedi kombinációjával bír. A pusztán hasznossági szempontból épített karbantartó-járatok többsége, amelyen Berdine vezette, sima sárgás homokkőből épült, míg a fontosabb nyilvános tereket meglepően élénk színű kompozíciók és kontrasztos minták jellemezték. Ezek felemelő érzést keltettek és izgalmassá tették a helyet. A magánfolyosók egy részét, amelyeken a tisztségviselők lerövidíthették az utat, fényesre polírozott fa lambéria borította, amelyet ezüst lámpák vontak melengető fénybe.

Míg jó pár ezek közül meglehetősen kicsi volt, a fő folyosók több emelet magasba nyúltak. A legmagasabbakat, amelyek a varázsige fő ágait adták, a mennyezetbe vágott ablakok világították meg. Mindkét oldalon oszlopok emelkedtek. Közöttük erkélyek néztek a lent sétáló emberekre. Helyenként felüljárók íveltek át Verna feje fölött. Egyszer még egy kétszintes felüljárót is látott.

Időnként fel kellett menniük az ilyen magas helyek egyikére, hidakon és más átjárókon kellett átvágniuk, hogy ismét más folyosókra leereszkedhessenek, csak hogy azután ismét felfelé vegyék az irányt. A kanyargó út emelkedői és ereszkedői ellenére kitartóan haladtak előre a palota közepe felé.

– Itt kell bemenni – nyúlt Berdine egy mahagóni ajtószárny felé.

Az ajtó kétszer olyan magas volt, mint Verna. A vastag faajtó mindkét szárnyára két-két kígyót véstek. Magasból kanyargott lefelé a testük, úgy, hogy a fejük éppen fejmagasságban legyen. Szájukban látszottak a félelmetes méregfogak, mintha éppen lecsapni készülnének. Az ajtó patinás bronz fogantyúi nem sokkal a fejek mellett, korukról árulkodtak. Életnagyságú, vigyorgó koponyát mintáztak.

– Lenyűgöző! – suttogta Verna.

– Figyelmeztetésnek szánták – válaszolta Berdine. – Távol akarták tartani az embereket ettől a helytől.

– Nem lehetett volna egyszerűen ráfesteni az ajtóra, hogy „tilos a bemenet"?

– Nem tud mindenki olvasni. – Berdine a homlokát ráncolta, vagy legalábbis nem mindenki ismeri el, hogy tud, amikor rajtakapják, hogy ki akarta nyitni az ajtót. Így nem mondhatják, hogy ártatlan szándékkal akarták átlépni a küszöböt. Ez tudatja velük, hogy nem lesz kifogás, ha meglátják őket az őrök.

Ahogy az ajtók látványától futkosott a hideg a hátán, Verna el tudta képzelni, hogy mindenki nagy ívben elkerülte őket. Berdine-nek teljes erejéből kellett húznia a jobb oldali ajtót, hogy kinyithassa. Bent egy kellemes, szőnyegekkel borított szoba tárult fel. A falait ugyanúgy mahagóni borította, mint az ajtót, csak itt nem voltak kígyók. Négy megtermett katona állt őrt. Sokkal félelmetesebbnek tűntek, mint a bronz koponyák.

A hozzájuk legközelebb álló eléjük lépett.

– Ez lezárt terület.

Berdine sötét tekintettel válaszolt.

– Nagyon helyes. Tégy róla, hogy ez így is maradjon!

Verna, emlékezetébe idézve, hogy az ereje egy hajítófát sem ér jelenleg, Berdine mögött maradt. A katona, aki nyilvánvalóan nem akart a Mord-Sith-hez érni, megfújta a sípját, amely éles hangot hallatott, kétségtelenül azért, hogy a többi járőr is meghallhassa. A két távolabbi katona, azonban együtt odalépett, hogy elzárja előlük a szobát.

Az egyikük udvariasan felemelte az egyik kezét, és megálljt parancsolt.

– Elnézést, Úrnőm, de ahogy a társam is mondta, és neked is tudnod kell, ez lezárt terület.

Berdine a csípőjére tette az egyik kezét, és a másikba kapta Agielét, s így válaszolt.

– Mivel mindketten ugyanazt az ügyet szolgáljuk, nem öllek meg itt helyben. Köszönd annak, hogy nem a vörös ruhám van rajtam, meg hogy nincs időm arra, hogy egy kis illemet tanítsak neked. Ahogy azt neked is tudnod kell, a Mord-Sithek a Rahl Nagyúr személyes testőrei, és minket nem tiltanak ki sehonnan, oda megyünk, ahová akarunk.

A férfi bólintott.

– Ezzel tisztában vagyok, csak nem láttalak a palotában jó ideje.

– A Rahl Nagyúrral voltam.

A katona a torkát köszörülte.

– Akárhogy is, mióta elmentél, a főparancsnok megerősítette a biztonsági előírásokat ebben a körzetben.

– Értem. Jól van. Egyébként is látni akartam Trimack főparancsnokot emiatt a dolog miatt.

A férfi fejet hajtott.

– Rendben, Úrnőm. Ott találod a lépcső tetején. Valaki, remélem, tud segíteni neked.

Ahogy a két őr félreállt, Berdine egy őszintétlen mosolyt villantott feléjük, és elsietett közöttük. Verna szorosan a nyomában lépkedett.

Néhány süppedős, arany és kék mintájú szőnyegen átlépve, egy meleg tónusú, égő vörössel erezett, homokszínű márvánnyal borított folyosón találták magukat. Verna még soha nem látott ilyen követ. Szívfájdítóan gyönyörű volt. A fényes, váza formájú oszlopokból álló széles korlát sima és hűvös volt a keze alatt.

Egy széles lépcsőforduló után hirtelen irányt váltottak. Verna látta, hogy a lépcső tetején egy egész hadsereg vár rájuk. Kétséges volt, hogy Berdine ugyanilyen könnyen le tudja majd szerelni az ő ellenállásukat is.

– Szerinted mit keres itt ez a rengeteg katona? – kérdezte Verna.

– Ha ott felmegyünk, majd le – válaszolta Berdine halkan –, ott lesz az Élet Kertje. Volt már jó pár gondunk ott a múltban.

Pontosan ezért akart Verna utánanézni a dolgoknak. Hallotta a tovább adott parancsszavakat, a fém csörgését, ahogy futva még többen érkeztek.

Az emelkedő tetején több tucat őr várta őket, és sokan rájuk szegezték fegyvereiket. Verna megfigyelte, hogy többségében fekete kesztyűs, nyílpuskás őrök voltak, csak ez alkalommal már az íjakat is felajzották, és rájuk helyezték a vörös végű nyílvesszőket.

– Ki itt a parancsnok? – vágta követelő hangsúllyal Berdine a rábámuló fiatal arcokba.

– Én vagyok – szólt egy érettebb katona, és előrelépett a többiek közül. Szúrós kék szeme volt, de leginkább az arcán és állán lévő fehér forradások keltették fel Verna figyelmét.

Berdine arca felderült, ahogy meglátta a férfit.

– Trimack főparancsnok!

A katonák utat engedtek a férfinek, ahogy előre lépett. Szándékosan először Vernára nézett, és csak azután fordult Berdine-hez. Verna úgy vélte, hogy halványan elmosolyodott.

– Isten hozott, Berdine Úrnő. Jó ideje nem láttalak.

– Egy örökkévalóságnak tűnik. Jó újra itthon. – Felemelte a kezét, hogy Vernát bemutassa. – Ő Verna Sauventreen, a Fény Nővéreinek Prelátusa. Rahl Nagyúr személyes barátja, és a D'Harai seregben a Tehetséggel rendelkezők vezetője.

A férfi fejet hajtott, de a kétség megmaradt a tekintetében.

– Prelátus.

– Verna, Trimack az Első Védelmi Vonal főparancsnoka a D'Harai Népek Palotájában.

– Első Védelmi Vonal?

– Amikor a Nagyúr a palotában tartózkodik, mi képezünk acélgyűrűt körülötte. Utolsó emberünkig küzdünk egy esetleges támadás esetén. – Egyik nőről a másikra nézett. – A nagy távolság miatt csak azt éreztük, hogy a Rahl Nagyúr valahol távol van nyugaton. Nem tudjátok véletlenül, hogy hol van pontosan, és hogy mikor tér vissza közénk?

– Sokan szeretnék tudni erre a kérdésre a választ főparancsnok, – mondta Verna. – Attól tartok, egy hosszú sor végére kell állnod.

A férfi csalódott volt.

– És a háború? Arról vannak híreitek?

Verna bólintott.

– A Birodalmi Rend megosztotta erőit.

A katonák mindentudóan összenéztek. Trimack tekintete megkeményedett az aggodalomtól, miközben arra várt, hogy Verna folytassa.

– A Rend hadseregéből egy jelentős hadoszlopot a hegyek túloldalán Aydindril közelében hagyott Középföldön. Nekünk is kellett embereket hagynunk a hegyoldalon, köztük néhány Tehetséggel bírót, hogy őrizzék az átjárókat, hogy az ellenség ne tudjon betörni D'Haraba. A Rend seregéből a legjobb csapatok jelenleg visszafelé vonulnak Középföld irányába. Úgy hisszük, hogy a tervük az, hogy a fő hadoszlopot a hegyek távoli végét megkerülve juttassák el dél felől D'Harába, és onnan támadnak majd. Mi is délre visszük a fő egységeinket, hogy megütközzünk velük.

Egyik férfi sem szólalt meg. Némán álltak, és nem mutatták, milyen hatással volt rájuk ez a hír, amely valószínűleg eddigi fiatal életük leginkább sorsdöntő fordulata. Tényleg acélból voltak.

A főparancsnok megtörölte az arcát, mintha az aggodalom csak őt érintette volna meg. – Tehát a dél felé tartó seregünk most közel van a palotához.

– Nem, még mindig eléggé északra vannak. A hadak nem mozognak gyorsan, hacsak nem muszáj. Mivel nekünk nem kell akkora utat megtennünk, mint a Rendnek. Jagang serege lassan halad, úgy gondoltuk, jobb ha az emberek egészségét és erejét megőrizzük, és nem merítjük ki őket azzal, hogy délnek rohanunk. Berdine és én azért lovagoltunk előre, mert sürgősen meg kellett néznem néhány könyvet itt... a mágiával kapcsolatban. És amíg itt vagyok, gondoltam meg kellene néznem, hogy az Élet Kertjében minden rendben van-e.

A férfi mélyet lélegzett, miközben az ujjaival a fegyverövén dobolt.

– Szeretnék segíteni, Prelátus, de három varázslótól kaptam azt az utasítást, hogy senki nem mehet a közelébe. Nagyon pontosan fogalmaztak: senki sem, még a kertészek sem mehetnek be oda.

Verna összehúzta a szemöldökét.

– Miféle három varázsló?

– Először Zorander Első Varázsló, azután maga a Rahl Nagyúr, és utoljára Nathan Rahl varázsló.

Nathan! Tudhatta volna, hogy fontos embernek tünteti majd fel magát a palotában, és kétségtelenül drámaian játszotta a Tehetséggel bíró Rahl, Richard rokonának szerepét. Verna kíváncsi volt, milyen bajt okozott a férfi a palotában való tartózkodása alatt.

– Főparancsnok, én vagyok a Fény Nővéreinek Prelátusa. Ugyanazon az oldalon harcolunk.

– Nővér – mondta vádló, ferde pillantással, amilyenre csak a tisztek képesek. – Volt nálunk korábban egy Nővér. Néhány évvel korábban. Emlékeztek, fiúk? – Körbenézett a szigorú arcokon, mielőtt újra Vernához fordult. – Hullámos, vállig érő barna haja volt, közel olyan magas mint te. Hiányzott a kis ujja az egyik kezén. Talán emlékszel rá. Ő is közétek tartozott, úgy vélem.

– Odett – erősítette meg Verna egy bólintással. – A Rahl Nagyúr elmondta milyen bajt kevert. Ő, mondjuk így, egy bukott Nővér volt.

– Nem igazán érdekel, hogy a Teremtő kegyelmének melyik oldalán állt, amikor meglátogatott bennünket. Csak azt tudom, hogy közel háromszáz embert ölt meg, hogy bejusson az Élet Kertjébe. Háromszázat! És még további százat kifelé menet. Teljesen tehetetlenek voltunk ellene. – Az arca elvörösödött, és még jobban látszódtak a sebhelyei. – Tudod, milyen érzés látni, hogy emberek halnak meg, és azt érezni, hogy semmit sem tehetsz? Tudod, milyen érzés, hogy nemcsak az életükért vagy felelős, hanem azért is, hogy bár tudod, mi a dolgod, semmit nem tehetsz, hogy elhárítsd a fenyegetést?

Verna nem tudott a férfi érzelmekkel teli kék szemébe nézni.

– Sajnálom, főparancsnok. De ő a Rahl Nagyúr ellen harcolt. Én nem. Én a te oldaladon állok. Én azért harcolok, hogy megállítsam az olyanokat, mint ő.

– Ez akár igaz is lehet, mégis azt a parancsot kaptam Zeddtől és magától a Rahl Nagyúrtól is – miután megölte azt a nőt –, hogy senkit nem engedhetek be oda. Senkit. Ha a saját anyám lennél, akkor sem mehetnél be oda.

Valamit Verna nem értett.

Felemelte a fejét.

– Ha Odett Nővér be tudott menni oda, és te és az embereid nem tudtátok megállítani – felvonta az egyik szemöldökét –, akkor miből gondolod, hogy engem meg tudtok.

– Szeretném, ha erre nem kerülne sor, de ha kell, ez alkalommal megvannak az eszközeink, hogy teljesíthessük a parancsot. Már nem vagyunk tehetetlenek.

Verna kérdőn ráncolta a homlokát.

– Miről beszélsz?

A főparancsnok előhúzott egy fekete kesztyűt az övéről és felhúzta, közben nyújtogatva az ujjait, hogy rendesen felmenjen a kezére a szoros ruhadarab. Kesztyűs kezének hüvelykujjával és egy ujjával óvatosan kiemelt egy vörös nyilat a mögötte lévő katona tegezében lévő hat nyílvessző közül. A katonának már az íján feküdt egy ilyen nyílvessző, és így még négy maradt a tegezben.

Az íjat felajzva az acél hegyű nyílvesszővel a főparancsnok Verna arca elé emelte, hogy közelről láthassa.

Ez nem közönséges acélhegy. Mágikus ereje van.

– Még mindig nem értem.

– Mágikus erőt adtak neki, hogy át tudjon hatolni a Tehetséggel bírók bármilyen pajzsán.

Verna előrenyúlt, és az egyik ujjával óvatosan megérintette a nyílvessző végét. Fájdalom hasított a kezébe és a csuklójába, még mielőtt elránthatta volna a karját. Annak ellenére, hogy az ereje szinte eltűnt a palotában, nagyon is jól érezte az erőteljes aurát, amelyet a halálos hegy köré vont varázsháló keltett. Ez valóban hathatós fegyver volt. Még ereje teljében is bajban lenne egy Tehetséggel rendelkező, ha ilyen nyíllal lőnek rá.

– Ha van ilyen nyilatok, hogy lehetséges, hogy nem tudtátok megállítani Odett Nővért?

– Akkor még nem voltak.

Verna még jobban összehúzta a szemét.

– Akkor honnan szereztétek őket?

A főparancsnok egy olyan ember elégedettségével mosolygott, aki tudja, hogy még egyszer nem marad védtelen az ellenséggel szemben.

– Amikor Rahl Varázsló itt volt, kikérdezett a védelmünkről. Beszéltem neki a varázslónő támadásáról, és hogy milyen tehetetlenek voltunk az erejével szemben. Ő átkutatta a palotát, és megtalálta ezeket a fegyvereket. Nyilván valamilyen biztonságos helyen őrizték őket, ahová csak egy varázsló rejthette el őket. Ő látta el a katonáimat ezekkel, és az íjakkal is, amelyekkel kilőhetik őket.

– Milyen kedves a Rahl Varázslótól.

– Igen az.

A főparancsnok óvatosan visszatette a nyílvesszőt a különleges tartóba, amely külön ezek tárolására szolgált. Verna már értette, hogy miért volt erre szükség. Nem lehetett tudni, mennyire régiek voltak ezek a fegyverek, de Verna gyanította, hogy még a nagy háború idejéből valók.

– Rahl Varázsló megtanította nekünk, hogy hogyan bánjunk ezekkel a veszélyes fegyverekkel. Felemelte a kezét, és megmozgatta a kesztyűs ujjait. – Azt mondta, hogy mindig viselnünk kell a kesztyűt, ha a nyílvesszőhöz nyúlunk.

Levette a kesztyűt és a párja mellé tűrte az övébe. Verna összecsapta a kezét maga előtt, és egy nagyot sóhajtott, és próbálta gondosan megválogatni a szavait.

– Főparancsnok, már nagyon régen ismerem Nathan Rahlt, már azelőtt is ismertem, hogy a nagyanyád megszületett volna. Nincs mindig tisztában azzal, hogy mennyire veszélyes dolgokat művel. Én a helyedben a legnagyobb óvatossággal bánnék ezekkel a fegyverekkel, és azzal is, amit róluk mondott nektek. Úgy kezelném, mintha az életem múlna rajta.

– Azt akarod mondani, hogy a varázsló meggondolatlan?

– Nem, szándékosan nem, de hajlamos rá, hogy egy kézlegyintéssel elintézze a számára kényelmetlen dolgokat. Azonkívül, már nagyon öreg, és nagyon tehetséges, így néha könnyen elfelejti, hogy ő mennyivel többet tud a misztikus dolgokról, mint a legtöbb ember, vagy hogy ő könnyen megtehet a Tehetségével olyan dolgokat, amelyre mások nem képesek, és nem is értenék meg. Azt is mondhatnánk, hogy olyan, mint egy öreg ember, aki elfelejti megmondani a látogatóinak, hogy a kutyája harap.

A teremben állók összenéztek. Néhányan feljebb emelték a könyöküket, vagy a kezüket, hogy minél távolabb legyen az övükön lógó tegeztől.

Trimack főparancsnok ujjait a bal csípőjén lógó hüvelyben lévő rövid kard markolatába akasztotta.

– Bár komolyan veszem a figyelmeztetésedet, Prelátus, remélem, megérted, hogy a rám bízott több száz katona életét is komolyan veszem, akik meghaltak, amikor utoljára egy Nővér megjelent közöttünk, és mi nem tudtunk védekezni a mágiája ellen. Komolyan veszem ezeknek az embereknek az életét is itt. Nem akarom, hogy ilyesmi még egyszer megtörténjen.

Verna megnedvesítette a szája szélét, és emlékeztette magát, hogy ez az ember csak a munkáját végzi. Azzal, hogy a palota elvette a Hanját, valahogy kényelmetlen módon megértette, hogy milyen érzés, ha az ember nem birtokolja az erőt.

– Megértelek, Trimack főparancsnok. – Hátrasimított egy tincset a homlokából. – Én is tudom, mit jelent a másokért való felelősség súlya. Természetesen, fontos az embereid élete, és mindent, ami megakadályozhatja az ellenséget abban, hogy elvegyék, érdemes megtenni. Pontosan ezért tanácsolom, hogy bánjatok nagyon óvatosan a mágikus fegyverekkel. Az ilyen dolgokat nem úgy tervezték, hogy a Tehetség nélküli emberek felügyelet nélkül használhassák őket.

A férfi bólintott.

– Komolyan vesszük a figyelmeztetésed.

– Jól van, akkor azt is tudnod kell, hogy ami abban a helyiségben van, végtelenül veszélyes. Mindannyiunk számára veszélyt jelent. És mindannyiunk legjobb érdeke azt kívánja, hogy amíg itt vagyok, meggyőződjek róla, hogy biztonságban van-e.

– Prelátus, megértem az aggodalmadat, de meg kell értened, hogy a parancs szerint nem tehetek kivételt. Egyszerűen nem engedhetlek be, pusztán csak mert azt állítod, hogy az vagy aki, vagy hogy segíteni akarsz. És mi van, ha kém vagy? Egy áruló? Maga az Őrző, emberi testben? Bár őszintének tűnsz, nem azért lett belőlem főparancsnok, mert hagyni szoktam, hogy vonzó nők rábeszéljenek dolgokra.

Vernát hirtelen meglepte, hogy ennyi ember előtt vonzó nőnek nevezték.

– De személyesen biztosíthatlak róla, hogy senki – egyáltalán senki – nem volt ott bent a Rahl Nagyúr óta. Még Nathan Rahl sem ment be oda. Az Élet Kertjében minden érintetlen.

– Megértem, Parancsnok. – Sokáig nem lesz lehetősége a palotába jönni. – Nem lehetett megmondani, hol van Richard, és mikor tér vissza. Megdörzsölte a homlokát, miközben a megoldáson gondolkodott. – Mondok neked valamit. Mi van akkor, ha nem megyek be, csak megállok az ajtóban – az Élet Kertjén kívül – és benézek, hogy meggyőződjek róla, hogy a három Szelence biztonságban van-e. Több tucat embered a hátamnak szegezhetik azokat a halálos nyilakat közben.

A férfi a száját rágta, miközben fontolóra vette a lehetőséget.

– Katonák lesznek előtted, melletted és mögötted, felajzott íjakkal. Mellettük benézhetsz az Élet Kertjébe az ajtóból, de nem lépheted át a küszöböt, különben meghalsz!

Vernának valójában nem kellett közel mennie, hogy megérinthesse a Szelencéket. Az igazat megvallva nem is akart volna közel menni hozzájuk. Csak meg akart bizonyosodni róla, hogy más nem érintette őket. Ugyanakkor nem volt éppen kellemes gondolat, hogy azok az emberek ott állnak majd, és egy ujjmozdulattal halálos nyílvesszőket zúdíthatnak rá. Végül is, csak egy kósza ötlet volt, hogy ellenőrizni kéne Orden Szelencéit, ha már úgyis itt van a palotában. Nem ezért jött ide. De mégis, annyira közel volt!

– Áll az alku, főparancsnok. Csak látnom kell, hogy minden rendben, hogy mindannyian egy kicsit jobban alhassunk.

– Hát, az biztos, hogy szeretnék egy kicsit jobban aludni.

Berdine-t és Vernát a katonák gyűrűjében Trimack főparancsnok levezette egy széles gránit folyosón. A falak mellett magasodó oszlopok hatalmas köveket kereteztek, mintha műalkotások volnának. Verna számára a Teremtő kezének szemmel látható bizonyítékát jelentették, amely abból a kertből származó műalkotás volt, ami maga az élet, és ő volt a művelője.

A sok együtt masírozó katona keltette zaj végig visszhangzott a hatalmas folyosón, ahogy számos kereszteződésen áthaladtak, amelyek a varázsigének a középpontba visszahajló oldalágai voltak, s a középpont maga az Élet Kertje volt. Végül elértek egy aranyozott ajtóhoz, amelyet dombokat és erdőket ábrázoló faragás díszített.

– Itt van az Élet Kertje – mondta feszült hangon a főparancsnok.

Ahogy a katonák körbevették, és megemelték az íjaikat, a főparancsnok elkezdte kinyitni az egyik súlyos arannyal borított ajtót. Néhány katona Verna fejére célzott az íjával. A négy férfi, aki elébe ment, lejjebb engedte az íját, és a szívét vette célba. Kissé megkönnyebbült, hogy azok legalább nem az arcára céloztak. Persze tudta, hogy butaság az egész, de érezte, hogy ezek az emberek teljesen komolyan gondolják, amit tesznek, és ehhez tartotta magát.

Ahogy az aranyborítású ajtó kitárult, Verna, saját bérgyilkosaival a sarkában, kissé közelebb araszolt az ajtónyíláshoz, hogy benézhessen. Kissé nyújtogatnia kellett a nyakát, és az egyik kezével egy picit arrébb tessékelte az egyik előtte álló férfit, hogy jobban beláthasson a hatalmas terembe.

A halványan megvilágított folyosóról Verna látta, hogy a hely a magasba vágott ólomüveg ablakokon keresztül kapja a fényt, és a borult égbolt fénye világítja meg. Megdöbbenve látta, hogy a Népek Palotájának közepén, az Élet Kertje úgy néz ki, mint egy... valóságos, buja kert.

Úgy látta, hogy sétányok tekeregnek a virágágyások között. A földet virágszirmok borították, jó pár még mindig színes, piros és sárga, de a többsége száraz volt vagy hervadt. A virágokon túl kisebb fák álltak, mögöttük pedig alacsony, vadszőlővel futtatott fal húzódott. A falakon belül több fajta bokor, dísznövény nőtt, bár most, hogy senki nem viselte gondjukat, nem voltak jó állapotban. Sokukon új hajtások burjánzottak, és rájuk fért volna egy metszés. Másokat fojtogató indák sanyargattak. Úgy tűnt, Trimack főparancsnok tényleg az igazat mondta, és még a kertészeket sem engedte be.

A Próféták Palotájában is volt egy belső kert, bár sokkal kisebb. Voltak öntöző csövek, amelyek a tetőn lévő hordókból szállították a vizet a kertnek. Verna hasonló csöveket látott a sarokban, és rájött, hogy a tetőről összegyűjtött esővíz biztosítja a hely vízellátását, ahol a növények ilyen rengeteg fénnyel megvilágítva máskülönben biztosan elszáradtak és elpusztultak volna.

A hatalmas terem közepét kör alakban selymes pázsit borította. Egy helyen ék alakban fehér kő szakította meg, amelyen két alacsony talapzaton egy sima gránit tömb feküdt.

A gránit oltár tetején volt a három Szelence, melyek felszíne olyan mély fekete volt, hogy Vernában szinte felmerült a kérdés, hogy lehet, hogy nem szívta magába az összes fényt a helyiségből, az egész világot az Alvilág örök sötétségébe rántva ezzel. Már az ilyen gonosz dolgok puszta látványától is a torkában dobogott a szíve.

Verna tudta, hogy a szelencék valójában átjárók, és pontosan azok, amit a nevük is sejtet. Együtt egyfajta kaput alkottak az élők és a holtak világa között, amelyet mindkét világból vett mágiával alkottak meg. Ha bármikor megnyílik ez az átjáró, a Fátyol elszakad, és kiszabadul a Névtelen... a Holtak Őrzője.

Mivel ezt az információt szigorúan őrzött könyvek rejtették, még a Próféták Palotájában is csak kevesen tudtak az átjáróról, vagy ősi nevén Orden Szelencéiről. A három szelencét csak együtt lehetett működésbe hozni, és együtt hozták létre az átjárót. A Palotában mindenki úgy tudta, hogy az átjáró már több mint háromezer éve elveszett. Mindenki azt hitte, hogy örökre eltűnt. Évszázadokig találgatták, hogy egyáltalán létezett-e ilyesmi. Egy ilyen átjáró létezése heves teológiai viták alapját jelentette.

És az átjáró – Orden Három Szelencéje – létezik, és Verna alig tudta a szemét levenni róluk. A szíve beleremegett a három gonosz tárgy látványába. Hideg veríték áztatta át a ruháját.

Nem csoda, hogy három varázsló is azt parancsolta a főparancsnoknak, hogy senkit ne engedjenek a szobába. Vernának át kellett gondolnia a véleményét azzal kapcsolatban, hogy Nathan veszélyes fegyverekkel szerelte fel az Elsődleges Védelmet.

A díszes borítást eltávolították a Szelencékről, hogy csak a gonosz feketeség látszódjon, mert Darken Rahl működésbe hozta őket, azt tervezve, hogy Orden hatalmának segítségével az egész világ ura lehet. Szerencsére Richard megállította.

Most azonban, ha egy tolvaj ellopná a Szelencéket, semmi haszna nem lenne belőle. Nagyon nagy tudásra volt szükség ahhoz, hogy valaki megértse, hogyan működik Orden mágiája és az átjáró. Ennek az információnak egy része egy olyan könyvben volt, amely már nem létezett, csak Richard fejében. Pontosan ezért sikerülhetett legyőznie Darken Rahlt.

A hatalmas mennyiségű tudás és információ mellett pedig a tolvajnak egyszerre kellene rendelkeznie Alkotó és Pusztító Mágiával, hogy használni tudja az átjárót, és magának követelhesse Orden hatalmát.

Őrültség lenne, ha bárki, alig elég bolond hozzá, megpróbálná használni ezeket a veszélyes dolgokat.

Verna megkönnyebbülten sóhajtott, amikor látta, hogy a Szelencék érintetlenek, és ott vannak, ahol Richard hagyta őket. Egyelőre nem volt ennél biztonságosabb hely az ilyen veszélyes mágia tárolására. Egy nap, talán Verna segíthet elpusztítani az átjárót – ha egyáltalán lehetséges –, de egyelőre így biztonságban van.

– Köszönöm Trimack főparancsnok. Megnyugodtam, hogy minden úgy van, ahogy lennie kell.

– És ez így is marad – mondta, és nekifeszült az ajtónak, amely csendesen becsukódott. – Senki nem megy be ide a Rahl Nagyúron kívül.

Verna a férfire mosolygott.

– Helyes! – Körbenézett a hatalmas palotában, amely az állandóság, béke és biztonság illúzióját keltette. – Nos, attól tartok, muszáj mennünk. Vissza kell térnem a sereghez. Megmondom Meiffert tábornoknak, hogy a palotában jól kézben tartják a dolgokat. Reméljük, hogy a Rahl Nagyúr hamarosan csatlakozik hozzánk, és megállíthatjuk a Birodalmi Rendet, mielőtt elérik a palotát. A prófécia szerint, ha velünk lesz a végső csatában, van esélyünk szétzúzni a Rendet, és akár haza is űzhetjük őket az Óvilágba.

A parancsnok sötéten bólintott.

– A jó szellemek legyenek veled, Prelátus!

Berdine-nel az oldalán, Verna kifelé vette az irányt az Élet Kertjétől távolodva. Ahogy ismét lementek a lépcsőn, megkönnyebbülten gondolt arra, hogy visszatérhet a sereghez, még akkor is, ha aggasztotta a küldetésük kimenetele. Rádöbbent, hogy amióta megérkezett a palotába, nagyobb lett benne az elszántság, és jobban kötődött ahhoz, amivé a D'Harai Birodalom vált Richard uralkodása alatt. És ami még ennél is fontosabb, úgy tűnt, az élet is jobban érdekli.

De ha nem találják meg Richardot, és nem hozzák el, hogy a sereg élére álljon, végül szembe kell majd nézniük a Birodalmi Renddel. De Jagang seregét nélküle megkísérelni megállítani, maga lesz az öngyilkosság.

– Prelátus – szólalt meg Berdine, amikor becsukta maga mögött a kígyós ajtót.

Verna megállt, és várt, miközben a lány a bronz koponya alakú ajtógombra tette a kezét.

– Mi a baj, Berdine?

– Azt hiszem, itt kellene maradnom.

– Itt maradni? – Verna a Mord-Sith szemébe nézett. – De hát miért?

– Ha Ann megtalálja a Rahl Nagyurat, és elviszi a sereghez, ott leszel neki te és a többi Mord-Sith, hogy megvédjék, és ott lesz, ahol szerinted lennie kell. De lehet, hogy nem találja meg.

– Muszáj, hogy megtalálja. Richard is tisztában van vele, mit mond a prófécia, és tudja, hogy ott kell lennie a végső csatában. Még ha Ann nem is találja meg, hiszek benne, hogy eljön, és csatlakozik hozzánk.

Berdine megvonta a vállát, miközben a szavakat kereste.

– Talán. De lehet, hogy nem. Verna, sok időt töltöttem vele. Ő nem így gondolkodik. A prófécia neki nem jelent annyit, mint neked.

Verna felsóhajtott.

– Hát ez igaz, Berdine.

– Ez a Rahl Nagyúr otthona, még ha soha nem is élt itt igazán, csak fogolyként. De akkor is eljött, és törődött a népével és a barátaival. Én sok időt töltöttem mellette; tudom, hogy mennyire a szívén viseli a sorsunkat, és tudom, hogy tisztában van vele, hogy mit jelent számunkra. Talán úgy érzi majd, hogy haza kell jönnie.

És ha így tesz, azt hiszem, itt kell lennem. Szüksége van rám, hogy segítsek neki a könyvek tanulmányozásában, legalábbis ami a fordítást illeti, legalábbis szeretem azt hinni, hogy így van. Úgy érzem, fontos vagyok neki, vagy legalábbis számít rám. Nem tudom, csak úgy érzem, itt kell maradnom a palotában, hátha hazajön. Ha pedig idejön, tudnia kell, hogy kétségbeesetten keresitek. Tudnia kell, hogy a végső csata a küszöbön áll.

– A Kötés elárulja neked, merre van?

Berdine nyugatra mutatott.

– Valahol abban az irányban, de nagyon messze.

A főparancsnok is ugyanezt mondta. Ez csak azt jelentheti, hogy Richard legalább megint az Újvilágban van. Verna így okot talált a mosolygásra.

– Amire már régen vártunk. Ennyit legalább jó tudni.

– Minél közelebb vannak azok, akiket Kötés fűz hozzá, annál jobban tudnak segíteni megtalálni.

Verna egy pillanatra elgondolkodott.

– Hiányozni fog a társaságod, Berdine, de azt hiszem, úgy kell tenned, ahogy jónak látod, és el kell ismernem, hogy nagyon is ésszerűnek hangzik, amit mondasz. Minél több helyen keressük, annál jobbak az esélyeink, hogy időben meg is találjuk.

– Igen, tényleg azt gondolom, hogy az a helyes, ha itt maradok. Azon kívül, meg akarok nézni néhány könyvet, és összevetni azzal, amit Kolo állít. Van néhány dolog, ami aggaszt. Talán, ha rájövök, még a Rahl Nagyúrnak is segíthetek a végső csatát megnyerni.

Verna szomorú mosollyal bólintott.

– Kikísérsz?

– Hát persze.

Lépéseket hallottak, és mindketten hátrafordultak. Egy másik Mord-Sith volt, vörös ruhában. Szőke volt, Berdine-nél magasabb. Átható kék szemeivel Vernát nézte számító alapossággal, amely félelmet nem ismerő magabiztosságot tükrözött.

– Nyda! – kiáltott fel Berdine.

A nő szájának egyik sarkát mosolyra húzta, ahogy megállt előttük. Egyik kezét Berdine vállára tette, amely Verna tapasztalatai szerint a Mord-Sitheknél, talán Berdine-t kivéve, a vad öröm jele volt.

Nyda szinte itta Berdine látványát.

– Berdine Nővérem, de régen nem láttalak! D'Hara magányos hely volt nélküled. Isten hozott itthon!

– Jó újra itt lenni, és téged újra látni.

Nyda tekintete Vernára siklott. Berdine észbe kapott.

– Nyda, ő itt Verna, a Fény Nővéreinek Prelátusa, a Rahl Nagyúr barátja, és személyes tanácsadója.

– Erre tart?

– Sajnos, nem – felelte Berdine.

– Ti nővérek vagytok? – kérdezte Verna.

– Nem – válaszolt Berdine, és legyintett a kezével. – Csak olyasmi ez, ahogy te is a tieidet Nővérnek nevezed. Nyda nagyon régi barátom.

Nyda körülnézett.

– Hol van Raina?

Berdine elsápadt, ahogy a nevet meghallotta. A hangja suttogássá halkult.

– Raina meghalt.

Nyda arca nem árult el semmit.

– Nem tudtam, Berdine! Jó halált halt, Agiellel a kezében?

Berdine nyelt egyet, miközben a padlót nézte.

– A pestis vitte el. Utolsó lélegzetéig harcolt ellene... de végül a betegség győzött. A Rahl Nagyúr karjaiban halt meg.

Verna úgy találta, mintha a Mord-Sith szeme egy kissé fátyolos lenne, ahogy Mord-Sith nővérét nézte.

– Nagyon sajnálom, Berdine.

Berdine felnézett.

– A Rahl Nagyúr sírt, amikor meghalt.

A csendes, de döbbent arckifejezésből Verna látta, hogy Nyda még nem hallott olyat, hogy egy Rahl Nagyurat érdekeljen az, hogy egy Mord-Sith él-e vagy hal-e. A csodálkozó arckifejezéséből ítélve, az egyiküket ért ilyen tisztesség mély hódolatot váltott ki a nőből.

– Hallottam hasonló meséket erről a Rahl Nagyúrról. Akkor mindez igaz?

Berdine sugárzó mosollyal válaszolt.

– Mind, az utolsó szóig.

10. FEJEZET

– Mit olvasol olyan elmélyülten? – kérdezte Rikka, miközben a vállával benyomta a vastag ajtót.

Zedd elégedetlenül horkantott, mielőtt felnézett volna az előtte fekvő nyitott könyvből.

– Üres oldalakat.

A balján lévő kerek ablakon keresztül láthatta a mélyben elterülő Aydindril városának háztetőit. A lemenő nap fényében gyönyörűnek tűnt a város, de ez csupán csak a látszat volt. Azzal, hogy az életüket féltő emberek a betolakodók hordái elől elmenekültek, a város most csak egy üres, élettelen gubó volt, mint amit a mostanában előbújt kabócák hagytak maguk után.

Rikka a csodálatosan fényes asztal fölött közelebb hajolt hozzá, és kissé elfordította a fejét, hogy jobban beleláthasson a könyvbe.

– Nem az egész üres – jelentette ki. – Nem olvashatsz valamit, ami üres. Úgyhogy te az írást olvasod, és nem az üres helyeket. Pontosabban kellene fogalmaznod.

Zedd homlokát ráncolva a lány szemébe nézett.

– Néha többet el tudunk mondani azzal, amit nem mondunk ki. Gondoltál már erre?

– Arra kérsz, hogy maradjak csendben? – Letett az asztalra egy nagy fatálat a varázsló ebédjével. A felszálló gőz vörös hagyma, fokhagyma, zöldségek és leveses hús aromájától illatozott. Olyan finom volt, hogy Zedd alig tudott figyelni.

– Nem kérem, hanem követelem.

A jobb oldali ablakon át Zedd láthatta a Varázslók Tornyának magasba törő, sötét falait. A hegyoldalba épített, Aydindrilre néző torony szinte már maga is egy hegy volt. Akárcsak a város, ez is üres volt – Rikkát, Chase-t, Rachelt és önmagát leszámítva. Persze nem kell már sokáig várni, és újra többen lesznek. Végre ismét lakik majd egy család a Toronyban. Az üres termek majd ismét kacagástól és szeretetteljes hangoktól visszhangzanak, mint régen, amikor sokan nevezték otthonuknak.

Rikka önelégülten nézett körbe a kerek toronyszoba polcain. Különböző formájú üvegek és korsók, finoman színezett üvegedények sorakoztak rajtuk, néhányukban varázsigékhez használt hozzávalók voltak, az egyikben pedig fényező anyag, amellyel az asztalt, a gazdagon díszített egyenes hátú tölgyfa széket, a mellette lévő alacsony szekrénykét és a könyvespolcokat polírozták. Persze a polcok nagy részét változatos nyelveken íródott könyvek töltötték meg. A sarkokban álló üveges tárlókban még több könyvet halmoztak fel.

Rikka összefonta a karját, ahogy közelebb hajolt, és néhányuk gerincét kezdte tanulmányozni.

– Te tényleg olvastad ezt itt mind?

– Persze – motyogta Zedd. – Többször is.

– Unalmas dolog lehet varázslónak lenni – jegyezte meg a lány. – Túl sokat kell olvasnod és gondolkodnod. Sokkal könnyebb válaszokat szerezni egy kis kínzással.

Zedd felhördült.

– Amikor egy embernek fájdalmai vannak, lehet, hogy beszélni akar, de hajlamos rá, hogy azt mondja, amit hallani akarsz, mindegy, hogy az igaz, vagy sem.

A lány előhúzott egy kötetet és átlapozta, mielőtt visszarakta a polcra.

– Ezért képeztek ki arra, hogy a megfelelő módszerekkel kérdezzük az embereket. Megmutatjuk nekik, hogy mennyivel fájdalmasabb, ha hazudnak nekünk. Ha megértik, hogy milyen mélységesen szörnyű következményei vannak a hazugságnak, igazat fognak mondani.

Zedd nem igazán figyelt rá. Arra koncentrált, hogy mit jelenthet a prófécia előtte fekvő darabja. Minden egyes lehetséges értelmezés csak tovább rontotta az étvágyát. A gőzölgő tál előtte várakozott. Ráébredt, hogy a lány valószínűleg azért időzik itt, mert arra vár, hogy megtudja, ízlik-e neki az ebéd.

– Na, mi lesz a menü?

– Pörkölt.

Zedd kissé előre nyújtotta a nyakát, hogy a tálba nézhessen.

– És a kétszersült?

– Nem kétszersült, pörkölt.

– Tudom, hogy pörkölt. Látom, hogy pörkölt. Csak azt kérdezem, hogy hol a kétszersült, amit a pörkölthöz ehetnék.

Rikka vállat vont.

– Hozhatok egy kis friss kenyeret, ha szeretnéd.

– Ez pörkölt – magyarázta a férfi haragosan. – A pörkölt mellé pedig kétszersült való és nem kenyér.

– Ha tudtam volna, hogy kétszersültet szeretnél vacsorára, azt csináltam volna és nem pörköltet. Szólhattál volna korábban is.

– Nem akarok kétszersültet pörkölt helyett – morogta Zedd.

– Túl gyakran gondolod meg magad, amikor zsémbes hangulatban vagy, nem gondolod?

Zedd fél szemmel nézett rá.

– Te aztán tényleg értesz a kínzáshoz!

A lány mosolygott, hátat fordított, és büszke tartásban kivonult a szobából.

Zeddnek az jutott eszébe, hogy a Mord-Sithek valószínűleg akkor is ilyen peckesen járnak, ha egyedül vannak.

Újra a könyvhöz fordult és megpróbálta egy másik szemszögből is megvizsgálni a problémát. Csak néhányszor tudta újra átolvasni a bekezdést, mielőtt az ajtókilincs felemelkedett és Rachel osont be a szobába. Kezében cipelt valamit. A lábával csukta be az ajtót maga után.

– Zedd, tedd félre azt a könyvet, most rögtön, és edd meg a vacsorádat!

Zedd a gyerekre mosolygott. A kislány mindig mosolygásra késztette. A gyermek mosolya szinte ragályos volt.

– Mit hoztál, Rachel?

A kislány az asztalra tette az ón tálat, és Zedd felé tolta.

– Kétszersültet.

Zedd elképedten felemelkedett kissé a székéről, és a tálba nézett.

– És mit csinálsz ezekkel?

Rachel nagy szemével rákacsintott, mintha ez lenne a legfurcsább kérdés, amit valaha hallott.

– A vacsorádhoz hoztam őket. Rikka megkért, hogy hozzam be helyette. Tele volt a keze, mert az egyikben a te pörköltedet hozta, a másikban Chase-ét.

– Nem kellene segítened neki – mondta Zedd szigorúan ráncolva a homlokát, és visszaült a székére. – Gonosz.

Rachel kuncogott.

– Ugyan Zedd, ez butaság! Rikka történeteket mesél nekem a csillagokról. Rajzokat készít róluk, és utána minden képről elmond egy mesét.

– Tényleg? Nos, ez nagyon kedves dolognak hangzik.

A gyengülő fényben egyre nehezebb volt olvasni. Zedd előre nyújtotta a kezét, és mágikus szikrákat küldött a kovácsoltvas csillárban álló több tucat gyertyára. Meleg fény öntötte el a barátságos kis szobát, megvilágítva ezáltal a szépen kövezett falakat, és a nehéz tölgyfagerendákat a mennyezeten.

Rachel vigyorgott, szemeiben tükröződött a gyertyák fénye és a csodálkozás. Szerette látni, amikor Zedd meggyújtja a gyertyákat.

– Te varázsolsz a legeslegcsodásabban, Zedd!

Zedd felsóhajtott.

– Bárcsak ne mennél el, gyermekem! Rikka nem értékeli a gyertyás trükkömet.

– Hiányozni fogok?

– Nem, nem igazán. Csak nem akarok egyedül maradni Rikkával – vigyorogta hamiskás arccal, és még egyszer elolvasta az utolsó részt.

„Először próbára teszik, majd szövetkeznek, hogy meggyógyítsák. Mit jelenthet ez?"

– Talán rávehetnéd Rikkát, hogy neked is mondjon meséket a csillagokról.

Rachel szomorú tekintettel megkerülte az asztalt.

– Rettenetesen fogsz hiányozni, Zedd!

Zedd felnézett a könyvből. Rachel ölelésre nyújtotta a karját. Az öregember mosolyogva szorította magához a kislányt. Kevés dolog volt az életben, ami olyan jólesett, mint Rachel ölelése. A kislány mindig teljes lelkesedéssel adta át magát az ölelésnek, soha nem vette félvállról.

– Szeretlek megölelni, Zedd. Richard ölelése is ilyen jó.

– Hát igen.

Zedd emlékezett rá, amikor régen ugyanebben a szobában, a saját lánya, aki akkor annyi idős volt, mint most Rachel, ugyanígy odajött hozzá és megölelte. Most már csak Richard maradt neki a családjából. Szörnyen hiányzott.

– Hiányolni foglak, drágám, de még mielőtt észrevennéd, már újra itt is leszel az egész családoddal együtt, és akkor majd itt lesznek a fivéreid és a nővéreid, akikkel játszhatsz, nem kell beérned egy öregemberrel.

Zedd a térdére ültette.

– Jó lesz, ha mind itt lesztek a Varázslók Tornyában mellettem. Vidám hely lesz a Toronyból, újra tele lesz élettel.

– Rikka azt mondta, hogy ha anyám eljön, akkor soha többé nem kell főznie.

Zedd ivott egy kortyot a langyos teából, amely a mellette lévő szekrénykén volt egy bögrében.

– Miért, most ő főzött?

Rachel bólintott.

– És azt is mondta, hogy anya valószínűleg rá tud venni téged, hogy megfésülködj. – Kinyújtotta a kezét, kérve, hogy ihasson egy kicsit a teájából. Zedd segített neki.

Zedd felemelte a fejét.

– Hogy megfésülködjek?

Rachel komoly képpel bólintott.

– Összevissza áll a hajad. De nekem így is tetszik.

– Rachel – szólt be fejét bedugva az íves ajtón Chase –, megint háborgatod Zeddet?

Rachel megrázta a fejét.

– Kétszersültet hoztam neki. Rikka azt mondta, hogy kétszersülttel szereti a pörköltet, és hogy hozzak neki egy egész tállal.

Chase csípőre tette a kezét.

– És hogy tudná megenni, ha egyszer csúnya gyerekek ülnek az ölében? Úgy megijed tőled, hogy menten elmegy az étvágya!

Rachel kuncogva leugrott Zedd öléből. Zedd ismét a könyvre pillantott.

– Mindent összepakoltatok?

– Igen – válaszolt a nagydarab férfi. – Korán akarok indulni. Reggel rögtön útra kelünk, ha még mindig így akarod.

Zedd legyintett, hogy elhessegesse a férfi aggodalmát, miközben még mindig a próféciát tanulmányozta.

– Igen, igen. Minél előbb lesz itt a családod, annál jobb. Mindannyiunknak jobb lesz, ha itt lesznek, ahol biztonságban tudhatjuk őket, és akkor együtt lehettek.

Chase súlyos szemöldöke mélyebbre süllyedt élénk, barna szeme felett.

– Zedd, mi van? Mi a baj?

Zedd ránézett.

– Baj? Nincs. Semmi baj sincs.

– Csak nagyon olvas – biztosította Rachel Chase-t, miközben átölelte az egyik lábát és hozzábújt.

– Zedd! – mondta Chase követelő hangsúllyal, amely elárulta, hogy nem hiszi egy szavát sem.

– Miből gondolod, hogy valami baj van?

– Abból, hogy nem ettél egy falatot sem. – Chase egyik kezét az övében egy hosszú kés nyelén nyugtatta, a másikkal Rachel hosszú, aranyszőke haját cirógatta. A férfin valószínűleg többféle kés is lógott a derekához és a lábára szíjazva. Reggel még kardokat és csatabárdokat is szokott tenni a kések mellé. – Ez csak azt jelentheti, vagy valami gond van.

Zedd egy kétszersültet tett a szájába.

– Na? – motyogta teli szájjal Zedd. – Elégedett vagy?

Míg Zedd a meleg kétszersültet majszolta, Chase lehajolt és felemelte a kislány állát.

– Rachel, kérlek, menj a szobádba és fejezd be a pakolást, jó? És a késeid is legyenek tiszták és élesek.

A kislány teljes komolysággal válaszolt.

– Úgy lesz, Chase.

Rachelnek a kora ellenére már eddig is nagyon kemény élete volt. Bizonyos okokból, amelyek mindig gyanakvóvá tették Zeddet, a kislány valahogy egy sor esemény középpontjában állt. Amikor Chase befogadta az árva kislányt, hogy a sajátjaként nevelje fel, Zedd maga tanácsolta neki, hogy tanítsa meg neki, hogyan védheti meg magát, hogy olyan legyen, mint Chase, hogy ezáltal biztonságban legyen. Rachel szinte istenítette Chase-t és mohón tanult mindent, amit csak tanított neki. Az övén hordott kisebb késekkel képes volt tíz lépéről egy legyet a kerítéshez szegezni.

– És szeretném, ha korán lefeküdnél, hogy kipihent legyél – folytatta Chase. – Nem viszlek magammal, ha fáradt leszel.

Rachel meglepetten nézett rá.

– De ha azt mondom, nem vagyok fáradt, elviszel?

Chase könyörögve nézett Zeddre, mielőtt szigorú tekintettel a kislányhoz fordult. – Nos, holnap egyedül kell majd őrködnöd.

Rachel komolyan bólintott, megnyugtatta a föléje tornyosuló férfi.

– Rendben. – Zeddre nézett. – Bejössz majd jó éjt puszit adni?

– Hát persze – mosolygott rá Zedd –, nem sokára megyek és betakarlak.

Kíváncsi volt, vajon Rikka megáll-e a szobájánál, hogy meséljen neki. Szívmelengető volt arra gondolni, hogy a Mord-Sith gyermekmeséket talál ki a képekről, amelyet az égbolt csillagairól rajzolt. Rachel úgy látszik, mindenkire hasonló hatással van.

Chase az ajtón kinézve figyelte, ahogy lánya végigsiet a széles sáncon. Zedd jutalomnak érezte, hogy a kislány megszerette a Varázslók Tornyát. Nagyon hamar a sajátjának kezdte érezni, és boldogan ugrált a többszáz éves termekben. Jól az eszébe véste, és messze elkerülte azokat a helyeket, amelyekre Zedd figyelmeztette. Az a fajta gyermek volt, aki megértette, mi a veszély. Kint a bástyafalon is otthonosan mozgott, ahogy egy pillanatra megállt, hogy az egyik lőrésen megnézze a mélyben elterülő várost, mielőtt tovább sietett. Zedd számára csodával határosnak tűnt, hogy a vékonyka lábakkal hogy tud olyan gyorsan futni.

Miután Chase meggyőződött róla, hogy a kislány elindult, becsukta a vastag tölgyfa ajtót, és közelebb lépett az asztalhoz. Termetétől a szoba, melyet Zedd mindig kényelmesnek tartott, szinte zsúfoltnak hatott.

– Szóval, mi a gond?

Úgy tűnt, addig nem tágít, amíg be nem avatják. Zedd sóhajtva egyik ujjával a Határjáró elé fordította a könyvet, hogy beleolvashasson.

– Nézd meg ezt, és mondd meg te!

Chase a régi könyvre pillantott. Felemelt egy-egy lapot, és mindkét oldalára vetett egy pillantást, majd visszatette.

– Továbbra sem értem, mi a baj? Itt nem látok semmit, ami miatt aggódni kellene.

Zedd felvonta a szemöldökét.

– Hát éppen ez a probléma.

– Hogyhogy?

– Ez egy próféciás könyv. Írásnak kellene benne lenni – próféciáknak. Ha a könyvedben már nincs írás, az nem lehet jó, ugye? És az írás eltűnt.

– Eltűnt? – Chase megvakarta őszülő halántékát. – Ennek semmi értelme. Hogy tűnhet el egy írás? Ez nem olyasmi, amit valaki kilophat a könyvből!

Érdekes megközelítés volt, hogy valaki kilopta a szavakat a könyvből. Chase, aki egész addigi életében, míg a Határ le nem omlott néhány évvel ezelőtt, Határjáró volt, legelőször mindig lopásra gyanakodott. Zedd erre a lehetőségre eddig nem gondolt. Az elméje most az új elgondolást fontolgatta.

– Nem tudom, hogy tűnhettek el a szavak – vallotta be, miközben egyet kortyolt a teájából.

– És miről szól ez a prófécia? – tudakolta Chase.

– Egész véletlenül egy olyan jóslatot tartalmazott, amely jórészt Richardról szól.

Chase teljesen nyugodtnak tűnt, ami persze azt jelentette, hogy minden volt, csak az nem.

– Biztos vagy benne, hogy volt benne írás? – kérdezte. – Ha régi, lehet, hogy csak az írásra emlékszel, az üres helyekre nem.

– Ez igaz – Zedd félretette az ón bögrét. – Nem esküdnék meg rá, hogy emlékszem magára az írásra, de egyszerűen nem hiszem, hogy jórészt üres lett volna, most pedig az.

Chase arckifejezése magáért beszélt, miközben a rejtélyt fontolgatta.

– Nos, elismerem, hogy furcsa... de tényleg olyan nagy baj ez? Richard mindig is utálta a próféciákat, úgysem figyelt volna oda rájuk!

Zedd felállt, és egyik ujjával a könyvre bökött.

– Chase, ez a könyv itt van a Toronyban több ezer éve. Ez alatt az idő alatt írás – prófécia – volt a lapjain. Biztosan tudom. Most pedig hirtelen üressé vált. Ez neked nem meglepő?

Chase megvonta a vállát, és a hátsó zsebébe akasztotta a hüvelykujját. – Nem tudom, Zedd. Nem értek ezekhez a dolgokhoz. Szerintem, ha egy nap hozzám fordulsz tanácsért egy próféciás könyvvel kapcsolatban, akkor nagy bajban lehetsz. Te vagy a varázsló, neked kell tudnod.

Zedd a kezére támaszkodott, ahogy a férfihez hajolt.

– Semmit nem vagyok képes felidézni abból, ami ebben a könyvben volt. És nem emlékszem semmire a többi könyvben lévő egyéb írásokból sem, amelyek helyén most üres sorok vannak.

Chase arckifejezése elsötétült.

– Más könyvben is vannak ilyen üres helyek?

Zedd bólintott, és hátrasimította a haját. A sötétedő ablak felé nézett, és megpróbálta megnézni a tükörképét, de még nem látta, még túl világos volt kint.

– Tényleg meg kellene fésülködnöm? – Chase-re nézett. – Nagyon összevissza áll?

Chase felkapta a fejét.

– Hogy mi?

– Nem érdekes – legyintett Zedd. – Az a lényeg, hogy egy csomó könyvben találtam ilyen üres helyeket, és abszolút értetlenül állok a dolog előtt.

Chase a másik lábára helyezte a testsúlyát, és összefonta a kezét. A szemöldöke összeszaladt. Egyre idegesebbnek tűnt, ami Chase-nél azt jelentette, hogy úgy nézett ki, mintha mindjárt le akarna kaszabolni egy csomó embert.

– Lehet, hogy mégis csak jobb, ha nem megyek el. Nem kell holnap elindulnunk. Várhatunk addig, amíg rájössz, hogy milyen baj fenyeget.

Zedd felsóhajtott, és azt kívánta, bárcsak ne mondott volna semmit. Ez nem olyan probléma volt, amiben Chase segíthet. Zeddnek nem kellett volna olyasmivel terhelni, amit úgysem ért meg, és nem is tehet semmit ellene. Csak hát olyan elképesztően különös dolog volt.

– Nem szükséges. Ez nem olyan jellegű probléma, hogy neked is bele kellene folynod. Teljesen más fajta dologról van szó, ez olyan könyves dolog, nem akarlak idegesíteni vele. Az én szakterületem, és biztos, hogy előbb-utóbb rá is jövök a megoldásra. Csak érdekelt, hogy vajon te mit szólsz hozzá. Néha segít a friss megközelítés.

Chase a könyvet lapozgatta.

– És mit jelent ez az utolsó rész? Ez, hogy: „Először próbára teszik, majd szövetkeznek, hogy meggyógyítsák." Azt mondtad, hogy ez a prófécia Richardra vonatkozik. Ez itt fenyegetően hangzik, mintha valaki szövetkezne ellene.

– Nem, nem feltétlenül. – Zedd megtörölte a száját, miközben megpróbálta a magyarázatot szavakba önteni. A szövetkezni szó a próféciákban gyakran nem jelent többet, mint, hogy valakik összefognak és tervet készítenek. Mint, amikor az ember eltervezi, hogy mit fog tenni. Ebben az esetben ez a rész azokról beszél, akik közeli tanácsadói, a szövetségesei, így amikor azt írja, hogy szövetkeznek, hogy meggyógyítsák, valószínűleg azt jelenti, hogy meg kell győzzék, hogy fogadja el a segítségüket, és ha sikerül meggyőzniük ezeknek a szövetségeseknek – akik valószínűleg közülünk valók – akkor eltervezik, hogy hogyan gyógyíthatják meg.

– Meggyógyítani? Mi a baja?

– Arról nincs szó.

– Akkor semmi komoly.

Zedd jelentőségteljes pillantással nézett a Határjáróra.

– Azt hiszem, hogy arról szólhat az üres rész.

– Akkor mégiscsak az. Richard bajban van. Segítségre van szüksége. Lehet, hogy megsérült.

Zedd szomorúan rázta a fejét.

– Tapasztalataim szerint a prófécia soha nem ilyen egyértelmű.

– De lehet, hogy erről van szó.

Zedd egy pillanatig Chase arcát tanulmányozta.

– Szükségtelen, hogy kitalált problémák miatt aggódjunk. Ráadásul egy prófécia időbeli elhelyezése mindig nehéz. Lehet, hogy ez, amiről most beszélünk, már meg is történt. Lehet, hogy például arról az időről beszél, amikor Richard gyermekként belázasodott, és nekem kellett megtalálnom a megfelelő gyógynövényeket, hogy meggyógyítsam.

– Akkor tényleg lehet valami rég megtörtént esemény.

Zedd tehetetlenül az égnek emelte a kezét.

– Lehet. A hiányzó szöveg nélkül, és anélkül, hogy többet tudnánk a próféciákról, mint amennyit én tudok, valószínűleg lehetetlen kikövetkeztetni a valódi jelentést.

Chase bólintott, és hirtelen arrébb lépett, ahogy az ajtó kitárult, és Rikka viharzott a szobába. Kinyújtotta a kezét, hogy elvigye a tálakat, de amikor látta, hogy még mindkettő tele van, megállt.

– Mi a baj? Miért nem ettél? – Amikor Zedd legyintett, mintha megpróbálná elhessegetni a dolgot, a lány Chase-hez fordult. – Beteg? Biztos voltam benne, hogy mostanra tisztára nyalta a tálat. Talán el kellene gondolkodnunk rajta, hogy hogyan etessük meg.

– Látod, hogy mit értek szövetkezés alatt? – szólt Zedd Chase-hez. – Lehet, hogy csak ennyiről van szó.

Rikka egy percig Zedd arcát vizsgálgatta, mintha az őrület látható jeleit keresné rajta, majd hirtelen Chase-hez fordult.

– Miről beszél?

– A könyvekről valamit – válaszolt Chase.

A lány Zeddre bámult.

– Nos, mivel annyit vesződtem, hogy megcsináljam neked, most azonnal leülsz és megeszed. Ha nem, odaöntöm a trágyadombon a kukacoknak, és ha később megéhezel, csak magadat hibáztathatod. Tőlem ne várj megértést!

Zedd meglepetten visszakérdezett.

– Micsoda? Mit mondtál?

– Odaadom a kukacoknak, ha nem ...

– Ez az! – Zedd csettintett az ujjával. – Megtaláltam!

Kinyújtotta a kezét Rikka felé.

– Rikka, te zseni vagy. Meg tudnálak ölelni!

Rikka bizalmatlanul elhúzódott.

– Jobb lenne, ha távolabbról fejeznéd ki a rajongásodat!

Zedd nem is figyelt rá. A tenyerét dörzsölte, és megpróbált visszaemlékezni, hol látta az utalást. Már nagyon régen volt. De mikor? És hol?

– Mi az? – tudakolta Chase. – Megoldottad a rejtélyt?

Zedd grimaszolt az összpontosítástól. – Emlékszem rá, hogy olvastam egy utalást arra vonatkozólag, hogy történt már ilyen. Emlékszem, hogy láttam már rá exegézist.

– Az mi?

– Magyarázat. A kérdés kifejtése.

– Akkor ez is... valami könyv?

Zedd bólintott.

– Pontosan. Csak eszembe kell jusson, hogy hol láttam. A kukacokról szólt.

Chase lopva Rikkára pillantott, mielőtt megvakarta őszülő üstökét.

– Kukacokról?

Zedd fejében halvány emlékképek kergették egymást. Valós emlékek voltak, ebben biztos volt, de amikor megpróbálta megragadni és a tudata felszínére húzni őket, kisiklottak a kezéből.

– Zedd, miről beszélsz? – faggatta Rikka. – Mit mondtál? Kukacok?

– Hogy mi? Ja, igen, az. Kukacok. Profetikus férgek. Volt valami elmélet, azt hiszem, ami azt vizsgálta, hogy az ilyesmi erodálhatja-e a próféciát.

Chase és Rikka olyan pillantást vetett rá, mintha megőrült volna, de nem szóltak semmit.

Zedd az asztal és a sarokban álló könyvespolc között járkált oda-vissza. Ahogy gondolkodva mászkált le és fel, eltolta a lábával a nehéz tölgyfa széket. Sorra vett jó néhány helyet, ahol megtalálhatja a könyvet az utalással. A Toronyban nagyon sok könyvtár volt, több ezer könyvvel, lehet, hogy több tízezerrel. Már, ha egyáltalán a Toronyban került elé az a könyv. Más városokban is járt könyvtárakban. Az Inkvizítorok Palotájában, Aydindrilben is voltak archívumok. A Király Soron is voltak paloták, amelyek nagy könyvgyűjteményekkel rendelkeztek. Ezen kívül rengeteg városban járt már, ahol szintén voltak könyvtárak. Annyira sok könyvről van szó, hogyan emlékezhetne egyre, amelyet évek óta nem látott, talán az is lehet, hogy ifjú kora óta nem?

– Pontosan miről beszélsz? – szólalt meg Rikka, amikor belefáradt, hogy csak nézze, amint fel s alá járkál. – Milyen magyarázatról?

– Még nem vagyok biztos benne. Régen történt. Úgy bizony. Még fiatal koromban. De eszembe fog jutni, biztos vagyok benne. Csak gondolkodnom kell. Még ha egész éjjel fent kell is maradnom, eszembe fog jutni, hogy hol láttam azt az utalást. Bárcsak meglenne a gondolkodó székem! – motyogta, és elfordult.

Rikka Chase-re pillantott, de félszemmel Zeddet figyelte, aki tovább járkált.

– A mije?

– Otthon, Nyugatföldön – suttogta Chase –, volt egy széke a tornácon. Mindig abban ücsörgött, ha elmélkedni akart, amikor valamilyen problémára keresett választ. Ez még akkor volt, amikor minden elkezdődött, amikor Darken Rahl eljött és megpróbálta elfogni őt és Richardot. Éppen időben menekültek el. Eljöttek hozzám, és én vezettem át őket egy átjárón keresztül a Határon.

– Úgy tűnik nekem, hogy van itt elég szék. Gyakorlatilag neki is ment ott egynek. – Rikka ingerülten húzogatta a száját. – Azon kívül nincs szüksége az embernek székre ahhoz, hogy gondolkodni tudjon. Ha pedig mégis, akkor általában nagyobb problémája van.

– Hát, igen, gondolom. – Chase Rikkával együtt figyelte a járkáló Zeddet. Végül, mert nem volt az az ácsorgós fajta, elkapta Zedd köpenyének ujját. – Azt hiszem, jobb, ha megnézem Rachelt, amíg te a megoldáson gondolkozol. Biztos akarok lenni benne, hogy mindent bepakol és időben lefekszik.

Zedd sürgetőn intett, hogy menjen csak nyugodtan.

– Igen, persze. Menj csak! Mondd meg neki, hogy mindjárt megyek, hogy jó éjszakát kívánjak. Csak még egy kicsit gondolkodnom kell.

Ahogy Chase elment, Rikka bőrruhás csípőjével az asztalnak dőlt, és összefonta a karját. – Azt akarod mondani, hogy a prófécia eltűnését, valamilyen féreg okozta, mint például a könyvmoly, amely megeszi a papírt?

– Nem, ez szavakat eszik, nem papírt.

– Akkor mi az? Valami apró kis kukac, amely a tintát eszi meg?

A félbeszakítástól zavartan Zedd hirtelen megállt és rábámult.

– Eszik...? Nem, nem, nem erről van szó. Ez valami mágikus dolog. Egy okos kis trükk. Ha jól emlékszem, akkor Próféciarágóként emlegették, mert a próféciák egész ágait képes volt megenni, úgy mind a szú a fa belsejét. Először egy oldalággal kezdi, vagy téma szerint vagy időrendben, mint ahogy a szú egy ágat megfertőz. Azután, ha megvetette a lábát, az egész fát elpusztítja. Ebben az esetben az ág az az idő, amikor Richard megszületett.

Rikkát szörnyen érdekelte a dolog, ugyanakkor fel is zaklatta. Kihúzta magát, és oldalra billentette a fejét.

– Tényleg? A mágia képes ilyesmire?

Zedd egyik kezében a könyökével, a másik kezével az állán, mély torok hangon válaszolt.

– Úgy hiszem. Talán. Nem biztos. – Idegesen beszívta a levegőt. – Próbálok visszaemlékezni! Csak egyszer láttam írást erről. Nem emlékszem, hogy csak egy elmélet volt, amit olvastam, vagy maga a varázsige, vagy csak egy feljegyezés valami könyvben, vagy... Várjunk csak!

A gerendás mennyezetre meredt, és pislogott az erőfeszítéstől, ahogy megpróbált visszaemlékezni. – Mindez azelőtt történt, hogy Richard megszületett, ennyi biztos. Emlékszem, hogy fiatal voltam. Ez azt jelentené, hogy itt voltam akkor. Ez logikus. Ha pedig itt voltam...

Zedd hirtelen levette a tekintetét a mennyezetről.

– Drága szellemek!

Rikka odalépett.

– Mi az? Drága szellemek... mi...?

– Emlékszem – suttogta Zedd tágra nyílt szemekkel –, emlékszem, hol láttam.

– Hol?

Zedd magasabbra húzta a köpenye ujját csontos karján, és az ajtó felé indult.

– Nem érdekes. Majd utánanézek. Te csak menj a dolgodra! Majd jövök!

11. FEJEZET

A nap lemenőben volt, már hűvösödött a levegő, amikor Zedd végigviharzott a széles bástyán. A hatalmas kövek a lőrésekkel megszakított falból sugározták magukból a nap folyamán összegyűjtött hőt. A hegy lábánál a város már homályba borult míg felette a Varázslók Tornyának legmagasabb részeit, még mindig rózsaszín fényben fürdették a búcsúzó napsugarak. A haldokló alkonyi fényben beállt csendet csak a kabócák távoli cirpelése zavarta.

A bástyák találkozásánál Zedd jobbra kanyarodott. A Torony szélén lévő bástyától eltérően, amely több ezer láb mélyen a kopár hegyoldalra nézett, a középső keskenyebb bástyafalat mindkét oldalról meredély határolta, ugyanakkor innen a masszív épület sötétségbe vesző, szinte ablaktalan falai is láthatóvá váltak. A mélyben, az alsóbb szintekről udvarok nyíltak és biztosítottak friss levegőt a Tornyon belül. Zedd elképzelte, hogy a múltban, azok az emberek, akik az alsóbb szinteken dolgoztak, biztosan nagyra értékelték, hogy időről-időre kiléphettek egy kicsit a szabadba.

Ahogy futott lefelé a keskeny sáncon, a tornyokat összekötő hidak alatt vezetett az útja. Az út végén egy lenyűgöző méretű fal emelkedett a magasba, amelyen vízszintes vonalban sorakoztak a felsőbb szintek tartóoszlopai. A fal aljánál egy óriási, dupla szárnyas ajtó nyílt, amelyet a falba vésett dombormű oszlopok szegélyeztek egy hatalmas kő fejgerenda alatt. Zedd azonban az oldalkorlát egy kis nyílásán keresztül lefelé vette az irányt egy sor lépcsőn. A látszólag végtelen lépcsősor a sziklaszerű bástyafal oldalában haladt lefelé.

Le kellett mennie a Torony alsó szintjére, mélyen a hegy belsejébe, olyan helyre, ahol még senki sem járt.

Olyan helyre, amelynek a létezéséről rajta kívül más nem is tudott.

A kőkorlát a lépcső nyitott felén nem volt túl magas, és emiatt hátborzongató élmény volt lemenni az egybefüggő, pihenők nélküli, egyenes vonalban lefelé haladó több száz lépcsőn. A bal oldalán védte a szépen kikövezett lenyűgöző bástya fala, jobb oldalon azonban olyan szakadék zuhant alá, amelyet bármilyen szikla megirigyelhetne. Amikor ezen a monumentális lépcsőn kellett lemennie, Zedd mindig kicsinek érezte magát. Lent csupán az egyik apró udvarból kiemelkedő kerek tornyot szegélyező sötét szikla szaggatott peremét láthatta.

Félúton lefelé, Zedd észrevette, hogy léptek zaját hallja. Megállt, és megfordult. Rikka szaladt utána.

– Te mi a csudát csinálsz itt? – kiáltott rá Zedd.

A körben magasodó kőfalak képezte szorosban felerősödő szél a haját és ruháját cibálta. Úgy érezte, hogy csontos teste mindjárt felemelkedik a csillagok közé, és elsodorja a szél, mint a száraz levelet. Néhány lépcsőfoknyira Rikka lihegve megállt.

– Szerinted, mit csinálok?

– Nekem úgy tűnik, hogy nem azt teszed, amire kértelek.

– Menjünk! – sürgetve ragadta meg Zedd karját. – Én is jövök.

– Mondtam neked, hogy majd én utánanézek. Mondtam, hogy menj őrködni, vagy tedd a dolgod.

– Itt valami olyan problémáról van szó, amely a Rahl Nagyurat érinti.

– Csak ellenőrizni akarok egy olyan információt, amelyet egy régi könyvben találtam.

– Chase és Rachel korán reggel indulnak. Most Rachellel lennél, betakarnád és mesélnél neki, ha nem lenne valami, ami nagyon aggaszt. Tudom, hogy a Rahl Nagyúrról van szó. Ha ez neked gond, nekem is az. Veled jövök.

Zeddnek nem volt kedve a nyitott lépcsőn álldogálni és a lánnyal vitatkozni, úgyhogy nem is tette. Megfordult és nekiiramodott. Varázslóköpenyének alját felemelte a kezével, nehogy megbotoljon benne és leessen. A lépcsősor végtelennek tűnt, és ijesztően meredek volt. Ha ebben a magasságban valaki megbotlik, meg is halhat.

Amikor végre elérték a lépcső alját, Zedd megállt a legalsó lépcsőfokon és megfordult.

– Csak a kövekre lépj!

Rikka körülnézett az indákkal borított talajon. A térség végében két oldalon több száz láb magas masszív fal emelkedett. Mögöttük a lépcső és a bástya fala, jobbra tőlük a torony kiugró alapja húzódott.

– Miért? – kérdezte, ahogy Zedd után a gázlóköveken lépkedett.

– Azért, mert azt mondtam.

Nem volt kedve azzal tölteni az idejét, hogy mágikus csapdákról magyarázzon. Ha lelép a kövekről, a pajzsok nemcsak, hogy figyelmeztetik, de nem is engedik, hogy olyan helyre menjen, ahová nem volna szabad. Mindazonáltal azoknak, akik nem voltak varázslók, tanácsosabb volt távol maradni a pajzsoktól, hacsak lehetett.

Ha netán a pajzsoknak nem sikerülne megakadályozni, hogy betolakodók hatoljanak a lezárt kertbe, akkor majd az indák megteszik a magukét. Míg az áldozat minden erejével igyekszik szabadulni, ezek a különös indák a bokájára tekerednek, és a ha tovább kapálózik, egy szempillantás alatt undok tüskéket eresztenek belé, amelyek a csontjáig hatolnak és beleakaszkodnak. Az így pórul járt embert kiszabadítani felettébb fájdalmas és véres feladat, és gyakran halálos kimenetelű is lehet. A Varázslók Tornyának védelmi rendszere egyszerűen félelmetes volt.

– Ezek az indák mozognak! – Rikka hirtelen elkapta a férfi köpenyének ujját. – Úgy tekergőznek, mint egy rakás kígyó.

Zedd mérgesen hátraszólt.

– Mit gondolsz, miért mondtam, hogy a kövekre lépj?

Meghúzott egy kart, kinyitott egy második ajtót, s belépett. Érezte, hogy Rikka gyakorlatilag a nyakába liheg. A sötétben tapogatózva csontos ujjai sima gömböt érintettek egy tartóban a jobb oldalon. Ahogy az egész kezét ráfektette, zöldes fénnyel világítani kezdett. Az előszoba kicsi, dísztelen faborítású helyiség volt, gerendás mennyezettel. A jobb oldali falban egy beépített kőlap szolgált ülőalkalmatosság gyanánt, ha a lépcsőmászás utána a látogató kissé megpihenni vágyna. A másik két falon keresztül sötét folyosók indultak más-más irányba.

A fal mentén, a kőpad felett, több tucat tartó sorakozott, amelyek több mint felében ugyanolyan zölden izzó gömbök feküdtek, mint amilyet Zedd először megérintett. Kivette az egyiket.

Nehéz, tömör üvegből készült, de az üvegbe más anyagot is kevertek, amely azonnal reagált a mágia érintésére. Zedd kezében a zöldes fluoreszkálás sárgás izzássá változott. Tehetségének szikrájától a gömb végül olyan fényesen felragyogott, hogy éles árnyékokat vetett az előttük álló két folyosóra.

Csontos ujjaival megragadta és leültette Rikkát a padra.

– Te eddig jöttél.

A lány arcán komor elszántság tükröződött.

– Itt valami furcsaság történik a próféciás könyvek körül. Már napok óta sóhajtozol azok fölött a kötetek fölött. Nem ettél és nem aludtál. De ami mindennél rosszabb, hogy azok a próféciák, amelyek eltűnőben vannak, a Rahl Nagyúrról szólnak.

Megállapítás volt, és nem kérdés. Zedd azt gondolta, hogy az aggodalma nem látszott meg rajta, de a lány ezek szerint jobban odafigyelt rá, mint amennyire gondolta. Vagy lehet, hogy csak túlzottan elfoglalt volt ahhoz, hogy észrevegye, hogy a lány figyeli. Bárhogy is történt, nem volt jó jel, hogy annyira belemerült abba, amit csinált, hogy nem volt tudatában, a lány észrevette, mennyire nyugtalanítja az, amivel foglalkozik.

– Annyit mondhatok, hogy valóban, az eltűnt próféciák többsége Richardról szól, de nem hinném, hogy mind. Azonban abból, amit eddig megállapítottam, mindegyikük a születése utáni időre vonatkozik. Bár ez nem jelenti azt, hogy róla szólnak. Nagyon sok az üres hely ezekben a könyvekben. És mivel nem tudom felidézni, hogy mi volt odaírva korábban, nyilvánvalóan lehetetlen meghatározni a tartalmukat, így annak a személyét is, akire vonatkoznak.

– De abból, amit össze tudsz rakni, úgy tűnik, hogy jórészt róla szólnak.

Ezt sem kérdésnek szánta, hanem a megfigyelésén alapuló kijelentésnek, vagy legalábbis logikus okfejtésnek. Most ő volt a Mord-Sith, aki a Rahl Nagyúr biztonságáért aggódik. Zedd látta, hogy nincs abban a hangulatban, hogy hosszas magyarázatokat hallgasson.

– El kell ismernem, hogy Richard, ha nem is játszik központi szerepet ezekben a próféciákban, mindenképpen mélyen érintett bennük.

Rikka felpattant a padról.

– Akkor nem most kellene titokzatoskodnod! Fontos dologról van szó. A Rahl Nagyúrtól az életünk függ. Nem csak az unokád biztonsága most a tét, hanem mindannyiunk jövője.

– És én teszek róla ...

– Nem csak neked fontos, mindenkinek fontos. Ha rájössz valamire, és történik veled valami, akkor az egész kárba vész. Ez most sokkal fontosabb annál, hogy sem titkokat őrizgess!

Zedd bosszúsan elfordult, majd miután átgondolta, amit hallott, visszafordult a lányhoz.

– Rikka, itt lent egy csomó olyan dolog van, amiről senki nem tud. És ennek jó oka van.

– Nem fogok semmit sem ellopni, és ha attól félsz, hogy meglátok valamilyen ősi titkot, akkor az életemre esküszöm, titokban tartom, hacsak nem válik szükségessé, hogy a Rahl Nagyúrnak felfedjem.

– Ennél többről van itt szó. A Torony mélyén rengeteg olyan dolog van elrejtve, amely veszélyes lehet bárkire, aki a közelükbe megy.

– A Tornyon kívül is számtalan rémség fenyegeti az embert. Most luxusnak számít a titkolózás.

Zedd a lány szemébe nézett. Igaza volt. Ha vele bármi történne, minden információ elvész. Mindig is azt tervezte, hogy egy nap majd mindent elmond Richardnak, de soha nem volt elég idő, és amíg a próféciás könyvek problémája fel nem merült, nem tűnt sürgősnek, hogy megtegye. Mindazonáltal most nem Richard fogja látni ezeket a dolgokat.

– Nos, mit felelsz, varázsló? Szerinted bemegyek a városba és elpletykálom, hogy mit láttam? Egyébként is kinek mondanám el? A Rend leigázta az Újvilág nagy részét, és minden ember Aydindrilből D'Harába menekült. D'Hara sorsa egy hajszálon függ. A jövőnk egy hajszálon függ.

– Van olyan tudás, amely okkal maradt rejtve.

– Van azonban olyan eset, amikor a bölcs ember jó okkal megosztja a tudását másokkal. Az élet a tét. Ha ez a tudás segít megőrizni és meghosszabbítani az életünket, akkor nem szabad rejtve maradnia, főleg mikor meg van az esély rá, hogy pont akkor vész el, amikor a legnagyobb szükség lenne rá.

Zedd összeszorított szájjal gondolkodott. Ezt a titkot még kisfiúként fedezte fel. Egész életében nem szólt róla senkinek. Nem mondta neki senki, hogy tartsa titokban, persze nem is tehette senki, mert rajta kívül senki nem tudott róla. Mégis, tudta, hogy ez olyasvalami, ami nem lehet nyilvános, és nem lehet véletlen, hogy eddig titokban maradt.

Épp csak az okot nem ismerte.

– Zedd, a Rahl Nagyúr érdekében, az ügyünk miatt, engedd, hogy veled menjek!

Zedd még egy rövid ideig eltöprengett a lány eltökéltségén.

– De nem mondhatod el senkinek!

– A Rahl Nagyurat kivéve, senki másnak nem mondom el. A Mord-Sithek gyakran viszik a titkaikat a sírba.

Zedd bólintott.

– Rendben van. Akkor tehát sírba száll veled, hacsak valami nem történik velem. Abban az esetben el kell mondanod Richardnak, hogy mit mutattam neked ma éjjel. Meg kell esküdnöd, hogy senki másnak nem beszélsz róla, még Mord-Sith nővéreidnek sem.

Rikka habozás nélkül emelte fel esküre a kezét.

– Esküszöm.

Zedd megragadta a kezét, és azzal, hogy elfogadta az adott szavát, megpecsételték a megállapodást.

Amikor Első Varázsló volt a D'Hara ellen vívott háború idején, mielőtt létrehozták volna a Határt és megölték volna Darken Rahl apját, Panis Rahlt, ha valaki azt mondta volna neki, hogy egy nap majd egy fontos dologban ilyen megállapodást köt egy Mord-Sith-tel, azt gondolta volna, hogy az illető őrült. Hálásan gondolt arra, hogy ezek a dolgok immár a jó irányba változtak.

12. FEJEZET

– Elég nagy útvesztő – mondta Zedd a lánynak.

Rikka meglepetten kérdezte.

– Hallottál már olyat, hogy eltévedtem volna a Toronyban őrjárat alatt?

Zeddnek be kellett látnia, hogy nem. Nagyon is jól tudta, hogy milyen könnyű eltévedni a Toronyban. Valójában ez a védelmi rendszer része.

Ha az ember át akart kelni a Tornyon, ezrével talált egymással összefüggő szobákat. Az ilyen találkozási pontoknál nem voltak csarnokok, csak az egymásba érő lefelé, vagy felfelé haladó lépcsősorok. Miközben az ember áthaladt ezeken a háromágú útvesztőkön, szinte elkerülhetetlenül szigorúan őrzött területekbe botlott. Nem volt nehéz örökre eltévedni az egymásba nyíló termek között. Még akik itt nőttek fel a Toronyban, azok is könnyen összezavarodhattak.

Egy betolakodó, aki nem ismeri a helyet, ha túl mélyre hatolt a labirintusban, legyőzhetetlen nehézségekkel nézett szembe, ha ki akart innen kerülni, nem is szólva arról, ha már bejárta a tornyot, és csak utána akart távozni. Ha már egyszer az ember átjutott jó pár szobán és átjárón, elképesztő módon hasonlónak tűntek a dolgok. Nem voltak ablakok, amelyek segítették volna a tájékozódást. Gyakorlatilag nem lehetett megmondani, hogy tényleg látta-e már az ember az adott szobát, vagy sem. Az egyik épp úgy nézett ki, mint a másik. A múltban is voltak kémek, akik ily módon képtelenek voltak kiszabadulni a Torony útvesztőjéből. Az elmúlt évszázadok során nem volt ritka, hogy holttestre bukkantak.

Természetesen nem minden rosszakaró volt idegen. A múltban is léteztek árulók.

– Nem, szerintem te még soha sem tévedtél el – rázta a fejét Zedd. – Legalábbis még nem. Még nem vagy itt elég hosszú ideje ahhoz, hogy felfedezd az egész helyet. Sokféle veszély leselkedik itt az emberekre. Az, hogy az ember eltéved a Torony útvesztőjében, csak egyike a lehetséges veszélyeknek. Ahová megyünk, az is ilyen. Még könnyebb eltévedni. Muszáj észben tartanod, hogy merre járunk. Majd segítek, ahol tudok. Rikka, látszólag gondtalanul, bólintott.

– Elég jó vagyok abban, hogy útvonalakat jegyezzek meg. Mindig memorizálom a kanyarokat az őrjáratok során.

– Na azért ne bízd el magad! Ez több, mint néhány elágazás. Én is tévedtem már el a Toronyban, pedig itt nőttem fel. Nemcsak egy helyes út létezik. Néha az is előfordul, hogy azon úton, amelyen legutóbb jártál, ez alkalommal nem jutsz ki, mert a Torony mélyebb részein a pajzsok olykor maguktól felemelkednek és más átjárókra ereszkednek. Ez is a terv része, hogy minél nehezebb legyen áthatolni a Tornyon – például arra az esetre, ha egy kém térképet akarna rajzolni a megbízóinak.

Rikka vállat vont.

– Értem. A Népek Palotája is olyan, hogy bizonyos területek, ahová az átlagemberek nem juthatnak be, nagyon bonyolultak, és az ember csak úgy juthat át a külső folyosókon, ha mindig más utat választ. Ráadásul egyenes út sehová sem vezet, még ha nyitottnak is tűnnek a folyosók, amelyek valójában soha nem azok.

– Emlékszem, jártam ott korábban. Bár csak a köznép számára elérhető részeit láttam, de ott is elég nehéz volt tájékozódni. Ez még akkor volt, amikor Darken Rahl foglyul ejtette Richardot. Bár előnyt jelentett a számomra, hogy a Népek Palotája egy varázslatra épült, mert én pontosan ismertem a varázslat felépítését, így felismertem a fő útvonalakat és az összekötő elágazásokat.

– Nos – bólogatott Rikka –, muszáj volt számos útvonalat ismernünk, hogy támadás esetén kijuthassunk egy-egy területről. Vagy ha üldöztünk valakit, muszáj volt kitalálnunk, hogy hogyan kerülhetünk elébe. Nem egyszerűen néhány kanyart kellett megjegyeznünk, hanem az egész palota egészét kellett átlátnunk. A fejemben az útvonal, amelyen járok, képpé áll össze, és minden kanyar egy újabb részletet jelent. Ezzel az egyre növekvő képpel a fejemben akkor sem tévedek el, ha másik utat választok, mert látom, hogy hol a többi út, és hogy hogyan kapcsolódnak.

Zedd meglepetten pislogott.

– Ez nem mindennapi tehetségre vall.

– Hát ehhez mindig is jobban értettem, mint az emberekhez.

Zedd egy aprócska nevetést hallatott.

– Szerintem sokkal jobban érted az embereket annál, mint ahogy gondolod.

Rikka csak mosolygott.

– Jól van, akkor figyelj rám – folytatta Zedd. – Ma éjjel nemcsak sok kanyart kell az eszedbe vésned. Ennél sokkal többről van szó. Ahhoz, hogy elérjük az úti célt, jó néhány pajzson is át kell mennünk. Benned nincs meg a Tehetség, tehát csak úgy juthatsz át rajtuk, ha egy Tehetséggel bíró átsegít. Ha ez bármikor szükségessé válik, Richard át tud vinni rajtuk, úgy, mint ahogy ma este én átviszlek. De nem számít, mennyire jól ismered a helyet, vagy, hogy hol vannak a pajzsok, nem lehet őket kikerülni, úgyhogy egyedül nem juthatsz át. Azaz egyedül nem teheted meg az utat.

Megfenyegette az ujjával, miközben folytatta.

– És eszedbe ne jusson, hogy esetleg megpróbálsz átmenni a pajzson. Ha megpróbálod, belehalsz.

Rikka bólintott.

– Értem. Mi okom lenne rá, hogy nélküled, vagy a Rahl Nagyúr nélkül lejöjjek ide?

Zedd még közelebb hajolt hozzá.

– Add a szavadat, és esküdj meg az életedre!

– Már a szavamat adtam, és meg is esküdtem. És állom a szavam.

Zedd egy bólintással lezártnak tekintette a dolgot.

– Jól van. Menjünk!

Rikkával szorosan a sarkában, Zedd végigsietett a bal kéz felőli szűk folyosón. Az útjukat a kezében tartott gömb világította be. A távoli tartókban elhelyezett gömbök halványan fénylettek. Ahogy elhaladtak mellettük, Zedd közelségétől mind felizzottak, majd újra elhalványodtak, ahogy távolodott. Az első útjukba eső lépcsőn Zedd elindult felfelé, de tudta, hogy ahhoz, hogy a célhoz leereszkedjen, először át kell kelni a Torony néhány áthatolhatatlan, mélyebb része felett.

Díszes faborítású, mintás padlózatú, széles folyosókon haladtak lefelé, majd átmentek néhány szobán, amelyek olvasótermül szolgáltak a közelben lévő könyvtáraknak. A szobák kőpadlóját mindenfelé vastag szőnyegek borították, amelyek összevissza hevertek a kényelmes székek között. A széles asztalok elegendő helyet, a sok lámpa pedig elegendő fényt biztosított az olvasáshoz. Zedd tudta ezt, mert sokat olvasta itt a könyvtári könyveket.

Miután maguk mögött hagytak egy sor egyszerű köves folyosót, amelyek a Torony különböző részeiből érkeztek, végül elértek az első főtérhez, amelyen át kellett kelniük. A csarnok közel száz láb magas volt, és a lejtős falak hatalmas hasadék gyanánt hajoltak össze a tetején. A nap már lement, így a magasan a falakba vágott rések nem tudták bevilágítani. De legalább szabad kiutat jelentettek a denevéreknek. Minden este, alkonyatkor, denevérek ezrei repültek ide a Torony rejtett, nyirkos részeiből, és szálltak ki a fő csarnok falrésein.

Egy aranyozott ajtó előtt Zedd megtorpant.

– Ezt az átjárót pajzs védi. Fogd meg a kezem, és akkor át tudsz jönni.

A lány egy percig sem habozott. Zedd ment át a pajzson először, ami finom bizsergő érzést keltett a bőrön. Amikor Zedd megfordult, és a kezét a pajzs síkja felé húzta, a lány összerándult.

– Nem eshet bajod, amíg fogom a kezed – biztatta. – Mehetünk tovább?

A lány bólintott.

– Csak olyan hideg volt. Pusztán meglepett az érzés, ennyi az egész.

Miközben erősen fogta Rikka kezét, Zedd maga után húzta az ajtón keresztül. Amikor átjutottak, a lány hevesen dörzsölgetni kezdte a karját.

– Mit történt volna, ha egyedül próbáltam volna meg átjönni rajta?

– Nem lehet bizton állítani, mert minden pajzsnak más a hatása, de maradjunk annyiban, hogy nem sikerült volna megtenned. Énnek itt nincs védelmi mezeje, tehát valószínűleg nem halálos. Sok olyan pajzson kell átmennünk, amelyek leégetnék a húst a csontjaidról, de azok előtte figyelmeztetnek.

A lány nem tűnt túl boldognak a hallottaktól, de nem szólt. A Mord-Sithek nem szeretik a mágiát, így Zedd biztos volt benne, hogy a lánynak nem kis erőfeszítésébe kerül legyőznie természetes idegenkedését.

Az aranyozott ajtó egy fehér márványterembe vezetett, fehér márvány borította a padlót, a falakat, még a mennyezetet is. A fehér szín olyan mágiák kivédésére szolgált, amely színek használatával befolyásolhatták a terem két végében elhelyezett pajzsokat. A túloldalon Zedd ismét segített Rikkának átkelni a pajzson, amely ezúttal inkább meleg érzetet, és nem hideget keltett.

A teremből kiérve lelépkedtek néhány füstös fekete márványból készült lépcsőn, majd a lépcső alján egy három irányú elágazás bal oldali folyosóján haladtak tovább. A gömb fénye kísérte őket, ahogy végigsiettek az elnagyolt kőalagútban, amely egyszerű kőtömbökből kialakított szobákon vezetett keresztül.

A helyiségek többségének egy vagy két bejárata volt, de némelyiknek három, vagy akár négy is, amelyek más helyiségekbe nyílnak. Néhányukat egy sor lépcső, vagy csak néhány lépcsőfok választotta el egymástól, míg megint mások egymással egy szintben voltak. Méretük nem sokban különbözött, és egyikük sem volt bútorozott. Volt köztük olyan, amelyek falát simára vakolták, és néhányat be is festettek, de a repedezett, málló festék már annyira megfakult, hogy a szín alig volt észrevehető, és mindegyik helyiségnek koszos szürke színe lett a falakra rakódott évszázados portól. Zedd gyermekként eltévedt a szobák útvesztőjében, és egy egész napra itt ragadt. Olyan elhagyatott volt ez a hely, hogy itt-ott még halvány lábnyomok is látszottak a padlót borító porban.

Miután úgy tűnt, hogy szinte végtelen számú szobát láttak már, végül egy szürke, gránit tömbök szegélyezte széles folyosóhoz értek. Míg a folyosó széles volt, a mennyezete annyira alacsonyan húzódott, hogy egy kissé le kellett hajolniuk, hogy ne üssék bele a fejüket. Ez a hely, bár üres volt és egyszerű kinézetű, mégis mindig baljós előérzettel töltötte el Zeddet. Ahogy befordultak egy sarkon, még több gömb izzott fel a közeledtükre, majd halványult el mögöttük. Helyenként aknák nyíltak a folyosóra, és több magasabb folyosó is elágazott.

A széles, alacsony folyosó végén egy nagy átjáróhoz értek, amelynek vakolt falát sárgás homokszínűre festették, és faragott oszlopok díszítették. Amikor elérték a közepét Zedd megállt, és a mennyezetre mutatott.

– Látod ott azt a vasrostélyt a fejünk felett, amelyen keresztül a Torony lélegzik? Ott jön be a friss levegő.

A lány szemügyre vette a díszes rácsot.

– Az egy könyv?

A vasrács mintázata egy nyitott könyvet formált. Úgy tervezték, hogy a látvány a Torony könyvtár szárnyára utaljon.

– Igen, a rács segít megjegyezni, hogy itt kell elfordulni. Ez a folyosó, amelynek a rács van a tetején, az egyik fő átjáró. Sok helyről vezet út ide, és innen a Torony bármely részéhez el lehet jutni, de itt, lefelé kell menni. – Egy kisebb folyosó felé intett. – Ez az egyetlen út oda, ahová mi menni akarunk.

Zedd figyelte, ahogy a lány körbenézett, és még egyszer a rácsra pillantott. Amikor végzett, bólintott, és folytatták útjukat a kis oldalfolyosón.

Erről a folyosóról számos terem nyílt, amelyeket Zedd véleménye szerint karbantartásra használtak, és még ma is akadt olyan, amelyben szerszámokat találtak. Ezek után, a folyosó végén, néhány elnagyoltan kialakított helyiség állt, amelyeket több, kisméretű, más-más irányba futó, négyzet alakú járat követett. A középső egy sor kanyargó, hol lejtő, hol emelkedő, alacsony szerelőjáratba torkollt. Üres szobák és rozsdás vasajtók mellett haladtak el. A járat falán pókhálók lógtak, és a padlón helyenként összegyűlt a bűzös víz, a felszínén patkányok rothadó tetemei lebegtek. Szótlanul átvágtak a magasabban fekvő területre.

A labirintus után egy kő csigalépcső ereszkedett a tinta fekete sötétségbe. Ahogy lépkedtek lefelé, az üveggömb éles fénye évek óta sötétben álló helyeket világított meg. A lépcsőfokok egészen aprók voltak, épp csak akkorák, hogy egy ember lemehessen rajtuk. Olyan érzés volt, mintha egy hatalmas kőszörny nyelné éppen őket lefelé.

A csigalépcső aljánál az éles fény a durván kivájt járatokra, a Torony talapzatának kémlelő járataira esett. A kisebb palota méretű alapkövekben kvarc kristályok csillogtak. Zedd a csillámló talapzat mellett lefelé ereszkedő keskeny lépcsősorhoz vezette a lányt. Mindketten megálltak, a rés szélénél néhány pillanatig a mélybe meredtek, mielőtt elindultak lefelé.

Lent követték a talapzat mentén haladó szűk járatot. A mellettük emelkedő kőfal teteje a sötétbe veszett, és a kristályok csillagokként ragyogtak felettük. A jobb oldali falat durván faragott morzsolódó kő alkotta. Ha ez a puhább anyagú fal beomlik, élve eltemeti őket, és ide biztosan senki nem jön a keresésükre.

A Toronynak ezen a részén az alapot kissé távolabb tették a sziklától, hogy szükség esetén mozoghasson. Az alapot képező tömböket az alatta lévő keményebb sziklába ágyazták. A keskeny vájat szintén az alap vizsgálatához biztosított helyet. Zedd mindig meglepetten tapasztalta, hogy soha nem talált tönkrement követ. Néhányon voltak ugyan repedések, de ez nem jelentett szerkezeti problémát. Amikor a vájat végénél egy újabb lépcsősorhoz értek, ismét lefelé indultak el egyre mélyebbre a fekete mélyedésben.

– Véget ér ez valaha?

Zedd hátranézett. A kezében tartott gömb sárgás fénybe burkolta a lány arcát.

– Mélyen a hegy gyomrában járunk, és az egyik lejtőhöz közeledünk. Még mennünk kell egy darabig.

A lány egyszerűen bólintott, elszánta magát, hogy végigmegy az úton, bármilyen messze is legyen a vége.

– Eltalálnál idáig, feltéve, hogy vagy én vagy Richard elkísérünk, hogy átmehess a pajzsokon?

Számos pajzson keltek át, és nem egy közülük kifejezetten kellemetlen érzést keltett. Rikka számára, aki nem rendelkezett a mágia védelmével, meglehetősen kényelmetlen élményt jelentett rajtuk átkelni – még Zedd segítségével is.

– Igen, azt hiszem – válaszolta.

Az alacsonyabb kémlelő járatok kerek, csempével borított csatornák voltak, amelyek szükség esetén vízelvezető csövekként is funkcionálhattak. Zedd az alagutak kereszteződéseire még kisfiú korából emlékezett. A járatban csepegő víz visszhangot keltett. Elég hideg volt, hogy a leheletük látszódjon a párás levegőben. A csempék között csordogáló víz csúszóssá tette az átjárást.

Néhol, szinte mintha a semmiből kerültek volna elő, pajzsokba botlottak, amelyeken Zedd átsegítette a lányt. Néhány ezek közül annyira erős volt, hogy már jóval előre figyelmeztető jelzéseket adott ki. Zeddnek teljesen át kellett ölelnie őt, hogy biztonságban átkelhessen.

– Nagyon sok itt a patkány – panaszkodott Rikka.

Zedd hallotta, hogy több százan vinnyognak a méhsejt szerűen átlyuggatott járatokban. A kis állatok valószínűleg a fény elől menekültek el, még mielőtt megpillanthatták volna őket, de a hangjuk elárulta őket.

– Valóban. Félsz a patkányoktól?

A lány megtorpant, és mérgesen válaszolt.

– Senki sem szereti a patkányokat.

– Hát ezzel nem tudok vitába szállni.

Zedd minden egyes elágazásnál megmutatta a lánynak, hogy merre mennek tovább. El sem tudta képzelni, hogyan akarja mindezt megjegyezni. Csak remélte, hogy soha nem lesz szüksége rá, hogy emlékezzen. Remélte, hogy majd ő maga mutathatja meg Richardnak. Kisgyermekként Zedd a mágia nyomát követve tanulta meg az utat. Rikka figyelt, és minden kereszteződést jól megnézett. Zedd biztos volt benne, hogy erre azért nem számított, és hogy képtelen lesz megjegyezni az utat. Arra gondolt, hogy lehet, hogy többször le kellene ide hoznia, hogy kialakulhasson a térkép a fejében. Azután majd próbára teszi, és megengedi, hogy ő vezesse.

Egy végtelennek tűnő utazás után, miközben egyre mélyebbre süllyedtek, végre egy óriási terembe értek, a hegy gyomrába vájt hatalmas, barlangszerű csarnokba. A hegy gyomrából fejtett gránit adta az épület alapját, és az építkezés befejeztével a fejtés után maradt ez a hatalmas terem.

Helyenként a Torony építői vastag pilléreket hagytak meg, hogy megtartsák a mennyezet gyengébb területeit. A csarnok falában körben széles, fekete üvegszerű obszidián erek futottak, amely részek építőanyagnak alkalmatlanok voltak, bár néhány teremben díszítésként felhasználták. A gömb izzásában az obszidián felületében fényes ívek mutatták a vésők nyomát, mintha ragyogó pikkelyek lennének.

A gigantikus csarnok közepe, ahol a legszilárdabb volt a kő, legalább kétszázötven láb magasra nyúlt. A látvány arról tanúskodott, hogy az építők középen kezdték a fejtést, és a jelenlegi mennyezet alól emelték ki a hatalmas kődarabokat. Ezután haladtak az alacsonyabb részek felé, míg végül az egész barlangszerű terem létre nem jött. Az oldalak mentén a kőpárkányok különböző szintjei húzódtak, melyek elég magasan és az oszlopok között kellő szélességben helyezkedtek el ahhoz, hogy átférjenek az alapkövek. A tárna mögött rámpákon eresztették le a köveket az alapokhoz.

– Látod azt ott, a terem túlsó oldalán? – kérdezte Zedd, és egy óriási folyosóra mutatott, ahová a rámpák vezettek. – Azt építették meg először. Ez a fő csatorna, ahová ebből a csarnokból az alapköveket elszállították. Nézd meg, hogy megviselte a padlót a munka.

A padló, amely a tátongó sötét űrbe vezetett, olyan sima volt, mintha felcsiszolták volna.

– Miért nem arról jöttünk? Úgy sokkal rövidebb lett volna az út.

Zeddet lenyűgözte, hogy a lány rájött, hogy ez az első folyosó abba az irányba futott, amelyről ők jöttek. Az alapkövek nem azt a kacskaringós irányt követték, ahogy ők érkeztek.

– Igazad van, rövidebb lett volna, de olyan pajzsok is vannak arra, amelyeken én sem tudok átjönni. És mivel a pajzsok miatt nem tudok ott átmenni, nem is tudom, hogy mi van arra, de gyanítom, hogy az építők valószínűleg olyan termeket hoztak létre ott, amelyeket szigorúan védeni kell. Csakis ez lehet az oka, hogy olyan erős pajzsokat húztak fel.

– És hogy-hogy te nem tudsz rajtuk átmenni? Hiszen te vagy az Első Varázsló.

– Akkoriban a varázslók a Tehetség mindkét oldalát birtokolták. Richard évezredek óta az első, aki születésétől fogva egyaránt rendelkezik Pusztító Mágiával és Alkotó Mágiával is. A Pusztító Mágiával készült pajzsok halálosak, és általában a legveszélyesebb helyeket őrzik, vagy azokat, ahol kivételesen fontos dolgokat őriznek, amelyek őrzésére a legnagyobb figyelmet akarták fordítani.

Zedd átvezette Rikkát a hatalmas csarnokon, olyan útvonalon, amely a külső fal mellett vezetett. Ritkán jött le ide, és gondosan szemügyre kellett vennie a falat, ahogy elmentek mellette. Amikor megtalálták azt a helyet, amit keresett, megfogta Rikka karját, és megállította.

– Ez az.

Rikka hunyorogva körülnézett. A tapasztalatlan szemnek semmi különös nem tűnt fel.

– Ez mi?

– A titkos hely.

Pont úgy nézett ki, mint a terem többi része. A falakat mindenütt az évszázadokkal ezelőtt itt dolgozott munkások szerszámainak nyomai tarkították.

Zedd felemelte az üveggömböt, hogy a lány láthassa hová mutat.

– Itt. Látod ott fent azt a barázdát? Amelyik elhajlik és a repedést követi s egy kissé kiszélesedik középen? Csúsztasd bele a bal kezedet. A hátulján van egy hasadék, mélyen a repedésben.

Rikka összehúzott szemekkel nézett rá, de aztán lábujjhegyre állt és becsúsztatta a kezét a nyílásba, egészen az ujjpercekig.

– Itt a sziklának van egy kis pereme – magyarázta Zedd. – Még akkor használtam, amikor kisebb voltam. Ha nem éred fel, állj rá arra.

– Nem kell. Felérem. Szóval?

– Már félig bent vagy. Told mélyebbre a kezed!

Megmozgatta az ujjait, és még messzebbre nyújtotta a kezét, egészen addig, amíg már a csuklójáig bent volt. – Eddig megy. Az ujjaim már valami keménynek ütköztek.

– Nyújts előre a középső ujjadat, és keress egy lyukat a falban.

A lány grimaszolva tapogatózott. – Megtaláltam.

Zedd megfogta a lány másik kezét, és derékmagasságban szintén a repedésbe illesztette. – Itt is keress egy ilyen lyukat. Ha megvan, mindkét lyukba erősen nyomd bele az ujjad.

A lány mély torok hangot hallatott az erőfeszítéstől. – Megvan! Mindkettőt megtaláltam. Nyomom!

– Rendben. Na most, miközben mindkét ujjaddal nyomod a mélyedést, a jobb lábadat tedd ide a jobb oldali falban erre a bemélyedésre, és jó erősen taszítsd meg.

A lány erősen koncentrált, de semmi nem történt.

– Nem tudod egy kissé erősebben tolni? Ne mondd nekem, hogy gyengébb vagy egy csontos vénembernél!

A lány dühös pillantást lövellt felé, azután jó erősen nekifeszítette a mélyedésnek a két kezét, miközben nagyot taszított a lábával. Hirtelen a szikla megmozdult. Zedd gyorsan hátra rántotta a lányt. A fal egy része csendesen hátracsúszott, mintha egy hatalmas ajtó lenne, és valóban az is volt. Borzalmas súlya ellenére olyan tökéletesen kiegyensúlyozták, hogy miután a két ujj nyomásától a retesz kioldódott, már elég volt egy erőteljes lökés, hogy kinyíljon.

– Drága szellemek! – suttogta Rikka, ahogy a nyíláshoz hajolt, és a sötét torokba bámult. – Hogyan voltál képes egy ilyen helyet megtalálni?

– Még gyermekkoromban találtam. Tulajdonképpen a másik végére bukkantam rá. Egyszer átjöttem ide, és jól megjegyeztem, hol a bejárat, hogy máskor is képes legyek megtalálni. Az első néhány alkalommal nem sikerült, és muszáj volt megint a másik irányból átjönnöm.

– Na és mi van itt?

– Gyerekkoromban ez a hely maga volt a megváltás. Így tudtam visszaosonni a Toronyba anélkül, hogy mindenki szeme láttára a hidat kelljen használnom.

A lány gyanakvóan nézte.

– Biztosan rendetlen gyerek voltál.

Zedd mosolygott.

– Hát, el kell ismernem, hogy sokan egyetértenének ezzel a kijelentéssel. Mindenesetre ez a hely nagy szolgálatot tett nekem. Akkor is be tudtam itt jönni, amikor a Sötétség Nővérei elfoglalták a Tornyot. Csak az első bejáratról tudtak, amit őrizni kell. Ők sem tudták, mint ahogy senki más sem a ma élők közül, hogy létezik ez a hely.

– Tehát ezt akartad megmutatni nekem? Egy titkos bejáratot a Toronyba?

– Nem, ez a legkevésbé fontos dolog itt. Gyere, megmutatom.

A lány ismét gyanakodni kezdett.

– De mégis, mi ez a hely?

Zedd felemelte a gömböt, és közel hajolva suttogta.

– Ezen túl, az örök éjszaka vár: a halál útja.

13. FEJEZET

A távoli farkasüvöltés halálos álomból ébresztette Richardot. A panaszos kiáltás visszhangzott a hegyek között, de nem érkezett rá válasz. Richard az oldalán feküdt a valószerűtlen szürkületben és lustán hallgatózott, várta a választ az üvöltésre, ami nem hangzott fel.

Bár próbálta, úgy érezte, nem tudja egy szívdobbanásnyi időnél hosszabb időre kinyitni a szemét, arról nem is beszélve, hogy a fejét felemelje. Az árnyas fatörzsek mozogni látszottak a sűrű sötétben.

Richard mélyet lélegzett, ahogy teljesen magához tért. Érezte a dühöt.

A hátán feküdt. A kardja keresztben a mellkasán, az egyik kezével a hüvelyt fogta, a másikkal a markolatot szorította olyan erővel, hogy az Igazság szó fájdalmasan a tenyerébe nyomódott.

Az Igazság Kardját félig kihúzta a hüvelyéből, mint ahogy a dühe is félig már előtört rejtekéből.

A hajnal első gyenge fénysugarai még épp csak elkezdtek belopózni az erdős hegyoldal fái közé. Az erdő csendes volt és mozdulatlan.

Richard visszatolta a pengét a hüvelyébe és felült, a Kardot pedig a hálózsákja mellé fektette.

Felhúzta a lábát, a könyökével a térdére támaszkodott, miközben ujjaival végigszántotta a haját. A szíve még mindig hevesen vert a Kard haragjától. A tudata engedélye vagy irányítása nélkül lopózott belé, de nem lepődött meg, és nem is ijedt meg tőle. Nem ez volt az első alkalom, hogy szinte már álmában kivonta a Kardot. Jól emlékezett arra a borzalmas reggelre. Néha már arra ébredt, hogy teljesen ki is húzta a pengét.

Miért ébredt állandóan ugyanazzal az emlékkel?

Túlságosan is jól tudta a választ. Az volt az a reggel, amikor nem találta többé Kahlant. Annak a reggelnek a szörnyű emléke kísértette, amikor eltűnt mellőle. Újra és újra megálmodta azt a borzalmat, amivé az élete vált, mégis tudta, hogy van valami, ami miatt az agya mindig felidézi. Már ezerszer átgondolta, mégsem tudott rájönni, hogy mi annyira fontos ebben az emlékben. Az, hogy a farkas felébresztette, kissé különös, de nem annyira furcsa dolog, hogy állandóan foglalkoztassa a gondolatait.

Richard körülnézett a sötétben, de nem látta Carát. A fák sűrűjében alig tudta a kivenni a vörös villanását a keleti égbolt előterében. Az élénk szín olybá tűnt, mintha sebet ejtett volna a mozdulatlan erdő mögötti sötét égbolton.

A csontjáig hatolt a fáradtság a vad vágtától, amiben részük volt, azóta, hogy elindultak az Óvilág szívéből. Jó néhányszor megállították őket járőröző katonák vagy megszálló csapatok, amelyek szétszórtan állomásoztak Középföldön. Nem a fő hadereje volt a Birodalmi Rendnek, de így is elég nagy fenyegetést jelentettek. Egyszer hagyták, hogy a magukat kőfaragónak és a feleségének kiadó Cara és Richard tovább folytassák útjukat, és eljárjanak egy olyan ügyben, amelyet Richard talált ki, és amelyről azt mondták, hogy a Rend dicsőségét szolgálja.

Máskor mindkettőjüknek harcolniuk kellett, hogy megmeneküljenek. Véres találkozások voltak ezek.

Több alvásra lett volna szüksége. Borzasztóan keveset pihentek, mióta elindultak. De Richard úgy érezte, amíg Kahlant nem találják meg, nem engedheti meg magának, hogy az abszolút szükségesnél többet aludjon. Nem tudta, mennyi időbe telik, míg megtalálja, de nem akart egy percet sem elvesztegetni belőle. Nem volt hajlandó arra gondolni, hogy már esetleg túl késő...

Az egyik ló nemrég kimúlt a kimerültségtől; nem emlékezett rá, hogy pontosan mikor. Egy másik lesántult, és hátra kellett hagyniuk. Richard aggódott, hogy találnak-e majd friss lovakat. De most más, sürgetőbb dolguk akadt. Már közel voltak az Agaden völgyhöz, Shota otthonához. Az elmúlt két napban a völgyet szegélyező hegyeken vágtak át rendületlenül.

Ahogy kinyújtotta fájó és fáradt izmait, ismét eszébe jutott, hogyan is tudná meggyőzni Shotát, hogy segítsen neki. Már segített korábban is, de nem volt garancia rá, hogy ezúttal is megteszi. Shota, finoman fogalmazva, nem volt könnyű eset. Voltak, akik annyira rettegtek a boszorkánytól, hogy még a nevét sem merték hangosan kimondani.

Zedd egyszer azt mondta neki, hogy Shota soha nem mond el semmit, amit hallani szeretnél anélkül, hogy ne mondana olyat is, amit nem akarsz hallani. Richard el sem tudta képzelni, hogy mi lenne az, amit most nem akarna tudni, de azt határozottan érezte, hogy mit akar. Úgy tervezte, hogy mindent elmond Shotának Kahlan eltűnéséről, vagy arról, hogy hol lehet. Ha Shota nem akar segíteni, nagy baj lesz.

Ahogy a dühe izzott, érezte az arcán a pára lágy, hűvös érintését.

Akkor vette észre, hogy valami mozog a fák között.

Hunyorgott, hogy tisztábban kivehesse a sötétben, mi az. Nem lehetett a leveleket legyező szellő; a csendes hajnali erdőben ugyanis nem mozdult a levegő.

A sűrű sötétben az árnyas fatörzsek mozogni látszottak.

Úgy tűnt, hogy egyáltalán nem fúj a szél.

Richard minden érzéke veszélyt jelzett, a szívverése felgyorsult. Felállt. Valami suhant a fák között.

Nem érintette az ágakat vagy a bokrokat, ahogy egy ember vagy egy állat tette volna. Magasabban haladt, körülbelül szemmagasságban. Egyszerűen túl kevés volt a fény ahhoz, hogy kivehető legyen, mi az. De mivel annyira sötét és csendes volt a reggel, nem tudhatta biztosan, hogy tényleg van-e ott valami. A képzelete is játszhatott vele, most hogy annyira közel vannak Shotához, elég volt ahhoz, hogy kissé ideges legyen. Annak ellenére, hogy segített neki a múltban, elég bajt is okozott.

De ha nem volt semmi a fák közt, akkor mitől áll föl a szőr a karján? És mi volt az a szinte alig észlelhető hang, ami olyan volt, mint a kígyó sziszegése?

Anélkül, hogy levette volna a szemét az erdőről, Richard előrenyúlt, és az előtte álló fának támaszkodott, miközben óvatosan előrehajolt, hogy felvegye a Kardot a hálózsákja mellől. Ahogy óvatosan a fején áthúzta a Kard szíját, megpróbálta még tüzetesebben szemügyre venni a sötétséget, hátha megint megpillantja a mozgó valamit, ha van ott valami egyáltalán. Bármi is volt az, nem lehetett nagy, mégis egyre inkább biztossá vált benne, ott van.

A leginkább zavarba ejtő az volt, ahogyan mozgott. Nem apró mozdulatokkal tette, mint ahogy a madár repül ágról ágra, vagy mindig meg-megállva, mint a mókus. Nem is úgy kanyargott, mint a kígyó, ami néha megáll, aztán tovább csúszik.

Ez folyamatosan, csendesen és megállás nélkül haladt előre.

A lovak, melyek számára Richard fiatal facsemetékből épített karámot, hogy elzárja őket a közeli szűk szakadék szélétől, most horkantottak és a patáikkal dobogtak. A közelben hirtelen egy madár csapat kapott szárnyra éjjeli szállásáról.

Richard most döbbent rá, hogy a kabócák is elhallgattak.

Richard olyan szagot érzett, ami nem illett az erdőbe. Óvatosan, csendesen beszívta a levegőt, és megpróbálta meghatározni, mi az. Olyasmi volt, mintha valami égne, de nem volt olyan erős, mint amit a tűz keltett. Szinte, mintha tábortűz füstje lenne, de ők nem gyújtottak tüzet. Richard nem akarta sem az időt vesztegetni, sem felhívni magára a figyelmet. Cara-nak lángőrös lámpája volt, de Richard nem a lámpa szagát érezte.

Körbenézett, Carát kereste. A lány őrségben volt, úgyhogy a közelben kellett lennie, de Richard nem látta sehol. Biztosan nem ment messzire, főleg azután a támadás után, amikor Kahlan eltűnt. Túlságosan is aggódott a férfi biztonsága miatt, és most tisztában volt vele, hogy ha meglövik egy nyílvesszővel, ezúttal nincs a közelben Nicci, hogy megmentse az életét. Nem, Cara biztosan itt van nem messze.

Erős kísértést érzett, hogy a nevét kiáltsa, de legyőzte a késztetést. Először rá akart jönni, hogy mi történik, hogy mi a baj, mielőtt még riasztja a lányt. Ez az ellenféllel is tudatná, hogy felfigyeltek rá. Tanácsosabb volt hagyni, hogy a leselkedő ellenség azt higgye, hogy nem vették észre.

Ahogy a környéket figyelte, Richard úgy érezte, valami nem olyan, mint szokott. Nem igazán tudta megfogalmazni, hogy mi az, de valami megváltozott. Feltételezhetően a különös égett szag is kelthette ezt az érzést. Még mindig túl sötét volt, hogy bármit is tisztán látni lehessen, de amennyit látott, abból úgy tűnt, az ágak nem úgy néznek ki, mint ahogy kellene. A fenyőágak, a levelek valahogy furcsának tűntek. Nem a megszokott módon csüngtek.

Jól emlékezett rá, hogy amikor legutóbb az Agaden völgyben járt, még fent a hegyekben megtámadta őket egy különös teremtmény, és miközben vele küzdött, Shota elrabolta Kahlant és magával vitte a völgybe. A támadás során álöltözettel akarták lépre csalni. A teremtményt végül elijesztette. Most azonban nem volt itt semmilyen idegen. Mégis, ez nem jelentette azt, hogy egy ilyen teremtmény, amelyik egyszer kudarcot vallott, most nem akarna másképp próbálkozni. Arra is emlékezett, hogy csak a kardjával tudta távol tartani.

Amilyen csendesen csak tudta, Richard előhúzta a Kardot a hüvelyéből. Hogy ne adjon ki semmilyen hangot, a penge szélét a hüvely torkához szorította, és az ujjai között húzta ki. Még így is hallható volt egy apró szisszenés. A Kard dühe azonnal jelentkezett.

Kardjával a kezében óvatosan arrafelé araszolt, ahol a mozgást látni vélte. Amikor egy pillanatra másfelé nézett, a szeme sarkából úgy tűnt, mintha látná valaminek az elmosódott alakját maga előtt. Ám amikor egyenesen odanézett, már nem látott semmit. Nem tudta, hogy a saját látása űz-e vele tréfát, vagy tényleg nincs is ott semmi.

Tisztában volt vele, hogy a sötétben a perifériás látás jobban működik, mint a központi. Hegyi vezetőként, miután oly sok időt töltött a szabadban éjszaka, gyakran használta azt technikát, hogy szándékosan nem arra nézett, amit látni akart, hanem legalább 15 fokkal oldalra. Éjjel oldalra sokkal jobban látott. Azóta, hogy az erdőket maga mögött hagyta, azt is megtanulta, hogy az a technika, ahogy tudatosan oldalra fókuszál, miközben a szemét nem fordítja a cél felé, a harcban is felbecsülhetetlen értékű.

Mielőtt hármat lépett volna, a nadrágja szára olyasmihez ért hozzá, aminek nem kellett volna ott lennie. Enyhe érintés volt, mintha csak egy ág lett volna. Azonnal megállt, még mielőtt teljes súlyával nekiment volna. Most is érezte a jellegzetes szagot, csak most erősebben. Olyan szaga volt, mint amikor a ruhaanyag megperzselődik.

Azután megérezte a meleget a vádliján. Gyorsan és hangtalanul visszahúzódott.

Ha az élete múlott volna rajta, sem tudta volna megmondani, mihez ért hozzá. Csakis valami természetfeletti dolog lehetett. Először arra gondolt, hogy egy buktató drótakadály, amelyet azért rejtettek el a fák között, hogy figyelmeztessen, ha valaki erre jár, de az nem égette volna meg úgy, mint ez.

Bármi volt is, mikor elhúzta, úgy tapadt a nadrágjához, mintha ragadós lenne. Amikor elszabadult tőle, a fák közötti lassú mozgás hirtelen abbamaradt, mintha érezte volna a kapcsolat megszakadását, ahogy elvette a lábát. A süket csend szinte már fájt.

A pára túl finom volt ahhoz, hogy hallani lehessen, ahogy eléri a leveleket, de a nedvesség, amit a tűlevelek összegyűjtöttek a páradús levegőből, még nem volt elegendő ahhoz, hogy lecsöppenjen. Azon kívül, a hang, amit hallott, nem esővíz volt. Richard a sötét árnyakat figyelte, hogy megpróbálja kivenni, mi akadályozta a mozgását.

Azután újra elkezdődött, csak most gyorsabban, mintha célzott támadás lett volna. A puha, selymes hang, amely az ágak között susogott, a sima jégen sikló korcsolya hangjára emlékeztette.

Ahogy Richard hátrált, valami hozzáért a másik nadrágszárához. Ragadós volt, ugyanúgy, mint az előző alkalommal és forró.

Ahogy megfordult, hogy megnézze mi akadt a nadrágjába, valami hozzáért a karjához, épp a könyöke felett. Nem volt rajta az inge, és a ragadós dolog hirtelen érintése megégette a bőrét. Visszarántotta a karját és megpróbált ellépni attól, ami a nadrágjához ért. Kardot tartó kezével csendben megérintette a bal kezét, hogy csökkentse a fájdalmat. Meleg vért érzett lecsorogni az ujjai között. Saját és a Kardból érkező düh együtt már azzal fenyegetett, hogy felülkerekedik óvatosságán.

Megfordult. Megpróbálta a sötétben kivenni, hogy mii van ott, aminek nem kéne, ott lennie. A pengevékony vörös fénysáv a horizonton megcsillant a kardján, ahogy megfordult. Ettől úgy tűnt, mintha a fényes fémet vér borítaná, összhangban a markolatot fogó kezével, amely tényleg csurom vér volt.

A körülötte lévő árnyak, mintha közeledni látszódtak volna. Bármi is volt az, ahogy közelebb jött, hozzáért az ágakhoz, és gyengéden félretolta a leveleket és a bokrok ágait. Richard gyanította, hogy a surrogó hang, amit hallott, a megperzselődő növények sercegése lehetett. Most már értette, honnan jött az égő levelek szaga, amit korábban érzett. Csak azt nem tudta, mi az, ami ezt csinálja, vagy hogy hogyan lehet erre képes. Nem hitt volna a saját érzékeiben, kételkedett volna benne, hogy létezik ilyesmi, ha nem tapasztalta volna a saját bőrén az égő fájdalmat. A karján csordogáló vért nem képzelhette.

Richard ösztönösen érezte, hogy kifut az időből.

14. FEJEZET

Richard fürgén, de csendesen maga elé emelte a Kardot, hogy felkészüljön a támadásra. Hogy mifélére, abban nem volt biztos, de készen akart állni. A hűvös pengét izzadt homlokához szorította.

Alig hallhatóan suttogott:

– Penge, légy igaz, ma! – Ezzel átadta magát, és kardját annak, ami rá várt.

Néhány kövér esőcsepp hullott csupasz mellkasára. Először csak egy-kettő, majd egyre jobban esni kezdett az eső, melynek kopogása a sűrű levéltakarón fokozatosan beborította az erdőt. Richard pislogott, hogy a szempillájáról leessenek a cseppek.

A mozgó ágak hangjába feléje rohanó léptek zaja vegyült, és felismerte Cara senki máshoz sem hasonlítható testtartását. Nyilván a tábor határában járőrözött, és ő is meghallotta a hangokat. Carát ismervén, nem volt meglepő, hogy ennyire figyelt.

De az eső mindent elfedő zajában is hallotta, ahogy ágak és gallyak surrognak, mintha elmozdulnának egymáson. Itt-ott apró ágak pattantak, ahogy valami egyre közelebb jött hozzá, és hirtelen megérintette a bal karját. Richard hátrahőkölt, hogy elhúzza a tapadós valami közeléből a kezét. Az égési seb fájdalmasan lüktetett. Már két helyen csorgott a meleg vér a karján. Érezte, hogy a nadrágja szárához ér valami. Megpróbálta elhúzni.

Cara a közelben csörtetett a fák között. Nem óvatoskodott. Kinyitotta a lámpáján az egyik ernyőt, hogy bevilágítsa az apró táborhelyet.

Richard csak most látta meg a különös hálószerű valamit, ami keresztbe-kasul körbevette, átszőtte körülötte az ágakat és a bokrokat. Úgy nézett ki, mintha szerves, ragacsos szálakból állna. El sem tudta képzelni, mi lehet, és hogy hogyan tudta ennyire körbefogni.

– Rahl Nagyúr! Jól vagy?

– Igen. Maradj ott, ahol vagy!

– Mi folyik itt?

– Még nem tudom.

A hang közeledett, és egyre szorosabban vették körül a sötét, mozdulatlan fonalak. Az egyik a hátához ért. Megtántorodott, megpördült, és odavágott a kardjával.

Ahogy belevágott, az egész gubanc megfeszült, és kezdett egyre közelebb húzódni.

Cara a lámpa teljes védőernyőjét elhúzta, hogy hátha jobban láthatja, mi történik. Richard ekkor látta meg, hogy a fénylő szálak, már szinte teljesen körülvették. Még a feje felett is keresztbe-kasul ilyen szálak húzódtak. Ahogy egyre közelebb jött az egész, neki egyre kevesebb szabad mozgástere maradt.

Abban a pillanatban megértette, mi keltette azt a selymes surrogó hangot. A folyamatos mozgást az okozta, hogy ez a valami hatalmas szálakat szőtt köré, mintha valami pókvacsora volna. Azzal a különbséggel, hogy ezek a szálak csukló vastagságúak voltak. De hogy pontosan mik is, arról fogalma sem volt. Azt azonban nagyon is jól tudta, hogy amikor hozzáértek, hozzátapadva a lábához, karjához és a hátához, komoly égési sérüléseket okoztak.

Látta Carát a lámpával, ahogy egyre közelebb nyomakodott, és megpróbált a közelébe jutni.

– Cara, ne gyere közelebb! Megéget, ha hozzáérsz.

– Éget?

– Igen, mint a sav, azt hiszem. És tapad. Maradj távol tőle, különben te is belegabalyodsz.

– De akkor hogy jössz ki onnan a közepéből?

– Kivágom magam. Csak maradj ott, és várd meg, míg kimegyek.

Amikor a bal oldalon szorosabbra húzódtak a szálak, meglendítette a kardját, és rájuk csapott. A penge megvillant Cara lámpájának fényében, amikor végighasította a ragadós rostok hálóját. Ahogy szétválasztotta őket megvonaglottak, mintha addig feszültek volna. Néhányuk a fák ágaiba kapaszkodott és most koszos mohaként lógott. A lámpa fényében látni lehetett, ahogy összepöndörödnek a levelek a perzselő fonalak hatására.

Bármi is volt, ami ezt a hálót szőtte, Richard nem látta.

Az eső egy kissé erősebben rákezdett. Cara egyik oldalról a másikra rohant, hogy megpróbáljon utat találni.

– Szerintem itt be tudok...

– Ne! – kiáltott rá a férfi. – Mondtam, hogy maradj távol tőle!

Richard szabdalni kezdte a vastag, sötét köteleket, ahol csak érte, és megpróbálta feltérképezni a háló szerkezetét, hátha meggyengíthetné, de a tapadós fonalak elkezdtek a kardjához tapadni.

– Muszáj segítenem, hogy megállíthassuk! – kiáltott vissza a lány türelmetlenül.

– Csak te is belegabalyodsz, és akkor nem tudsz segíteni. Maradj távol! Mondtam, hogy mindjárt utat vágok magamnak.

Ezzel úgy tűnt, hogy végre eltántorította a lányt attól, hogy hirtelen cselekedjen, és megpróbáljon erőszakkal bemenni érte. Félig összegörnyedve állt, az ajkait összepréselte dühös tehetetlenségében. Az Agielét szorította a markában, és nem tudta mit tegyen. Nem akart engedetlen lenni, mert volt értelme annak, amit Richard mondott, ugyanakkor nem akarta, hogy egyedül kelljen ezzel a valamivel felvennie a küzdelmet.

Furcsa, zavarba ejtően csendes küzdelem volt. Nem kellett sietni. A férfi csapásai úgy tűnt, nem okoztak fájdalmat. A háló kitartó, lassú közeledése mintha azt célozta volna, hogy a férfi ne siessen, hogy elhitesse, ráér elemezni a helyzetet.

A csend és a hamis nyugalom ellenére Richard a végletekig riasztónak találta az őt körülvevő csapda folyamatos közeledését. Nem akart abba a hibába esni, hogy csak gondolkodik, de nem cselekszik, ezért megint megsuhintotta a kardját, és belevágott a gubancos hálóba. Látta, hogy még ekkor is egyre több fonal jelenik meg a környező fák között, miközben próbál utat vágni közöttük. Míg levágta a hozzá legközelebbit, úgy tűnt a tőle távol lévő részek tovább erősítik magukat. Minden tucatnyi csapás kétszer annyi új szálat eredményezett. Egyre az erdőt vizsgálta, hátha meglátja, mi készíti a hálót, hogy az okkal és ne az okozattal kelljen harcolnia. De bármennyire is próbálkozott, nem látta, honnan indul, vagy hogy mi szövi ezt a ragacsot. A gonosz kötelek pedig egyre fürgébben szövődtek a fák között, szálaik megnyúltak, folyamatosan osztódtak, és egyre jobban bekerítették.

Bár úgy tűnt, hogy bőven van ideje utat találni, tudta, hogy csak egy bolond reménykedne ebben. Nagyon is jól átlátta, hogy az ideje egyre fogy. A veszélyérzete egyre nagyobb lett. Égési sebei lüktettek, és emlékeztették rá, hogy milyen vég vár rá, ha nem kerül ki innen. Tudta, hogy eljön az a határ, amikor már lehetetlen lesz bármit is tenni. Ha a gonosz háló elég közel kerül hozzá, meg fog halni, de biztos volt benne, hogy nem lenne gyors halála.

Ahogy a háló egyre közeledett, és befelé nyomult, Richard támadott, és dühödten vagdalózott, elkeseredetten próbált szabadulást találni. Minden alkalommal azonban, ahogy a Kard lecsapott, egyre jobban beleragadt a ragacsos anyagba, és minél többször csapott le, annál több kapaszkodott bele. A lomha tömeg egyre súlyosabbá vált, és egyre nehezebbé tette a csapásokat.

Ahogy vagdalkozott, a szálak nemcsak, hogy masszív tömeget képeztek a pengén, ahogy rátekeredtek és rátapadtak, hanem elkezdték a csapda falához kötni, hogy lassan már az is lehetetlennek bizonyult, hogy egyáltalán megmozdítsa a Kardot. Úgy érezte magát, mint a hálóban vergődő légy. Óriási erőfeszítéssel megpróbálta elhúzni a kipányvázott fegyverét a kötélfaltól, de a szálak csak gumikötelek módjára megnyúltak, és továbbra is a kardba kapaszkodtak.

Ez volt az első alkalom, hogy Richard olyan ellenféllel találkozott, amely nehéz akadály elé állította a kardját. Vágott már át vele páncélt, vasrudat, de ez a ragacsos anyag, bár el lehetett vágni, egyszerűen visszacsapódott, és mindenhez hozzáragadt.

Emlékezett rá, hogy egyszer Adie megkérdezte tőle, hogy szerinte melyik az erősebb a fog, vagy a nyelv. Be is bizonyította, hogy a nyelv az, még akkor is, ha sokkal puhább, hiszen mert még akkor is meg lesz, amikor a fogak már elpusztultak.

Bár akkor másról volt szó, most mégis szörnyen idevágónak tetszett.

Néhány nyúlós szál a nadrágjához tapadt. Ahogy hátrahúzta a kardját, egy szál a jobb karjára pattant. Felkiáltott a fájdalomtól, és térdre esett.

– Rahl Nagyúr!

– Maradj, ahol vagy! – szólt rá a lányra, mielőtt Cara-nak lehetősége lett volna elindulni felé. – Jól vagyok. Csak maradj ott!

Egy marék levéllel és földdel lehúzta a tapadós anyagot a karjáról.

A perzselő fájdalom miatt semmi másra nem volt képes gondolni, csakhogy megszabaduljon tőle.

Ahogy a körülötte lévő rostos építmény egyre szorosabbá vált, a vastag kötelek feltépték a kisebb magoncokat. A gallyak elrepedtek, és több ág is leszakadt a fákról. Az erdőben égett szag terjengett.

Annak ellenére, hogy érezte, a Kard dühe teljes erejével tombol benne, és egyre jobban gerjeszti a férfi dühét is, rájött, hogy vesztésre áll. Bárhová is csapott le, a vágás nyomán a szálak másokkal összekapaszkodtak, és lezárták a rést. A vágások ellenére a tekergőző massza egyre csak tömörült, összetapadt, s egyre áthatolhatatlanabb falat képezett.

A tehetetlensége lassan pánikba csapott át, amikor rájött, hogy csapdába esett. A félelem hajtotta az izmait, ahogy teljes erejével csépelte a hálót. Szinte látta magát, ahogy a sötét, húsába maró massza megszilárdul körülötte, és ha még nem hal meg attól, hogy leégeti a húst a csontjairól, végül meg is fojtja.

Teljes erejével sújtott le újra és újra, csak hogy újabb és újabb kötelek szilárdítsák a sűrű hálót. Nemcsak, hogy vesztésre állt, hanem szinte segített a hóhérjának.

– Rahl Nagyúr! Muszáj odamennem!

Cara tisztán látta a halálos fenyegetést, és meg akarta találni a megoldást, hogy megmenthesse, csakhogy a férfihez hasonlóan, ő sem tudta, mit tehetne.

– Cara, figyelj rám. Ha téged is elkap, meghalsz. Tartsd magad távol tőle, és bármit is teszel, az Agileddel ne érj hozzá. Majd kitalálok valamit.

– Akkor igyekezz, mielőtt túl késő lesz.

Mintha nem próbálkozott volna már eddig is.

– Hadd gondolkozzak egy kicsit!

Kifulladva megtámasztotta a hátát az egyik lucfenyőnek, amelyik a hálózsákja közelében állt, közben megpróbálta kitalálni, hogyan menekülhetne meg. Nem sok hely maradt a fa körül, és nem sok idő, mielőtt ez a kis hely is elfogy. Vér szivárgott a karján a sebből, ahol a nyúlós anyag hozzáért. A sebek, amiket okozott, égették és elnehezítették a gondolatait. Valahogy át kell jutnia ezen a nyúlós hálón, hogy kikerüljön a közepéből, mielőtt elemészti.

És akkor eszébe jutott:

„Arra használd, amire a legjobban lehet."

Egy perc késedelem nélkül Richard odébb lépett a fától, megfordult, hátrahúzta a kardját, és teljes erővel lecsapott. Tudván, hogy az élete múlik rajta, minden dühét és energiáját a pengének adta. A hegye sivítva hasította a levegőt, ahogy egy villám sebességével lesújtott.

A penge hangos csattanással szelte ketté a fát, akár a villám, és a kár is akkora volt, amit okozott. A fa törzse kettétört, fa szilánkok röpültek mindenfelé. Hosszú darabok pörögtek a levegőben, és apró kéregdarabkák záporoztak a közeli ragadós hálóra. A hatalmas luc nyögve meghajolt, ahogy toronymagas koronája a többi fa ágai közt utat törve egyre nagyobb sebességgel a többi fának csapódott. Súlyos ágakat sodort magával, ahogy kidőlt.

Ahogy a földre zuhant, a törzse elszakította a Richard feje feletti nyúlós indákat, és az egész ragacsos csapdát elsodorta, ahogy hatalmas törzse és vastag sűrű ágai maguk alá temették.

Mielőtt a hálónak ideje lett volna újraformálódni vagy regenerálódni, és ismét bezárni a most tátongó rést, Richard felugrott a fatörzsre, bár az még mindig mozgott a becsapódástól. Oldalra nyújtotta a karját, és lekuporodott, hogy visszanyerje az egyensúlyát. Az egyre jobban zuhogó esőben a fa törzse is síkossá vált. A súlyos fatörzs még mindig mozgott, ahogy becsapódott a földbe, miközben ágak, tűlevelek és a többi fa levelei záporoztak rá. Richard kihasználta a lehetőséget. Hosszában végigrohant a fatörzsön, amely híd gyanánt feküdt a ragadós hálón.

Lihegve, végre szabadon közeledett Cara felé. A lány, miután látta, hogy elindult, felmászott egy vastagabb ágra, hogy segítsen neki átmászni. Megragadta a férfi karját, nehogy elcsússzon a nedves fakérgen, ahogy az összekuszálódott ágak között futott.

– Mi a fene folyik itt? – próbálta Cara túlüvölteni a felhőszakadás robaját, miközben a férfit a földre segítette.

Richard még mindig alig kapott levegőt.

– Fogalmam sincs.

– Nézd! – A lány a férfi kardjára mutatott.

A gumiszerű anyag, amely még mindig a Kardhoz tapadt szétfoszlani látszott az esőben.

Az erdőt keresztül-kasul behálózó kötelek szintén megereszkedtek. Ahogy a szálak elengedték egymást, az eső egyre több vastag, hosszú rostot mosott le a fákról, amelyek sötét masszaként a földre zuhantak és sisteregve elolvadtak a vízben, mint ahogy az első hó elolvad, amikor a hóvihar esőbe vált.

A szürke hajnal megvilágította a hatalmas tömegű hálót, amely Richard köré szőtte magát. Félelmetesen nagy volt. Amikor a fa áttörte a tetejét, úgy tűnt, az anyag elvesztette összetartó erejét, és saját súlyától összezuhant.

Ahogy egyre jobban szakadt a hideg eső, a sötét szálak az ágakról és a bokrokról is leestek, és a földön tekeregtek, mint valami nagy, halott szörny sötét zsigerei.

Richard addig törölgette a kardját a nedves bokrok leveleibe és a fűbe, amíg az egész ragacs el nem tűnt róla.

A földről is egyre gyorsabban tűntek el a hatalmas indák, mintha légneművé váltak volna. A fák árnyai közt, ahogy a friss hulla testéből a pára a téli napon, úgy emelkedett fel lassan a földről a szürke köd. A hirtelen támadt enyhe szellő szárnyán a sötét pamacsok elsodródtak a fák felett.

A fák takarásában a sötét köd hirtelen felszállt, de olyan megfoghatatlan módon, hogy Richard szinte nem is látta, hogyan, ám mégis tinta fekete árnnyá szilárdult. Majd egy szempillantás alatt, mielőtt még felfoghatta volna mit lát, a jelenés több ezer apró darabra hullott, amelyek minden irányban szétszóródtak, mintha egy sötét fantom hullott volna szét az esős árnyak között. Egy pillanat múlva már nyoma sem volt.

Richardot elöntötte a jeges rémület.

Cara megkövülten bámult.

– Láttad ezt?

Richard bólintott.

– Pont úgy nézett ki, mint az a valami Altur'Rangban, amelyik áttörte a falakat, miközben engem keresett. Pont így vált az is köddé.

– Akkor ugyanannak a szörnyetegnek kell lennie.

A kora reggeli zivatarban Richard az őket körülvevő fák közötti árnyakat vizsgálgatta.

– Én is erre gondoltam.

Cara is a veszély jelei után kutatott az erdőben.

– Szerencse, hogy elkezdett esni az eső.

– Nem hiszem, hogy az eső miatt ment el.

A lány letörölte az arcáról a vizet.

– Akkor mitől?

– Nem vagyok biztos benne, de talán csupán amiatt, hogy megszöktem a csapdájából.

– Akár a múltkori esetet nézzük, akár ezt, nem tudom elképzelni, hogy egy ekkora hatalommal bíró szörnyeteg ilyen könnyen eltántorítható legyen.

– Más ötletem pedig nincs. De tudok valakit, akinek lehet. – Kézen fogta a lányt. – Gyerünk! Pakoljuk össze a dolgainkat és induljunk!

A lány az erdő felé intett.

– Te hozd a lovakat! Én meg összerakom a hálózsákokat. Majd később megszárítjuk őket.

– Nem, most azonnal indulni akarok. – Gyorsan kivette az ingét a zsákjából a köpenyével együtt, hogy valamennyire szárazon tarthassa magát.

– A lovak is itt maradnak. Elkerített helyen vannak, van vizük, füvük, jól meglesznek egy darabig.

– De lovakon gyorsabban haladnánk!

Richard még mindig a fákat figyelte, ahogy belebúj az ingébe.

– Úgysem tudunk velük átkelni a hegyen – túl keskeny a hágó –, és az Agaden völgybe, ahol Shota él, sem vihetünk be lovakat. Most legalább pihenhetnek egy kicsit, amíg mi meglátogatjuk a boszorkányt. Azután majd, ha megtudtuk, hogy mit tud Shota Kahlan hollétéről, visszajövünk a lovakért. Lehet, hogy Shota arra is választ tud adni, hogy hogyan szabadulhatunk meg ettől a szörnyetegtől, ami engem követ.

Cara bólintott.

– Van értelme, kivéve, hogy én mielőbb szeretnék eltűnni innen, és ebben a lovak segíthetnének.

Richard lehajolt és elkezdte összetekerni a hálózsákját.

– Én is így érzek, de a hágó közel van, a lovak pedig úgysem juthatnak át, úgyhogy menjünk! Ahogy már mondtam, úgyis pihenniük kell, és amúgy sem lennének hasznunkra.

Cara még néhány holmiját begyömöszölte a hátizsákjába, és ő is felvette a köpenyét. Egyik szíjánál fogva felemelte a zsákját és a vállára dobta.

– Maradt még néhány holmink a lovak nyeregtáskájában is.

– Itt hagyjuk őket. Nem akarok többet cipelni a feltétlenül szükségesnél. Csak lelassítana bennünket.

Cara az esőfüggönyön át a távolba meredt.

– De valaki ellophatja a készleteinket.

– A tolvajok messze elkerülik Shotát.

A lány kérdőn nézett rá.

– Hogyhogy?

– Shota és a kis teremtménye ezekben az erdőkben szokott sétálgatni, és ő meglehetősen türelmetlen személyiség.

– Ó, remek! – morogta Cara.

Richard is a hátára vette a csomagját, és elindult.

– Gyere, igyekezzünk!

A lány sietve követte.

– Arra gondoltál már, hogy esetleg ez a nő még ennél a szörnyetegnél is veszélyesebb lehet?

Richard hátranézett a válla felett.

– Ma is a szokásos Miss Napfény hangulatodban vagy, ugye?

15. FEJEZET

Az esőt hóesés váltotta fel, miután a sűrű erdőt maguk mögött hagyva elindultak az erdőhatáron álló görbe fák között. Az ilyen magasságban szokásos zord körülmények miatt a satnya fák, melyeket gyér levelek borítottak, bizarr, szélfútta alakzatban nőttek. A görbe fák közt járkálni olyan volt, mintha kiszáradt lelkek megkövült alakzatai mellett haladtak volna. Végtagjaik görcsös pózban megfagytak, mintha csak azért keltek volna ki a sírból, hogy lábaikat örök időkre magukhoz láncolja a megszentelt föld, és megakadályozza, hogy elhagyják ezt az ideiglenes világot.

Akadtak olyanok, akik valamilyen misztikus védelem nélkül semmi pénzért nem léptek volna a görbe fáknak erre az álomszerű földjére, de Richard nem volt babonás. Valójában úgy vélte, hogy az ilyen hiedelmek a szándékos tudatlanság mentsvárai. Richard átlátott az ilyen babonák hátterében húzódó csapdákon, ami nem volt más, mint az a késztetés, hogy az ember megadja magát annak a nézetnek, miszerint az ember magában képtelen a problémáival és az őt körülvevő való világgal megbirkózni, a saját túlélését biztosítani. Ehelyett elfogadja azt a nézetet, hogy az ember csak a homályos és kiismerhetetlen erők szeszélye folytán létezhet, és csak akkor állhat ellen kegyetlen és könyörtelen szándékaiknak, ha térdre borul előttük, vagy valamilyen spirituális, helyre megy a megfelelő kegytárggyal a kezében.

Richardnak is felállt a hátán a szőr a görbe fák látványától, ám tudta, hogy mik voltak ezek, és miért nőttek így, még akkor is, ha kísértet járta helynek tűnt. Tisztában volt vele, hogy alapvetően kétféle módon kezelhetők az ilyen primitív érzelmek. A babonás megoldás az volt, hogy az ember vitt magával valamilyen szent talizmánt és amulettet, hogy távol tartsa magától a hely lakóinak gondolt gonosz démonokat és felfoghatatlan sötét erőket, azt remélve, hogy ezzel feltartóztathatják a végzetüket. Bár az ilyen ember teljes bizonyossággal állítja, hogy az efféle titokzatos erők a halandók számára teljességgel kiismerhetetlenek, azért szenvedélyesen hitt benne, mindenféle bizonyság nélkül is, hogy az amulettek ereje bizonyosan megnyugtatja a gonosz erők vad természetét. Meg volt róla győződve, hogy a sors szükségszerűség, mintha az valami titokzatos tapasz lenne, amelynek hatalmában áll a meggyőződésükben tátongó lyukakat beborítani.

Richard, aki a szabad akaratban hitt, a második utat választotta, hogy leszámoljon a félelmével. Mégpedig oly módon, hogy figyelt, résen volt, mindig készen állt a saját túléléséért és az életéért felelősséget vállalni. Lényegében a csata a gonosz végzet és a szabad akarat között ugyanaz az elemi egyet nem értés volt, amit a próféciák iránt is tanúsított, és ezért nem volt hajlandó figyelembe venni őket. Ha úgy dönt, hogy hisz a sorsban, azzal is a szabad akaratot ismeri el, ám ugyanakkor az ember felelősségéről való lemondást is.

Amint ő és Cara a görbe fák közt haladtak, Richard éberen figyelt, de nem látott mesebeli lényeket, sem bosszúszomjas szellemeket. Csak a szélhordta hó vándorolt a fák közt.

Miután oly sokáig utaztak nyaktörő sebességgel a párás nyári hőségben, a csípős hideg fent a hegyekben még nehezebbé tette a mászást, különösen így, hogy teljesen átáztak az esőben. Annak ellenére, hogy a nagy magasság elgyengítette, Richard tudta, hogy így átázva gyorsan kell mozogniuk, hogy melegen tartsák magukat, máskülönben könnyen legyűrheti őket a hideg. Nagyon is jól ismerte a hideg csábító hangját, amely ráveszi az embereket, hogy megálljanak, és ledőljenek pihenni, hogy aztán megadják magukat az álomnak, majd végül a halálnak, amely az álom hívogató köntösében vár rájuk. Mint ahogy Zedd egyszer mondta neki, a halott, az csak halott. Richard tudta, hogy a hidegtől sem lesz kevésbé halott, mint ha nyíllal lőtték volna le.

Emellett ő is és Cara is minél gyorsabban messzebbre akart kerülni attól a helytől, ahol majdnem csapdába estek. Richard sebei, melyeket a majdnem halálos csapda érintése okozott, felhólyagosodtak. Megrázkódott a gondolattól, hogy mi történhetett volna.

Ugyanakkor aggasztotta a Shotával való találkozás az Agaden völgyben. Amikor a férfi utoljára járt itt, a boszorkány azt mondta neki, hogy ha még egyszer visszajön, megöli. Richard nem kételkedett a szavaiban, vagy abban, hogy képes beváltani a fenyegetését. Ennek ellenére hitte, hogy Shota az egyetlen, aki segíthet neki megtalálni Kahlant.

Kétségbeesetten keresett valakit, aki tud neki valami hasznosat mondani. Miután sorra vette, hogy mi mindent tehetne, vagy kihez fordulhatna, nem maradt senki, aki annyira sokat ígérő segítségnek tűnt, mint Shota. Nicci sem tudott semmilyen megoldással szolgálni. Azt is tudta, hogy bár Zedd lehet, hogy tudna neki segíteni valahogy, és lehet, hogy másoknak is meg lehettek hozzá a képességei, hogy egy-egy részletet tegyenek a kirakós játékhoz, de Richard szerint végső soron valószínűleg senki sem tudná őt úgy útbaigazítani, mint Shota. Ezért volt egyszerű a döntés.

Amikor felpillantott, Richard egy pillanatra meglátta az örvénylő hóesésben a hófödte csúcsot. Távolabb, a nyílt meredek lejtőn túl, a csúcson át vezető ösvény a hegy egész évben jeges takarója mellett haladt. Nedvességtől terhes felhők csüngtek a magasba nyúló szürke szikla ormán. A körülöttük kavargó ködfoltok többször korlátozták, illetve gyakran lehetetlenné tették a látást. Ugyanakkor a csapadékos sziklák közt haladó, ritkán használt és egyre csúszósabb ösvényről rémületes látvány nyílt a hatalmas hegyoldalra.

Amikor az egyre megújuló jeges széllökések nedves hófüggönyt sodortak az arcukba, Richard szorosan összehúzta magán a köpenyét, hogy megvédje magát a szél ökölcsapásaitól. Ahogy kiértek a fák takarásából, és a laza görgetegtalajon lépkedtek, nemcsak a lejtő miatt kellett előredőlniük, hanem a szél miatt is. Richard felhúzta a vállait, hogy minél jobban védje az arcát a jeges nedvességtől. A szél sodorta hó törékeny bevonatot képezett a köpenyén.

A hágón süvítő szélben szinte lehetetlen volt beszélgetni. A magasságtól és a kimerültségtől mindketten kifulladtak, nem voltak abban az állapotban, hogy megszólaljanak. Már ahhoz is erőfeszítésre volt szükségük, hogy levegőhöz jussanak. Cara arckifejezéséből Richard tudta, hogy őt is annyira elcsigázta a magasság, mint őt.

Richardnak egyébként sem volt kedve beszélgetni. Már napok óta mást sem csináltak Carával, mégsem jutottak vele előbbre. Carát legalább annyira elkeserítették a férfi kérdései, mint őt a lány válaszai. Richard tudta, hogy a lány szerint a kérdései abszurdak, ő pedig ugyanezt gondolta a válaszairól. Cara emlékezetének következetlenségei és hiányosságai először csak elkeserítették, de végül kezdték az őrületbe kergetni. Jó párszor meg kellett harapnia a nyelvét, hogy figyelmeztesse magát, hogy a lány nem gonosz szándékból ilyen. Tudta, hogy ha Cara őszintén azt mondhatta volna, amit a férfi hallani akart, boldogan megtette volna. Azt is tudta, hogy ha hazudna, az nem segítene Kahlant megtalálni. Az igazságra volt szüksége; végül is ezért indult Shotához.

Richard következetesen végigvett egy csomó eseményt, amikor Cara együtt volt Kahlannal. Cara azonban azokra a dolgokra, amelyeknek fontosaknak kellett volna lenniük a számára, úgy emlékezett, hogy az nem felelt meg a valós történéseknek. Sokszor, mint például amikor elment a Szelek Templomába, Cara egyszerűen nem emlékezett az esemény Kahlannal kapcsolatos kulcsfontosságú körülményeire. Máskor pedig teljesen másképpen emlékezett a dolgokra, mint ahogy azok valójában történtek.

Vagy legalábbis, másként, mint ahogy Richard emlékezett rájuk. Voltak elkeserítő pillanatok, amikor elragadta a csüggesztő félelem, hogy esetleg tényleg ő az, aki segítségre szorul. Cara hitte, hogy a férfi az, aki olyan dolgokra emlékszik, amelyek soha sem történtek meg. Bár nem akart kerek-perec hangot adni a meggyőződésének, minél több dolgot hozott fel a férfi, annál inkább azt gondolta, hogy a kitalált feleség körüli képzelgései teljesen átszövik a memóriáját, mint eső után a gyomok a földet.

De Richard tiszta emlékezete segítségével, amellyel fel tudta idézni az eseményeket, és azok kapcsolódását, mindig meg tudta győzni magát, hogy Kahlant nem csak kitalálta.

Cara memóriája bizonyos eseményekkel kapcsolatban nagyon tiszta volt, és nagyon más, mint az övé, míg más esetekben fájdalmasan ködös. Cara fejében az, hogy a férfi annyira másképpen mesélte el a történteket csak azt bizonyította, hogy még annál is nagyobb baj van a fejével, mint amitől korábban tartott. És bár ez láthatóan elkeserítette a lányt, Richard tovább erőltette a dolgot.

Az esküvőjükön Cara volt az egyetlen Mord-Sith. Richard tudta, hogy ez az esemény több szempontból is jelentős volt Cara életében, mégis a lány csak arra emlékezett, hogy elment vele a Sáremberek falujába. És hogy miért mentek oda, ha nem az esküvő miatt? Cara azt mondta, hogy nem biztos benne, de nyilván megvolt az oka, és neki az volt a feladata, hogy kövesse a férfit és megvédje, nem pedig az, hogy az indokairól faggassa. Richard úgy érezte, hogy mindjárt kitépi az összes haját, ahogy ezt a választ hallotta.

Cara nem emlékezett rá, hogy Kahlan, ő és Richard együtt utaztak az esküvőre a Sliphben. Ugyanakkor arra emlékezett, hogy hogyan mászott be a Sliph kútjába, hogyan lélegezte be a sűrű élő ezüstöt. De arra már nem, hogy Kahlan segített neki abban, hogy legyőzze a félelmét, amit amiatt érzett, hogy egy ilyen mágikus lény belsejében kell utaznia. Cara emlékezett rá, hogy Zedd ott volt a Sárembereknél, és hogy Shota is megjelent egy időre, de arra, hogy a nő azért jött, hogy Kahlannak egy nyakláncot hozzon nászajándékul és a fegyverszünet jeleként, csak arra emlékezett, hogy a boszorkány gratulált Richardnak ahhoz, hogy sikerült megállítani a pestist azzal, hogy bement a Szelek Templomába.

Amikor Richard Carát Marlin varázslóról kérdezte, a bérgyilkosról, akit Jagang küldött, a lány tisztán emlékezett, hogy Richardot jött megölni, de semelyik olyan jelenetre sem, amelyben Kahlan is érintett volt. Amikor megkérdezte tőle, hogy mégis, mit gondol, hogyan jutott be a Szelek Templomába, vagy hogy hogyan gyógyult ki a pestisből Kahlan segítsége nélkül, Cara csak megvonta a vállát és azt mondta.

– Rahl Nagyúr, te varázsló vagy, te ismered ezeket a dolgokat, én nem. Sajnálom, de nem tudom megmondani, hogyan sikerült véghezvinned ezeket a megdöbbentő dolgokat a Tehetségeddel. Nem tudom, hogyan működik a mágia. Csak azt tudom, hogy megtetted. Csak arra emlékszem, hogy azt tetted, amit tenned kellett, hogy működjenek a dolgok, és működtek is, úgyhogy biztosan igazam van. Azt sem tudom megmondani, hogyan tudtál megmenteni. Csak azt tudom, hogy használtad a Tehetségedet és megtetted. Te voltál a mágia a mágia ellen, ahogy az a feladatod. Egyszerűen nem emlékszem semmire ezzel a nővel kapcsolatban. A te érdekedben azt kívánom, bárcsak emlékeznék, de nem emlékszem.

Minden egyes pillanatra, amikor Kahlan is velük volt, Cara vagy teljesen másképpen, vagy egyáltalán nem emlékezett. És minden ilyen esetről volt egy saját verziója, vagy ha az lehetetlen, akkor azt mondta, hogy semmi nem rémlik neki abból, amiről Richard beszélt. Richard látta az ezernyi apró hibát Cara verzióiban, amelyek nem álltak össze, vagy nem volt értelmük, de Cara számára nemcsak, hogy egyszerű és érthetőnek tűnt mind, hanem mindez maga az őszinte igazság is volt.

Ha azt mondjuk, hogy kimerítő volt Carát meggyőzni Kahlan létezéséről, akkor meg sem közelítjük azt az elkeseredést, amit Richard érzett.

Mivel értelmetlenné volt, hogy újabb és újabb fontos eseményeket idézzen fel annak reményében, hogy hátha beugrik a lánynak valami, hiszen szerinte soha nem történt meg egyetlen esemény sem, Richard elveszítette az érdeklődését, így többé már nem próbálta Carát rádöbbenteni a valóságra. Egyszerűen nem emlékezett Kahlanra. Úgy tűnt, hogy az agya pótolta a hiányzó részeket.

Richard érezte, hogy kell lennie valamilyen ésszerű magyarázatnak erre. Talán valamilyen varázslat okozta ezt, vagy olyasmi, amitől megváltoztak a lány és mindenki más emlékei. Kezdte elfogadni azt a tényt, hogy ha ez a helyzet, és így kellett lennie, akkor nincs egyetlen esemény sem, vagy összefüggés, amely visszahozhatná a lány emlékeit, hiába is kérdezősködik.

És ami még ennél is rosszabb, észrevette, hogy a próbálkozásai, amikor őt vagy másokat megpróbált emlékezésre bírni, veszélyes módon elvonták az erejét a Kahlan megtalálására tett erőfeszítéseitől.

Richard hátranézett, hogy meggyőződjön róla, hogy Cara szorosan a nyomában van-e a meredek hegyoldalon. Az embernek nem kellett túl magasra másznia az Agaden völgyet övező sziklás hegyekben ahhoz, hogy lezuhanjon. A friss hó alatti laza görgetegeken könnyen megcsúszhatott a lábuk, és lebukfencezhettek.

Nem akarta megkockáztatni, hogy a rossz látási viszonyok között szem elől tévessze Carát. Az üvöltő szélben hiába is kiabáltak volna, ha eltávolodnak egymástól, a nyomaikat is pillanatok alatt beborítja a szélben szálló hó. Amikor látta, hogy Cara egy karnyújtásnyira van csak tőle, tovább indult a jeges szélnek feszülve.

Ahogy újra átgondolta, rájött, hogy azzal, hogy folytonosan egy olyan eseményen gondolkodott, amelyre Cara, vagy aki közel áll hozzá, biztosan emlékezni fog, beleesett abba a csapdába, hogy a problémára vesztegette az energiáját és nem a megoldásra. Egész fiatal kora óta Zedd arra figyelmeztette, hogy a szemét tartsa a célon – a megoldásra koncentráljon és ne a problémára.

Richard megígérte magának, hogy mostantól kizárólag a célra koncentrál, és nem hagyja, hogy a Kahlan eltűnése keltette őrület eltérítse. Cara, Nicci és Viktor mindig kész volt megmagyarázni, ha pontatlanul emlékeztek valamire. És egyikőjük sem emlékezett olyan dolgokra, amelyekről pedig Richard váltig állította, hogy megtörténtek. Azzal, hogy mindig a Kahlannal történtek részleteinél időzött, és állandóan azt hajtogatta az embereknek, hogy hogyan felejthettek el ilyen fontos dolgokat, csak egyre inkább hagyta, hogy a cél eltávolodjon – és Kahlan élete is egyre messzebbre sodródjon.

Muszáj volt megfékeznie az érzelmeit, és abbahagyni a problémán való rágódást, s kizárólag a megoldásra koncentrálni.

De nem volt könnyű félretenni, amit érzett. Épp olyan volt, mintha azt mondta volna magának, hogy felejtse el Kahlant, miközben pedig őt keresi. Az emlékei a közös életük központi részét képezték, és az, hogy most Shotához tartottak, jó sok emléket idézett fel benne. Először akkor találkozott vele, amikor Kahlan elvitte magával a boszorkányhoz, hogy segítséget kérjenek megtalálni Orden utolsó hiányzó Szelencéjét, miután Darken Rahl működésbe hozta őket.

Kahlan ezer eltéphetetlen szállal kapcsolódott az életéhez. Gyakorlatilag Inkvizítorként már kisgyermek kora óta ismerte, sokkal korábbról, minthogy a nővel magával találkozott volna a szarvasföldi erdőben.

Amikor még kisfiú volt, George Cypher, a férfi, aki felnevelte, és akit akkoriban Richard az apjának hitt, elmesélte neki, hogy nagy veszélytől megmentett egy titkos könyvet és Nyugatföldre hozta. Az apja azt mondta neki, hogy halálos veszély fenyeget mindenkit addig, amíg a könyv létezik, de nem képes rávenni magát, hogy a benne lévő tudást elpusztítsa. Az egyetlen mód, hogy elhárítsák annak a veszélyét, hogy a könyv rossz kezekbe kerüljön, és mégis megmentsék a tudást, az volt, ha memorizálják a tartalmát, és azután elégetik a könyvet. Richardot választotta ki a teljes könyv megtanulásának óriási feladatára.

Richardot az apja elvitte mélyen az erdőbe egy titkos helyre, és napról, napra, hétről, hétre figyelte, ahogy Richard ott ült, és számtalanszor újra és újra elolvasta, miközben próbálta megtanulni. Az apja egyszer sem nézett bele a könyvbe, ez Richard feladata volt.

Hosszas olvasás és tanulás után Richard elkezdte leírni, amit megtanult. Azután ellenőrizte magát a könyvben. Először sok hibát vétett, de egyre javult. Minden alkalommal az apja elégette a papírokat. Richard számtalanszor megismételte ezt a procedúrát. Az apja gyakran kérte a bocsánatát azért, hogy ekkora terhet rakott rá, de Richard soha nem neheztelt érte; megtiszteltetésnek érezte, hogy az apja ilyen felelősségteljes dologgal bízta meg. Bár fiatal volt, és nem értett meg mindent abból, amit olvasott, annyit felfogott belőle, hogy mennyire fontos munkát végez. Azt is észlelte, hogy a könyvben lévő bonyolult eljárásoknak a mágiához van köze. Igazi mágiához.

Idővel Richard képes volt hiba nélkül, az elejétől a végéig leírni a könyvet, és akkor már elégedetten nyugtázta, hogy soha egyetlen szót sem hagyott ki. Tudta, nemcsak a könyv szövegéből, hanem a szövegösszefüggésből is, hogy akár egyetlen szó kihagyása is katasztrófát idézhet elő, és az egész tudás elvesztését okozhatja.

Amikor biztosította az apját róla, hogy az egész művet az emlékezetébe véste, visszatették a könyvet a rejtekhelyére a kövek közé, és három évig ott hagyták. Három év után, amikor Richard már a tízes évei második felében járt, egy őszi napon visszatértek a rejtekhelyhez, és elővették az ősi könyvet. Az apja azt mondta, ha Richard hiba nélkül képes leírni a teljes könyvet, akkor mindketten elégedettek lehetnek, hogy tökéletesen megtanulta, és akkor együtt elégetik a könyvet. Richard habozás nélkül az első szótól az utolsóig leírta a könyvet. Amikor ellenőrizte a munkáját, az megerősítette, amit már úgyis tudott: nem vétett egyetlen hibát sem.

Az apjával együtt tüzet raktak, rengeteg fát halmoztak rá, akkora máglyát csináltak, hogy az óriási hő már szinte hátravetette őket. Az apja átadta neki a könyvet, és azt mondta, hogy ha biztos benne, dobja bele a tűzbe. Richard a kezébe fogta A Megszámlált Árnyékok Könyvét, és végighúzta az ujjait a bőr borításon. Kinyújtotta a kezét, érezte, hogy nemcsak az apja, hanem mindenki más sorsa is a kezében van. A felelősség teljes súlyát átérezve Richard a tűzbe dobta a könyvet. Attól a pillanattól fogva nem volt többé gyermek.

Miközben a könyv elégett, nemcsak hőt, hanem hideget is sugárzott, és színes fényeket és furcsa jelenéseket idézett elő. Richard tudta, hogy életében először tényleg mágia szemtanúja lehet, nem szemfényvesztésnek, vagy valami babonaságnak, hanem igazi, létező mágiának, amelyet saját törvényei irányítanak, mint minden más létezőt. És ezen törvények némelyike ebben a könyvben volt, amit megtanult.

Akkor, először, azon a napon az erdőben, amikor még kisfiú volt, és először nyitotta ki a könyvet, Richard bizonyos értelemben találkozott Kahlannal. A Megszámlált Árnyékok Könyve ezekkel a szavakkal kezdődött: „A Megszámlált Árnyékok Könyvében lévő szavak igazságát ha más mondja ki őket, és nem az, aki a Szelencéknek parancsol, csak egy Inkvizítor igazolhatja."

Kahlan volt az utolsó Inkvizítor.

Azon a napon, amikor Richard az apja gyilkosa után nyomozott, találkozott vele. Darken Rahl működésbe hozta Orden Szelencéit, és ahhoz, hogy kinyithassa őket, szüksége volt A Megszámlált Árnyékok Könyvében lévő információra. Nem tudta, hogy addigra az az információ már csak Richard elméjében létezett, és hogy az igazolására szüksége lesz egy Inkvizítorra, Kahlanra.

Richardot és Kahlant mondhatni a könyv kötötte össze, és a körülötte zajló események, attól a naptól kezdve, hogy Richard először felemelte a könyv borítóját, és elolvasta a furcsa szót: „Inkvizítor".

Amikor aznap az erdőben találkozott Kahlannal, úgy érezte, mintha mindig is ismerte volna. És hát végül is így is volt. Bizonyos szempontból az életének része volt, szerepelt a gondolataiban már egészen kisfiú kora óta.

Azon a napon, amikor először meglátta a szarvasföldi erdő egyik ösvényén, az élete hirtelen kiteljesedett, bár akkor még nem tudta, hogy ő az utolsó élő Inkvizítor. Azt a döntést, hogy segíteni fog neki, szabad akaratából hozta, még mielőtt a prófécia beleszólhatott volna.

Kahlan annyira a része volt, annak a része, ami a világot jelenti a számára, maga az élet, hogy nem tudta elképzelni, hogy is folytathatná nélküle. Meg kellett találnia. Itt az ideje, hogy tovább lásson a problémán, és a megoldásra koncentráljon.

Egy jeges széllökés hunyorgásra késztette, és kirángatta az emlékei közül.

– Ott! – mutatott előre.

Cara egy pillanatra megállt mögötte. A férfi vállai felett, az örvénylő hóesésben, hunyorogva próbálta kivenni egy keskeny ösvény vonalát, amely a hegyoldalon vezetett. Amikor Richard hátranézett, a lány bólintott, hogy tudassa vele, látja a hóhatár alsó szélénél kanyargó ösvényt.

A széltől kupacokba halmozódó hó egyre jobban befedte az utat. Richard szeretett volna minél előbb végigérni ezen a szakaszon, és alacsonyabb részre jutni. Ahogy tovább haladtak, az időjárási viszonyok egyre rosszabbodtak, és már csak a földfelszín alakjából lehetett következtetni rá, hogy hol húzódik az ösvény. Ahol a hegyoldal bal kéz felől a mélybe zuhant, enyhe ívben meghajolt a hótakaró. Az ösvény vonalában kissé síkabbnak tűnt a terep, majd jobb kéz felől kissé felpúposodott, ahol az örök hó birodalma emelkedett a magasba.

Miközben a bokáig érő hóban törtettek előre, Richard ismét hátranézett.

– Ez a legmagasabb rész. Innen már lefelé halad, és melegebb lesz.

– Úgy érted, először még visszamegyünk az esőbe, mielőtt még lejjebb mehetnénk, hogy felmelegedjünk – morogta. – Erről van szó, ugye?

Richard nagyon is tisztában volt vele, hogy érzi magát a lány, de nem tudott neki biztatóbbat mondani.

– Attól tartok, igen.

Hirtelen valami kicsi és sötét vetődött elé a hófüggönyön keresztül, és még mielőtt Richard kivehette volna, hogy mi az, vagy esélye lett volna reagálni, ledöntötte a lábáról.

16. FEJEZET

Richard látta a szeme előtt elsuhanó hegyoldalt, miközben a lábai a levegőben kalimpáltak, aztán már csak nagy fehérséget látott. Egy pillanatig képtelen volt megmondani, hogy merre van fent és lent, teljesen elveszítette a tájékozódási képességét.

A következő pillanatban aztán teljes súlyával a földnek csapódott, és zuhanni kezdett a lejtőn. A hó nem sok védelmet nyújtott, a levegő szinte kiszorult a tüdejéből. Ahogy gurult lefelé, csak foltokat látott a talajból. A világ őrült forgásba kezdett. Nem tudta irányítani, sem megállítani az esést, amely – hirtelen rádöbbent – teljesen le fogja sodorni a meredek hegyoldalon.

Olyan hirtelen és váratlanul történt, hogy Richardnak nem volt ideje reagálni. Abban a pillanatban a figyelmetlenség gyenge kifogásnak bizonyult, és egyáltalán nem vigasztalta. Átbucskázott egy kiálló földdarabon és a mellkasára zuhant. Ahogy a puffanástól elállt a lélegzete, próbált újra levegőhöz jutni, miközben arccal előre csúszott lefelé a hegyről, de a levegő helyett csak jeges hó került a tüdejébe.

Az esés erejétől és a zuhanás meredek szögéből adódóan semmi nem volt képes lefékezni, és egyre növekvő sebességgel csúszott lefelé. Mivel fejjel előre száguldott, még nehezebb volt bármiben is megkapaszkodnia. Őrülten próbált megállni, vagy legalább egy kissé lelassulni, és ezért széttárta a karját. Próbálta a kezét és a lábát a hóba vájni és lassítani fékezhetetlen száguldását, de a hótakaró csak csúszott vele együtt.

Egy árny villant mellette. A szél süvöltésén keresztül is hallotta a dühödt ordítást. Valami szilárd ütközött a bordáinak a hátán. Még mélyebbre ásta a kezét és a lábait a hóba, hogy lassítson. Ahogy a hó feltorlódott körülötte, már csak nagy fehérséget látott.

A sötét alak ismét előbukkant a fehér hóból. Ismét nekicsapódott valami, csak most még erősebben, és a veséjére mért közvetlen ütés csak tovább gyorsította a zuhanást.

Richard felkiáltott a váratlan fájdalomtól. Miközben kétségbeesetten a jobb oldalára gördült, hallotta az Igazság Kardjának egyedülálló csengését, ahogy kihúzódott a hüvelyéből.

Miközben csúszott lefelé a lejtőn, Richard megfordult, és próbált a Kard után nyúlni, hogy nehogy elszakadjon tőle. Tudta, hogy ha megragadja az éles pengét könnyen kettévághatja a kezét, így a markolatot próbálta megfogni, vagy legalább a keresztvasat, de elkésett. A támadója a sarkát a földbe vájta, hogy megállítsa magát, és Richard eltűnt szem elől.

A kardja utáni tekergőzés közben Richard még inkább elveszítette az egyensúlyát. Ahogy dobálta az egyenetlen föld, előrebucskázott. Az előre bukfenc közepén, ahogy oldalra nyújtotta kezét, hogy ha mást nem is, de legalább a bukfencet leállíthassa, a háta egy a hó alól kiálló kőnek csapódott. Megint nem kapott levegőt, csak most még fájdalmasabb volt az ütés.

A lökés ereje átdobta a kő fölött. Átjárta a rémület, ahogy a levegőben repült. Végső kétségbeesésében kinyúlt, hogy elkapja a kiálló sziklát, amely megdobta. Szorosan kapaszkodott, ahogy a lábai tovább csúsztak.

Richard őrült erővel szorította a sziklát. Kapaszkodott és próbálta összeszedni a gondolatait, s igyekezett egy kis levegőhöz jutni. Végre már nem zuhant tovább. Hó és omladék gördült tovább mellette és a szikla felett, amelybe kapaszkodott, és záporozott a kezére s a fejére.

Óvatosan kinyújtotta a lábát, hogy megpróbáljon valami szilárd támaszt találni. Nem sikerült. Tehetetlenül lógott, mint egy jeges sziklához rögzített inga.

Hátra nézett a válla felett, de csak a kavargó havat és sötét felhőket látott maga alatt. Egy kis résen át, mélyen alatta, végül látott némi földdarabot, fákat és köveket.

Felette, széttett lábakkal egy alacsony, sötét, hosszú karú, fakó szürke bőrű figura állt. Dülledt sárga szeme lámpásként világított a hóvihar szürkés-kékes forgatagában, és őt bámulta. A vértelen ajkak vigyorogva húzódtak hátra, és felfedték éles fogait.

Shota társa volt, Samuel.

Egyik kezében Richard kardját tartotta, és nagyon elégedettnek tűnt. Barna köpeny volt rajta, amely győzelmi zászló gyanánt lobogott a heves szélben. Néhány lépést hátrált, és arra várt, hogy Richard lezuhanjon.

Richard ujjai csúszni kezdtek. Megpróbálta a karját a szikla köré kulcsolni, vagy legalább biztosabb fogást találni, de nem ment. Persze tudta, hogy ha sikerül is feljebb húznia magát, Samuel habozás nélkül használni fogja a Kardot, hogy Richard biztosan lezuhanjon. Miközben a lába egy legalább ezer lábnyi mélység felett kalimpált, Richard helyzete elég kétes és sebezhető volt. Alig tudta elhinni, hogy Samuelnek sikerült ilyen előnyre tennie vele szemben, és még a Kardot is megkaparintotta. A szél sodorta köd és hó szürke foszlányaiba meredt, de Carát nem látta.

– Samuel! – Richard próbálta túlüvölteni a szelet. – Add vissza a kardomat!

Követelése még magának is kissé nevetségesnek hatott.

– Én kardom – sziszegte Samuel.

– És szerinted mit szól ehhez majd Shota?

A vértelen ajkak vigyorra húzódtak.

– Úrnő nincs itt.

Mint magukból az árnyakból alakot öltő látomás, egy sötét valami jelent meg Samuel háta mögött. Cara volt az, sötét köpenye verdesett a szélben, amely a bosszúálló szellem kinézetével ruházta fel. Richard rájött, hogy a lány nyilván utána csúszott a hegyen. A fülébe üvöltő szelektől, és mivel mohó pillantását le sem vette Richardról, Samuel nem vette észre a mögötte lopakodó lányt.

Egy pillantás elég volt, hogy felmérje a helyzetet. A baljós jelenetben Samuel Richard felett állt és a kardját szorongatta, míg a férfi egy szikla csúcsába kapaszkodott. Richard már a múltban megtanulta, hogy Samuel figyelmét és tetteit zabolátlan érzelmei irányítják; a lába csak engedelmeskedett. Az öröm mámorától, hogy végre vad gyűlöletének tárgyát kardközelben tudhatja, mégpedig azzal a karddal fenyegeti, amelyet egykor ő hordozott, és amelyre a mai napig vágyott, Samuelt túlságosan átjárta a káröröm ahhoz, hogy felfigyeljen a háta mögött lopakodó Mord-Sithre.

Cara egyetlen szó nélkül, minden ceremónia nélkül Samuel nyaka aljához a koponya tövébe nyomta Agieljét. A csúszós időjárási viszonyok miatt azonban nem tudta fenntartani a kontaktust.

Samuel felüvöltött fájdalmában, és hirtelen összezavarodva elejtette a Kardot, s a hóba görnyedt. A fájdalom görcsében, nem értve, hogy mi történhetett, a háta felé kapott, ahová Cara az Agieljét nyomta. Visítva vergődött a hóban, mint hal a szárazon. Richard ismerte az Agiel okozta borzalmas fájdalmat. Amikor erre a pontra nyomták, olyan ereje volt, mint a villámcsapásnak.

Richard felismerte Cara arckifejezését, ahogy a vinnyogó lény fölé hajolt. Meg akarta ölni.

Richardot nem érdekelte, hogy meghal-e a boszorkány undok kis teremtménye, vagy sem, de most éppen más fontos dolog is lett volna.

– Cara! Egy sziklán lógok. Már nem bírom tartani magam! Lecsúszok!

A lány azonnal felmarkolta a küszködő Samuel mellől a Kardot, hogy az ne érje el, és Richardhoz rohant segíteni. A földbe szúrta a fegyvert, leült, és a csizmáját a sziklának nyomva megmarkolta a férfi kezét. Már nem sok hiányzott hozzá, hogy Richard lezuhanjon.

A segítségével a férfi jobb fogást talált a sziklán. Mindketten erőlködtek egy darabig, mire végül Richardnak sikerült felhúznia magát a sziklára. Mihelyst szilárdan meg tudta tartani magát, fellendítette az egyik lábát, miközben Cara megragadta az övét és húzni kezdte. Végül sikerült teljesen a csúszós kiszögellés tetejére másznia.

Az oldalára gördült, és lihegve próbált elegendő levegőhöz jutni.

– Köszönöm – nyögte.

Cara hátrapillantott, hogy Samuelen tarthassa a szemét. Richard gyorsan összeszedte magát, és lábra állt. Amint sikerült a sziklán keményen megvetnie a lábát, kihúzta a Kardot onnan, ahová Cara leszúrta.

Még mindig alig tudta elhinni, hogy Samuel ilyen könnyedén rászedte. Azóta, hogy ma reggel elhagyták a tábort, folyamatosan számított Samuel váratlan felbukkanására. Tudta azonban, hogy annak ellenére, hogy számított egy ilyen támadásra, képtelenség volt állandóan készenlétben állni – mint ahogy képtelenség volt minden nyílvesszőt kivédeni azon a reggelen, amikor Kahlannak nyoma veszett.

Richard letörölte a havat az arcából. A borzalmas eséstől, a hirtelen zuhanástól, és attól, hogy jó ideig az ujjaival kapaszkodva kellett egy sziklán lógnia, most minden ízében remegett, és iszonyú dühös volt.

Samuel még mindig a hóban összegörnyedve feküdt, vinnyogott, és valamit motyogott, amit elsodort az erős szél, ezért lehetetlen volt megérteni.

Amikor Samuel meglátta, hogy Richard felé lépked, esetlenül négykézlábra állt, miközben még mindig reszketett a fájdalomtól. Ennek ellenére azonban rögtön meglátta vágyai tárgyát.

– Enyim, adde, adde kardom!

Richard a Kard hegyét az undorító kis fickó felé tartotta.

Ahogy látta az egyre közelítő kardot, Samuel minden bátorsága elszállt és néhány lépést tett hátrafelé, fel a lejtőn.

– Kérlek – vinnyogott, miközben előre nyújtotta a kezét, mintha el akarná hárítani Richard haragját. – Nem öl meg?

– Mit keresel itt?

– Úrnő küld.

– Shota küldött, hogy ölj meg, ugye? – gúnyolódott Richard, ki akarta szedni Samuelből az igazságot.

Samuel hevesen rázta a fejét.

– Nem, nem megöl.

– Akkor a te ötleted volt?

Samuel nem válaszolt.

– Akkor miért? – erőltette Richard. – Miért küldött Shota?

Samuel tekintetével Carát követte, ahogy a lány oldalra mozdult, félig bekerítve ezzel.

Samuel sziszegett, és rávicsorította a fogait. Carát ez hidegen hagyta, és felmutatta az Agielt. Samuel szemei tágra nyíltak a rémülettől.

– Samuel! – kiáltott rá Richard.

Samuel sárga szemei visszatértek a férfihez, és ismét gyűlölettel teltek meg.

– Miért küldött Shota?

– Úrnő... – nyüszítette, ahogy a félelme alábbhagyott. Vágyakozó pillantást vetett az Agaden völgy felé. – Küld társa.

– De miért?

Samuel megrettent, ahogy Richard rákiáltott, és agresszíven előre lépett.

Miközben megpróbálta mindkettőjüket szemmel tartani egyik hosszú ujját Carára emelte.

– Úrnő azt mond, te hoz szép hölgy.

Ez meglepő volt. Két okból is. „Szép hölgy" – így nevezte Samuel Kahlant. Másodszor pedig, Richard soha nem számított volna arra, hogy Shota azt akarja, hogy Cara az Agaden völgybe jöjjön vele. Ezt valahogy kissé zavarónak találta.

– Miért akarja, hogy a szép hölgy velem jöjjön?

– Nem tud. – Samuel vértelen ajkai újabb vigyorra húzódtak. – Talán akar megölni.

Cara meglengette előtte az Agielt, hogy jól lássa.

– Ha megpróbálja, talán többet is kaphat, mint te. Talán én ölöm meg inkább.

Samuel üvöltött rémületében, és tágra nyílt szemekkel bámult. – Ne! Nem öl Úrnőt!

– Nem azért jöttünk, hogy bántsuk Shotát – szólt közbe Richard. – De meg fogjuk védeni magunkat.

Samuel az ujjperceivel a földre támaszkodott, ahogy Richardhoz hajolt. – Azt majd meglát – morogta elégedetten –, mit tenni Úrnő veled, Kereső.

Mielőtt Richard válaszolhatott volna, Samuel hirtelen fogta magát, és elrohant az örvénylő hóesésben. Meglepően gyorsan mozgott.

Cara már vetette is magát utána, de Richard elkapta a karját és megállította.

– Nincs kedvem utána rohanni. Azon kívül, nem valószínű, hogy utol tudnánk érni. Ő tudja az utat, mi nem. Nem tudjuk olyan gyorsan követni a nyomait, amilyen gyorsan maga után hagyja őket. Azon kívül, úgyis Shotához megy, és mi is oda tartunk. Szóval nincs értelme pocsékolnunk az energiánkat, a végén úgyis beérjük.

– Engedned kellett volna, hogy megöljem. Richard elindult a lejtőn felfelé, az ösvény felé.

– Megengedtem volna, de nem tudok repülni.

– Na igen – sóhajtott lemondóan a lány. – És jól vagy?

Richard bólintott, és visszacsúsztatta kardját a hüvelyébe. Ezzel együtt a forró gyűlölet is eltűnt.

– Hála neked.

Cara egy elégedett mosollyal nyugtázta a hallottakat. – Folyton azt mondom neked, hogy nem tudsz meglenni nélkülem. – Körülnézett a kékes-szürke ködben. – Mi van, ha újra megpróbálja?

– Samuel alapvetően gyáva, és az alkalmat lesi. Csak akkor támad, ha biztos benne, hogy védtelen vagy. Nincs benne semmilyen jó tulajdonság, amennyire meg tudom ítélni.

– Miért tartja maga mellett a boszorkány?

– Nem tudom. Talán csak egy talpnyaló, és ő kedveli a hízelgést. Talán csak azért tartja, hogy kisebb feladatokat lásson el. Talán Samuel az egyetlen, aki hajlandó volt a társául szegődni. A legtöbben halálra rémülnek Shotától, és abból, amit hallottam, senki nem hajlandó még csak a közelébe sem jönni ennek a helynek.

Bár, abból, amit Kahlan mondott, a boszorkányok nem tehetnek arról, amit tesznek. Egyszerűen ilyenek. Még ha nem így lenne, akkor is úgy gondolom, hogy Shota eléggé csábító jelenség, és ha akarna, könnyedén találhatna társat magának.

Most, hogy legyőztük, nem hiszem, hogy Samuelnek lenne bátorsága újból megtámadni minket. Átadta Shota üzenetét. Most, hogy megijesztettük és bántottuk, valószínűleg rohan vissza Shota védelmébe. Azonkívül valószínűleg azt hiszi, hogy Shota megöl majd minket, és akkor boldogan hagyja majd, hogy így tegyen.

Cara az örvénylő hóesésbe bámult, mielőtt követte Richardot a meredek hegyoldalon.

– Szerinted miért küldött Shota üzenetet, hogy biztosan én is elmenjek Agaden völgybe?

Richard rátalált az ösvényre, és nekiindult. Látta Samuel lábnyomait, de már szinte teljesen befedte őket a hó.

– Nem tudom. Ez a része engem is zavar.

– És miért gondolja azt Samuel, hogy övé a kardod?

Richard lassan kifújta a levegőt.

– Előttem Samuel hordozta a Kardot. Ő volt az előző Kereső – bár nem a törvényesen kinevezett. Nem tudom, hogy jutott az Igazság Kardjához. Zedd eljött az Agaden völgybe és visszavette. Samuel úgy hiszi, hogy a Kard még mindig hozzá tartozik.

Cara hitetlenkedve nézte.

– Ő volt az előző Kereső?

Richard sokatmondó tekintettel nézett rá.

– Nem volt mágikus hatalma, és nem is rendelkezett megfelelő személyiséggel és megfelelő természettel, amit a Kard követel, hogy ő lehessen a valódi Igazság Keresője. Mivel nem volt képes a Kard hatalmát irányítani, a Kard mágiája azzá tette, aminek ma látod.

17. FEJEZET

Richard az egyik ujjával letörölte az izzadságot és az esőcseppeket a homlokáról. A mocsár mélyebben fekvő részeit szinte teljes félhomály borította, de még így is, hogy a napfény alig ért el odáig, a fülledt hőség szinte elviselhetetlen volt. Miután épp csak, hogy maguk mögött hagyták a hegyi átjárón tomboló vihart, Richardot nem zavarta annyira a meleg, mint egyébként. Cara sem panaszkodott, de egyébként is ritkán tette, ha a saját kényelméről volt szó. Amíg a férfi mellett lehetett, elégedett volt, de ha bármikor olyasmit tett, amit a lány veszélyesnek ítélt, rendszerint kihozta a sodrából. Ez is magyarázat volt rá, hogy miért volt annyira ideges amiatt, hogy Shotához készültek látogatóba.

A sárban, és az erdő laza talajában Richard helyenként Samuel nyomait fedezte fel. Nyilvánvalóan mielőbb vissza akart térni az úrnője nyújtotta biztonságba, sietve szaladt végig az ösvényen. Cara is észrevette a nyomait. Richardra mély benyomást tett, amikor a lány rájuk mutatott. Sokkal könnyebben észrevette az ilyesmit, amióta Kahlan eltűnt, és Richard megmutatta neki, Niccinek és Victornak, hogy mi mindent lehet kiolvasni a nyomokból.

Bár Samuel nyomaiból egyértelmű volt, hogy nagyon sietett, semmi nem utalt arra, hogy ismét lesből rájuk akarna ugrani. Ettől függetlenül mindketten figyeltek, hátha mégis valami rájuk leselkedne az árnyak között. A mocsár végül is olyan hely volt, amely távol kívánta tartani a betolakodókat. Richard nem volt biztos benne, hogy mi vár rájuk a levélrengetegen és az árnyakon túl, de tény, hogy Középföld lakói, köztük a varázslók is, csak akkor jöttek Shota menedékébe, ha nyomós okuk volt rá.

Már nem esett, de ködös és párás volt a levegő, mintha még mindig zuhogna. Az erdőben a lombok magukba gyűjtötték a párát és az esőt, s most kövér cseppekben hullott a víz a fákról.

Hosszú szárú, széles levelek nőttek az erdő talaján összegabalyodott növényzetből. Indák tekeredtek a körülöttük lévő fák törzsére, melyek meghajoltak a súlyos esőcseppek alatt. Az egész erdő szinte mozogni látszott.

A mocsárban a fák tekergő formában nőttek, mintha a rengeteg inga és a mohafüggöny, mely súlyosan csüngött a ködbe vesző ágaikról, megkínozta volna őket.

Helyenként rozsdás zuzmó és fekete penész borította törzseiket. A távolban, itt-ott Richard az ágakon figyelmesen szemlélődő madarakat látott.

A hegyek ölén összegyűlt borongós vízmosások tócsái felett pára gomolygott. A víz szélén gubancos gyökerek törtek a mélybe. A sötét tócsák mélye élni látszott, s az általuk keltett hullámok finoman mozgatták a felszínen úszó békalencsét. A fekete felszín alól szemek figyeltek.

A madarak trilláinak kavalkádjában, és a nyüzsgő bogarak sűrűjén keresztül vezetett Richard és Cara útja. A homályban más élőlények is huhogtak és füttyögtek. Ugyanakkor a sűrű és mozdulatlan növényzet, valamint a nyomasztó, párás levegő súlya kényelmetlen csendet eredményezett. Richard látta, ahogy Cara a rohadt átható szag hatására az orrát húzogatja.

A sűrű növényzet között vezető útjuk olyan volt, mintha valami élő alagúton kellett volna átkelniük. Richard örült, hogy nem kellett letérniük az útról, és az őket körülvevő ingoványt próbálgatniuk. Nagyon is jól el tudta képzelni a lakomára váró, a prédára türelmesen várakozó karmokat.

Amikor végre elérték a lehangoló ingovány szélét, Richard egy kissé megpihent az árnyékban. Az ágak és a lecsüngő moha sűrűjéből kilesni olyan érzés volt, mintha az ember egy barlangból látná meg újra az éltető napfényt. A szemerkélő eső, és a mocsár felett lebegő köd ellenére, a kora esti napfény helyenként áttörte a felhőzetet és ékszernek tetsző arany foltokat varázsolt a távoli völgy talajára.

A zöldellő völgyet a hegyek felhőbe vesző hatalmas, szürke sziklafala övezte. Amennyire Richard tudta, csak a mocsáron keresztül lehetett Shota házát megközelíteni. Az alant húzódó völgy füves talaját vadvirágok tarkították. Tölgy, juhar és bükkfák álltak a domboldalon, és szegélyezték a patak alsóbb folyását. Leveleik csillogtak a napfényben.

A sötét erdőben, ahol Richard és Cara állt, olyan érzés fogta el őket, mintha az éjszakában ácsorogtak, de a nappalra tekintettek volna. Nem messze, az indák és a bozót sűrűjén keresztül látható volt, ahogy a sziklás gerincen átbukó víz magasról, dübörögve zúdul a mocsár felett lebegő pára oszlopai között a ködfelhő alatt húzódó tavak és patakok vizébe. Ahogy lenéztek a mélybe a szikla széléről, a felcsapódó permet az arcukat áztatta.

Richard a fő ösvényről, amely a szikla pereménél egyszerűen véget ért, Carával egy keskeny csapásra kanyarodott. A kis oldalösvényt szinte lehetetlen lett volna észre venni, ha nem tudta volna az előző látogatásaiból, hogy merre kell keresnie. Simára koptatott sziklakövek útvesztőjében kanyargott szürkés zöld páfrányok alatt. Az indák, a moha és a bozót szinte teljesen elrejtette az egyébként is alig látható csapást.

A szikla szélénél végül lefelé kezdtek ereszkedni. A völgybe vezető út nagy része több ezer, sziklába vájt lépcsőfokból állt. A lépcsősor a szikla alakját, néha magasba szökő kőoszlopokat, követve kanyargott, és fordult vissza többször egy képzeletbeli tengely körül, miközben egyre lejjebb ereszkedett.

A szikláról szemet gyönyörködtető képként tárult eléjük a völgy. A hegyek közt futó hegyi patakok olyan csodás látványt nyújtottak, amelyben Richardnak ritkán volt része. A fák, melyek helyenként csoportokban álltak, máshol egyeduralkodóként magasodtak egy-egy domb tetején, hívogatóan nyugodt képet festettek.

A völgy közepén, a távolban, egy sor fa között állt egy lélegzetelállítóan szépséges és kecses palota. Vékony tornyok törtek az ég felé, leheletnyi hidacskák kötötték össze és apró lépcsők szegélyezték őket. Csúcsaikon színes zászlókat lengetett a szél. Ha egy palotáról lehetne azt mondani, hogy nőies, hát ez az volt. Pontosan illet Shotához.

Attól a hegyektől övezett helytől eltekintve a szarvasföldi erdőben, ahová Kahlant vitte azon a csodás nyáron gyógyulni, Richard még nem látott ehhez a völgyhöz foghatót. Már pusztán emiatt át kellett gondolnia a Shotáról alkotott véleményét, amikor még mielőtt először találkoztak volna. Akkor, amikor átkeltek a mocsáron, azt boszorkányhoz illő lakhelynek találta. Azután, amikor megtudta, hogy valójában a völgyben lakik, úgy érezte, hogy aki ilyen gyönyörű helyet hívhat az otthonának, annak kell, hogy jó tulajdonságai is legyenek. Később, a Népek Palotájának szépségét látva ugyanilyen elnéző gondolatai támadtak.

A szikla aljánál, a vízesés mellett, a zöld mezőn az apró dombok között kanyarogva egy út vezetett keresztül. Mielőtt azonban rátértek volna az útra, Cara megkérdezte, hogy nem ragadják-e meg a lehetőséget és nem mártóznának-e meg, hogy kissé tisztábbak legyenek.

Richard jónak találta az ötletet, így megállt, és levette a válláról a csomagját. Először is a fájdalmas égési sebeket szerette volna egy kissé hűsíteni, hogy könnyebben gyógyulhassanak. Szinte teljesen leizzadt, csupa mocsok volt. Úgy vélte, valószínűleg úgy néz ki, mint egy koldus.

Kahlan egyszer azt mondta neki, hogy fontos, hogy milyen benyomást teszünk az emberekre. Azt akarta, hogy valami finomabbat viseljen, mint az erdőjáró öltözéke. Akkoriban azt próbálta megértetni vele, hogy, ha elvárja az emberektől, hogy higgyenek neki és kövessék, ha ő akar lenni a Rahl Nagyúr, a D'Harai Birodalom ura, akkor úgy is kell kinéznie.

A megjelenés, végső soron tükrözi azt, hogy az ember mit gondol magáról, és így azt is, hogy másokról is. Egy önutálattól és kétségektől gyötört ember érzései a kinézetén is meglátszanak. Az ilyen látható jelek nem keltenek másokban bizalmat, mert – bár ez nem mindig helytálló – jórészt az ember belsőjéről árulkodnak, akár tudatában van ennek az ember, akár nem.

Még egy magára valamicskét adó madár is, amely jó egészségnek örvend, tisztán tartja a tollait. A puma sem engedi, hogy a bundája elveszítse a fényét a kosztól. Ha pedig egy ember nemességét akarjuk kifejezni egy szoborral, biztosan nem koszosan és rendetlenül fogjuk ábrázolni.

Richard megértette, amit Kahlan mondani akart. De igazából már azelőtt gondolt az öltözéke megváltoztatására, hogy Kahlan szóba hozta volna. A Varázslók Tornyában megtalálta egy régen élt varázsló ruháit. Az öltözék legfontosabb elemeit felöltötte, más kiegészítőket pedig maga készíttetett. Nem tudta, hogy milyen hatással volt más emberekre, de arra tisztán emlékezett, hogyan hatott Kahlanra.

Megkerülte a vízesés aljánál fekvő köveket, hogy egy kis eldugott zugot keressen magának, ahol felfrissülhet. Cara is ugyanezt tette. A lány megígérte, hogy nem marad el sokáig.

A víz kellemesen megnyugtatta, de nem akart időt vesztegetni. Túl sok fontos elintézni valója volt. Gyorsan lemosta magáról az út porát, majd miután a sebeit is megtisztogatta, felvette a varázsló ruháját, amelyet a zsákjából húzott elő. Úgy vélte, hogy mind közül ez a mai nap az, amely a leginkább igényli, hogy ilyen öltözéket viseljen, hogy úgy jelenhessen meg Shota előtt, mint egy vezető, aki beszélni kíván vele, és nem pedig úgy, mint egy szerencsétlen koldus.

A fekete nadrágja és ujjatlan inge fölé fekete, oldalt nyitott inget öltött. Az alját szegélyező arany sáv mellett arany szállal hímzett szimbólumok futottak körben végig a szegély mentén. Széles, többrétegű bőr öve, melyet ősi ezüst motívumok díszítettek, mindkét oldalt egy aranytarsolynak adott helyett, és derékban kissé megemelte az ingét. Fekete csizmájának felső szegélyén ugyanilyen motívumok voltak. Óvatosan a jobb vállára húzta az ősi, edzett bőr szíjat, amely fényes, arany és ezüst kardhüvelyét tartotta, majd a bal csípőjéhez igazította az Igazság Kardját.

Míg a legtöbb ember az Igazság Kardját egy félelmetes fegyvernek látta, mint ahogy az is volt, Richard számára ennél sokkal többet jelentett. Zedd, a nagyapja, Első Varázslóként adta neki a Kardot, és nevezte ki Keresővé. Bizonyos szempontból ez is valami olyan feladatot jelentett a számára, mint amikor az apja arra kérte, hogy tanulja meg azt a könyvet. Sok időbe telt, míg teljesen megértette, hogy mit jelent az a kötelesség, hogy neki kell hordoznia az Igazság Kardját.

Félelmetes fegyver lévén a Kard már számtalanszor megmentette az életét. De nem rettenthetetlen hatalmánál fogva tette ezt, vagy mert jelentős tettekre lett volna képes, hanem azért, mert segített neki bizonyos dolgokat megtanulni saját magáról és az életről.

Valójában az Igazság Kardja tanította meg harcolni, a halállal táncolni, és győzedelmeskedni a látszólag kilátástalan helyzetekben is. És miközben segített neki, amikor minden tettek legborzalmasabbikát kellett végrehajtania, amikor ölnie kellett, segített abban is, hogy megtanuljon irgalmasnak lenni az arra érdemesekkel szemben. Ily módon segített neki megérteni, hogy melyek az igazán fontos értékek, s hogy mi az élet valódi célja. Lehetővé tette, hogy megtanulja, mennyire fontos és elengedhetetlen ezeknek a felismerése és értelmezése.

Kissé úgy, mint A Megszámlált Árnyékok Könyvének tanulásakor, rájött, hogy már nem gyerek többé. A Kard segített neki, hogy része lehessen egy új, kitárult világnak, és megtalálhassa benne a helyét.

Végső soron Kahlant is a Kardnak köszönhette.

És Kahlan volt az oka, hogy találkoznia kell Shotával.

Richard összehúzta a szíjat a zsákján. Volt még egy arannyal átszőtt köpeny is benne, amelyet a Harci Mágus öltözékének többi darabjával együtt szintén a Varázslók Tornyában talált, de mivel nagyon meleg volt, ezt inkább a zsákjában hagyta. Végül mindkét csuklójára felcsatolt egy széles, bőrrel bélelt ezüst karperecet, amelyet szintén az ősi motívumok láncolata díszített. Többek között ezek segítségével sikerült a Sliphet felébresztenie és magához hívnia.

Amikor Cara kiáltott, hogy elkészült, Richard felvette a csomagját és megkerülte a köveket. Ekkor már látta, miért akart a lány megállni. Többet tett, mint hogy egyszerűen megmosakodott.

Felvette a vörös bőr ruháját.

Richard jelentőségteljes pillantást vetett a Mord-Sith egyenruhára.

– Shota bánni fogja, hogy meghívott a partira. – Cara mosolya elárulta, hogy ha bármi probléma adódna, nem fogja tétlenül nézni.

Ahogy rátértek az útra Richard megszólalt.

– Nem tudom, hogy pontosan milyen hatalommal bír Shota, de azt gondolom, hogy ez alkalommal valami olyasmivel kellene próbálkoznod, amivel még soha.

Cara kérdőn nézett rá.

– Mégis mivel?

– Légy óvatos!

18. FEJEZET

Richard a környező hegyek között a veszély jeleit kutatta, miközben Carával beléptek a völgybe, ahol magasztos bükk és juharfák koronázták a dombtetőt. Az egyenes, magas törzsek széles boltívbe hajoltak föléjük, és Richardban azt az érzést keltették, mintha egy óriási zöld katedrális mennyezetét tartó hatalmas oszlopok között járna. A lenge szellő vadvirágok illatát sodorta feléjük. A lombsátor zizegő levelei között időnként már megpillanthatták Shota palotájának lenyűgöző tornyait.

Arany napsugár foltok fénylettek a leveleken és az alacsony fűben. A nagy, gömbölyű szikla repedéséből csobogva tört elő egy forrás vize, és a sima felszínen lecsorogva egy sekély, kígyózó patakba ömlött. A patakból itt-ott kiálló köveket bolyhos, zöld moha borította.

A tarka fényben, az egyik kövön, a patak mögött, kecses karjára támaszkodva egy hosszú fekete ruhába öltözött, dús, szőke hajú nő ült, és ujjait a patak tiszta vizébe mártotta. A jelenés, illetve körülötte a levegő, szinte izzott a napfényben.

Még így háttal is nagyon ismerősnek tűnt.

Cara Richardhoz hajolt, és odasúgta.

– Ez Nicci?

– Bárcsak ő volna, de nem ő.

– Biztos?

Richard bólintott.

– Láttam már ilyesmit Shotától korábban. A legelső alkalommal pont ugyanezen a helyen a halott anyám képében jelent meg előttem.

Cara a férfire pillantott.

– Hát ez azért elég gonosz csalás volt.

– Azt mondta, ajándéknak szánta, csupán kedvességből akart életre kelteni egy régi emléket.

Cara szkeptikusan felfortyant.

– És akkor most vajon miért akarja, hogy Niccire emlékezz?

Richard Carára nézett, de nem tudta a választ. Mikor végre a sziklához értek, a nő kecsesen felállt és hozzáfordult. Kék szemével egyenesen ránézett.

– Richard – szólalt meg a Nicci kinézetű nő. A hangja is épp olyan selymes volt, mint Niccié. A fűzős felsőrész mély kivágása még mélyebbnek tűnt, mint amilyenre Richard emlékezett. – Annyira örülök, hogy újra láthatlak. – Puhán a férfi vállára tette a kezét, és lazán összekulcsolta az ujjait a férfi tarkóján. A levegő szinte tapintható volt körülötte, és valamilyen álomszerű, légies kinézetett kölcsönzött neki.

– Annyira örülök! – tette hozzá az örömtől elfúló lélegzettel.

Akkor sem hangozhatott volna valódibbnak, ha tényleg Nicci lett volna. Az illúzió annyira meggyőző volt, hogy Cara-nak leesett az álla. Richard szinte megkönnyebbült, hogy újra láthatja Niccit.

Szinte.

– Shota, azért jöttem, hogy beszéljek veled.

– Beszélgetni a szerelmesek szoktak – válaszolta, miközben ajka szemérmes mosolyra húzódott.

Meleg mosollyal, ujjaival lágyan a férfi hajába túrt. A szeme szintén mosolyogni látszott a viszontlátás örömétől. Abban a pillanatban boldogabbnak, elégedettebbnek és békésebbnek látszott, mint amilyennek Niccit valaha látta. Annyira olyan volt, mint Nicci, hogy a férfinek nehezére esett észben tartania, hogy Shota áll előtte. Nicci soha nem lenne ennyire bizalmaskodó. Ez itt Shota.

Finoman közelebb húzta Richardot magához. Richardnak nem ment könnyen az ellenállás. Hirtelen semmilyen ellenérv nem jutott eszébe. Nem volt képes elfordítani a tekintetét a csábító szempárról. Úgy érezte, magával ragadja a gyönyör, hogy egyenesen Nicci szemébe nézhet.

– És ha ez az ajánlatod, Richard, elfogadom.

Annyira közel húzódott, hogy a férfi szinte érezte édes leheletét az arcán. A nő becsukta a szemét. Puha ajkai a férfiéhez értek, egy lassú, puha csók erejéig, amit a férfi nem viszonzott. Mindazonáltal nem is húzódott el tőle.

Azzal, hogy a nő karjai szorosabb ölelésre vonták, és hogy megcsókolta, szinte mintha megbénította volna, és a gondolatai is elnehezültek. Az öleléstől, méginkább, mint a csóktól, szinte fájó vágyódást érzett biztos támasz, védelmező odaadás és gyengédség iránt. A régen várt vigasz ígérete volt az, amely teljesen védtelenné tette.

Érezte, ahogy a nő feszes testének minden apró hajlata az övéhez simul. Érezte, ahogy egy gondolat próbál felszínre törni a fejében, de képtelen volt nem a csókra, az ölelésre és a nő testére gondolni. Valójában már maga a gondolkodás is nehezére esett.

A csók hatása volt. Ettől a csóktól elfelejtette, ki ő, vagy miért van itt, pedig, furcsa módon, nem szerelmet, vagy bujaságot ígérő csók volt. Nem tudta biztosan mit is ígért. Szinte mintha még az sem döntött volna, aki adta.

Egy dolgot tudott csupán biztosan, hogy nagyon is különbözött attól, ahogyan Nicci Altur'Rangban, az istállóban az indulása előtt megcsókolta. Az a csók többek között a mágia földöntúli gyönyörét és nyugalmát hordozta. Az igazi Nicci volt abban a csókban. A látvány ellenére ez itt nem Nicci. Ez a csók ellenállhatatlan volt, mint ahogy egy óriási súly, de nem volt benne semmi... érzéki. Ennek ellenére azzal fenyegetett, hogy belebonyolódik az általa felvetett gyanakvó kérdésekbe és ki nem mondott ígéretekbe.

– Nicci, vagy Shota, vagy bárki vagy is – sziszegte fogai közül Cara ökölbe szorított kézzel – mégis mit képzelsz, mit csinálsz?

A nő elhúzódott, a fejét kissé Cara felé fordította, miközben az arcát még mindig Richardéhoz nyomta. Kíváncsian nézett a lányra. Finom ujjaival lágyan a férfi haját borzolta. Richardnak örvénylettek a gondolatai.

Cara egy kissé hátrébb lépett, amikor a Nicci-bőrbe bújt Shota a másik kezével lágyan megemelte a Mord-Sith állát.

– Miért? Csak azt, amit szeretnél.

Cara még egy lépést hátrált, hogy a finom ujjak már ne érhessék el.

– Hogy mi?

– Hiszen ezt akartad, vagy nem? Azt hittem, hogy hálás leszel, ha segítek véghezvinni, amit elterveztél.

Cara csípőre tette a kezét.

– Nem értek egy szót sem abból, amit beszélsz!

– Miért vagy olyan mérges? – mosolya ravaszkásra változott. – Nem én találtam ezt ki, hanem te. Ez a te terved – amit te magad fundáltál ki. Én csak segítek valóra váltani.

– Miből gondolod, hogy ...? – Cara nem találta a szavakat.

A Nicciéhez annyira hasonlító kék szemek ismét Richardra néztek. Ismét mosolyogva a férfi arcvonásait tanulmányozta.

– Ez a fiatal nő olyan jó barát és hű védelmező! Elmondta neked ez a barát és védelmező, hogy mit tervelt ki a számodra, Richard? – Megérintette a férfi orrát. – Hát ilyeneket. Kigondolta és eltervezte neked az egész hátralévő életedet. Néha igazán megkérdezhetnéd, hogy mik a tervei veled.

Cara arca hirtelen elernyedt, ahogy megértette, miről van szó, majd elvörösödött.

Richard megragadta Shota vállát, és kissé eltolta magától, kényszerítve, hogy levegye a kezét a válláról. Ugyanakkor minden erejével megpróbálta visszanyerni az irányítást önmaga felett.

– Te magad mondtad, Cara a barátom. Nem félek attól, hogy mit tervez az életemmel. Tudod, annak ellenére, hogy a barátaim és a szeretteim mit akarnak, vagy remélnek, az életem az enyém, és én döntöm el, hogy mit teszek vele. Az emberek tervezhetnek, vagy remélhetnek dolgokat azok számára, akiket szeretnek, de végső soron az egyén saját maga az, aki az életéért felelős, így saját magának kell meghoznia a döntéseket.

A nő széles mosolya látni engedte fehér fogsorát.

– Milyen édesen ártatlan gondolataid vannak! – Ismét megsimította a férfi haját. – Azért én határozottan azt javaslom, kérdezd meg, hogy mit tervezett a szíveddel.

Richard Carára nézett. A lányon látszott, hogy a dühkitörés és a pánik között vergődik. De egyik sem sodorta magával. Szilárdan állt, és csendben maradt. Richard nem tudta, miről beszél Shota, de azt igen, hogy ez most nem a megfelelő alkalom, hogy megtudja. Nem engedhette meg, hogy Shota eltérítse az eredeti szándékától.

Azt is észrevette, hogy Cara elfehéredő ujjakkal szorította az Agieljét.

– Shota, most már legyen elég ebből a kitalálósdiból! Cara óhaja és szándéka pedig az én gondom és nem a tiéd.

Nicci szomorúan mosolygott.

– Szóval, így gondolod, Richard? Ez a véleményed? A nő körül a ködös levegő felragyogott. Nicci pedig már nem Nicci volt többé, hanem Shota. Már nem álomszerű látomás volt, hanem hús-vér ember. A szőke hajkoronát hullámos gesztenyebarna haj váltotta fel. Fekete ruhája lehelet finom szürkés anyagú, de épp annyira kivágott ruhává alakult, amelynek könnyű anyagát lágyan lengette a szél. Minden tekintetben épp olyan szép volt, mint a völgy, ahol élt.

Amikor Shota ismét Cara felé fordította a figyelmét, az arckifejezése veszélyesen megkeményedett.

– Bántottad Samuelt!

– Sajnálom – felelt egy vállrándítással Cara – nem így akartam.

Shota szemöldökét felvonva égő tekintettel meredt a lányra, mint aki arra készül, hogy az arcába vágja, hogy egy szavát sem hiszi el.

– Meg akartam ölni – fejezte be a mondatot Cara.

Shota dühe semmivé foszlott, és bár röviden, de hevesen felnevetett. Richardra pillantott, és még mindig mosolyogva mondta.

– Tetszik nekem. Megtarthatod.

Richardnak eszébe jutott, hogy Cara egyszer ugyanezt mondta neki Kahlanról.

– Shota, mondtam neked, azért jöttem, hogy beszélgessünk.

Vidám, tiszta tekintetű, mandulabarna szemei csodálkozva néztek rá.

– Tehát felajánlod, hogy a szerelmem leszel?

Richard észrevette, hogy Samuel sárga szemeivel gyűlölködve nézi a fák közül.

– Tudod, hogy nem.

– Á! – a mosolya visszatért. – Akkor azt akarod mondani, hogy azért jöttél, mert akarsz tőlem valamit. – Megfogta ruhája egyik repkedő szegélyét. – Így van, Richard?

Richardnak figyelmeztetnie kellett magát, hogy ne bámuljon a kortalan szemekbe. De nehezére esett elfordítania a tekintetét. Mintha Shota irányította volna, hogy hová nézhet, és neki nehezére esett megfelelő helyekre néznie.

Kahlan egyszer azt mondta neki, hogy Shota megbűvölte őt. Kahlan azt is mondta, hogy Shota nem tehet róla, minden boszorkány ilyen. Ilyen a természetük.

Kahlan.

A gondolat ismét betöltötte az elméjét.

– Kahlan eltűnt.

Shota felvonta a szemöldökét.

– Kicsoda?

Richard felsóhajtott.

– Nézd, valami szörnyű dolog történik. Kahlan, a feleségem...

– A feleséged! Mióta van neked feleséged?

Izzó elevenséggel fúrta a tekintetét a férfi szemébe. A hirtelen düh, amely az arcát elöntötte, és ahogy a dekoltázsa hullámzott a mélyen kivágott ruhában, Richard számára egyértelművé tette, hogy nem csak megjátssza, hogy meglepődött. Tényleg nem emlékezett Kahlanra.

Richard hátrafésülte az ujjaival a haját a homlokából, miközben összeszedte a gondolatait, és folytatta.

– Shota, már többször találkoztál Kahlannal. Nagyon jól ismered. Valami történt, ami mindenki memóriájából kitörölte őt. Senki sem emlékszik rá, téged is beleértve, csak...

– Csak te? – kérdezte hitetlenkedve. – Csak te emlékszel rá?

– Ez egy hosszút történet.

– Attól még nem lesz igaz.

– De igaz – erősködött Richard. Hevesen gesztikulált. – Még az esküvőnkre is eljöttél.

A nő összefonta a karját.

– Nem hinném.

– Amikor először jöttem ide, foglyul ejtetted Kahlant és kígyókkal borítottad...

– Kígyókkal – mosolygott Shota. – Azt mondod, szerettem ezt a nőt, és mégis ilyen elnézően bántam vele?

– Nem egészen. Meg akartad ölni.

Egyre szélesebben mosolygott. Ismét megfogta a férfi vállait.

– Azért, ez egy kissé erős, nem gondolod?

Richard a derekán fogva finoman eltolta. Tudta, hogy ha nem állítja meg, megint nem fog tudni gondolkodni.

Shota egyik vörösre lakkozott körmét végighúzta a férfi mellkasán. Ránézett.

– Nos, talán meg volt rá az okom.

– Igen. Nem akartad, hogy gyermekünk szülessen. Azt mondtad, hogy egy szörnyeteg lesz belőle, mert tőlem megörökli a Tehetséget, Kahlan miatt pedig Inkvizítor lesz.

– Inkvizítor! – Shota egy lépést hátrált, és iszonyú dühbe gurult. – Egy Inkvizítor? Elment az eszed?

– Shota...

– Már nincsenek Inkvizítorok. Mind meghalt.

– Ez így nem pontos. Mind, kivéve Kahlant.

A boszorkány Carához fordult.

– Volt valami láza, vagy ilyesmi?

– Nos... meglőtték egy nyíllal. Majdnem meghalt. Nicci gyógyította meg, de napokig nem volt magánál.

Shota gyanakodva felemelte az egyik ujját, mintha épp egy körmönfont dologra jött volna rá.

– Ne is folytasd! Pusztító Mágiát használt.

– Igen, azt – válaszolt Richard Cara helyett. – Csak így tudta megmenteni az életemet.

Shota amennyit az előbb hátrált, most annyit megint közelebb lépett.

– Pusztító Mágiát használt... – mormogta magában. Ismét a férfire nézett. – És hogyan csinálta? Mi volt a célja vele?

– Így tudta csak eltüntetni a nyílvesszőt, amely belém fúródott.

Shota intett, hogy folytassa.

– Biztosan tett mást is.

– És Pusztító Mágiával tisztította meg a tüdőmet a vértől. Azt mondta, hogy másképp nem tudta sem a nyilat kiszedni, sem a vért eltávolítani, és bármelyik megölhetett volna, ha nem teszi meg.

Shota hátat fordított nekik, és az egyik kezét a csípőjére téve néhány lépésnyit távolabb sétált, miközben fontolóra vette a hallottakat.

– Ez jó néhány dolgot megmagyaráz – mondta csendesen.

– Adtál Kahlannak egy nyakláncot – szólalt meg Richard.

Shota homlokráncolva hátranézett.

– Egy nyakláncot? Milyen nyakláncot adtam neki? És miért, te jó ég, miért gondolod, hogy tennék ilyet bármikor is a te... szerelmedért?

– Feleségemért – javította ki Richard. – Te és Kahlan eltöltöttek egy kis időt kettesben, és megállapodásra jutottatok. Azért adtad ajándékba a nyakláncot Kahlannak, hogy ő és én... nos, hogy együtt lehessünk. Olyan ereje volt, hogy Kahlan nem eshetett teherbe. Bár én nem értek egyet a jövőt illető nézeteiddel, a jelen helyzetben, a háború miatt, elfogadtuk az ajándékot és a velejáró fegyverszünetet.

– Gondolhatod, hogy el sem tudom képzelni, hogy ilyesmit tennék – Shota ismét Carához fordult.

– Magas láza is volt, amikor megsérült?

Richard azt hihette volna, hogy Shota gúnyolódik, ha nem látta volna milyen komoly arckifejezéssel tette fel a kérdést.

– Nem, nem volt magas láza – válaszolta Cara bizonytalanul –, csak egy kis hőemelkedése volt. Nicci azonban azt mondta, hogy ezt a problémát részben az váltotta ki, hogy milyen közel került a halálhoz, de leginkább az, hogy milyen sokáig volt eszméletlen. – Cara nem szívesen beszélt ilyesmiről egy olyan valakinek, akit potenciális ellenségnek tekintett, de befejezte, amit mondani akart. – Azt mondta, hogy delíriumban volt.

Shota összefonta a karját, és nagyot sóhajtott, miközben ismét a férfi szemébe nézett.

– Mit csináljak veled? – mormogta félig hangosan.

– Amikor legutóbb itt jártam – mondta Richard –, azt mondtad, hogy ha még egyszer beteszem a lábam az Agaden völgybe, akkor megölsz.

A nő nem reagált.

– Valóban? És miért mondtam volna ilyet?

– Gondolom mérges voltál, mert nem akartam megölni Kahlant, és neked sem engedtem meg. – Állával a hágó felé bökött. – Azt gondoltam, hogy meg akarod tartani a szavad, és elküldted Samuelt, hogy beteljesítse a fenyegetést.

Shota a fák közül leskelődő társára nézett. Samuel nagyon ijedtnek tűnt.

– Miről beszélsz? – kérdezte meglepetten.

– Azt állítod, hogy nem is tudtál róla?

– Miről?

Richard egy pillanatra az őt bámuló, dühtől izzó, sárga szemekbe nézett.

– Samuel elbújt a hágónál, és a hóviharban rám ugrott. Ellopta a kardomat, és lerúgott a szikláról. Épp csak sikerült megkapaszkodnom. Ha Cara nem lett volna ott, Samuel a Kardot használta volna, hogy biztosan leessek. Majdnem megölt. Nem azért nem haltam meg, mert ő nem akarta. Ő mindent elkövetett, hogy lezuhanjak.

Shota dühödten a fák alatt kuporgó alakhoz fordult.

– Igaz ez?

Samuel nem bírta elviselni a nő tekintetét. Az önsajnálattól vinnyogva a földre sütötte a szemét. Ez elég világos válasz volt.

– Ezért még később számolunk – ígérte neki halkan, ami azért jól hallható volt, és Richardot kirázta tőle a hideg.

– Nem ez volt a szándékom, Richard, és nem az én utasításomra történt, biztosíthatlak. Megmondtam Samuelnek, hogy a kis védelmeződet is hívja meg, hogy jöjjön veled.

– Tudod, mit, Shota? Elegem van már belőle, hogy Samuel állandóan megpróbál megölni, utána pedig azzal védekezel, hogy te aztán nem adtál neki ilyen utasítást. Először még hihetőnek tűnt, de mostanra túlságosan megszokottá vált. Ahogy minden alkalommal ártatlanul meglepődsz, kezd olybá úgy tűnni nekem, hogy csak letagadod.

– Ez nem igaz, Richard – válaszolta Shota kimérten. A kezét leengedte, és ott kulcsolta össze. A földet nézte a lába előtt. – Nálad van a kardja. Samuelt ez meglehetősen érzékenyen érinti. Mivel erővel vették el tőle, és nem önként adta oda, azt jelenti, hogy még mindig az övé.

Richard már majdnem ellenkezni kezdett, de emlékeztette magát, hogy nem ezért van itt. Shota ismét ránézett, és már dühös volt.

– És különben is, hogy merészelsz panaszkodni nekem amiatt, amit Samuel a tudtomon kívül tesz, amikor te tudatosan halálos fenyegetést hozol a házamba?

Richard hátrahőkölt.

– Miről beszélsz?

– Ne játszd az értetlent, Richard, nem áll jól neked! Téged egy iszonyú fenyegetés üldöz. Hány ember halt már meg csupán azért, mert elég szerencsétlen volt ahhoz, hogy a közeledben legyen, amikor a bestia érted jött? Mi van, ha úgy dönt, hogy idejön, hogy megöljön? Te meglátogatsz, és ezzel az életemet is kockáztatod a beleegyezésem nélkül, csupán azért, mert egészen véletlenül akarsz tőlem valamit? Szerinted az rendben van, hogy én halálos veszélynek legyek kitéve a te óhajaid miatt? Szerinted az, hogy én tudhatok valamit, ami neked kell, elég ok arra, hogy kényed-kedved szerint kockára tedd az életemet?

– Természetesen nem – Richard nagyot nyelt. – Erre nem gondoltam.

Shota az égnek emelte a kezeit.

– Á! Tehát az a mentséged, hogy azért kell halálos veszedelemnek kitéve lennem, mert te nem gondolkodtál?

– Szükségem van a segítségedre.

– Tehát azt mondod, hogy egy szerencsétlen koldusként jöttél, aki segítségért könyörög, és nem számoltál azzal, hogy ezzel veszélybe sodorsz.

Richard a homlokát dörzsölte.

– Nézd, nem ismerem a válaszokat, csak azt mondhatom, hogy jó okom van azt hinni, hogy Kahlan létezik, és hogy eltűnt.

– Ahogy már mondtam, te akarsz valamit, és nem érdekel, hogy másokkal mi lesz.

Richard közelebb lépett hozzá.

– Ez nem igaz. Hát nem érted? Te nem emlékszel rá. Csak én emlékszem. Gondolkodj, Shota, gondolj bele, hogy mi van, ha igazam van!?

Összeszaladt a szemöldöke, és kérdőn a férfire nézett.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Ha igazam van, akkor valami óriási baj történik a világban, ami mindenki mással – beleértve téged is – elfeledtette őt. Kitörölték az agyadból. De ennél komolyabb a helyzet. Nem csak Kahlan az, aki eltűnt, hanem minden, amit te, vagy bárki más tett vele kapcsolatban. Néhány hiányzó részlet apróságnak tűnhet, de más dolgok életbevágóak lehetnek.

Nem emlékszel, hogy azt ígérted, megölsz, ha még egyszer eljövök ide. Ez azt jelenti, hogy amikor ezt mondtad, ez a fenyegetésed valahogy Kahlanhoz kötődött. Ő is hozzájárult ahhoz, hogy úgy dönts, megfenyegetsz. Na most, mivel nem emlékszel Kahlanra, nem emlékszel arra sem, hogy mit mondtál nekem.

Mi van akkor, ha valami hihetetlenül fontosat épp így elfelejtettél? Azzal, hogy elfelejtetted Kahlant, elveszítetted az életed egy részét, elveszítetted néhány döntésedet. Hányféleképpen kötődhetsz Kahlanhoz, aminek nem is vagy tudatában, és most kitörölték a fejedből? Mennyire lehetnek fontosak ezek a hiányzó emlékek? Mennyire változott meg az életed amiatt, hogy nem emlékszel arra, hogy mennyire változott meg a gondolkodásmódod az ő hatására?

Shota, nem látod a probléma nagyságát? Nem érzed, milyen hatással van ez mindenki más érzékelésére? Ha mindenki elfelejti milyen hatással volt az életére Kahlan, azok nélkül a pozitív változások nélkül kell tovább élniük, amiket Kahlan hozott az életükbe. – Richard megállt, egyik kezét a derekára tette, és a másikkal mutogatott. – Csak gondolj valakire, akit ismersz! – Odafordult hozzá, és a szemébe nézett. – Gondolj az édesanyádra! És most próbáld meg elképzelni, hogy mi mindent veszítenél el, ha elveszítenéd a vele kapcsolatos emlékeidet, és mindent, amit tőle tanultál, minden döntésedet, amire ő, akár közvetlenül, akár közvetve hatással volt.

És most képzeld el, hogy mindenki elfelejt egy olyan fontos személyt, mint amilyen az édesanyád volt a számodra –, de aki közben fontos események középpontjában áll. Csak képzeld el egy pillanatra, hogyan változna meg az egész életed, a gondolkodásod, ha elfelejtenéd, hogy én létezem, és nem emlékeznél azokra a dolgokra, amiket velem tettél, vagy amiket miattam tettél! Kezded már megérteni a dolog jelentőségét?

Kahlan nyakláncát mindkettőnknek szántad nászajándékul, hogy megakadályozd, hogy gyermekünk legyen, legalábbis egy időre. De ez több volt, mint ajándék. Fegyverszünet is volt. A békekötés jele volt közted, köztem és legalább annyira közted és Kahlan között. Milyen más egyéb ilyen megállapodás, eskü vagy szövetség van még, amit esetleg Kahlan hatására kötöttél, és most már nem emlékszel rá? Hány fontos feladatot nem teljesítesz?

Hát nem látod? Ezzel az egész világot káoszba lehet taszítani! Fogalmam sincs, milyen következményekkel járhat egy ilyen sokrétű változás, de lehet, hogy az egész szabadságharc kimenetét befolyásolhatja. Elhozhatja a Birodalmi Rend uralmát, de akár az egész élet végét is jelentheti.

Shota döbbentnek tűnt.

– Az egész életét?

– Ilyen jelentős események nem történnek véletlenül. Ez nem egy véletlen baleset, vagy hiba. Kell, hogy oka legyen, és bármi, ami ilyen egyetemes jelentőségű gaztettet képes előidézni, csakis gonosz szándékkal bírhat.

Shota egy ideig megfejthetetlen arckifejezéssel tanulmányozta a férfit. Végül végig simított a szélben repkedő ruháján és elfordult, hogy átgondolja a hallottakat. Végül újra a férfire nézett.

– És mi van akkor, ha tényleg csak valamilyen hallucinációtól szenvedsz? Mivel ez a legegyszerűbb magyarázat, ez tűnik a legvalószínűbbnek is.

– Bár valóban általában a legegyszerűbb magyarázat az igaz, ez nincs mindig így.

– Nem egy hétköznapi döntés, amire kérsz, Richard. Amit leírtál, hihetetlenül bonyolult dolog. Már az is problémát okoz, hogy végiggondoljam az összefüggéseket és a következményeket, amelyeket egy ilyen esemény felvet. Olyan sok dolgot tenne meg nem történtté, és olyan káoszt szülne, hogy hamarosan túl nyilvánvaló lenne mindenki számára, hogy valami szörnyűség történik a világban – még ha nem is tudják, mi az. És ezt én nem látom. – Shota nagy lendülettel széttárta a karját. – Egyébként pedig te milyen kárt okozol a világnak emiatt az őrült misszió miatt, amit azért vállalsz, hogy megtalálj egy nemlétező nőt? Először azzal jöttél ide, hogy segítsek megállítani Darken Rahlt. Segítettem, és ezzel segítettem abban, hogy te legyél a Rahl Nagyúr. A háború tovább dühöng, a D'Harai Birodalom elkeseredetten küzd, és te nem vagy ott, hogy kivedd a részed belőle, mint ahogy Rahl Nagyúrként kellene. Gyakorlatilag a saját hallucinációid és átgondolatlan cselekedeteid fosztottak meg a rangodtól. Üres a vezető helye. A segítség, amit tőled kaphatnának, elveszett, nem segítesz azoknak, akik az általad indított ügyért harcolnak.

– Hiszem, hogy igazam van – válaszolta Richard. – És ha így van, az azt jelenti, hogy halálos veszély fenyeget minket, amivel rajtam kívül senki nincs tisztában. Ezért csakis én vehetem fel vele a harcot. Csak én állok szemben ezzel az ismeretlen veszedelemmel. Nem tehetem meg, hogy nyugodt lelkiismerettel figyelmen kívül hagyom, amit igaznak hiszek, hogy mindenkit egy ismeretlen hatalmas veszedelem fenyeget, aminek senki nincs tudatában.

– Ez roppan kényelmes kifogás, Richard.

– Ez nem kifogás.

Shota gúnyolódva bólintott.

– És ha közben az újonnan alakult D'Harai Birodalom elbukik? Ha a Birodalmi Rend vademberei véres kardjukat győzelemre emelik a szabadság ügyéért elesett bátor katonák holtteste felett, miközben a vezetőjük fantomokat kerget? Azok kevésbé lesznek halottak azért, mert te láttál egyedül valamilyen kifürkészhetetlen veszedelmet? Az ügyük, a te ügyed, kevésbé lesz elveszett? Akkor majd boldogan vész az egész világ hosszú időre sötétbe, ahol emberek milliói születnek nyomorult életre, ahol csak elnyomás, éhezés, szenvedés és halál lesz az osztályrészük?

Az, hogy te egyedül kergeted egy olyan rejtvény megoldását, amely csak a te fejedben létezik, elfogadhatóbbá teszi számodra a szabadság végét? Ami egyenes következménye annak, hogy makacsul igaznak hiszel valamit, annak ellenére, hogy egyértelmű bizonyíték van az ellenkezőjére.

Richard nem felelt. Valójában félt akár megpróbálni is válaszolni. Azok után, ahogy a nő fogalmazott, bármi, amit mondhatna, sekélyesnek és önzőnek hangzana. Bizton érezte, hogy jó oka van rá, hogy ragaszkodjon a meggyőződéséhez, de azt is tudta, hogy mindenki más számára nagyon gyenge lábakon állónak látszik ez az ok, és jobban teszi, ha hallgat.

Ezen kívül pedig, mélyen a felszín alatt, ott kísértette az a gondolat, hogy mi van, ha a nőnek mégis igaza van, hogy csak valamilyen, az ő agyában létező borzalmas látomásról van szó, és nem egy olyan problémáról, ami mindenkit érint.

Mitől lesz neki igaza, és fog mindenki más tévedni? Hogyan lehetne egyedül neki igaza? Hogy lehet ilyesmi lehetséges? Hogyan tudhatná ő egyedül, hogy igaza van? Milyen bizonyíték, a memóriájától eltekintve, létezhet erre? Nem volt egyetlen kézzel fogható bizonyíték sem, amit fel tudna mutatni.

A hite megingása megrémítette. Ha ez elhatalmasodik, ha megtöri, a világ súlya agyonnyomja. Nem tudja elviselni ezt a terhet, ha Kahlan nincs többé benne.

A világa egyedül állt Kahlan és a feledés között.

Nélküle nem tudja folytatni. Nem akart nélküle élni. Ő jelentett mindent a számára. Egészen eddig a pillanatig képes volt a személyes, intim, szerelmes emlékeit félretenni, és helyette a részletekkel foglalkozni, hogy el tudja viselni a fájdalmat, hogy még egy napig hiányolnia kell, pedig egyfolytában a megtalálásán fáradozott. Ez a fájdalom most azonban jeges bilincsbe zárta a szívét és kivette az erőt a lábaiból.

A hiánya felett érzett fájdalmat a bűntudat hulláma követte. Ő volt Kahlan egyetlen reménye. Csak ő védte a kis lángot, ami életben tartotta egy egész áradattal szemben, amely el akarta törölni a létezését. Csak egyedül ő próbálta megtalálni és visszahozni. De még semmit sem sikerült elérnie. A napok csak egyre teltek, de eddig még semmit sem talált, ami közelebb vihette volna a nőhöz.

S ami még ennél is rosszabb, Richard tudta, hogy Shotának több szempontból igaza van. Miközben ő azon fáradozik, hogy Kahlanon segítsen, mindenki mást magára hagy. Ő volt az, aki nagymértékben hozzájárult ahhoz, hogy az emberek elkezdtek hinni egy szabad D'Hara létezésének lehetőségében, hogy létezhet olyan hely, ahol az emberek a saját céljaikért élhetnek és dolgozhatnak.

Túlságosan is tudatában volt, hogy elsősorban ő a felelős a nagy Határ leomlásáért, amellyel lehetővé vált Jagang császár számára, hogy a Birodalmi Rendet az Újvilágba vezesse, és az Újvilág frissen kivívott szabadságát fenyegesse.

Hány ember életét teszi kockára, miközben azt a személyt kutatja, akit szeret? Mit várna tőle Kahlan ebben a helyzetben? Tudta, hogy mennyire szereti Középföldet és az embereket, akik felett egykor uralkodott. Azt akarná, hogy felejtse el őt és próbálja megmenteni őket. Azt mondaná, hogy túl sok minden forog most kockán ahhoz, hogy őt kutassa.

De persze, ha ő tűnne el, biztosan nem hagyná magára senki kedvéért.

Annak ellenére, hogy mit mondhatna Kahlan, a nő élete volt fontos a számára, ő jelentette számára az egész világot.

Elgondolkozott, hogy vajon igaza van-e a Shotának, amikor azt mondja, hogy Kahlan eltűnése kapcsán a veszély képzetét az egész világra kiterjeszteni csak egy jó kifogás a számára.

Úgy döntött, hogy ebben a pillanatban, amíg nem talál jobb módot arra, hogy segítséget szerezzen, és időt nyerjen, hogy összeszedje a bátorságát és megacélozza elszántságát, a legjobb, amit tehet, ha témát vált.

– És mi van ezzel a dologgal – kérdezte a kezével gesztikulálva, „amelyik üldöz"? – A szenvedély eltűnt a hangjából. Rádöbbent, hogy mennyire fáradt a hosszú hágón való átkeléstől, nem is szólva a vágtáról, amivel az Óvilágból eljöttek. – Tudsz róla mondani valamit?

Úgy érezte, ezzel a kérdéssel biztosabb talajon jár, mert a szörnyeteg nemcsak Kahlan utáni keresését akadályozta, hanem arra a küldetésre is hatással volt, amelyhez Shota igyekezett visszatéríteni.

A nő egy ideig tanulmányozta az arcát, majd sokkal gyengédebb hangon folytatta, mintha anélkül, hogy ténylegesen felfogták volna, szavak nélkül megegyeztek volna, hogy csökkentik a kettejük közti nézeteltérést.

– A szörnyeteg, ami üldöz, már nem az, ami volt korábban, aminek teremtették. Az események miatt mutálódott.

– Mutálódott? – kérdezte ijedten Cara. – Hogy érted ezt? Mi lett belőle?

Shota kettejüket vizsgálgatta, mintha meg akarna bizonyosodni, hogy mindketten jól figyelnek.

– Vérszörny.

19. FEJEZET

– Vérszörny? – kérdezte Richard.

Cara közelebb lépett hozzá.

– Mi az a Vérszörny?

Shota mély levegőt vett, mielőtt belekezdett a magyarázatba.

– Többé már nem egyszerűen egy olyan bestia, amelyik az Alvilághoz kötődik, mint amilyen a megalkotásakor volt. Véletlenül megkóstoltatták vele a véredet, Richard. És ami még rosszabb, ez a Pusztító Mágia révén történt – ami szintén alvilági erő. Ettől lett Vérszörny.

– És... akkor ez most mit jelent? – kérdezte Cara.

Shota közelebb hajolt, a hangja már-már suttogássá halkult.

– Azt jelenti, hogy most már ezerszer veszélyesebb. – Felegyenesedett, miután meggyőződött róla, hogy elérte a kívánt hatást. – Nem értek a nagy háború ősi fegyvereihez, de úgy hiszem, hogy miután egy ilyen bestia megkóstolta a kiválasztott vérét, azt már nem lehet visszafordítani.

– Tehát nem fogja feladni. – Richard a tenyerét a kardja markolatán nyugtatta. – És arról mit tudsz mondani, hogy hogyan lehet elpusztítani, vagy legalábbis megállítani, vagy visszaküldeni az Alvilágba? Mit csinál, és pontosan hogyan...?

– Á, ne! – Shota legyintett. – Ne úgy próbálj meg rágondolni, mint valami átlagos dologra, ami üldözőbe vett. Te megpróbálsz neki alakot adni, valamilyen viselkedéssel felruházni, pedig nincs neki ilyen. Pont ez a dolog különlegessége, hogy nem lehet leírni, jellemezni. Hiszen pontosan az a jellemzője, hogy nincs jellemzője. Pontosan ezért olyan kiszámíthatatlan.

– Ennek semmi értelme. – Richard összefonta a karját, és azon gondolkodott, hogy vajon Shota tényleg annyit tud-e erről a bestiáról, mint ahogy állítja. – Kell, hogy legyen valami alapvető mozgatórugója. Valahogy viselkednie kell, amit megérthetünk, és ezzel tehetünk ellene. Csak rá kell jönnünk. Az nem lehet, hogy nincs semmilyen természete.

– Hát nem érted, Richard? Az elejétől fogva próbálsz rájönni. Nem gondolod, hogy Jagang is tudja, hogy megpróbálod kiderítem, hogyan győzhetnéd le? Te nem ezt tetted vele a múltban? Rájött, hogy milyen vagy és hogy legyőzzön, olyan fegyvert alkotott, aminek, pont emiatt, nincs természete. Te vagy a Kereső. Te válaszokat keresel az emberek, dolgok, helyzetek természetére. Többé-kevésbé minden ember ezt teszi. Ha a Vérszörny saját természettel bírna, a tettei kiszámíthatók és megérthetők lennének. Ha pedig valamit meg lehet érteni eléggé ahhoz, hogy kiszámíthassuk a viselkedését, akkor óvintézkedéseket tehetünk, vagy tervet szőhetünk, hogy hogyan szálljunk szembe vele. A természetének megfejtése elengedhetetlen ahhoz, hogy cselekedni tudjunk. Azért nincs természete, hogy ne tudd megállítani.

Richard hátrasimította a haját.

– Ennek így semmi értelme.

– Nem is akarták, hogy legyen. Ez is része a karakterének, hogy nincsen karaktere. Hogy ne legyen benne értelem, hogy le tudjon győzni!

– Egyetértek a Rahl Nagyúrral – szólt közbe Cara – akkor is kell, hogy valamilyen jellegzetessége legyen, valami rendszer abban, ahogy cselekszik és reagál. Még ha a magukat okosnak tartó emberek meg is próbálnak kiszámíthatatlanok lenni, gyakran mégis valamilyen minta szerint cselekszenek, még ha ők ezt nem is veszik észre. Ez a bestia sem szaladgálhat ide-oda azt remélve, hogy majdcsak belebotlik a Rahl Nagyúrba.

– Azért, hogy ne lehessen megérteni és megállítani, ezt a bestiát szándékosan kaotikusnak teremtették. Azért hozták létre, hogy téged megtámadjon és megöljön, de ezen a küldetésen rendezetlen eszközökkel dolgozik. – Shota még egy darabon összefogta repkedő ruháját, miközben tovább beszélt. – Ma karmokkal támad, holnap mérget köp, aztán tűzzel éget, vagy megpróbál szétzúzni, esetleg tüskéket ereszt beléd. Találomra cselekszik. Nem elemzés, előzetes tapasztalat, vagy adódó helyzet alapján választ.

Richard az orrnyergét dörzsölgette, miközben ezt a magyarázatot próbálta megemészteni. Eddig úgy tűnt, hogy Shotának van igaza, hiszen a támadásokban nem volt semmilyen rendszer. Teljesen másképpen következtek be, és annyira különbözőek voltak, hogy valójában megkérdőjelezték, hogy tényleg ugyanarról a lényről van-e szó, amire Nicci figyelmeztette őket.

– De a Rahl Nagyúrnak már számtalanszor sikerült kitérnie az útjából. Már bizonyította, hogy le lehet győzni.

Shota ezen csak mosolygott, mintha legalábbis egy gyermek bizonygatását hallotta volna. Egy kissé távolabb sétált, míg gondolkozott, majd újra visszatért. A tekintetéből látszott, hogy jobb magyarázatot talált.

– Gondoljatok úgy a Vérszörnyre, mintha eső lenne – mondta. – Képzeljétek el, hogy el akarjátok kerülni az esőt, mint ahogy el akarjátok kerülni azt is, hogy a szörnyeteg elkapjon benneteket. Képzeljétek el, hogy az a célotok, hogy szárazak maradjatok. Lehet, hogy ma éppen bent vagytok a házban, így nem áztok el. Másnap, lehet, hogy a völgy másik felén fog esni, így szintén szerencsétek lesz. Egyik nap, elhatározzátok, hogy mégsem mentek el sétálni, és ezért nem kap el benneteket az eső. Megint máskor, miközben gyalogoltok a jobb oldalon lévő mezőt áztatja el, de a ti oldalatok száraz marad. Minden alkalommal elkerült benneteket a hirtelen támadt eső, egyszer mert óvatosak voltatok és inkább otthon maradtatok, egyszer meg a puszta szerencsének köszönhettétek.

De amilyen gyakran esik az eső, be kell látnotok, hogy előbb-utóbb el fogtok ázni. Így aztán úgy döntötök, hogy hosszú távon az a legjobb, ha megpróbáljátok pontosan megérteni, hogy mivel álltok szemben. Ezért erőfeszítéseket tesztek, hogy megértsétek az ellenfeleteket, figyelitek az eget, és megpróbáljátok megtanulni megjósolni az esőt. Néhány dologról kiderül, hogy elég megbízható jelei az esőnek, így ezek segítségével próbáljátok előre jelezni az esőt, és jó párszor igazatok lesz, és pontosan meg tudjátok mondani, mikor fog esni. Ily módon fedél alatt tudtok maradni, ha jön az eső, és nem áztok meg. Úgy tűnik, sikerült elérnetek a célotokat azzal, hogy megtanultátok, hogyan jelezzétek előre az esőt.

Shota éber, kortalan szemei Carát figyelték, majd Richardra néztek olyan erővel, hogy szinte elfelejtett levegőt venni.

– De előbb vagy utóbb – mondta olyan hangon, hogy a férfi gerincén végig futott a hideg – utol fog érni benneteket az eső. Lecsaphat a meglepetés erejével. Vagy előrejelzitek, hogy jön, de úgy hiszitek, hogy még van időtök fedezéket találni, és akkor váratlanul gyorsabban érkezik, mint ahogy lehetségesnek tartottátok. Vagy egy nap, amikor túl messze vagytok a menedéketektől, mert azt hittétek, hogy az nap nem eshet, így messzire elkalandoztatok, váratlanul zuhogni kezd. Mindegyik esetben ugyanaz az eredmény. És ha a szörnyetegről van szó, nem az esőről, nem eláztok, hanem meghaltok. Végül a bizonyosság, hogy meg tudjátok jósolni az esőt, okozza a veszteteket, mert míg lehet, hogy sok esetben precízen meg tudjátok jósolni, valójában nem jósolható meg megbízhatóan a számotokra hozzáférhető tudás alapján, vagy nem biztos, hogy megértitek a rendelkezésre álló információt. Mennél többször menekültök meg, annál inkább hatalmába kerít a hamis magabiztosság, és ezzel csak még sebezhetőbbé váltok egy esetleges meglepetésszerű alkalom esetén. Minden erőfeszítésetek, hogy kiismerjétek az eső természetét, végül kárba vész. Még ha sok esetben igazatok is lesz, azok a dolgok, amelyek a sikeres időjósláshoz kellenek, nem mindig megbízhatóak, így semmiképpen nem győződhettek meg a valódiságukról. Ennek eredményeként az eső váratlanul lecsaphat rátok, amikor nem is számítotok rá.

Richard Cara aggódó arcára pillantott, de nem szólt semmit.

– A Vérszörny pont ilyen – összegezte Shota. – Nincs kiszámítható természete, így nem lehet a viselkedését semmilyen rendszer szerint előre jelezni.

Richard mély lélegzetet vett. Már nem tudott nem közbeszólni.

– De minden élő dolognak kell, hogy legyen természete, a létezésének szabályai vannak, még ha mi nem is értjük őket – máskülönben ellentmondhatnának saját maguknak, és az nem lehetséges. Csupán azért, mert nem értünk valamit, nem mondhatjuk azt, hogy nem is lehet megmagyarázni. Nem mondhatod azt, hogy mivel nem ismered a természetét, ezért nincs is neki. Csak annyit mondhatsz, hogy még nem ismered, még nem érted.

Shota egy kis mosollyal az ég felé intett.

– Mint az esőt? Elméletben igazad van, Richard, de jó néhány dolog, amely számos célt szolgál, annyira érthetetlen számunkra, hogy úgy tűnik, mintha a véletlen irányítaná őket, mint amilyen például az eső. Valóban lehetnek természeti törvények, amelyek az időjárást irányítják, de ezek annyira összetettek és messzire vezetnek, hogy nem lehet reális esélyünk arra, hogy megérthessük vagy megismerhessük őket. Lehet, hogy végső soron az eső, soha nem a véletlen folytán esik, de mégsem tudjuk teljes bizonyossággal megjósolni, ami ugyanazt jelenti, és így olyan, mintha véletlen lenne. Természet vagy rend nélkül való.

Ilyen a Vérszörny is. Ha vannak is a természetét irányító törvények, mint ahogy gondolod, számodra ez édes mindegy. Csak annyit mondhatok, hogy amennyire én tudom, kimondottan olyanra tervezték, hogy kiszámíthatatlanul cselekedjen, és megalkotása annyira sikeres volt, hogy következetesen úgy cselekszik, mint ami nem bír megfigyelhető természettel. Vagy legalábbis olyannal nem, amit fel tudnánk használni arra, hogy megértsük, vagy megállítsuk.

Aláírom, hogy van valami abban, amit mondasz. Valószínű, hogy a látszólag rendszertelenül cselekvő bestiának is kell, hogy legyen valamilyen bonyolult természete, de ha ez a helyzet, biztosíthatlak, hogy messze meghaladja a képességeinket, hogy megértsünk valamit, ami a mi céljainkat tekintve kaotikusan működik.

– Nem vagyok biztos benne, hogy jól értelek – válaszolt Richard. – Talán, ha mondanál egy példát.

– Vegyük például azt, hogy a bestia nem tanul a történtekből. Lehet, hogy háromszor egymás után ugyanazzal a taktikával próbálkozik, amivel már háromszor kudarcot vallott, vagy lehet, hogy valami sokkal gyengébb dologgal próbálkozik, ami már eleve biztos, hogy nem fog működni. Minden, amit tesz, véletlenszerű. De ha mégis valami nagyszabású, komplex törvény irányítja, az nem látható a tettein keresztül, mi pedig csak a kaotikus eredményt láthatjuk.

Sőt mi több, nem tudatos, pedig ezt várnánk tőle. Nincs lelke. Bár van célja, nem érdekli, hogy sikerrel jár-e. Nem gurul dühbe, ha elbukik. Nem ismeri a könyörületet, az együttérzést, a kíváncsiságot, nem lelkesedik és nem aggódik. Megbízták egy küldetéssel – hogy ölje meg a Rahl Nagyurat –, és milliárdnyi eszköztárából találomra válogat, hogy ezt megtegye, de nem kötődik ehhez érzelmileg, ezen felül semmilyen érdeke nem fűződik hozzá, hogy a célját elérje.

Az élő dolgokat az önös érdek vezérli abban, hogy megvalósítsák a céljaikat, akár egy csipkebokorra szálló madárról, akár egy egeret űző kígyóról legyen szó. Az életükért teszik, amit tesznek. A Vérszörny nem ilyen.

Ő csak egy gondolat nélküli dolog, amely a mágiával létrehozott célja felé tör. Azt mondhatnánk, hogy olyan, mint az eső, ha azt vesszük, hogy a küldetés célja az, hogy a Rahl Nagyúr elázzon. Az eső próbálkozik és próbálkozik, hol zuhog, hol csak szitál, hol gyors zápor vagy jégeső alakját ölti. Az esőt nem érdekli, ha mégis szárazon maradsz. Egy aszállyal is elpiszmog, ha kell. Nem lesz mérges. Nem kettőzi meg az erőfeszítéseit. Csak esik tovább hol így, hol úgy, míg végül el nem ázol. És ha ez meg is történik, akkor sem érez örömet.

Ebben az értelemben ez a bestia irracionális, de ne értsd félre, gonosz, vad és végtelenül kegyetlen.

Richard fáradtan megtörölte a homlokát.

– Shota, ez még mindig értelmetlen a számomra. Hogyan lehetséges ez? Ha ez egy bestia, kell, hogy valamilyen cél vezesse. Valamilyen indítéka csak kell, hogy legyen.

– Hát hiszen van neki. Meg kell ölnie téged. Azért teremtették, hogy olyan valami legyen, ami rendszertelenül cselekszik, hogy te ne szállhass szembe vele. Hiszen bizonyos tekintetben nehéz ellenfélnek bizonyultál, ezért Jagangnak elő kellett állnia valami olyasmivel, ami azáltal működőképes, hogy elkerüli a képességeidet, nem pedig szembeszáll velük.

– De, ha azért alkották meg, hogy megöljön, akkor mégis van célja.

Shota megvonta a vállát.

– Ez igaz, de ettől még nem tudod kikövetkeztetni, hogy hogyan, mikor, vagy hogy hol próbál majd megölni. Mint ahogy már biztosan rájöttél, a cselekedetei kiszámíthatatlanok. Látnod kellene az egyértelmű veszélyt ebben a taktikában. Ha tudod, hogy az ellenség lándzsákkal támad majd, pajzsot veszel. Ha tudod, hogy egy bérgyilkos nyílvesszőt lő ki rád, fogadhatsz egy sereget, aki majd egy íjászt keres. Ha tudod, hogy egy farkas vadászik rád, csapdát állíthatsz, vagy úgy dönthetsz, hogy nem bújsz elő a házadból.

A Vérszörnynek nincs kedvelt módszere a gyilkolásra és a vadászatra, így meglehetősen nehéz védekezni ellene. Egy nap lehet, hogy megtámad, és könnyedén meg is öl ezer katonát, akik téged védelmeznek. Máskor lehet, hogy félénken visszahúzódik, ha egy gyermek totyog előtted. Az, hogy egyszer mit tesz, nem lehet következtetni arra, hogy mit tesz legközelebb. Ez is része annak, amivel felruházták – az a cél, hogy az ellenfele rettegjen attól, hogy nem tudja, milyen támadásra számítson legközelebb.

Attól erős és halálos, hogy nincs különleges jellemzője. Nem erős, vagy gyenge, nem gyors, s nem is lassú. Folyamatosan változik, mégis néha ugyanaz marad, vagy egy korábbi állapothoz tér vissza, még ha az nem is vált be.

Csak az számított a megalkotásánál, hogy használd a Tehetséged. Azután már rád hangolódott. Attól fogva soha nem tudhatod, hogy mi lesz legközelebb. Csak azt tudhatod teljes bizonyossággal, hogy eljön érted, és mindegy hányszor menekülsz meg a karmai közül, csak jön, egyre jön, lehet, hogy többször is egy nap, lehet hogy egy hónapig egyszer sem, vagy akár egy évig sem, de végül biztosan lecsap. Soha nem adja fel.

Richard szerette volna megtudni, hogy vajon abból, amit most Shota elmond neki, mennyi a tény, és mennyit képzel, vagy gondol hozzá.

– De te boszorkány vagy – szólalt meg Cara –, te biztosan meg tudod mondani, hogy hogyan szálljunk szembe vele.

– A képességemmel jár, hogy lássam az események folyását az idő folyamában, hogy lássam, merre tartanak. Mivel a Vérszörny legfőbb jellemzője, hogy nem kiszámítható, a képességem számára láthatatlan. A képességem bizonyos úton-módon a próféciákhoz kötődik. Richard olyasvalaki, aki valahogy a próféciákon kívül létezik, akit mások kellemetlenül kiszámíthatatlannak tartanak. Mint ahogy arra már kétségkívül a Mord-Sithek is rájöttek. Ezzel a szörnyeteggel kapcsolatban nem tanácsolhatok neki semmit. Nem tudom, mit tegyen, vagy mit ne.

– Akkor az a sok próféciás könyv sem segíthet? – kérdezte Richard.

– Mint ahogy én vak vagyok rá, éppúgy a jóslatok is azok. A jóslat nem láthatja a Vérszörnyet, mint ahogy nem képes látni semmilyen kaotikus, vagy véletlen eseményt sem. A jóslatok képesek lehetnek előre látni, hogy valakit egy esős reggelen meglőnek egy nyíllal, de nem nevezhet meg minden napot, amikor esni fog, vagy hogy az esős napokon megérkezik-e a nyílvessző is, vagy sem. Mondhatjuk, hogy a prófécia képes megjósolni, hogy előbb vagy utóbb esni fog, és te elázol.

Richard kelletlenül bólintott, miközben bal kezét kardja markolatán nyugtatta.

– El kell ismernem, hogy amit mondasz, az közel áll ahhoz, ahogy én látom a próféciákat. Hogy képesek lehetnek megmondani azt, hogy másnap felkel a nap, de azt már nem, hogy te mihez kezdesz ezzel a nappal.

Összehúzott szemekkel nézett Shotára.

– Tehát semmit nem tudsz mondani nekem arról, hogy mit fog tenni ez a bestia, mert a képességeid az időhöz kötődnek. – Amikor a nő bólintott, a férfi tovább kérdezett. – Akkor hogyan tudhatsz ennyi mindent róla?

– Az események sora az idő folyamában nem az egyetlen, amit látok – válaszolta a boszorkány meglehetősen rejtélyesen.

Richard felsóhajtott. Nem volt kedve vitatkozni.

– Akkor tehát ennyit tudtál mondani.

Shota bólintott.

– Csak ennyit tudok erről a szörnyetegről, vagy hogy mit tartogat a számodra. Ha tovább létezik, előbb vagy utóbb biztosan elkap. Persze, mivel kiszámíthatatlan, ezt sem lehet biztosra venni. Hogy mikor, hol, vagy hogyan történik majd ez, lehetetlen megmondani. Lehet, hogy még ma, de az is lehet, hogy mielőtt megtalálna, elvisz az öregkor.

– Ez azért vigasztal egy kissé – dünnyögte Richard.

– De ez nem valami sok – mondta Shota együtt érzően. – Amíg élsz, amíg vér csörgedezik az ereidben, a Vérszörny üldözni fog.

– Azt akarod mondani, hogy a vérem segítségével talál rám? Úgy, mint ahogy a szívkopók megtalálják az embert a szívverése alapján?

Shota felemelte a kezét, hogy elhárítsa ezt a párhuzamot.

– Csak a név hasonló. Bizonyos értelemben megízlelte a véredet. De a véred, abban az értelemben, ahogy te gondolsz rá, nem jelent semmit a számára. Az az érdekes, amit megérzett benne: a származásod. Már tudta, hogy élsz, már korábban is keresett. Az, hogy használtad az erődet, elég volt ahhoz, hogy örök időkre magadhoz kösd. A véredben hordozott Tehetség az, amit megérzett és amitől megváltozott.

Richardnak annyi kérdeznivalója volt, hogy nem tudta, hol kezdje. Azzal kezdte, amiről úgy vélte, hogy a leginkább érthető.

– Miért kötődik az Alvilághoz? Van ennek valami oka?

– Jó néhány, amiről én tudok. Az Alvilág végtelen. Ott nincs jelentősége az időnek. Ezért az idő semmit sem jelent a bestia számára. Ha sietnie kellene valamiféle tudatos szándékkal, akkor már lenne valamilyen sajátossága. Nem érzi a késztetést minden egyes nap elmúltával, hogy befejezze, amit elkezdett. Az egyik nap, olyan, mint a másik, és a napok végtelenek.

Mivel nincs időérzéke, nincs is szüksége a természetre. Az élő dolgoknak az idő biztosítja a létezés kereteit. Az idő miatt halaszthatod el a dolgaidat. Az idő miatt muszáj tábort verned még mielőtt beáll az est. Ettől kell időben felállítanunk a védelmet, mielőtt az ellenség megérkezik, és emiatt akarnak a nők mielőbb gyermeket szülni. Az idő segít minden élő természetének megformálásában. Még a molylepke is, amely egyetlen napig él csak miután előbújik a bábjából, társat keres, és petéket rak le, máskülönben kihalna a faj.

A szörnyet nem érinti az idő. Létének alkotóeleme az Alvilág végtelensége, amely a Teremtés ellentéte, mivel az Alvilág a Teremtés ellenpólusa. Ez a keverék, ez az örök konfliktus az a késztetés, amely a tetteit irányítja, és amely kaotikussá teszi. Amikor Nicci Pusztító Mágiát használt, hogy eltüntesse a testedben felgyülemlett vért, a szörny alvilági gyökereinél fogva megérzett téged, pontosabban a mágiád mértékét.

A véred hordozza az Alkotó Mágiát és a Pusztító Mágiát is. A szörnyet úgy hozták létre, hogy képes legyen a lényegedet, a mágiádat felismerni, és ezzel átlépi a földi mértékeket. Muszáj volt, hogy használd a Tehetséget ahhoz, hogy kötődjön hozzád. Ezen a kapcsolaton keresztül tud vadászni rád. De amikor megízlelte a véred, teljesen más módon ismert meg.

A véred által hordozott egyedi vonás, amelyet Zedd és Darken Rahl vérvonalából örököltél az, amelyre ráérzett. Ettől vált olyanná, mint most, abból, amit Jagang csináltatott. Nem a véred íze az, amit érez, hanem a benne átörökített mágia nyoma. Ezért bármilyen mágiahasználat hozzád vonzza – ettől a legveszélyesebb. Most már bárhol a világon felismeri a te mágiádat. Minden ember Tehetsége egyedi, és ő ismeri a tiédet. Ezért nem használhatod a tiédet.

A Sötétség Nővérei, akik Jagang számára létrehozták ezt a szörnyeteget, pontosan ezért szerették volna megszerezni a véredet, de nem voltak képesek hozzájutni. Képesek voltak a mágiádhoz kötni a szörnyet, de a véred nélkül ez csak gyenge kapocs volt, amellyel még nem volt képes teljesen felismerni a Tehetségedet.

Nicci adta meg neki azt, amire igazán szüksége volt, miután előidézte az első mágiahasználatod. Lehet, hogy azért tette, hogy megmentse az életedet, és lehet, hogy nem volt más választása, de ő tette. Most bármilyen alkalom, amikor a Tehetségedet használod, csak még könnyebben a nyomodra vezetheti a szörnyet. Úgy tűnik Nicci akaratlanul is beteljesítette az esküjét, amit a Sötétség Nővéreként tett.

Richard hátán felállt a szőr. Nagyon szerette volna, ha Shota téved, ha találhat valami sérülést a Shota által lefestett szörnyeteg páncélján.

– De a szörny akkor támadt, amikor nem használtam mágiát. Ma reggel támadt a táborunkra. Akkor nem használtam a Tehetségemet.

Shota úgy nézett rá, amitől teljesen tudatlannak érezte magát.

– De használtad.

– Nem – ellenkezett. – Aludtam. Hogy használhattam volna, mialatt...

Hirtelen elhallgatott. Tekintete a távoli hegyekre vándorolt. Eszébe jutott a pillanat, amikor felébredt, és rátört Kahlan elvesztésének borzalmas emléke, és hirtelen ráeszmélt, hogy a kardját félig kivonva tartja. Emlékezett, hogy érezte a Kard dühét, ahogy az eltölti.

– De az a Kard mágiája volt – mondta. – Megfogtam a Kardot. Nem az én Tehetségemet használtam.

– A te Tehetséged volt – állította Shota. – Az Igazság Kardja mindig megszólítja a Tehetségedet, és csatlakozik hozzá. Ezt ismerte fel a bestia. A Kard mágiája is a részeddé vált. Ha használod, azzal magadhoz hívod a Vérszörnyet.

Richard úgy érezte, hogy rászakad a világ, és minden reménye elvész, ha el kell zárnia a Tehetségét ahhoz, hogy megállítsa, ami rá vár. Úgy érezte magát, mint ébredéskor, mintha egy csapda egyre szorosabbra zárulna körülötte.

– De a Kard segíthet legyőzni. Nem tudom, hogyan kell használnom a Tehetségemet, csak a kardomra számíthatok.

– Lehet, hogy némely esetben megvéd. De mivel a Vérszörnynek nincs saját természete, és mivel az Alvilág része, lesznek olyan alkalmak, amikor azt hiszed, hogy megvéd a kardod, de közben mégsem fog. Ha azt hiszed, hogy a fenevad ellen megvédhet a kardod, azzal hamis magabiztosságba ringatod magad. Mint ahogy már mondtam, a szörny nem kiszámítható, így lesznek olyan esetek, amikor nem tudod megvédeni magad a kardoddal. Nem csak attól kell óvakodnod, hogy hamis reményekkel áltasd magad a kardodat illetően, hanem attól is, hogy oktalanul magadhoz hívd vele a szörnyet.

Folyamatosan rád vadászik, és bármikor támadhat, de ha használod a Tehetségedet, az növeli egy azonnali támadás valószínűségét és lehetőségét. A mágia a csali.

Richard észrevette, hogy máris szorítja a kardját, olyan erővel, hogy az IGAZSÁG szó a tenyérébe nyomódott. Érezte a Kard sürgető haragját is, ahogy megpróbálja megvédeni a fenyegetéssel szemben. Elkapta a markolatról a kezét, mintha az megégette volna. Kíváncsi volt, hogy vajon most ennyitől előjött-e Tehetsége, és vajon épp most szólította-e a szörnyet anélkül, hogy észrevette volna, mit tesz.

Shota összecsapta a kezét.

– De van itt még valami.

Richard újra a boszorkány felé fordította a figyelmét.

– Nagyszerű, mi jöhet még?

– Richard, nem én alkottam, ezt a borzalmat. Nem én vagyok felelős a téged fenyegető veszélyért. – Elfordította a tekintetét. – Ha engem akarsz gyűlölni, csak mert elmondtam az igazságot, és azt akarod, hogy ne mondjak többet, akkor mondd meg, és nem mondok többet.

Richard bocsánatkérően legyintett.

– Ne haragudj, sajnálom. Tudom, hogy nem tehetsz róla. Csak azt hiszem, egy kissé nyomaszt a dolog. Folytasd, kérlek! Mit akartál mondani?

– Ha használod a Tehetséged, bármilyen mágiát, a szörny tudni fogja. Mivel véletlenszerűen cselekszik, lehet, hogy nem rögtön megy utánad. Lehet, hogy nem is reagál. De az is lehet, hogy a következő alkalommal azonnal ugrik. Úgyhogy erre sem számíthatsz teljes bizonyossággal.

– Ezt már mondtad.

– Igen, de nem vagyok biztos benne, hogy megérted a teljes jelentőségét annak, amit mondok. Tudnod kell, hogy bármilyen mágiahasználattól, hogy úgy mondjam, szagot fog a szörny.

– Ahogy már mondtam, ezt már említetted.

– Ez bármilyen adottság használatát jelenti. – Amikor a férfi üres tekintettel meredt rá, türelmetlenül megütögette a homlokát.

– Gondolkozz!

Amikor még mindig nem értette, annyit mondott:

– A próféciákat is beleértve.

– A próféciákat? Hogy érted ezt?

– A próféciákat Tehetséggel bíró varázslók írják. Egy átlagos ember, aki elolvassa őket, csak a szavakat látja. Még a Fény Nővérei, akik a próféciák tudóinak vallják magukat, sem látják a próféciákat igaz valójukban. Te Harci Mágus vagy. Ez nemcsak annyit jelent, hogy a Tehetséged rejt néhány látens képességet. Azt is jelenti, hogy képes vagy használni a próféciákat – megérteni őket eredeti formájukban.

Látod már, hogy milyen könnyű véletlenül is akár a Tehetségedet használni?

Mindegy, hogyan használod, ha a kardodhoz érsz, ha gyógyítasz, vagy villámot szórsz, nem számít, jelzel a szörnyetegnek. Neki a Tehetséged használatának bármely módja egyet jelent – felismerést. Nem tesz különbséget apró vagy látványos mágiahasználat között. Neki a mágia az mágia.

Richard hitetlenkedve kérdezte.

– Azt akarod mondani, hogy ha csak segítek valakin, vagy kihúzom a kardom, azzal riasztom a szörnyeteget?

– Igen. Mégpedig szinte azonnal, és pontosan tudni fogja, hogy hol vagy. Mivel alapvetően Pusztító Mágiával hozták létre, csak részben evilági, így nem gátolják olyan tényezők, mint a távolság, vagy egyéb akadályok, bár nem könnyű számára az evilági lét. Nem képes megérteni az evilági törvényeket, mint amilyen az idő, mindazonáltal nem fárad el, nem lustul, nem lesz mérges, sem lelkes.

Mindezzel nem azt akarom mondani, hogy ha használod a Tehetségedet a szörny cselekedni fog. Ahogy már mondtam, a tettei kiszámíthatatlanok, így sok minden máshoz hasonlóan a mágiahasználatról sem lehet semmi biztosat állítani. Csak azt jelenti, hogy növeli az esélyét, hogy könnyebben rád talál. Hogy aztán megteszi-e vagy sem, azt nem lehet tudni.

– Nagyszerű! – mormogta Richard, és újra járkálni kezdett.

– Hogy lehet megölni? – kérdezte Cara.

– Nem élő – válaszolta Shota. – Nem lehet jobban megölni, mint egy sziklatömböt, amely rád készül esni, vagy az esőt, mielőtt lehetősége nyílna eláztatni.

Carán ugyanaz a csalódottság látszott, amit Richard is érzett.

– De valaminek csak kell lennie, amitől tart.

– A félelem az élők sajátja.

– Akkor valaminek, amit nem szeret.

Shota a homlokát ráncolta.

– Amit nem szeret?

– Hát tudod, mint a tűz, víz, vagy a fény. Valami, amit nem kedvel, ezért kerül.

– Lehet, hogy ma a vizet kerüli, holnap azonban az ingoványból támad, elkapja a lábad és a mélybe ránt. Úgy mozog ebben a világban, mintha valami idegen táj volna, aminek kicsiny hatása van csak rá.

– Hogyan tanulhatta meg valaki, hogy hogyan hozzon létre ilyesmit?

– Úgy vélem, hogy a lényeget Jagang ősi könyvekből tanulta meg, amelyek olyan fegyverekről szóltak, melyek még a nagy háború idején léteztek. Az ősi hadtudományok nagy tanulmányozója. Mindent összegyűjt, ami ezzel kapcsolatos. Azt gyanítom azonban, hogy saját ötleteket is adott azokhoz a dolgokhoz, amiket talált, hogy legyőzhessen. Azt például tudjuk, hogy a Nővérek erejét használta fel a szörnyeteg megalkotásához.

Mivel a lopott varázstudás tetejébe még Pusztító Mágiát is használtak, képesek voltak más, Tehetséggel rendelkező embereket alkotórészként felhasználni. Azáltal, hogy megfosztották őket a lelküktől, illetve mindentől, amire már nem volt többé szükség, így létrehozták a szörnyeteget. Ez egy olyan fegyver, ami minden általunk eddig ismert fegyvertől különbözik. Jagang az, aki megteremtette, és meg kell állítanunk, mielőtt még újabbakat eszelne ki.

– Ezzel nagyon is egyetértek – dünnyögte Richard.

– Akkor hagyd abba a fantomok kergetését! – felelte Shota.

Richard abbahagyta a járkálást és rábámult.

– Shota, az nem lehet, hogy ennyi mindent elmondtál, de nem tudsz mondani semmi olyasmit, ami segíthetne.

– Te jöttél hozzám a kérdéseiddel. Nem én kerestelek meg. Azon kívül, a hasznodra voltam. Elmondtam, amit tudok. Az információ birtokában most már lehet, hogy még egy napot megélhetsz.

Richard eleget hallott. A Vérszörnynek nincs természete, de egy bizonyos szempontból éppen az a jellemzője, hogy nincs jellemzője, így tehát mégis van. Lehet, hogy ahogy Shota mondta, nem lehet pontosan megjósolni, hogy mit tesz majd legközelebb, de a megértés vagy a tudás hiánya nem jelenti azt, hogy nincs is mit tudni vagy megérteni. Ez azonban olyasmi volt, amin nem volt értelme vitázni. Úgy vélte, hogy előbb vagy utóbb, úgyis kiderül, de most nem számított. Amit Shota elmondott, nagyjából megerősítette azt, amit Nicci is megosztott vele. És bár tett Nicci beszámolójához néhány részletet, megoldásokkal nem szolgált.

Valójában úgy tűnt, mindent megtesz, hogy elég reménytelen képet fessen.

Richard megint majdnem a kardjára tette a kezét. Megállította azonban a mozdulatot, és helyette a haját simította végig. Már nem tudta hogyan tovább. Megfordult, és a völgyben sorakozó fákat szemlélte. Leveleik csillogtak a késő délutáni napfényben.

– Akkor tehát nincs semmi, amivel megvédhetném magam a szörnyetegtől.

– Ezt nem mondtam.

Richard megpördült.

– Micsoda? Azt akarod mondani, hogy van kiút?

Shota érzelemmentesen a férfi szemébe nézett.

– Azt hiszem, csak egy módon maradhatsz életben.

– Hogyan?

Összekulcsolta a kezét, és összefűzte az ujjait. Egy pillanatig lesütötte a szemét a földre, mintha gondolkodna, aztán elszántan a szemébe nézett.

– Itt kellene maradnod.

Richard látta, ahogy Samuel feláll. Viszonozta Shota várakozó tekintetét. – Hogy érted azt, hogy itt kéne maradnom.

A nő megrántotta a vállát, mintha valami triviálisat kérdezett volna.

– Maradj itt, és megvédelek.

Cara felegyenesedett, és leengedte a karját.

– Meg tudod tenni?

– Azt hiszem, igen.

– Akkor gyere velünk! – javasolta Cara. – Ez megoldaná a problémát.

Richardnak máris ellenére volt Cara ötlete.

– Nem lehet – válaszolta Shota. – Csak akkor védhetem meg, ha itt marad, ebben a völgyben, az otthonomban.

– Nem maradhatok – mondta Richard, és próbálta olyan könnyedén mondani ezt, amennyire tudta.

Shota felé nyúlt, és megragadta a karját, mintha nem akarná, hogy ilyen könnyedén elvesse a lehetőséget. – Dehogynem, Richard. Annyira rossz lenne, ha velem kellene maradnod?

– Nem azért mondtam...

– Akkor maradj!

– Meddig?

Az ujjai még szorosabbra fonódtak a karján, mintha félt volna attól, hogy kimondja, félt volna a férfi reakciójától, ugyanakkor eltökélten mondta.

– Örökre.

Richard nyelt egyet. Úgy érezte magát, mint aki észrevétlenül túl vékony jégre tévedt, és most nem tudta, hogy milyen messzire van a biztonságos terep. Tudta, hogy ha rosszul felel, nyakig merül a pácba. A bőre bizsergett, mikor rádöbbent mennyire veszélyessé vált a késő délutáni hangulat.

Abban a pillanatban nem volt biztos benne, hogy nem szállna-e inkább szembe a szörnyeteggel, mintsem, hogy állnia kelljen Shota fürkésző tekintetét.

Richard, mintegy könyörögve, felé nyújtotta kezét.

– Shota, hogy maradhatnék itt? Tudod, hogy számítanak rám az emberek – szükségük van rám. Te magad mondtad.

– Te nem vagy mások rabszolgája, nem láncol hozzájuk a szükség. Ez a te életed, Richard. Maradj, és élj!

Cara, több mint gyanakvóan megbökte a hüvelykujjával a saját mellkasát.

– És velem mi lesz?

Anélkül, hogy rápillantott volna, vagy levette volna Richardról a tekintetét, Shota így szólt:

– Itt csak egy nő számára van hely.

Cara hol Richardra, hol Shotára nézett, míg azok egymást figyelték, de azt tette, amire korábban Richard figyelmeztette: óvatos volt, és nem szólt semmit.

– Maradj! – suttogta bizalmasan Shota.

Richard szörnyű sebezhetőséget vélt felfedezni Shota szemében, vágyakozó pillantásában. Olyan tekintet volt ez, amelyet még korábban nem látott. A szeme sarkából azt is észre vette, hogy Samuel őt figyeli.

Richard felé bökött.

– És mi van vele?

A kérdés nem bizonytalanította el – valójában, már számított rá.

– Keresőből is elég egy.

– Shota ...

– Maradsz, Richard? – noszogatta, és nem hagyta, hogy befejezze, amit mondani akart, még mielőtt átléphetett volna egy határt, ahonnan már nem visszakozhat.

Egyszerre volt ez ajánlat, és hadüzenet.

– De mi lesz a Vérszörnnyel? Te magad mondtad, hogy nem lehet kiismerni. Honnan tudod, hogy itt biztonságban lennénk mindketten, ha maradnék? Sokan meghaltak már körülöttem, amikor először támadt a szörnyeteg.

Shota felemelte a fejét.

– Tudom, mire vagyok képes, és ismerem a korlátaimat. Hiszem, hogy itt a völgyben meg tudlak védeni. Persze nem lehetek tökéletesen biztos benne, de őszintén hiszem, hogy így van. És azt is tudom, hogy ha elmész, védtelen leszel. Ez az egyetlen esélyed.

Richard érezte, hogy az utóbb elhangzott mondatnak kettős jelentése van.

– Maradj, Richard... Kérlek! Ugye itt maradsz?

– Örökre?

– A nő szemében könnyek csillogtak.

– Igen, örökre. Kérlek! Maradsz? Örökre vigyázni fogok rád. Gondoskodni fogok róla, hogy ne bánd meg, és ne hiányozzon, amit magad mögött hagysz. Kérlek!

Ez nem Shota volt, a boszorkány. Ez csak egy egyszerű nő volt, aki kétségbeesetten kitárulkozik előtte úgy, ahogy még soha sem, és felajánlja neki a védtelen szívét, hogy hátha elfogadja. A csupasz magány, amit a szemében látott, megrémítette. Tudta, mert maga is érezte a magány kínját, hogy mennyire szenved.

Richard nyelt egyet, és a jégre lépett.

– Shota, valószínűleg ez a legkedvesebb dolog, amit valaha mondtál nekem. Az a tudat, hogy eléggé tisztelsz ahhoz, hogy ilyet kérj, többet jelent számomra, mint az megérthetnéd. Jobban tisztellek, mint sejtenéd – és ezért, amikor válaszokra volt szükségem, te voltál az első és egyetlen gondolatom. Őszintén értékelem az ajánlatodat... de attól tartok, nem fogadhatom el. Muszáj tovább mennem.

A nő tekintetétől Richard úgy érezte magát, mintha beszakadt volna alatta a jég, és elmerült volna. Shota szó nélkül megfordult és elindult.

20. FEJEZET

Richard megfogta Shota karját, és megállította, még mielőtt elmehetett volna. Nem engedhette el így – több okból sem.

– Shota, sajnálom... De te magad mondtad; az én életem. Ha csak egy kicsit is a barátodnak tekintesz, valaki olyannak, aki számít, akkor te is azt akarod, hogy úgy éljek, ahogy szerintem élnem kell, és nem úgy, ahogy te szeretnéd, hogy élhessek.

A nő zihálva lélegzett.

– Rendben. Döntöttél, Richard. Menj el! Menj, és éld, ami még az életedből hátra van.

– Azért jöttem hozzád, mert szükségem van a segítségedre.

A nő visszafordult, és olyan vészjósló pillantást vetett a férfire, amilyet az még sohasem látott. A boszorkány semmivel össze nem téveszthető pillantása volt ez. Szinte látta, ahogy sistereg a levegő.

– Már segítettem – mégpedig kétlem, hogy tudnád, milyen áron. Használd ezt a segítséget saját belátásod szerint. És most távozz!

Bármennyire szerette volna azt tenni, amit a nő kért, és bármennyire nem akarta erőltetni, oka volt annak, hogy idejött, és még nem nagyon beszélt róla. Nem mehet el addig, amíg meg nem teszi.

– Segítened kell megtalálnom Kahlant.

A nő pillantása még hidegebb lett.

– Ha bölcs vagy, élsz a tudással, amit tőlem kaptál, és megpróbálsz életben maradni, amíg le nem győzöd Jagangot, vagy tovább kergetheted a fantomjaidat – már nem érdekel. Csak menj, mielőtt rájössz, miért kerülik el a varázslók a házamat.

– Azt mondtad, hogy a képességed segít az idő folyásába látni. Mit mond az én jövőmről?

Shota egy pillanatig hallgatott, mielőtt elfordította volna a tekintetét.

– Valami oknál fogva az időfolyam elhomályosult a számomra. Néha megesik. – Ismét a férfire nézett, elszántabban mint korábban. – Látod? Már ez sem lehet a segítségedre. És most menj!

Richard azonban elszánta magát.

– Tudod, hogy információért jöttem, valami olyasmiért, ami segíthet megtudni az igazságot, hogy mi történik. Ez nagyon fontos. Másoknak is fontos, nemcsak nekem. Ne zárkózz el így, Shota, kérlek, szükségem van a segítségedre!

A nő felvonta a szemöldökét.

– Na és mióta fogadod meg a tanácsaimat?

– Nézd, elismerem, hogy a múltban nem értettem mindig egyet a mondandóddal, de nem lennék most itt, ha nem tartanálak bölcsnek. Bár amit mondtál a múltban, abból szinte minden igaz volt, ha pontosan azt tettem volna, amire utasítottál, anélkül hogy átgondoltam volna, és a helyzet alakulásának megfelelően cselekedtem volna, akkor elbuktam volna, és most mindannyian Darken Rahl uralma alatt sínylődnénk, vagy az Alvilág Őrzőjének könyörtelen szorításában vergődnénk.

– Mondod te.

Richard az engedékeny hangnemet szigorúbbra cserélte, és közelebb hajolt.

– Ugye emlékszel, amikor eljöttél hozzám a Sáremberek falujába? Amikor könyörögtél, hogy zárjam be a Fátylat, hogy az Őrző ne kaparinthassa meg az élőket. Emlékszel? Elmondtad, hogy az Őrző mindent megtesz, hogy a Tehetséggel bírók, köztük te is, elképzelhetetlen kínok közt szenvedjenek az örökkévalóságig. – Egyik ujjával megbökte, hogy hangsúlyt adjon a mondanivalójának. – Nem te voltál az, akinek át kellett élnie azt a sok borzalmat, hogy ezt megakadályozza, hanem nekem. Nem neked kellett az Őrző rémeivel szembeszállnod, hogy bezárd a Fátylat, hanem nekem. Nem te mentetted meg magad az Őrzőtől, hanem én mentettelek meg. A nő lesütött szemmel felelt.

– Emlékszem.

– És sikerült. Megmenekültél.

– Magadat is mentetted. Nem azért tetted, hogy engem megments, csak így alakult.

Richard mélyen beszívta a levegőt, és megpróbált türelmes maradni.

– Shota, érzem, hogy tudsz valamit – valamit arról, hogy mi történhetett Kahlannal.

– Mondtam már neked, hogy nem emlékszem ilyen nevű nőre.

– Igen, és ennek az az oka, hogy valami nagy baj van, de akkor is tudnod kell valamit, ami segíthet kiderítenem az igazságot, valami apró kis információt, hogy megtudhassam, mi folyik itt.

– És arra számítottál, hogy csak úgy hívatlanul besétálhatsz az otthonomba, kockára teheted az életemet, futsz néhány udvariassági kört, majd megkapod a Tehetségem, az életem egy részét, amit magadnak akarsz.

Richard a nőt bámulta. Tehát nem tagadja, hogy tényleg tud valamit, ami segíthet. Tényleg igaza volt.

– Shota, hagyd abba a színészkedést, és ne tégy úgy, mintha jogtalan követeléseket támasztanék. Soha nem hazudtam neked, tudod. Mondom, hogy ez rendkívül fontos, akár belátod, akár nem. Még az is lehet, hogy az Őrző műve, és így akar megkaparintani bennünket. Minden információra szükségem van, hogy megakadályozhassam, ami elkezdődött. Nem játszadozom. Kell nekem, amit tudsz.

– És szerinted egy ilyen követelés feljogosít rá? – A szeme résnyire szűkült. – És pusztán azért, mert nekem van valamim, és te szükséget látsz, nekem a rendelkezésedre kell azt bocsátanom? Hogy jogot formálhatsz az életem egy részére, ha a szükség úgy hozza? Szerinted az életem nem az enyém, hanem arra való, hogy téged szolgáljalak vele? Hogy az életemet a rendelkezésedre kell bocsássam, amikor úgy döntesz, hogy fel akarsz használni engem? Azt hiszed, idejöhetsz és követelőzhetsz, de ha én kérek valamit, te méltatlankodni kezdesz?

– Nem méltatlankodtam – Richard próbált visszafogott maradni. – Nagyra értékeltem az őszinteséget az ajánlatodban. Nagyon is tudom, hogy milyen egyedül lenni. De ha az vagy, akinek hiszlek, nem kérhetsz ilyesmire, ha nem szívből teszem. Te megérdemled, hogy szeressenek. Sajnálom, Shota, de nem hazudhatok, nem mondhatom, hogy én lehetek az a valaki a számodra, különben ezzel végül még nagyobb fájdalmat okoznék. Nem hazudhatok neked; már mást szeretek.

És miután erre már magad is rájöttél, egy olyan valakit akarnál magad mellett tudni, aki olyan hűtlen, hogy azonnal él egy ilyen adódó lehetőséggel? Szerintem neked egy egyenlő társ kell, akivel tényleg megoszthatod az életedet. Nem hiszem, hogy egy ölebre vágynál csupán. Hiszen azt már magad is tudod, hogy abban nincs örömed.

Ha igazán törődsz velem, ha azért tetted az ajánlatot, mert érdekel, hogy mi lesz velem, ha őszinte voltál, akkor segíts!

A nő hallgatott, ezért hát folytatta.

– Shota, minden információ, amit adhatsz, hasznos lehet. Ez most nagyon fontos. Annyira fontos, mint amikor eljöttél hozzám, és arra kértél, hogy zárjam be a Fátylat. Ha elbukom, félek, mind veszítünk. Nincs időm játékokat játszani. Szükségem van arra, amit tudsz!

– Hogy merészelsz ilyen arrogáns hangnemben követelőzni? Már megmondtam a válaszomat. Az én képességem, az én életem. Nem formálhatsz jogot rá.

Richard a hüvelyk és középső ujját a halántékára szorította, és nagy levegőt vett, hogy megnyugodjon. Kelletlenül vette tudomásul, hogy talán a nőnek igaza van.

Hátat fordított neki, és néhány lépésnyire eltávolodott, hogy átgondolja a lehetőségeit. Egy dolgot biztosan tudott, nem megy el addig, amíg minden lehetséges segítséget meg nem kapott.

– Tehát azt mondod, hogy tudsz olyasmit, amivel kideríthetném az igazságot.

– Az igazság számtalan arcát ismerem, és sok mindent tudok róluk.

– De olyasmit is tudsz, ami segíthetne tisztán látnom abban a dologban, ami miatt idejöttem.

– Igen.

Tudta. Még mindig háttal, így szólt.

– Nevezd meg az árat!

– Úgysem leszel hajlandó megfizetni!

Fontolóra vette, milyen árat kérhet a nő. Visszafordult hozzá. A nő olyan pillantással méregette, amitől átlátszónak érezte magát. Nem megy el az információ nélkül, ez biztos. Kahlan élete volt a tét.

Bármit kell is tennie, hogy megmentse, beleértve azt is, hogy fel kell áldoznia az életét, megteszi.

– Nevezd meg az árat!

– Az Igazság Kardja!

A világ megállni látszott.

– Hogy mi?

– Megkérdezted, mibe kerül, hogy elmondjam, amit tudok. Az ár az Igazság Kardja.

Richard bénultan állt.

– Ezt nem mondhatod komolyan!

A nő ajkai mosolyra húzódtak.

– Ó, dehogynem!

A fákon keresztül Richard látta, ahogy Samuel feláll, és élénken figyelni kezd.

– Mihez kezdenél a Karddal?

– Te megkérdezted az árat, én megmondtam. Hogy mihez kezdek a fizetségemmel, az már nem tartozik rád.

Richard érezte, ahogy a lapockái között csorog a víz. Úgy érezte, nem tud sem megmozdulni, sem megszólalni. Erre egyáltalán nem számított.

Shota hátat fordított, és az út felé indult.

– Viszlát, Richard! Örülök, hogy ismertelek. Ne gyere vissza!

– Várj!

Shota megállt, és hátrapillantott. Gesztenyebarna hajának fürtjei ragyogtak a napfényben.

– Igen, vagy nem, Richard? Már eleget adtam neked viszonzatlanul. Többet nem kapsz. Ha akarod, amit tudok, fizetned kell érte. Még egyszer nem ajánlom fel ezt a lehetőséget.

Egy ideig figyelte a férfit, aztán ismét indulni készült. Richard a fogait csikorgatta.

– Rendben van.

A nő megállt.

– Beleegyezel?

– Igen.

Teljesen megfordult, hogy jól láthassa, és várt.

Richard felemelte a kezét, hogy a Kard szíját áthúzhassa a feje felett. Cara egy pillanat alatt odaugrott, és elkapta a csuklóját.

– Mégis mit csinálsz? – vicsorogta. Vörös bőr ruhája szinte izzott a napfényben, és jól illett a szemében lobogó tűzhöz.

– Shota tud valamit erről az egész káoszról – mondta. – Muszáj, hogy elmondja. Nem tudom, mi mást tehetnék. Nincs választásom.

Cara egyik kezével elengedte a férfi kezét, és azt a saját homlokához szorította, miközben próbált magához térni és megnyugodni.

– Rahl Nagyúr, ezt nem teheted! Nem lehet! Nem gondolkodsz tisztán! Elragadott a pillanat heve, hogy megszerezd, amit szerinted adni tud neked. A fejedbe vetted, hogy bármi áron megszerzed. Még azt sem tudod, mi az, amit kínál. Amilyen dühös rád, az a legvalószínűbb, hogy semmi értékeset nem tud adni.

– Szükségem van segítségre, hogy kideríthessem az igazságot.

– És nincs biztosíték, hogy ez a valami segíteni fog ebben. Rahl Nagyúr, hallgass meg! Nem látod tisztán a dolgokat. Én mondom neked, ez az ár túl magas.

– Nincs túl magas ár, ha Kahlan életéről van szó, főleg, ha ez az ár csak egy tárgy.

– Ezzel nem az életét veszed meg, hanem csak egy boszorkány szavát, hogy valami hasznosat tud mondani neked, egy olyan boszorkányét, aki bántani akar téged, amiért elutasítottad. Te magad mondtad, hogy semmi, amit eddig mondott, nem úgy történt, ahogy ő mondta. Ez az alkalom sem lesz kivétel. Elveszíted a Kardot, és semmit nem kapsz cserébe.

– Cara, meg kell tennem.

– Rahl Nagyúr, ez őrültség!

– És mi van, ha én vagyok őrült?

– Miről beszélsz?

– Mi van, ha mindannyitoknak igaza van, és Kahlan nem létezik? Mi van, ha őrült vagyok? Még te is azt hiszed, hogy így van. Muszáj, hogy meghallgassam, mit tud mondani Shota. Ha mindenben tévedek, amiben hiszek, akkor mire jó a Kard egy őrült számára? Ha ti mind jól gondoljátok, és tényleg őrült vagyok, akkor mi jót tehetnék bárkinek is? Mi hasznomat veszitek, ha bolond vagyok? Mit ér az életem akkor egyáltalán? Cara szemei könnyben úsztak.

– Nem vagy őrült!

– Nem? Akkor elhiszed, hogy Kahlan létezik, és ő a feleségem? – Amikor Cara nem válaszolt, lefejtette az ujjait a csuklójáról. – Gondoltam, hogy nem.

Cara mérgesen Shotához fordult, és az Agieljével fenyegette. – Nem veheted el a kardját! Ez nem tisztességes, és ezt te is tudod. Kihasználod az állapotát. Nem veheted el a Kardot!

– Az ár, amit kérek, csekély... a Kard pedig nem is az övé, soha nem is volt az övé.

Shota egyik ujjával intett Samuelnek, aki az árnyékban lapult, és most gyorsan odacsörtetett melléjük a fák között.

Cara Richard és Shota közé lépett.

– A Rahl Nagyúr az Első Varázslótól kapta. Ő nevezte ki a Rahl Nagyurat az Igazság Keresőjének, és ekkor kapta az Igazság Kardját. Az övé.

– És mit gondolsz, az Első Varázsló honnan szerezte a Kardot? – Shota egyik vörös körmös ujjával a földre mutatott. – Itt találta meg. Idejött érte, az otthonomba, és ellopta. Így szerezte meg Zedd a Kardot. Richard nem jogosan viselte, mert a Kardot ellopták. Az, hogy visszaadja a jogos tulajdonosának, csak aprócska ár azért, amit tudni akar.

Cara szeme veszélyesen villogott, és felemelte az Agielt. Richard finoman megfogta a csuklóját, és lenyomta a kezét, mielőtt olyasmit tehetett volna, ami Richard szerint csúnyán végződött volna. Nem volt biztos benne, hogy mi lenne a kimenetele egy ilyen összecsapásnak. Nem merte megkockáztatni, hogy elveszíti, amit Shota mondhat, vagy hogy elveszítse Carát.

– Azt teszem, amit tennem kell – nyugtatta a lányt. – Ne nehezítsd meg még jobban!

Richard látta már Carát számtalan különböző hangulatban. Látta boldognak, szomorúnak, kedvetlennek, elszántnak, dühösnek, de eddig a pillanatig még soha sem látott rajta ilyen őrült, feléje irányuló haragot.

És akkor hirtelen eszébe jutott, hogy látta már egyszer ilyen őrülten dühösnek, valamikor nagyon régen.

Ebben a pillanatban nem engedhette meg magának, hogy egy ilyen emlék eltérítse a gondolatait, és elhessegette magától. Most Kahlanról volt szó, és a jövőről, nem a múltról.

Richard áthúzta a feje felett a Kard szíját, és összefogta a hüvellyel. Samuel úrnője szoknyája mögött csendesen, mohó szemekkel figyelte a díszes markolatot.

A fényes arany és ezüst hüvelyt, az ősi bőr szíjjal mindkét kezébe fogva Shota felé nyújtotta.

A nő tett egy lépést előre.

– A Kard hű társamé, Samuelé – mosolygott diadalittasan. – Add oda neki!

Richard bénultan állt. Nem adhatta oda Samuelnek az Igazság Kardját. Egyszerűen nem tehette.

Azután hirtelen eszébe jutott, mi mást akarhatna Shota a Karddal, minthogy Samuelnek adja. Megpróbált nem gondolni rá, hogy mit jelent, ha tényleg Shotának adja.

– De a Kard tette ilyenné. Zedd azt mondta, hogy a Kard mágiája tette ezt vele, és változtatta ilyenné.

– És ha visszakapja, ami az övé, olyan lesz, mint egykor, mielőtt a nagyapád ellopta tőle.

Richard ismerte Samuel jellemét. Amennyire Richard tudta, Samuel bármire képes lehet, még gyilkolni is.' Nem adhatott a kezébe egy ilyen veszélyes valamit, mint az Igazság Kardja.

Túl sok, Samuelhez hasonló ember hordozta már az Igazság Kardját, harcoltak érte, ellopták egymástól, eladták annak, aki a legtöbbet kínálta érte, aki aztán Keresőként gyűlöletes célokra használta. A homályban kézről kézre járt, és gonosz, erőszakos célokra használták. Mire Zedd visszaszerezte és végül Richardnak adta, a Keresőket megvetés sújtotta, és semmivel sem becsülték őket többre, mint egy veszélyes bűnözőt.

Ha odaadja a Kardot Samuelnek megint így lesz. Újrakezdődik az egész.

De ha nem adja oda, akkor nincs esélye megállítani egy sokkal nagyobb fenyegetést, amely nagy valószínűség szerint elszabadult a világban, és nincs esélye rá, hogy egyszer újra láthassa Kahlant. Míg Kahlan volt számára a legfontosabb, meg volt győződve róla, hogy az eltűnése egy sokkal gonoszabb dolgot indított el, amelynek olyan következményei lehetnek, amibe félt belegondolni is.

Az Igazság Keresőjeként az ő felelőssége az igazsághoz kötődik, és nem az Igazság Kardjához.

Samuel közelebb settenkedett, a szemét a Kardon tartva, a kezét tenyérrel felfelé felemelte és várt.

– Enyim. Adide! – morogta türelmetlenül, gyűlölettől égő szemekkel.

Richard felemelte a fejét és Shotára nézett. Az összefont karral állt, mintha azt akarná mondani, hogy ez az utolsó esélye. Ez volt az utolsó lehetősége, hogy megtalálja az igazságot.

Ha tudott volna bármi más módot a megoldásra, bármely csekélyet is, visszahúzta volna a Kardot, és a másik lehetőséget választotta volna. De ezt az esélyt nem játszhatta el, nem veszíthette el azt az információt, amely Shota birtokában volt. Nem tehetett mást.

Remegő kézzel előrenyújtotta a Kardot.

Samuel nem bírta kivárni, még teljesen átnyújtja neki. Előre lendült, elmarta a Kardot, és mohón ölelte magához a hőn áhított tárgyat.

Amint az övé lett, különös kifejezés jelent meg az arcán. Richard szemébe nézett, hatalmas, csodálkozó szemmel és tátott szájjal. Richard el sem tudta képzelni, mit láthat most, hogy rátette a kezét az Igazság Kardjára. Arra gondolt, hogy talán egyszerűen megdöbbent attól, hogy tényleg az övé lett.

Hirtelen eliszkolt, és eltűnt a fák között. Az Igazság Kardja ismét a homályba veszett.

Richard meztelennek és kábának érezte magát. Arrafelé meredt, amerre Samuel eltűnt. Azt kívánta, bárcsak megölte volna, amikor először megtámadta. Nem egyszer tört már az életére, és Richard hagyta, hogy azok az alkalmak kicsússzanak a kezéből.

Éles pillantást vetett Shotára.

– Ha bárkinek baja esik miatta, azért téged terhel a felelősség.

– Nem én adtam neki a Kardot. Te tetted saját elhatározásból. Nem csavartam ki a karod, és nem kényszerítettelek az erőmmel. Ne is próbáld rám hárítani a saját döntéseid és tetteid felelősségét.

– Mint ahogy én sem vagyok felelős érte, hogy mit tesz. De ha bárkiben kárt tesz, gondom lesz rá, hogy ez alkalommal megkapja, amit megérdemel.

Shota a zöld gyepet pettyező fákat nézte.

– Itt nincs senki, akit bánthatna. Immár övé a Kard. Végre boldog.

Richard nem hitt ebben.

Csendes dühvel az előtte álló feladat felé fordította a figyelmét. Nem akarta hallani a kifogásait, ezért rögtön a tárgyra tért.

– Megkaptad, amit akartál.

A nő hosszasan a szemébe nézett, az arcán megfejthetetlen kifejezés ült. Végül csendesen egyetlen szót mondott.

– Futótűz.

Megfordult, és elindult az úton.

Richard megragadta a karját, és visszafordította.

– Mi?

– Azt akartad tudni, hogy mi tudok, ami segíthet meglelni az igazságot. Megmondtam: Futótűz.

Richard hitetlenkedve kérdezte.

– Futótűz? És ez mit jelent?

Shota megvonta a vállát.

– Fogalmam sincs. Csak azt tudom, hogy erre van szükséged a kereséshez.

– Hogyhogy fogalmad sincs? Nem teheted meg, hogy mondasz egy olyan szót, amit még soha életemben nem hallottam, és elmész. Ez így nem tisztességes, tekintve, hogy mit adtam cserébe.

– Mindazonáltal így egyeztünk meg, és én teljesítettem, amit ígértem.

– El kell mondanod, hogy mit jelent.

– Nem tudom, hogy mit jelent, csak azt, hogy ez az a szó, amiért fizettél.

Richard nem akarta elhinni, hogy belement egy olyan alkuba, amelyben semmit nem kapott cserébe. Semmivel sem került közelebb Kahlan megtalálásához, mint mielőtt eljött Shotához. Úgy érezte, hogy itt mindjárt a földre roskad és feladja.

– Az üzletet lerendeztük. Viszlát, Richard! Kérlek, most menj! Hamarosan sötét lesz. És biztosíthatlak, nem akarsz majd itt lenni, amikor besötétedik.

Shota elindult a távolban álló palotája felé. Richard, miközben nézte a távolodó alakot, szemrehányást tett magának, amiért ilyen könnyen bukásnak veszi a dolgot, és meg sem próbálja meglátni benne a sikert. Már tudott valamit, ami a rejtélyhez kötődik. A kirakós játék egy darabját, a megoldás egy részét, amely olyan értékes, hogy korábban csak a boszorkány tudott róla. Megerősítette, hogy Kahlan valóságos. Azt mondta magának, hogy ezzel egy lépéssel közelebb jutott. Muszáj volt hinnie ebben.

– Shota! – szólt a nő után Richard.

Az megállt, megfordult, és várta a férfi mondanivalóját. Látszott, hogy nagy szónoklatra számít.

– Köszönöm – mondta őszinte hangon. – Nem tudom, hogy mi jót jelent majd a számomra, hogy ismerem a Futótűz szót, de köszönöm. Legalább okot adtál, hogy tovább menjek. Amikor idejöttem, már nem volt, ami tovább vigyen, de most van. Még egyszer köszönöm.

Shota meglepődött. A férfinak fogalma sem volt, mire gondolhat éppen. Végül kissé közelebb lépett. Összekulcsolta a kezét maga előtt, néhány pillanatig a földet nézte maga előtt, majd a fákat szemlélte, láthatóan fontolgatott valamit.

Végül megszólalt.

– Amit keresel, azt régen eltemették.

– Régen eltemették? – kérdezte óvatosan.

– Mint ahogy azt sem tudom, mi a Futótűz, azt sem tudom, ezt hogyan kell érteni. A dolgok csak úgy megjelennek nekem problémákkal, kérdésekkel kapcsolatban. Én vagyok az információt hordozó csatorna, ha úgy tetszik. De nem én vagyok a forrás. Nem ismerem a jelentésüket, csak annyit mondhatok, hogy amit keresel, azt régen eltemették.

– Futótűz, és egy rég eltemetett dolog keresése. – Ismételte Richard, és bólintott. – Rendben. Nem felejtem el.

Hirtelen a nő felhúzta a szemöldökét, mintha még valami eszébe jutott volna.

– Meg kell találnod a csontok helyét a Mély Semmiben.

Richard érezte, ahogy végigfut a hátán a hideg. Fogalma sem volt róla, hogy mi az a Mély Semmi, de nem tetszett neki a kifejezés, mint ahogy a csontok keresése sem. Elhessegette a képeket, amiket felidézett benne.

Shota ismét megfordult, és elindult. Alig egy tucat lépést tett csak meg, amikor hirtelen megtorpant és visszanézett. Kortalan szemeivel a férfire nézett.

– Óvakodj a négyfejű viperától.

Richard várakozón felemelte a fejét.

– Nem tudom, mi lehet a négyfejű vipera!

– Akár felismered ezt most, akár nem, hidd el, hogy tisztességes üzletet kötöttünk. Megadtam a válaszokat. Te vagy a Kereső – vagy legalábbis az voltál; neked kell megtalálnod, mit jelentenek.

Ezzel végleg elsétált a hosszú ösvényen az aranyló napfényben.

– Menjünk! – szólt Richard Carához. – Nem szeretném megtudni, hogy miért ne akarnánk itt lenni, amikor besötétedik.

Cara jeges pillantást lövellt felé.

– Szerintem egy mániákus gyilkos miatt, aki egy halálos erejű karddal tör majd rád.

Richard borúsan vette tudomásul, hogy ez bizony igaz lehet. Samuel valószínűleg nem elégszik meg azzal, hogy megkapta a Kardot. Lehet, hogy meg akarja majd ölni a jogos tulajdonosát, nehogy Richard visszakövetelhesse vagy elvehesse tőle.

Annak ellenére, amit Shota mondott, Samuel az igazi tolvaj. Az Igazság Kardját az Első Varázslónak van joga odaadni valakinek. Ő nevezi ki a Keresőt. Nem azé a Kard, aki valahogy megszerzi, hanem a varázsló által kinevezett személyt, a Keresőt illeti, aki most Richard volt.

Szinte émelygett a tudattól, hogy elárulta a nagyapja belé fektetett bizalmát.

De mit érne a Kard, ha a megtartása azt jelentené, hogy Kahlan meghal?

Nincs nagyobb érték az életnél.

21. FEJEZET

Richard annyira elgondolkodott, hogy szinte észre sem vette milyen meredek kaptatón kellett felmászniuk, hogy kijussanak az Agaden völgyből. Az alattuk elterülő völgy aranyló napfényben fürdött, a fák árnyai hosszúra nyúltak a zöld mezőn. A lenyugvó nap fényében csendesen békés hely azonban elveszítette a varázsát. Mielőbb maga mögött akarta tudni a völgyet és a mocsarat, még mielőtt leszáll az est. Megpróbálta összeszedni magát, és arra a feladatra koncentrálni, hogy egymás után rakja a lábait, hogy képes legyen tovább menni.

Mire elérték a szikla tetejét és a Shota otthonát övező mocsarat, a helyet vigyázó hatalmas hegyek árnyékában már beállt az esti szürkület. Mivel a sziklafal idejekorán elzárta előlük a napfényt, az ég felettük sötétkéknek látszott, a csekély fény alig volt képes áthatolni a fák lombkoronáján. A késő délutánban az óriási zöld láp a szürkület örök homályába burkolózott. Itt a mély árnyékok nem is hasonlítottak a völgybeli árnyakhoz. A mocsár mélye tapintható, de többnyire hétköznapi veszélyeket rejtett, míg a Shota körüli árnyak olyan fenyegetéseket, amelyek Richard szerint kevésbé kézzelfoghatóak, viszont sokkal végzetesebbek voltak.

Az őket körülvevő vizenyős láp, a cirpelés, a füttyök, távoli kiáltások és üvöltések alig jutottak el a férfi tudatáig. Elmerült a kétségbeesés és a maga elé tűzött cél közötti gigászi küzdelmében.

Bár Shota sokmindent elmondott neki a Vérszörnyről, amely rá vadászik, már Niccitől is tudta, hogy Jagang egyik szörnyetege vette üldözőbe. Nem érte meg azért elmenni Shotához, hogy ez a tudása néhány apró részlettel gazdagodjon. Valójában az a néhány dolog volt igazán értékes, amit végül mondott. Ezért utazott ennyit? Ezért fizetett olyan drága árat, amelynek teljes súlyát csak most kezdte érezni! Az ujjai önkéntelenül a Kard után nyúltak bátorításért, de az ismerős, hű fegyver már nem volt nála többé.

Megpróbált nem gondolni rá, mégsem tudta kiűzni a fejéből a hiányát. Megkönnyebbült, hogy olyan információhoz jutott, amelyet jelentősnek érzett, ugyanakkor majd összenyomta a személyes veszteség érzése.

Ezen gondolatok közben arra is tudott figyelni, hogy merre megy, így nem lépett rá a sárga-fekete csíkos kígyóra, amely egy gyökér tövében lapult. Lesöpörte a levelek alján selyem szálakon függő szőrös pókokat, amelyek a ruhájára tapadtak. Kikerülte a bozótot is, amikor a sűrűből valami rásziszegett.

Richard olyan gyorsan haladt az egyre sötétebbé váló csapáson, amennyire csak biztonsággal lehetett, és közben újra meg újra megrágott minden egyes szót, amit Shotánál hallott, próbált a drágán megszerzett kincsre koncentrálni. Cara szorosan a nyomában haladt, és az arcuk körül repkedő bogarakat hessegette és csapkodta. Időnként egy denevér röppent elő a sűrűből, hogy elkapjon néhányat közülük.

Ahogy tört előre a dús növényzetben, Richard indákat és ágakat hajtott félre, gyökereket került ki – melyek kígyókként tekeregtek, ha túl közel kerültek hozzájuk. Amikor először járt itt, Samuel megmutatta neki, hogyan képesek ezek a gyökerek elkapni az ember bokáját, ha túl közel merészkedik. Richard figyelmét annyira lekötötte, hogy megfejtse a Futótűz szó jelentését, hogy majdnem belelépett a fekete vízbe, amelyet nehéz volt a gyér fényben észrevenni. Cara épp idejében kapta el, és állította meg. Körülnézett. Észrevett egy kidőlt fatörzset, amelyen korábban átjöttek, és arra vette az irányt.

Emlékeiben kutatott a Futótűz szó után, de a reményei épp úgy semmivé foszlottak, ahogy a fény körülöttük. Elég különös szó volt, és valószínűleg emlékezett volna rá, ha már hallotta volna. Bárcsak Shota tudta volna honnan származik, vagy hogy mit jelent, de hitte, hogy a nő az igazat mondta arról, hogy ezek a dolgok magyarázat nélkül jutnak el hozzá.

Másrészt attól félt, hogy nagyon is jól tudja, mire utaltak Shota szavai, amikor azt mondta: Amit keresel, azt már rég eltemették.

Ettől fájt a lelke. Rettegett tőle, hogy Kahlan meghalt, és már rég eltemették.

Azóta elveszettnek érezte magát, hogy felébredt, és nem találta. Kahlan nélkül a világban minden más értelmét veszítette.

Nem engedhette meg magának, hogy elhiggye, Kahlan meghalt. Ehelyett gyönyörű, okos, zöld szemeire és különleges mosolyára gondolt, ahogyan viselkedett, mintha valós lenne, és nagyon is élne.

Shota szavai azonban állandóan a fülében visszhangzottak. Rá kell jönnie a jelentésükre, ha meg akarja találni Kahlant.

Az utolsó mondata, hogy óvakodjon a négyfejű viperától, először semmit nem jelentett a számára, de minél jobban gondolkodott rajta, annál inkább kezdte azt érezni, hogy értenie kellene, mintha olyasvalami volna, ami számára értelemmel bír, valami, amire rá kellene jönnie, ha elég sokáig gondolkodik rajta. Amit sugallt, elég nyilvánvalónak tűnt: hogy a négyfejű vipera, bármi is volt az, valahogy felelős volt Kahlan eltűnéséért.

Nem tudta, hogy vajon azért gyanította-e ezt, mert annyira gonosz volt a hangzása. Nem akarta, hogy rossz következtetésre jusson megalapozatlan megérzések alapján. Ezzel csak elpocsékolná az értékes időt. Attól tartott, hogy már így is túl sokat pazarolt el.

– Hová megyünk? – kérdezte Cara kirángatva őt az elmélkedésből.

Észrevette, hogy most először szólalt meg a lány, mióta eljöttek Shotától.

– A lovakért.

– Ma éjjel akarsz átmenni a hágón?

Richard bólintott.

– Ha sikerül. Ha elül a vihar, a hold elég fényt ad majd.

Amikor először jött el Shotához, a boszorkány magával vitte Kahlant a völgybe. Richard akkor követte a nyomaikat a hágón az éjszakában. Nem volt könnyű, de meg lehetett csinálni. Érezte, hogy mennyire fáradt az egész napos gyaloglástól, és tudta, hogy Cara legalább ennyire kimerült, de nem akart megállni addig, amíg képes volt egyik lábát a másik után rakni.

Cara álla egyértelműen mutatta, milyen érzelmekkel viseltetett a lány az ilyen éjszakai utazás ötlete iránt, de ahelyett, hogy ellenkezett volna, mást kérdezett.

– És amikor nálunk lesznek a lovak, akkor hová megyünk?

– Válaszokat keresni arra, amit eddig megtudtam. Körülöttük lassan hömpölygött a köd a görbe fák, csüngő indák és vizes lapályok felett, mintha egyre közelebb akarna jönni, hogy hallhassa miről beszélnek. Szél nem fújt, a moha mozdulatlanul csüngött a görbe ágakon. Az indák és a bozót alatti sötét helyeken azonban árnyak remegtek. A távolban láthatatlan valami vetett fodrot a mozdulatlan víztükrön.

Richard nem akart beszélni az előttük álló hosszú és nehéz útról, így mielőtt Cara bármit mondhatott volna megkérdezte:

– Hallottad már azt, hogy Futótűz?

Cara felsóhajtott.

– Nem.

– És van ötleted, hogy mit jelenthet?

Megrázta a fejét.

– És az a hely a csontokkal a Mély Semmiben? Arról hallottál már?

Cara egy pillanatig nem válaszolt.

– Valamiért kicsit ismerősnek tűnik az a kifejezés, hogy a Mély Semmi, mintha már hallottam volna valahol.

Richard számára ez reményt keltően hangzott.

– És fel tudod idézni, hogy hol hallottad, vagy tudsz bármit vele kapcsolatban?

– Attól tartok, nem. – A lány előrenyúlt, és csak letépett egy szív alakú levelet az egyik indáról, ahogy a férfi mellett lépdelt. – Csak az rémlik, hogy talán gyerekkoromban hallottam. Próbáltam visszaemlékezni, de nem tudok, ha igaz egyáltalán, hogy hallottam. Persze az is lehet, hogy a mély és a semmi annyira gyakori szavak, hogy ezért tűnik ismerősnek.

Richard csalódottan sóhajtott. Ő is ezen gondolkodott. Ha csak egyszerű szavak, akkor valószínűleg neki is azért hangzik úgy, mintha ismernie kellene.

– És a négyfejű vipera?

Cara megint a fejét csóválta, miközben egy lépéssel lemaradt, hogy kikerüljön egy faágat, amely az út fölé hajlott. Egy apró levélzöld kígyó tekeredett az egyik ágára, és őket figyelte, ahogy elhaladtak előtte, miközben a levegőt nyalogatta; így érzékelte a szagukat.

– Nem jelent számomra semmit – rázta a fejét, miközben a tövénél megcsavarta a levelet. – Még sohasem hallottam ilyen állatról, ha az egyáltalán. Az is lehet, hogy a négyfejű vipera a Mély Semmi nevű helyen él.

Richard maga is fontolóra vette ezt az eshetőséget, de kételkedett benne, hogy így lenne, mégpedig amiatt, hogy Shota külön tett említést róluk. Számára különálló, és teljesen különböző információként érkeztek. Richard feltételezte, azért köthette őket egymáshoz, mint ahogy Cara is tette, mert ahhoz a kérdéshez kapcsolódtak, amely azt boncolgatta, hogy mi tudna segíteni neki felderíteni az igazságot.

Ahol a fák szétváltak, hogy rálátást engedjenek az előttük magasodó sötét hegyekre, Cara megállt.

– Talán Nicci hamarosan utolér bennünket. Ő sokat tud a mágiáról, meg az ilyen dolgokról. Talán tudja, mi az a Futótűz, vagy a többi. Boldogan megtenne bármit, hogy segítsen neked.

Richard az övébe dugta a hüvelykujját.

– El akarod mondani, hogy mit terveztetek Niccivel?

Elég nyilvánvaló volt ugyan, de azt akarta, hogy a lány mondja el. A szemébe nézett.

– Niccinek semmi köze hozzá. Az én ötletem volt.

– És mi is volt az ötleted egészen pontosan?

Cara elfordult egy kissé, hogy ne kelljen a szemébe néznie, helyette inkább a hágóra meredt. Az ég szinte teljesen tiszta volt, és kezdtek megjelenni az első csillagok. Az enyhe szél messze magasan néhány felhőt ringatott. A hold hamarosan felkel.

– Amikor meggyógyítottál, megéreztem, hogy milyen szörnyű magányosság gyötör. Szerintem ezt a Kahlant is azért találtad ki, hogy a magánytól megszabadulj. Meg akartalak szabadítani ettől a fájdalomtól, amit éreztem benned. Egy nem létező személy nem töltheti be ezt az űrt.

Amikor nem folytatta, Richard kérdezett.

– És azt akartad, hogy Nicci tegye ezt meg.

A lány ránézett, és a csalódottság látszott az arcán.

– Rahl Nagyúr, csak segíteni akartam. Szerintem szükséged lenne valakire, akivel megoszthatod az életedet, mint ahogy Shota is ilyen valakire vágyott. Mint ahogy rád vágyott. De nem Shota a megfelelő személy erre, nem illetek össze. Szerintem Nicci az. Hát ennyi.

– Tehát azt gondoltad, hogy odaadod a szívemet valakinek.

– Nos... így nem hangzik olyan jól.

– Hát nem. Ez nem helyes.

– Dehogynem! – erősködött. – Kell neked valaki. Tudom, hogy most elveszettnek érzed magad. És egyre rosszabbul vagy. Drága szellemek, hiszen még a Kardról is lemondtál! Szükséged van valakire. Tudom, hogy így van. Valahogy nem tűnsz egésznek. Mióta ismerlek, soha nem voltál ilyen. Egész életemben, soha nem gondoltam a Rahl Nagyúrra úgy, mint akinek társa van, pláne felesége, de most, úgy tűnik, hogy egy rokon lélekre van szükséged. Nicci mindenkinél jobban alkalmas erre. Okos, elég okos ahhoz, hogy beszélgethessetek. Mindketten ismeritek a mágiát. Láttam, hogyan társalogtok, hogyan mosolyogtok egymásra. Olyan természetesen viselkedtek egymás társaságában. Mindketten okosak és Tehetséggel bírók vagytok. És ő olyan szép! Hozzád egy szép nő illik, és ő az.

– És Nicci milyen szerepet játszott a te kis összeesküvésedben?

– Niccinek ugyanolyan ellenvetései voltak, mint neked – ami megint csak azt bizonyítja, hogy igazam van abban, hogy ti ketten mennyire összepasszoltok.

– Tehát neki sem tetszett a te kis terved?

Cara megvonta a vállát.

– Nem ezt mondtam. Miattad hozott fel kifogásokat, a te érdekedben, nem maga miatt. Csak azzal foglalkozott, hogy te mit akarsz. Úgy tűnik, jól tudta, hogy neked nem tetszik majd az ötlet.

– Hát egy dologban igazad van. Nicci tényleg okos.

– Csak megpróbáltam elérni, hogy vegye fontolóra. Nem azt mondtam, hogy ugorjon a nyakadba. Csak arra gondoltam, hogy ti ketten kiegészíthetnétek egymást, és ezzel megszüntethetnétek azt az űrt, amely mindkettőtöket gyötör. Arra gondoltam, hogy ha biztatom, hogy gondolkodjon el rajta, akkor természetes módon beindulnak a dolgok. Ez minden.

Richardnak kedve lett volna megfojtani, de visszafogta a dühét, hiszen, bár Cara helytelenül cselekedett, megható módon emberi volt, és annyira gondoskodó, hogy emiatt meg kedve lett volna megölelni. Soha nem gondolta volna, hogy egy Mord-Sith ilyen aggódó és szerető tudjon lenni. De mégis...

– Cara, amit te akarsz, az ugyanaz, amit Shota is akart. Helyettem eldönteni, hogy hogyan kéne éreznem, és élnem.

– Nem, nem ugyanaz.

Richard felvonta a szemöldökét.

– Miért, szerinted miben más?

Cara összeszorította a száját. Várt. Végül nagy nehezen kibökte.

– Ő nem szeret igazán. De én igen. Csak nem úgy... – tette hozzá gyorsan.

Richardnak nem volt kedve vitatkozni, pláne nem veszekedni. Tudta, hogy Carát a jó szándék vezérelte, még ha tévútra is. Csak éppen alig hitte, hogy hangosan beismerte, amit beismert. Ha nem történt volna ennyi minden, határtalanul boldoggá tette volna ez a kijelentés.

– Cara, én nős vagyok, és szeretem a feleségem.

A lány szomorúan csóválta a fejét.

– Rahl Nagyúr, sajnálom, de Kahlan nem létezik.

– Ha nem létezik, akkor hogyan adhatott Shota segítséget ahhoz, hogy kideríthessem az igazságot.

Cara megint nem nézett rá.

– Mert az igazság az, hogy Kahlan nem létezik. Amiket neked mondott, erre a szomorú igazságra fognak rávezetni. Erre gondoltál már?

– Csak a rémálmaimban – mondta Richard, miközben tekintete a távolba révedt.

22. FEJEZET

Jillian megfordult. Az eget fürkészte, amikor meghallotta a holló rekedt hangját. A hatalmas madár kitárt szárnyai remegtek, ahogy a láthatatlan légáramlatok emelgették a tiszta kék égen. Ahogy figyelte, a madár ismét károgott. A harsány reszelős hang visszhangzott a mély szakadékok közt, majd tovább vitte a szél a délutáni napfényben sütkérező kiszáradt táj fölé.

Jillian felemelte az apró, elpusztult gyíkot az omladozó falról és felkapaszkodott a poros ösvényen. A holló kecsesen szárnyalt a magasban, és figyelte a felfelé futó lányt. A lány tudta, hogy a holló már bizonyára régen észrevette, még jóval azelőtt, hogy ő észrevette volna a madarat.

A gyíkot a farkánál fogva tartva lábujjhegyre állt, és olyan magasra emelte a kezét, amilyen magasra csak tudta, és meglengette az állatot. Felnevetett, amikor meglátta, hogy a fekete madár szinte megtorpant a levegőben, ahogy észrevette, mit tart az ujjai között. Zuhanórepülésbe kezdett, a szárnyait kissé behúzta, és egyre nagyobb sebességgel közeledett.

Jillian felugrott és leült az egyik romos kőfalra az egykori köves út mellett. A hosszú évszázadok alatt az utat belepte a por. A szél és eső által ráhordott földben fű és bütykös fák nőttek. A nagyapjától tudta, hogy ez egy különleges, ősi hely.

Jillian el sem tudta képzelni, mennyire régi lehet. Amikor fiatalabb volt megkérdezte a nagyapját, hogy öregebb-e mint ő. Erre ő felnevetett és azt mondta, hogy bár ő elég öreg, közel sem olyan öreg, mint ez a hely, és hogy a föld nem képes egy emberöltő alatt így benőni az ember alkotását. Azt mondta, hogy az ilyen lassú munkához nemcsak idő kell, hanem a gondozás hiánya is. Sok idő eltelt, és mivel szinte nem is maradtak emberek, nem volt, aki gondozza, s ez megtette a magáét.

Nagyapa elmesélte neki, hogy ezt a most üres, ősi várost egykor az őseik népesítették be. Jillian szeretett történeteket hallgatni a titokzatos emberekről, akik egykor ezen a helyen éltek, és akik a kőoszlopokon túli hihetetlen várost építették.

A nagyapja krónikás volt, és mivel ő annyira szerette hallgatni a történeteit a régi népekről, a nagyapja megígérte neki, hogy egy nap ő lehet majd az, aki átveszi a helyét, ha hajlandó tanulni. Jilliant lázba hozta az a kilátás, hogy ő lehet a krónikás, aki az ősi időket és az örökséget ismeri, ugyanakkor nem tetszett neki az a gondolat, amit ez sejtetett, mármint hogy ha ő végül ilyen tisztségre tesz szert, az a nagyapja halálát is jelenti.

Lokey mellette ért földet, behúzta fényes fekete szárnyait, s ezzel elterelte gondolatait a régi korok népeiről, az általuk épített városokról, háborúkról és nagy tettekről. A kíváncsi holló közelebb lépkedett.

Jillian leengedte a nemrég elpusztult gyíkot, és a farkánál fogva csábítón meglengette.

Lokey felemelte a fejét, és figyelt. Ahelyett, hogy elvette volna, csak pislogott fekete szemeivel. Még közelebb jött, és jobb lábával óvatosan kissé oldalazva lépett, ahogy szokta, ha dög közelébe kerül. Ahelyett, hogy a szárnyait csattogtatva néhányat hátra ugrott volna, ami bevett szokása volt, amikor a remélt étel közelébe került, ami azonban veszélyes is lehet, most bátran előre lépett, és a lány kecskebőr ruhájának ujját elkapta a csőrével.

– Lokey, mit csinálsz?

Lokey nem tágított, egyre csak rángatta. A kíváncsi madár általában a ruha ujjára vart gyöngyöket, vagy rojtokat csipkedte, de most a ruha ujját húzkodta.

– Mi az? – kérdezte. – Mit akarsz?

A madár elengedte a ruha ujját, és felemelt fejjel a lány szemébe nézett. A hollók intelligens állatok, de a lány soha nem tudta biztosan, hogy mennyire. Néha úgy gondolta, hogy Lokey okosabb, mint sok ember, akit ismert.

Lokey nyakán és a fején kétoldalt felborzolódtak a tollak.

Hirtelen átható károgást hallatott, amely úgy hangzott, mint egy kétségbeesett, dühös kiáltás, amiatt, hogy nem tud beszélni, és nem tudja elmondani neki, amit akar. „Kááárrr." Felborzolta a tollait, és újra károgott. „Kááárrr."

Jillian megsimogatta a fejét, és gyengéden, de határozottan megvakargatta a fekete tollazatát, amit a madár nagyon szeretett, majd lesimította a felborzolt tollakat. A madár azonban nem nyugodott meg, nem pislogott lustán, ahogy szokott egy ilyen kényeztetés után, hanem kissé hátra ugrott, hogy ne érhesse el, és egymás után háromszor, fület sértőn károgott. „Kááárrr. Kááárrr. Kááárrr."

A lány befogta a fülét.

– Mi az ördög bújt beléd ma?

Lokey fel és le ugrált, és csattogtatta a szárnyait. Kááárrr. Átszaladt az öreg, kavicsos úton, miközben folyamatosan károgott és a szárnyát emelgette. Az út másik oldalán felrepült a levegőbe, majd leszállt, és azután ismét fel. „Kááárrr."

Jillian felállt.

– Azt akarod, hogy jöjjek veled?

Lokey hangosan károgott, mintha meg akarná erősíteni, amit a lány végre-valahára megértett. Jillian felnevetett. Biztos volt benne, hogy a bolond madár minden szavát értette, és néha még a ki nem mondott gondolatot is a szavak mögött. Szerette maga mellett tudni. Néha, amikor beszélt hozzá, a madár csendesen álldogált és figyelt.

A nagyapja figyelmeztette, hogy ne engedje Lokey-t a szobájában aludni, különben még az álmait is ismerni fogja. Jilliannek többnyire csodás álmai voltak, így nem bánta, ha Lokey ismeri őket. Gyanította, hogy a barátja tényleg ismeri az álmait, és gyakran ébredt úgy, hogy a madár egy közeli párkányon szunyókált elégedetten.

Arra azonban vigyázott, hogy nehogy rémálmokat is közvetítsen neki.

– Találtál magadnak egy elhullott antilopot? Vagy egy nyulat? Ezért nem vagy éhes? Megfenyegette az ujjával. – Lokey – korholta –, csak nem fosztottad ki egy másik holló rejtekhelyét?

Lokey mindig éhes volt. Az ő falánk madara. A vacsoráját is megosztaná vele, ha a lány megengedné, és ellopná, ha nem engedné meg. Még ha túlságosan tele volt is a hasa ahhoz, hogy megegye a gyíkot, a lányt meglepte, hogy nem vitte el, és dugta el, hogy majd később megehesse. A hollók mindent eldugtak, amit nem tudtak megenni – pedig elég sokat ettek. Nem is értette, hogy lehet, hogy a madár nem hízott el.

Jillian megállt és lesöpörte a port a ruhájáról és a térdéről. Lokey már a levegőben volt, felette körözött, és sietségre ösztökélte.

– Jól van, jól van – panaszkodott, miközben oldalra nyújtotta a karját, hogy el ne veszítse az egyensúlyát, ahogy a kerítésnek szánt, zúzalékkal teleszórt fal tetején futott.

Az aprócska domb tetején megállt. Egyik kezével összefogta a ruháját, a másikkal a szemét ernyőzte, miközben a kék égen a barátját figyelte, aki bukdácsolt, és körözött a levegőben, hogy fenntartsa a lány figyelmét. Lokey szemérmetlen magamutogató volt. Ha a levegőbeli mutatványaival nem tudott más hollókat elbűvölni, akkor szívesen szórakoztatta a lányt is.

– Igen – kiáltott az ég felé –, okos madár vagy, Lokey.

Lokey egyet károgott, és gyorsan verdesett a szárnyával. Jillian a tekintetével követte, a szemét kezével védte a napfénytől, ahogy a madár átvágott előtte, dél felé, a hatalmas térségen keresztül. A hegy lábánál a nyári fű zöld csíkjai szabdalták a kopár tájat. Oldalt ködbevesző lilás hegyek sorakoztak, mindegyik egy kissé halványabban látszott, mint az előtte álló, ahogy az elhagyatott pusztaság szélén délen a semmibe vesztek. Persze a lány tudta, hogy valahol véget érnek. A nagyapja elmondta neki, hogy délen van egy hatalmas Határ, és azon túl húzódik az Óvilág tiltott földje.

A távolban a mező zöld foltja közt, amely a hegyek lábáig húzódott, látni lehetett azt a helyet, ahol a nyarat az emberek töltötték. Az ősi falakban tátongó réseket fa kerítések töltötték ki, melyek kecskéket, disznókat és csirkéket őriztek. A tehenek egy része a fűben legelészett. Itt volt nedvesség a talajban, és voltak fák is. A levelük csillogott a napfényben. Az egyszerű, a kemény teleknek és az égető napnak több évszázada ellenálló téglaházak mellett kertek terültek el.

És akkor, amikor ismét felnézett, meglátta a horizonton emelkedő porfelhőt.

Olyan messzire volt, hogy aprócskának látszott. A porfelhő a kék égbolt előtt, a levegőben lebegni látszott, mozdulatlanul, persze tudta, hogy csak a távolságtól tűnik így. Még ilyen messziről is meg lehetett mondani, hogy nagyon szélesen terül el. Persze az okát még innen nem lehetett kivenni. Ha Lokey nem szólt volna, Jillian még egy ideig biztosan nem vette volna észre.

Bár még nem látta, mi veri fel a port, tudta, hogy még soha nem látott ilyet.

Először arra gondolt, hogy forgószél, vagy porvihar. De ahogy nézte rádöbbent, hogy túl szélesen húzódik ahhoz, hogy forgószél legyen. A porvihar nem terjed úgy felfelé a levegőbe, ahogy ez, ráadásul azt mindig nagy, barna felhők kísérték, amelyek a föld felett száguldottak, ahol a viharos szelek felkavarták a port.

Ez nem ilyesmi volt. Olyan volt, mintha valami közeledne. Lovasok.

Idegenek.

Több idegen, mint amennyit el tudott képzelni. Olyan sokan, mint a nagyapja történeteiben.

Jillian térde remegni kezdett. A félelem egyre gyűlt benne, és a torkát fojtogatta, már-már úgy érezte, sikoltania kell.

Ők azok. Akikről a nagyapja azt mondta, hogy egyszer el fognak jönni. Most itt vannak.

Az emberek soha nem vonták kétségbe a nagyapja szavait, legalábbis szemtől szemben nem, de nem igazán aggódtak amiatt, amikről beszélt. Végül is békés életet éltek, senki sem háborgatta sem őket, sem az otthonaikat.

Jillian, bár mindig is hitt a nagyapjának és mindig tudta, hogy az idegenek egyszer majd eljönnek, mégis a többiekhez hasonlóan eddig úgy érezte, hogy ez csak a ködös távoli jövőben következhet be. Talán akkor, amikor már megöregszik, vagy ha elég szerencsések, akkor generációkkal később.

Csak időnként visszatérő rémálmaiban fordult elő, hogy az idegenek eljöttek, mégpedig a jelenben és nem a jövőben.

Ahogy az emelkedő porfelhőt nézte, kétsége sem volt afelől, hogy ők azok, és jönnek.

Egész életében soha sem látott idegeneket. Csak a saját népe járta a Mély Semmiként ismert hatalmas barátságtalan pusztát.

Remegve, döbbenten meredt a horizonton szállongó porfelhőre. Rengeteg harcost fog látni... mint amilyeneket a történetekből ismert.

De túl hamar történt mindez. Még alig élt, és még nem szerethetett, még nincsenek gyerekei. Könnyezni kezdett, amitől a táj elhomályosult a szeme előtt. Hátranézett a háta mögött fekvő romokra. Hát az vár rájuk, amiről a nagyapja mesélt?

Az arcán legördültek a könnycseppek. Biztosan tudta, hogy az élete hamarosan megváltozik, és hogy az álmai többé nem lesznek boldogok.

Jillian lebotladozott a magaslatról, ahol eddig állt, lefutott a dombon, el a fal mellett, a téglaházak mellett, a gödrök mellett, ahol valaha épületek álltak. Rohanás közben ő is felverte a port. Végigszáguldott az egykori város régi végvárának romjai közt. Futott az utakon, amelyek mellett már nem virágzott az élet, melyek mellett már nem sorakoztak házak.

Gyakran próbálta elképzelni, milyen lehetett, amikor még emberek éltek a házakban és sétáltak az utcákon, főztek az otthonaikban, kiteregették a ruháikat a téglaházak udvarán, árukat cseréltek a tereken. Többé már nem teszik. Már rég meghaltak mind. Az egész város rég halott volt, kivéve azt a néhány embert, akiket Jillian a népének tartott, és akik a legtávolabbi néhány öreg épületben laktak.

Ahogy egyre közeledett az öreg épületekhez, amelyeket nyáron használtak, Jillian meglátta, ahogy az emberek futkosnak, kiabálnak egymásnak. Látta, hogy összeszedik a holmijaikat, az állataikat. Úgy tűnt, hogy indulni készülnek, talán a hegyek oltalmára bízzák magukat, vagy kimennek a pusztába. Csak néhányszor látta ilyennek az embereket. A fenyegetés sosem bizonyult valósnak. Jillian tudta, hogy ez most igazi.

Abban azonban nem volt biztos, hogy lesz-e elég idejük elbújni a közeledő idegenek elől. Az emberek azonban erősek voltak és gyorsak. Hozzászoktak a puszta földön való utazáshoz. Nagyapa szerint csak ők voltak képesek egy ilyen elhagyatott helyen élni. Ismerték a hegyi átjárókat, a vízlelőket, a titkos utakat az áthatolhatatlannak tűnő szurdokokban. Pillanatok alatt képesek voltak eltűnni ezen a barátságtalan vidéken, és így életben maradni.

Legalábbis a többség. Néhányan, mint a nagyapja, már nem volt gyors többé.

Újonnan feltámadt rettegéssel futott tovább, egyre gyorsabban. Ahogy közelebb ért, Jillian látta, ahogy a férfiak öszvérekre pakolják a holmijaikat. A nők az edényeket szedték össze, vízzel töltötték meg a tömlőket, ruhákat, és sátrakat hordtak elő a nyári otthonaikból. Juliannak úgy tűnt, hogy már egy ideje tudhatnak a közeledő idegenekről, mert előrehaladottnak tűntek az előkészületeik.

– Anya! – kiáltott Jillian, amikor meglátta anyját, amint épp egy lábast rakott egy, a holmijaikkal már rendesen megpakolt öszvér hátára.

– Anya!

Anyja rámosolygott, és ölelésre tárta a karját. Bár már Jillian lassan elérte azt a kort, amikor már nem tart majd igényt ilyesmire, most odabújt anyjához, mint a kiscsirke a tyúk szárnyai alá.

– Jillian, szedd össze a dolgaidat! – hessegette befelé az anyja. – Siess!

Jillian jobban ismerte annál, minthogy kérdésekkel zargassa egy ilyen helyzetben. Letörölte a könnyeit és futott az apró, négyszögletes régi épülethez, amit otthonukként használtak, amikor a pusztában, a hegy lábánál töltötték a nyarat. A férfiaknak időnként meg kellett javítaniuk a tetőt, amikor rosszabbra fordult az időjárás, és a szél letépte, de ettől eltekintve maguk az épületek ugyanúgy álltak, ahogy az ősök, akik a hegyláb Caska nevű elhagyott városának egykori lakói voltak, megépítették őket.

Nagyapa, megviselten és sápadtan, akár egy szellem, az ajtó mellett várta az árnyékban. Ő nem sietett. Jillian mellkasában felfelé tört a rémület. Rádöbbent, hogy a nagyapja nem tarthat velük. Túl öreg volt és erőtlen. A többi öreghez hasonlóan ő is túl lassú lenne, és nem tudná tartani az iramot, ha menekülniük kell. Látta a szemében, hogy nem is akarja megpróbálni.

Nagyapja gyengéden ölelő karjaiba bújt, és ahogy a férfi simogatta, sírva fakadt.

– Jól van, jól van, gyermekem – suttogta, miközben kezével a lány rövidre nyírt haját cirógatta. – Most nincs időnk erre.

A nagyapja megfogta a karját, és kissé eltolta magától, ő pedig megpróbálta elfojtani a zokogását. Tudta, hogy már elég idős hozzá, és nem szabadna így sírnia, de képtelen volt abbahagyni. Nagyapja leguggolt, inas arca ráncokba szaladt, ahogy rámosolygott és letörölt egy könnycseppet.

Jillian gyorsan letörölte a többit, és megpróbált erős lenni, s a korának megfelelően viselkedni.

– Nagyapa, Lokey megmutatta nekem a közeledő idegeneket.

A férfi bólintott.

– Tudom. Én küldtem.

– Ó! – ennyit tudott csak kinyögni. A világ, amiben élt, hirtelen a feje tetejére állt, és bár nehezére esett a gondolkodás, valahogy tudat alatt érezte, hogy a nagyapja soha sem tett még ilyet. Soha sem tudott róla, hogy képes lenne ilyesmire, de a nagyapját ismerve, nem lepte meg a dolog.

– Jillian, figyelj rám! Ezek az emberek, akik jönnek, azok, akikről beszéltem neked. Akik tudnak, most elmennek egy időre, és elrejtőznek.

– Mennyi időre?

– Amíg szükséges. Ezek a lovasok, csak egy része annak a seregnek, amelyik erre tart.

A lány szeme tágra nyílt.

– Úgy érted, hogy még ennél is több van belőlük? De hiszen ezek is rengetegen vannak! Akkora port vernek fel, amekkorát még soha sem láttam. Még ennél is több idegen jön?

A férfi keserűen és röviden elmosolyodott.

– Ezek csak a felderítők, azt hiszem. Az előőrse annak a seregnek, amelyik majd jön. Nem ismerik ezt a hatalmas és elhagyatott földet. Azt hiszem, azt akarják megtudni, hogy hogyan kelhetnek át rajta, és hogy számíthatnak-e ellenállásra. Attól tartok, hogy ezek a felderítők is nagyobb számban jönnek, mintsem el tudnánk képzelni. A számtalan többi csak később érkezik, de ez az előőrs is veszélyes és kegyetlen férfiakból áll. Akik képesek rá, muszáj, hogy elmeneküljenek és elrejtőzzenek.

– Jillian, te nem mehetsz velük!

A lány megdöbbent.

– Tessék?

– Figyelj rám! Azok az idők, amelyekről meséltem, elérkeztek.

– De anya és apa nem fogja megengedni...

– Azt teszik, amit mondok nekik, ahogy a többiek is – mondta szigorú hangon. – Itt most sokkal fontosabb dolgokról van szó, olyan dolgokról, amilyenekkel a mi népünk még soha sem találkozott – legalábbis azóta nem, hogy az őseink megtöltötték a város utcáit. Most minket is utolért a sors.

Jillian ünnepélyesen bólintott.

– Igen, Nagyapa. – Szinte megbénította a rettegés, ugyanakkor érezte, ahogy a nagyapja szavainak hatására feltámad benne a kötelességérzet. Ha ilyen dolgokkal akarja megbízni, akkor nem okozhat neki csalódást.

– Mit kell tennem?

– Te leszel a Csontok Papnője, az Álmok Hordozója.

Jillian még a száját is nyitva felejtette elképedésében. – Én?

– Igen, te.

– De még túl fiatal vagyok. Még nem tanultam meg mindent.

– Nincs több időnk, gyermekem. – Intőn felé hajolt. – Csak te tudod ezt megtenni, Jillian. Már sokmindent megtanítottam neked. Lehet, hogy úgy érzed, nem készültél fel rá, vagy hogy túl fiatal vagy, és lehet, hogy mindez igaz is, de többet tudsz, mint hinnéd. Ráadásul nincs más rajtad kívül. Csak te vagy, aki ezt megteheti.

Jillian még pislogni sem volt képes. Teljesen alkalmatlannak érezte magát, ugyanakkor kezdett izgatottá válni, és egyre inkább érezte az elhivatottságát. A népe sorsa az ő kezében van. S ami még fontosabb, a nagyapja számít rá és hisz benne.

– Igen, Nagyapa!

– Felkészítelek a halottak közti létre, azután el kell rejtőznöd köztük, és ott kell várnod.

A félelem egyre jobban a hatalmába kerítette. Még soha sem volt egyedül a holtak között. Jillian nyelt egyet.

– Nagyapa, biztos vagy benne, hogy készen állok rá? Hogy egyedül menjek a holtak közé? Hogy várjak egyikükre?

A nyitott ajtón beeső fény látni engedte a férfi vészjósló tekintetét.

– Annyira készen vagy, amennyire fel tudtalak készíteni. Reméltem, hogy több időnk marad, és még sokmindenre megtaníthatlak, de legalább egy részét átadhattam annak, amit tudnod kell.

Kint a napfényben emberek készülődtek sietve. Vigyáztak, hogy ne nézzenek be az árnyékba, ahová a lányt a Nagyapa magával vitte, hogy elmondja neki, mi vár rá.

– Az igazat megvallva – szólt –, engem is váratlanul ért a dolog. A jóslatokat évezredek óta ismerjük, de arról nem szóltak, hogy mikor teljesülnek be. Soha nem hittem, hogy még az én életemben bekövetkeznek. Emlékszem, amikor a saját nagyapám elmondta nekem mindazt, amit én is tovább adtam neked, de nem hittem, hogy minderre tényleg sor kerül, vagy legfeljebb csak a távoli jövőben, és az én életemre nem lesz majd hatással. Most viszont elérkezett az idő, és nekünk most az őseink iránti tiszteletből minden tőlünk telhetőt meg kell tennünk. Készen kell állnunk – neked készen kell állnod –, ahogy tanítottak bennünket a jóslatok.

– És meddig kell várnom?

– Ezt nem tudom megmondani neked. El kell rejtőznöd a szellemek között. Ahogy a krónikások is tették évszázadokon keresztül, ahogy Lokey is szokta, mi is elraktároztunk élelmiszert, csak úgy, a biztonság kedvéért. Lesz elég élelmed, hogy ne éhezz. Halászhatsz is, vagy vadászhatsz, amikor biztonsággal kimehetsz.

– Igen, Nagyapa. De te nem tudnál velem rejtőzködni?

– Felviszlek oda, segítek felkészülni, és elmondom, amit tudok. De vissza kell térnem ide, hogy az idegenek azt higgyék, hogy szívesen fogadjuk őket, míg a többiek el tudnak rejtőzni. Én nem vagyok olyan gyors, mint te, és olyan kicsi sem, hogy átférjek a keskeny helyeken, hogy ezek az emberek ne követhessenek. Vissza kell térnem ide, és elvégeznem a feladat rám eső részét.

– És mi lesz, ha az idegenek bántanak?

Nagyapa vett egy mély levegőt, és fáradt elszántsággal fújta ki.

– Lehet, hogy így lesz. Ezek az emberek képesek ilyen brutalitásra – éppen ezért fontos megtennünk, amit kell. Az ő kegyetlenségük miatt kell nekünk erősnek lennünk, és nem szabad behódolnunk nekik. Még ha meghalok is – megfenyegette egyik ujjával – és biztos lehetsz benne, hogy mindent megteszek, hogy ezt elkerüljem, biztosítom nektek az időt, amire szükségetek van. Jillian az ajkát rágta.

– Nem félsz a haláltól?

A férfi mosolyogva bólintott.

– De igen. Ám elég sokáig éltem, és téged annyira szeretlek, hogy inkább a halált választom, hogy neked is legyen esélyed ilyen sokáig élni.

– Nagyapa – mondta a könnyeivel küszködve –, azt szeretném, ha te is velem élnél.

A férfi megfogta a kislány kezét.

– Én is ezt szeretném, gyermekem. Bár láthatnám, ahogy nővé cseperedsz és gyermekeid lesznek! De nem akarom, hogy túl sokat aggódj értem. Nem vagyok annyira magatehetetlen és bolond sem. Majd ülök az árnyékban a többi öreggel együtt, nem jelentve fenyegetést ezeknek az embereknek. Megvalljuk az idegeneknek, hogy a fiatalok félelmükben elmenekültek, de mi nem tudtunk. Remélhetőleg más fontos dolgokkal lesznek elfoglalva, és nem pocsékolják az idejüket arra, hogy bennünk kárt tegyenek. Megleszünk valahogy. Azt akarom, hogy az előtted álló feladatra koncentrálj, és ne velem foglalkozz.

Jillian egy kissé jobban érezte magát.

– Igen, Nagyapa.

– Azon kívül – folytatta –, Lokey veled lesz, és a lelkem ővele, így olyan lesz, mintha én vigyáznék rád. – Amikor ezt a lány mosolyogva fogadta, a férfi így szólt. – Most gyere! Készülődnünk kell.

Jillian anyja és apja röviden elbúcsúzhatott lányuktól, miután a Nagyapa szigorú hangon elmondta nekik, hogy elviszi őt az ősök szellemeihez, hogy a nép biztonságáról gondoskodhassanak.

Anyja és apja, vagy megértette, mennyire fontos, hogy elengedjék a lányukat, vagy egyszerűen csak túlságosan féltek Nagyapának ellentmondani. Bárhogy is legyen, megölelték őt, és kitartást kívántak neki, amíg újra együtt nem lehetnek.

Nagyapa egyetlen szó nélkül elvezette Jilliant. A többiek figyelték őket. Felvitte a lányt az ősi úton, a szurdokon keresztül, az elhagyatott erődítmény és a titokzatos épületek mellett, a kaptatón felfelé. Ahogy baktattak, a nap egyre lejjebb ereszkedett a nyugati égbolton az aranyló porsáv mögé, amely lassan, de biztosan egyre közeledett. Jillian tudta, hogy a legtöbben még napnyugta előtt elmennek.

A nap lenyugodni készült, sötét árnyékok kezdték birtokba venni a szurdokot. A sima, réteges kövekből álló szikla minden fordulója újra meg újra eltakarta előlük a kilátást. Az út alját itt-ott apró állatok csontjai és kis méretű kövek borították. A legtöbb ilyen elhullott állat prérifarkas vagy szürkefarkas lehetett. Megpróbálta nem elképzelni, ahogy az ő csontjai is ezek közé keverednek.

Felettük Lokey körözött az egyre sötétebbé váló égbolton, miközben figyelte, ahogy a lány a nagyapjával a hegyfokhoz tart. Amikor elérték a kőoszlopokat, a madár csendesen a csúcsok közé siklott, mintha játszana. Elégszer követte már őket az ősi városba, hogy semmi újat ne jelentsen neki. Jilliannek pedig a Nagyapja már többször megmutatta a hasadékok, vízmosások, és mély völgyek útvesztőjét, most azonban mégis úgy tűnt, mintha most látná először.

Ezúttal a Csontok Papnőjeként, az Álmok Hordozójaként járt erre.

Egy helyütt, ahol egy csendes patak kanyargott a mély szurdok kavicsos aljában, Nagyapa egy kis gömbölyű kőhöz vezette az árnyékban, és leültette. Körülöttük a szurdok sima hullámzó oldala szinte egyenesen magasodott föléjük. Hirtelen esőben lehetetlen lett volna elmenekülni az áradás elől. Veszélyes hely volt – és nemcsak a hirtelen áradás lehetősége miatt. Oldalsó vízmosások és szurdokok útvesztője volt ez, amelyek helyenként bonyolult útvonalat követtek, hogy kikerüljék az oszlopokat. Könnyen körbejárhatott az ember bennük anélkül, hogy megtalálta volna a kivezető utat. Jillian azonban kiismerte magát ebben a labirintusban, éppúgy, mint a többiek is.

Ahogy csendesen üldögélt és várakozott, Nagyapa kibontotta a zsákocskát, amelyet mindig az övére kötve viselt. Kihúzott belőle egy darab olajos vásznat, és az egyik tenyerébe fektette. Az egyik ujját beledugta a benne rejlő olajos, fekete anyagba.

Felemelte a lány állát.

– Ne mozgasd a fejed, amíg kifestem az arcod! Jilliant még soha nem festette ki a nagyapja. Tudott erről a formaságról a történetekből, de soha nem gondolt arra, hogy egyszer ő lesz a Csontok Papnője, és az ő arcára festik majd a maszkot. Olyan mozdulatlanul ült, amennyire tudott, miközben az öregember dolgozott, és arra gondolt, hogy mindez túl gyorsan történik. Nincs elég ideje, hogy átgondolja a dolgokat. Néhány perce még csak annyi gondja volt, hogy gyíkot fogjon Lokey-nak, most meg úgy érezte magát, mintha az egész világ súlya az ő vállait nyomná.

– Így ni – mondta a Nagyapja –, gyere és nézd meg!

Jillian egy kis pocsolya mellé térdelt, és előrehajolt. Visszahőkölt. Ijesztően nézett ki. Az arcra, amely visszanézett rá, egy fekete sávot festettek, mintha szemellenző lett volna, de olyan, amin átlát. Rézszínű szemei a fekete maszk sötét homályából tekintettek rá.

– Most a gonosz szellemek nem látnak majd – mondta neki a nagyapja, ahogy felállt. – Biztonságban leszel az őseink között.

Jillian is felállt, és nagyon furcsán érezte magát. Mintha átalakult volna. Az arc, amit látott, a papnő arca volt. Hallott már róla a Nagyapja történeteiben, de soha nem látta élőben, arra meg pláne nem számított, hogy az övé lesz az.

Megint előre hajolt, és óvatosan a mozdulatlan tócsába nézett.

– Ez tényleg elrejt?

– Biztonságban leszel – bólintott.

A lány kíváncsi volt, hogy vajon Lokey megismeri-e, hogy nem ijed-e meg tőle. Mert őt bizony megrémítette a vízből visszanéző arc.

– Gyere! – szólt Nagyapa –, fel kell érnünk oda, és nekem vissza kell mennem, hogy az idegenek ott találjanak a többiekkel együtt, akik hátramaradtak.

Mire végre kijutottak a sziklacsúcsok és szurdokok tengeréből, elérték a várost a nagy fal tövében, amelyet több kisebb fal övezett.

Egy temető mellett lyukadtak ki.

Nagyapa intett.

– Te menj előre, Jillian. Ez már a te helyed.

Jillian bólintott, és elindult a város felé, amely szinte világított a lemenő nap fényében. Csodás látvány volt, mint ahogy mindig, de ma kissé nyomasztotta is. Mintha új színben látná. Nagyon is valós kapcsolatot érzett az ősökkel.

A hatalmas épületek úgy néztek ki, mintha még mindig laknának bennük, mintha bármikor megpillanthatná néhányukat, az üres ablaknyílásokban, ahogy hétköznapi életüket élik. Néhány építmény különösen hatalmas volt. Égbeszökő oszlopok tartották a széles palatetőket. Másokon több sorban boltíves ablakok sorakoztak. Nagyapa bevitte az egyik ilyen épületbe. Elképesztő volt látni a rengeteg szobát, a rengeteg lépcsőt a házak belsejében, amelyek a fenti szobákhoz vezettek. A régi építészek szinte csodával határos művet alkottak. Távolból, a napfényben fürödve, tényleg pazar volt a látvány.

Most majd egyedül fog sétálni ezeken az utcákon, csupán az egykor itt élt emberek lelkeitől kísérve. Mégis biztonságban érezte magát, tudván, hogy a Nagyapja az arcára festette a Csontok Papnőjének maszkját.

Ő lesz az, aki az álmot bocsátja majd az idegenekre.

Ha jól végzi a munkáját, az idegenek olyan rémültek lesznek, hogy elmenekülnek, és akkor a népe biztonságban lesz.

Megpróbált nem gondolni arra, hogy az itt élők is megpróbálták ugyanezt, mégis elbuktak.

– Gondolod, hogy túl sokan lesznek? – kérdezte, és hirtelen megrémítették a régi bukásról szóló történetek.

– Túl sokan? – kérdezte értetlenül, ahogy az egyik fal mellett haladtak, amelyet már régen elborítottak a folyondárok, s most ez a növényháló tartotta a helyükön az omladozó köveket.

– Az álmokhoz túl sokan. Én csak egy ember vagyok – és nem vagyok sem tapasztalt, sem elég öreg, sem semmi ilyesmi. Csak én vagyok.

Az öregember nagy kezével bátorítóan hátba veregette.

– A szám nem számít. Ő segíteni fog, és ad annyi erőt, amennyire szükséged van. – Nagyapa figyelmeztetőleg felemelte az egyik ujját. – És ne felejtsd el, Jillian, a jóslat szerint elkötelezettnek kell lenned. Ő lesz a mestered.

Jillian bólintott, ahogy beléptek a hatalmas temetőbe. Az alsóbb részeken csak egyszerű kőfejfákat láttak. Ahogy magasabbra másztak, sírok hosszú sorait hagyva maguk mögött, végül nagyobb és díszesebb sírkövekhez értek. Néhányon nagy, büszke tartású emberi alakokat mintázó szobrok álltak. Néhány kőbe az élet tüzét vésték, amely a Teremtő fényét szimbolizálta. Helyenként ősi vésetek beszéltek az örök szerelemről. Volt néhány azonban, amelyen csak egy ősi szimbólum volt, amelyről Nagyapja azt mondta, hogy ez a Kegyelem jele. Volt olyan is, amelyen csak egyetlen név volt.

A halottak lakhelyének mélyén a legmagasabban fekvő pont közelében, ahol hatalmas, kanyargós öreg fák álltak, egy olyan sírhoz értek, amelyet egy nagy, díszesen faragott kő jelölt. A tetején egy foltos, szürke gránit váza állt, amely olaj ágakat, körtét és más gyümölcsöket tartott, a szőlőfürtök a szélén áthajoltak. Mindezt egy darab kőből faragták. Nagyapa, aki már többször elhozta ide, miközben mesélt neki, azt mondta, hogy a váza az élet bőségét ábrázolja, amelyet az ember erőfeszítései és kemény munkája révén ér el.

Az öregember unokájára nézett, amikor az megállt, majd közelebb lépett a hatalmas sírkőhöz, amelyet még akkor faragtak, amikor az ősi városban az élet lakott. A lány elgondolkodott, milyen lehetett az az ember, aki ott nyugszik. Vajon kedves volt, vagy kegyetlen, fiatal, vagy idős?

Lokey a faragott szőlőfürtökre telepedett, és kitárta fényes fekete tollait, majd elhelyezkedett. A lány örült, hogy Lokey legalább vele lesz ezen a magányos helyen.

Jillian kinyújtotta a kezét, és végigsimított a betűkön, amelyek egy nevet mintáztak a szürke gránitban.

– Te hiszel benne, hogy a mesék igazak, Nagyapa? Tényleg valóságosak?

– Engem erre tanítottak.

– Akkor tényleg eljön hozzánk a holtak világából? Tényleg visszatér az életbe a halálból?

Hátranézett. A nagyapja a háta mögött állt, előrenyúlt, és tiszteletteljesen megérintette a sírkövet. Ünnepélyesen bólintott.

– Igen.

– Akkor várni fogok rá – ígérte. – A Csontok Papnője itt lesz, hogy üdvözölje, és szolgálja, amikor visszatér az élők közé.

Jillian egy pillanatra a horizonton felfelé szálló porfelhőre nézett, majd visszafordult a sírhoz.

– Kérlek, siess! – szólította meg a halott férfit.

A nagyapja figyelte, ahogy gyengéden még egyszer végighúzza az ujjait a sírkő betűin.

– Nélküled nem tudom megidézni az álmokat! – suttogta Jillian a kőbe vésett névnek. – Kérlek, siess, Richard Rahl, és térj vissza az élők közé!

Folytatása következik!

Terry Goodkind: Futótűz – III. Négyfejű vipera