Terry Goodkind:

Futótűz

I. A halál érintése

© Terry Goodkind

Chainfire

Copyright: 2005 by Terry Goodkind

A magyar fordítás a Tor Book

2005. kiadása alapján készült.

Tor Books

Published by Tom Doherty Associates LLC

All Rights Reserved!

Hungarian Edition: Copyright © Excalibur Könyvkiadó, 2007

Hungarian Translation: Excalibur Könyvkiadó

Hungarian Edition: Pál Tamás

Kiadja: az Excalibur könyvkiadó

A kiadásért felel: a kiadó igazgatója

A borítón Szendrei Tibor festménye látható

Nyomdai munkálatok: Novum Kft.

ISBN 978-963-9285-78-1 Ö

ISBN 978-963-9285-79-8

Terry Goodkind

Futótűz

I. A halál érintése

Excalibur Könyvek

1. FEJEZET

– Ez mind az ő vére? – kérdezte egy nő.

– Szinte mind az, attól tartok – válaszolta egy másik, miközben mindketten odarohantak mellé.

Richard minden erejével azért küzdött, hogy ne veszítse el az eszméletét. A kapkodó hangok mintha nagyon messziről jöttek volna. Nem tudta biztosan, hogy kik lehetnek, bár biztos volt benne, hogy ismeri őket, de valahogy ez most nem számított.

A hasogató fájdalom, amit mellkasa bal oldalában érzett, és hogy alig kapott levegőt, a pánik szélére sodorta. Minden egyes éltető lélegzetvételért meg kellett küzdenie.

De volt még egy ennél nagyobb gondja is.

Richard megpróbált hangot adni az aggodalmainak, de nem találta a szavakat, csak fájdalmas nyögésekre volt képes. Megragadta a mellette lévő nő karját, meg akarta állítani őket, hogy figyeljenek rá. A nő azonban félreértette, és még jobban ösztökélte a Richardot szállító férfiakat, akik pedig már így is ziháltak az erőfeszítéstől, miközben a hatalmas fenyők árnyékában a köves talajon cipelték. Nagyon óvatosan vitték, de lassítani nem mertek.

A közelben egy kakas kukorékolt, mintha csak egy átlagos reggel lett volna.

Richard furcsán kívülállóként szemlélte a körülötte viharosan örvénylő történéseket, csak a fájdalma tűnt valóságosnak. Eszébe jutott, hogy egyszer azt hallotta, ha meghalunk, mindegy hányan vesznek körül minket, mégis egyedül halunk meg. És most ő is ezt érezte – egyedül volt.

Az erdőből egy füves tisztáshoz értek. A lombok között Richard megpillantotta az ólomszürke, zivatarral fenyegető eget. Esőre vágyott a legkevésbé, azt kívánta, bárcsak még késne egy kis ideig.

Miközben siettek előre, egyszer csak meglátták egy apró faház festetlen falait, amely mellett a dülöngélő marhakarám esőmosta szürke kerítése húzódott. A rémült csirkék csipogva menekültek az útjukból. A férfiak parancsokat kiáltoztak. Richard szinte alig érzékelte a hamuszürke arcokat, amelyek rámeredtek, miközben bevitték. Próbálta megkeményíteni magát a szédítő fájdalommal szemben. Úgy érezte, mintha kettéhasították volna.

Az őt kísérő emberek beözönlöttek a szűk ajtón, és bebotorkáltak a szobát beborító homályba.

– Ide – hallotta az első nő hangját. Richard meglepetten ismerte fel Nicci hangját.

– Ide tegyétek az asztalra. Gyerünk!

Richard hallotta a bádog kupák hangját, ahogy lesöpörték őket. Apró tárgyak koppantak és pattogtak szerteszét a koszos padlón. A zsalugáterek visszacsattantak a falról, ahogy hirtelen kivágták őket, hogy némi fényt engedjenek a sötét helyiségbe.

Elhagyatott tanyának látszott. A falak furcsán meghajoltak, mintha a ház alig tudna talpon maradni, mintha bármelyik pillanatban összedőlhetne. Azok nélkül az emberek nélkül, akik otthonná tették, életet adtak neki, most a beköltözésre váró halál aurája lengte körül.

A lábait és karjait tartó férfiak megemelték és óvatosan a durván megmunkált faasztalra tették. Richard lélegzet-visszafojtva próbált ellenállni a bal oldalából rátörő kínnak. Kétségbeesetten próbált lélegzethez jutni, hogy beszélni tudjon, ami úgy tűnt, nem akar sikerülni. Muszáj volt beszélnie.

Villám hasított a homályba, amelyet egy pillanattal később hatalmas robajjal mennydörgés követett.

– Kész szerencse, hogy sikerült menedéket találnunk az eső elől – szólalt meg az egyik férfi. Nicci hangtalanul bólintott, miközben Richard fölé hajolt, és céltudatosan megnyomkodta a mellkasát. Richard felkiáltott, hátát a kemény asztalhoz feszítve megpróbált kitérni Nicci ujjai elől.

A másik nő rögtön odaugrott, és visszanyomta a vállait, hogy nyugton maradjon.

Beszélni próbált, és már majdnem sikerült neki, amikor a hirtelen a szájába toluló alvadt vértől köhögnie kellett. Amikor megpróbált levegőt venni, fuldokolni kezdett. A vállait fogó nő félrefordította a fejét, és rászólt ahogy fölé hajolt: – Köpd ki!

A légszomj forró rémülettel töltötte el. Azt tette, amit mondtak neki. A nő az ujjaival kikotorta a száját, hogy utat engedjen a levegőnek. A segítségével végül sikerült köhögnie, és elegendő vért kiköpnie, hogy a tüdeje hozzájuthasson az áhított levegőhöz.

Miközben Nicci ujjaival a mellkasból kiálló nyílvessző körüli területet tapogatta, halkan átkozódott.

– Drága szellemek! – suttogta, miközben széttépte Richard vértől átitatott ingét, hogy szabaddá tegye a mellkasát. – Bárcsak ne legyen túl késő!

– Nem mertem kihúzni a nyílvesszőt – magyarázta a másik nő. – Nem tudtam, hogy mi lesz, ha kihúzom. Nem tudtam, hogy jót teszek-e vele, úgyhogy inkább ott hagytam, és reméltem, hogy megtalállak.

– Adj hálát érte, hogy nem próbáltad meg – válaszolta Nicci, miközben kezét Richard háta alá csúsztatta, ezzel újabb heves fájdalmat zúdított a férfire. – Ha kihúztad volna, már nem élne.

– De te ugye meg tudod gyógyítani? – Szavai inkább könyörgésnek hangzottak, mint kérdésnek.

Nicci nem válaszolt.

– Meg tudod gyógyítani! – Ezúttal összeszorított fogai között szinte csikorogtak a szavak.

A türelem foszlányain átütő parancsoló hangnemből Richard felismerte Carát. A támadás előtt nem volt ideje elmondani neki. Most tudnia kell. De ha tudja, miért nem mondja, miért nem nyugtatja meg?

– Nélküle megleptek volna minket – szólalt meg egy oldalt álló férfi. – Mindannyiunkat megmentett, amikor feltartóztatta a ránk leselkedő katonákat.

– Segítened kell neki – sürgette egy másik ember. Nicci türelmetlenül intett a kezével.

– Mindannyian menjetek ki! Így is elég szűk ez a hely! Nem vonhatjátok el a figyelmemet! Csendre van szükségem!

Ismét villámlott, mintha a jó szellemek meg akarták volna tagadni tőle, amit kért. Mély, robajló mennydörgés jelezte, hogy a vihar egyre közeledik.

– Kiküldöd Carát, ha van valami? – kérdezte egyikük.

– Igen, csak menjetek már!

– És győződjetek meg róla, hogy nincs több katona a közelben, aki meglephetne minket – tette hozzá Cara. – Ha mégis vannak, maradjatok láthatatlanok. Itt nem fedezhetnek fel minket! Most nem!

Az emberek megesküdtek, hogy követik az utasításait. Gyenge fény vetődött a málló falra, ahogy kinyílt az ajtó. Kifelé menet az árnyékuk szellemként táncolt a fénypászmában, mintha csak a jó szellemek távoznának.

Egyikük gyengéden megérintette Richard vállát, ahogy elhaladt mellette, mintegy vigasztalásul és bátorításképpen. Richard homályosan felismerte. Már nagyon régen nem látta ezeket az arcokat. Valahol mélyen felötlött benne, hogy nem így kellett volna találkozniuk. A fény eltűnt, ahogy a férfiak behúzták az ajtót maguk után, és csak annyi maradt a szobában, amennyit a szürkés ablakok beengedtek.

– Nicci – szűrte a szavakat a fogai közt Cara –, ugye meg tudod gyógyítani?

Richard éppen Niccivel akart találkozni, amikor a Birodalmi Rend könyörtelen elnyomása ellen kitört lázadás leverésére küldött katonák váratlanul rajtaütöttek magányos táborán. Első gondolata, mielőtt a katonák rávetették volna magukat, az volt, hogy meg kell találnia Niccit. Őrült aggodalma sötétjében a remény egyetlen szikrája parázslott: Nicci tudna neki segíteni.

Most meg kellett, hogy hallgassa.

Most, hogy fölé hajolt, miközben a kezét finoman csúsztatta a háta alatt, hogy megállapítsa mennyire közel került a nyílvessző ahhoz, hogy teljesen áthatoljon a testén, Richardnak sikerült megragadnia fekete ruhás vállát. Látta, hogy a keze vértől fényes, még több vér folyt végig az arcán, ahogy köhögnie kellett.

A nő kék szemével ránézett:

– Minden rendben lesz, Richard. Feküdj nyugodtan! – Egy szőke tincs előre csúszott, ahogy próbálta közelebb húzni magához. – Itt vagyok, nyugodj meg. Nem hagylak itt. Próbálj meg nyugodtan feküdni. Minden rendben. Segíteni fogok.

Bár próbálta palástolni, szavaiban pánik bujkált. Biztató mosolya ellenére, szemében könnyek csillogtak. Richard ekkor megértette, hogy a sebe meggyógyítása lehetséges hogy meg fogja haladni a képességeit.

Annál inkább fontos lett volna, hogy meghallgassa.

Richard kinyitotta a száját, megpróbált beszélni, de úgy tűnt, nem kap elég levegőt hozzá. Rázta a hideg, és minden egyes kínos lélegzetvételtől kiverte a víz. Nem halhat meg. Nem itt, és nem most. Könnyek gyűltek a szemébe.

Nicci gyengéden visszanyomta.

– Rahl Nagyúr – suttogta Cara –, kérlek, feküdj nyugodtan. – Lefejtette az ujjait Nicci ruhájáról, és kezét a saját tenyerébe fogta. – Nicci gondodat viseli. Rendbe fogsz jönni. Csak feküdj nyugodtan, hogy tehesse, amit tennie kell a gyógyulásod érdekében.

Míg Nicci szőke haja szabadon szállt, Cara a sajátját szoros copfba fonta. Annak ellenére, hogy tudta mennyire aggódik érte, tartásában, az arcán és kék szemében Richard csak a hatalmas akaraterejét látta. Abban a percben ez az erő, ez a magabiztosság volt a szilárd talaj a borzalmak futóhomokjában.

– Nem ütötte át a nyíl – mondta Nicci Cara-nak, miközben kihúzta a kezét Richard háta alól.

– Mondtam, hogy sikerült legalább egy kissé kivédenie a kardjával. Ez jó, ugye? Jobb, hogy nem szúrta át a hátát?

Nicci felnézett Carára.

– Ez egy nyílpuskából származó nyílvessző. Ha kijött volna a hátán, vagy elég közel ahhoz, hogy egy kis lökéssel ki lehessen nyomni, akkor le tudnánk törni a végét, és a másik felét elölről kihúzhatnánk.

Nem mondta tovább, hogy most mit kell tenniük.

– Legalább már nem vérzik annyira – mondta Cara. – Legalább azt sikerült elállítanunk.

– Kívülről nem vérzik – rázta a fejét Nicci –, de belül igen. A vér megtölti a tüdejét.

Ezúttal Cara ragadta meg Nicci ruháját:

– De valamit tehetsz érte, valamit fogsz...

– Persze – morogta Nicci, miközben kiszabadította a ruháját Cara markából.

Richard felnyögött a fájdalomtól. A pánik egyre növekvő rohamai el akarták sodorni.

Nicci rátette a másik kezét a mellkasára, egyrészt, hogy mozdulatlanul tartsa, másrészt, hogy megnyugtassa.

– Cara, miért nem mész ki a többiekhez, és vársz odakint?

– Azt már nem! Csak csináld!

Nicci röviden Cara tekintetét vizsgálta. Előre hajolt, majd megragadta a Richard mellkasából kiálló nyílvesszőt. Richard érezte, ahogy a tapogatózó mágiától bizseregni kezd a belseje a nyílhegy körül. Richard felismerte Nicci erejének egyediségét, éppúgy ahogy különleges selymes hangját is azonnal megismerte.

Tudta, hogy nem késlekedhetnek. Ha egyszer elkezdte, nem lehetett megmondani, hogy meddig tart, és mikor tér majd magához, ha egyáltalán magához tér még.

Minden erejét összeszedve Richard levegőt vett, megragadta a nő gallérját, és egészen közel húzta az arcához, hogy biztosan meghallja, amit mondani akart neki.

Meg kellett kérdeznie, hogy tudnak-e róla, hol van Kahlan. Ha nem, meg kellett kérje Niccit, hogy segítsen megtalálni.

Egyetlen szót sikerült lehelnie.

– Kahlan – suttogta minden erejét összeszedve.

– Jól van, Richard, jól van. – Nicci kihúzta a ruháját Richard szorításából. – Figyelj ide! – Megint az asztalra nyomta. – Figyelj! Nincs sok időnk. Le kell nyugodnod. Lazíts, és engedd, hogy tegyem, amit kell.

Elsöpörte az arcából a haját és gyengéden a homlokára tette a kezét, miközben a másikkal ismét megragadta azt az átkozott nyílvesszőt.

Richard kétségbeesetten tiltakozott. Meg kellett mondania nekik, hogy találják meg Kahlant, de a mágia bénító fájdalommá erősödött.

Richard megmerevedett az irtózatos kíntól, amit a mellkasába döfő erő okozott. Látta Cara és Nicci arcát. Azután halálos sötétség töltötte meg a szobát.

Gyógyította már Nicci azelőtt is. Tudta, milyen érzés. Most azonban valami más volt. Vészesen más.

Cara felkiáltott:

– Mit csinálsz?

– Amit kell, ha meg akarom menteni. Ez az egyetlen esélyünk.

– De ezt nem teheted...

– Ha inkább hagyod meghalni, akkor csak szólj. Ha pedig nem, akkor engedd, hogy azt tegyem, amit kell.

Cara egy pillanatig Nicci feldúlt arcát tanulmányozta, majd hangosan kifújta a levegőt és bólintott.

Richard Nicci kezei után nyúlt, de Cara elkapta a csuklóját, és visszanyomta az asztalra. Ujjai a Kard markolatába írt arany felirathoz nyomódtak, melyek az IGAZSÁG szót mintázták. Ismét Kahlan nevét mondta, de ezúttal hang nem hagyta el az ajkát. Cara homlokráncolva hajolt Niccihez.

– Hallottad, mit mondott?

– Nem tudom. Valamilyen nevet. Azt hiszem azt, hogy Kahlan.

Richard próbált igent kiáltani, de csak egy rekedt nyögésre tellett.

– Kahlan? – kérdezte Cara – Ki az a Kahlan?

– Fogalmam sincs – dünnyögte Nicci, miközben újra a kezére kezdett koncentrálni. – Biztosan félrebeszél a vérveszteség miatt.

Richard úgy érezte megfullad, ahogy a rémület sikoltott benne.

Egy újabb villám és mennydörgés ezúttal meghozta az esőt, amely püfölni kezdte az ajtót.

Akarata ellenére homályos sötét ereszkedett az arcokra. Még egyszer sikerült elsuttognia Kahlan nevét, mielőtt Nicci teljesen elárasztotta az erejével.

A világ semmivé foszlott.

2. FEJEZET

Richard halálos álmából távoli farkasüvöltésre ébredt. A fájdalmas vonyítást visszaverték a hegyek, de válasz nem érkezett rá. Richard az oldalán feküdt. Az álomszerű szürkületben lustán hallgatózva várta, hogy ismét felhangzik az üvöltés.

Megpróbálta kinyitni a szemét, de úgy tűnt, képtelen egy szívdobbanásnyi időnél hosszabb ideig nyitva tartani, ahhoz pedig még kevésbé volt ereje, hogy a fejét felemelje. Az árnyas faágak mozogni látszottak a sűrű sötétségben. Furcsának találta, hogy egy ilyen átlagos hang, mint amilyen a farkasüvöltés, képes volt felébreszteni.

Eszébe jutott, hogy Cara viszi a harmadik őrséget. Biztosan mindjárt jön, hogy felébressze őket. Nagy nehezen összeszedte magát, hogy oldalra forduljon. Muszáj volt megérintenie Kahlant, megölelni és óvó karjaiban tartva őt újra elszenderedni. De kezei csak a csupasz talajt érintették.

Kahlan nem volt ott.

Hol lehet? Hová tűnt? Talán korábban felébredt és elment, hogy beszéljen Carával.

Richard felült. Ösztönösen ellenőrizte, hogy a helyén van-e a kardja. A sima kardhüvely és a markolat megnyugtató érintése megbizsergette az ujjait. A Kard mellette feküdt a földön.

Hallani lehetett ahogy csendesen, de kitartóan esik az eső. Valahogy az jutott eszébe, hogy nem kellene, hogy essen.

De ha esett az eső, miért nem érezte? Miért száraz az arca? És miért száraz a föld?

Szemét törölgetve felült. Megpróbálta elűzni a fejében kavargó ködöt és összeszedni a gondolatait. A sötétbe fúrta a tekintetét és rájött, hogy nem kint van. Az apró ablak felől beszűrődő gyenge hajnali fényben meglátta, hogy egy üres szobában van. A helynek nedves fa és penész szaga volt. A szemközt magasodó falba épített kandallóban gyenge zsarátnok parázslott a hamuban. A kandalló mellett megfeketedett fakanál lógott, a másik oldalon pedig egy seprű állt a falnak támasztva. Ezen kívül nem látott más olyan személyes tárgyat, amelyből kitalálhatta volna, hogy kié a ház.

Úgy tűnt, a reggel még messze van. Az eső szakadatlan kopogása a tetőn egész napra hűvös, borult időt ígért. A rozzant tető résein becsöpögő és a kémény mellett is szivárgó esőtől még foltosabb lett az amúgy is koszos vakolat.

A csupasz fal, a kandalló és nehéz fa asztal látványa apró emlékfoszlányokat idézett fel benne.

A sürgető érzés, hogy látnia kell Kahlant, kényszerítette, hogy lábra álljon, miközben egyik kezével fájdalmasan lüktető mellkasát ölelte, másikkal pedig az asztalra próbált támaszkodni.

Cara, aki egy közeli székben hátradőlve pihent, amint meghallotta, hogy Richard feláll, azonnal talpra ugrott. – Rahl Nagyúr!

Látta, hogy a kardja az asztalon van, de azt gondolta ...

– Rahl Nagyúr, felébredtél! – Még a komor sötétben is látni lehetett, hogy Carát majd szétveti az öröm. A vörös ruháját viselte.

– Egy farkas felébresztett. Cara megrázta a fejét.

– Mostanáig itt ültem, ébren vigyáztam rád. Nem hallottam semmit. Biztosan álmodtad. – A mosolya visszatért: – Jobban nézel ki!

Richardnak eszébe jutott, hogy nem kapott rendesen levegőt. Próbaképpen vett egy mély lélegzetet, és úgy találta, könnyen ment. Bár a szörnyű fájdalom réme még mindig kísértette, mintha egyre kevésbé tűnt volna valóságosnak.

– Igen, azt hiszem, jól vagyok.

Apró, összefüggéstelen emlékképek villantak fel a fejében. Látta magát, ahogy egyedül, mozdulatlanul áll a hátborzongató hajnali félhomályban ahogy a Birodalmi Rend katonáinak sötét áradata elárasztja az erdőt. Látta vad rohamukat, előreszegezett fegyvereiket. Látta magát, amint táncol a halállal. Látta a nyílvesszők záporát, és hogy más emberek is csatlakoznak a harchoz.

Richard felemelte az inge elejét, és nem értette, hogyan lehet sértetlen.

– Az inged tönkrement – sietett a segítségére Cara. – Megmosdattunk, megborotváltunk és tiszta inget adtunk rád.

Mi. Ez az egy szó messze kiemelkedett a többi közül. Mi. Cara és Kahlan. Cara biztosan így értette.

– Hol van? – Ki?

– Kahlan – mondta és megpróbált ellépni az asztal nyújtotta támasztéktól. – Hol van?

– Kahlan? – Cara vonásai provokatív mosolyra húzódtak. – Ki az a Kahlan?

Richard megkönnyebbülten sóhajtott. Cara nem ugratná így, ha Kahlan megsérült volna, vagy bármilyen veszélyben lenne – ebben biztos volt. Mindent elsöprő megkönnyebbülés árasztotta el, és egyben enyhítette kimerültségét is. Kahlan biztonságban van.

Nem tudta megállni, hogy ő is ne vigyorogjon Cara huncut arckifejezése láttán. Szerette, amikor a nő felszabadultan mosolygott, részben mert ez olyan ritkán adatott meg. Általában, ha egy Mord-Sith mosolygott, az egy nagyon kellemetlen dolog gonosz előzménye volt. És ez igaz volt a vörös ruha viselésére is.

– Kahlan – folytatta a játékot Richard –, tudod, a feleségem. Hol van?

Cara vidáman ráncolta az orrát, ami szintén ritkán látott nőies gesztus volt tőle. Ilyen különös arckifejezés annyira nem volt rá jellemző, hogy nemcsak meglepte, hanem vigyorgásra késztette.

– Feleség – mondta vontatottan Cara. – Na, ez újdonság – a Rahl Nagyúr nős.

A tény, hogy Rahl Nagyúr volt, D'Hara ura, időnként még mindig meglepte. Ez nem az a fajta dolog volt, amelyről egy a távoli, Nyugatföldről származó hegyi vezető akár a legvadabb elképzeléseiben is álmodni mert volna.

– Igen, nos egyikünknek muszáj volt lépnie. Kezével végigsimított az arcán, ezzel próbálva elűzni az álom pókhálóját. – Hol van?

Cara még szélesebben mosolygott.

– Kahlan – szemöldökét ráncolva hajolt Richard felé.

– A feleséged?

– Igen, ő – mondta Richard könnyedén. Már régen megtanulta, hogy Carával szemben nem jó taktika, ha bedől a trükkjeinek. – Emlékszel, okos, zöldszemű, magas, és persze a legszebb nő, akit valaha láttam.

Cara bőrruhája nyikorgott és megfeszült ahogy karba tett kézzel kihúzta magát.

– Persze úgy érted, hogy rajtam kívül, ugye?

Szemei fátyolossá váltak, ahogy elmosolyodott. Richard nem dőlt be neki.

– Nos – sóhajtott végül Cara – a Rahl Nagyúr biztosan nagyon érdekeset álmodott, míg olyan hosszan aludt.

– Hosszan aludtam?

– Két napig. Miután Nicci meggyógyított.

Richard végigszántotta koszos, fénytelen haját az ujjaival.

– Két napig – ismételte, miközben próbálta rendezni összekuszált emlékeit. Cara játéka kezdte idegesíteni.

– Tehát hol van?

– A feleséged?

– Igen, ő. – Richard csípőre tett kézzel tekintett az őt bosszantó Carára. – Tudod, az Inkvizítor Anya.

– Az Inkvizítor Anya? Te jó ég, Rahl Nagyúr, te aztán nagyot álmodsz, ha álmodsz. Okos is, szép is és ráadásul az Inkvizítor Anya.

Cara gúnyolódó tekintettel hajolt előre. – És persze ő is őrülten szerelmes beléd.

– Cara...

– Várj egy kicsit! – Állította meg egy kezét felemelve, és hirtelen komoly hangnemre váltott! – Nicci megkért, hogy azonnal szóljak neki, ha magadhoz térsz. Ragaszkodott hozzá. Azt mondta, hogy azonnal meg kell, hogy nézzen, ha felébredsz. – Cara a szoba végében lévő csukott ajtó felé indult. – Csak néhány órája alszik még, de biztosan tudni akarja, hogy fent vagy.

Cara alig egy perce lehetett a hátsó szobában, amikor Nicci kirontott a sötétségből, alig egy pillanatra torpant csak meg az ajtóban.

– Richard!

Mielőtt Richard bármit mondhatott volna, Nicci a megkönnyebbüléstől tágra nyílt szemekkel odarohant hozzá és megragadta a vállait, mintha az gondolná, hogy egy jó szellem látogatott el ide az élők világába, és csak akkor bírhatja maradásra, ha erősen tartja.

– Annyira aggódtam! Hogy érzed magad?

Nagyon kimerültnek tűnt. Hosszú szőke haján látszott, hogy jó ideje nem fésülködött. Valószínű, hogy a fekete ruhájában aludt. De még így is, a zilált külső ellenére, amely még jobban kiemelte sugárzó szépségét, gyönyörű volt.

– Nos, meglehetősen jól, attól eltekintve, hogy nagyon fáradtnak érzem magam, és feledékenynek, annak ellenére, hogy – Cara állítja – jó nagyot aludtam.

– Ez várható volt – legyintett Nicci karcsú kezével –, ha pihensz, hamarosan visszanyered az erődet. Nagyon sok vért vesztettél. Időbe telik, míg teljesen felépülsz.

– Nicci, muszáj...

– Psszt – szólt rá a nő, miközben egyik tenyerét a hátára, a másikat a mellkasára tette, és finom szemöldökét ráncolta, ahogy erősen koncentrált.

Bár csak egy-két évvel tűnt idősebbnek Richardnál, valójában már sokkal több évet megélt. Korábban a Próféták Palotájában lakott a Fény Nővéreként, ahol másképpen öregedtek az emberek. Nicci méltóságteljes viselkedése, élénk kék szeme és egyedülállóan szelíd mosolya – mindig Richard tekintetébe kapcsolódó mindentudó pillantásával kísérve – először megzavarta, később nyugtalanította, mára azonban már jól ismerte.

Richard hunyorgott, ahogy megérezte Nicci kezei között mélyen a mellkasába hatoló Tehetséget. Zavarbaejtő volt, ahogy beléhatolt. Megrebbentette a szívét, és az álmosság lágy hulláma járta át.

– Kitart – dünnyögte Nicci magának. Azután belenézett Richard szemébe. – Az erek összeforrtak és erősek. – Csodálkozó pillantása elárulta mennyire nem bízott a sikerben. Biztató mosolya visszatért.

– Még sokat kell pihenned, de szépen javulsz, tényleg.

Richard megkönnyebbülten bólintott a hír hallatán, hogy egészséges, még ha ki is hallotta a gyógyulása feletti csodálkozást Nicci szavaiból. De muszáj volt a többi aggodalmára is választ találnia.

– Nicci, hol van Kahlan? Cara megint incselkedő kedvében van ma reggel, és nem hajlandó elárulni.

– Ki? – Nicci tanácstalanul nézett rá. Richard elrántotta a nő kezét a mellkasáról.

– Mi a baj? Megsérült? Hol van?

Cara Nicci felé hajolva súgta:

– Míg aludt, a Rahl Nagyúr álmodott magának egy feleséget.

Nicci megdöbbent tekintettel fordult Carához: – Feleséget?

– Emlékszel milyen nevet kiáltott, amikor lázálmai voltak? Na, őt vette el feleségül – magyarázta Cara mindentudó mosollyal. – Szép és persze okos is.

– Szép – hunyorgott Nicci –, és okos is.

Cara felvont szemöldökkel hozzátette: – És ő az Inkvizítor Anya. Nicci hitetlenkedve nézett.

– Az Inkvizítor Anya?

– Ebből elég – kiáltotta Richard, ahogy elengedte Nicci csuklóját.

– Komolyan kérdezem, hol van?

Mindkét nő számára nyilvánvalóvá vált, hogy Richard engedékeny hangulata elszállt. Hangjának hevessége, a tekintetére nem is szólva, elhallgattatta őket.

– Richard – szólalt meg Nicci óvatosan –, súlyosan megsebesültél. Egy ideig nem is hittem benne, hogy... – Egy kóbor tincset a füle mögé igazított és folytatta. – Nézd, amikor egy embert ilyen komoly megrázkódtatás ér, az furcsa dolgokat művelhet a fejével. Ez teljesen természetes. Láttam már ilyet. Amikor meglőttek azzal a nyíllal, nem tudtál lélegezni, olyan volt mintha fuldokolnál, ami okozhat...

– Mi bajotok van nektek? Mi folyik itt? – Richard nem értette miért akadékoskodnak. A szíve őrülten zakatolt. – Megsérült? Azonnal mondjátok meg!

– Richard – szólalt meg halkan Nicci, nyilvánvalóan meg akarta nyugtatni. – Annak a nyílvesszőnek a hegye vészesen közeljárt ahhoz, hogy átszúrja a szívedet. Ha így lett volna, semmit nem tehettem volna érted. A halottakat nem tudom feltámasztani. És bár a szívedet elkerülte, így is nagyon sok kárt okozott. Az emberek általában nem élnek túl egy ilyen sebesülést. A hagyományos módon nem tudtalak volna meggyógyítani, az nem ment volna. Arra sem volt idő, hogy másképpen távolítsuk el a nyílvesszőt. Belső vérzésed volt. Muszáj volt... – Tétovázva megállt, ahogy Richard szemébe nézett.

Richard egy kissé előre hajolt és úgy kérdezte.

– Mit volt muszáj?

Nicci önkéntelenül megvonta a vállát. – Pusztító Mágiát kellett használnom.

Nicci nagyon erős varázslónő volt, és még kivételesebbé tette, hogy az Alvilág erőit is képes volt használni. Egyszer régen elkötelezte magát ezeknek az erőknek. Valamikor a Halál Úrnőjeként ismerték. A gyógyítás nem igazán az ő asztala volt.

Richard aggodalma fellángolt.

– Miért?

– Hogy kiszedhessem a nyílvesszőt.

– Pusztító Mágiával tüntetted el?

– Nem volt elég időnk, és nem volt más mód. – Ismét megragadta Richard vállait, de most még nagyobb hévvel. – Ha nem tettem volna valamit, pillanatokon belül meghaltál volna. Meg kellett tennem.

Richard Cara borús arcára, majd ismét Niccire pillantott.

– Igen, azt hiszem, értem.

Legalábbis úgy tűnt, hogy volt értelme. Nem igazán tudta eldönteni. Mivel Nyugatföld hatalmas erdejében nevelkedett, sok mindent nem tudott a mágiáról.

– És a véredből is valamennyit – tette hozzá Nicci halkan.

Richardnak nem tetszett, amit hallott.

– Micsoda?

– Belső vérzésed volt. Az egyik tüdőd már elpusztult. Éreztem, hogy a szívedre is nyomás nehezedik. Félő volt, hogy ettől a nagyobb artériák elpattannak. Muszáj volt a nyomást okozó vért is eltávolítanom, hogy meggyógyulhass, hogy a tüdőd és a szíved működni tudjon. Már alig bírták. Sokkos állapotban voltál. A halál szélén. – Nicci kék szemében könnyek csillogtak. – Annyira féltem, Richard. Én voltam az egyetlen, aki segíthetett rajtad, én pedig annyira rettegtem, hogy nem sikerül. Még miután mindent megtettem, hogy meggyógyítsalak, akkor sem voltam benne biztos, hogy felépülsz.

Richard látta a félelmet a tekintetében és érezte az ujjai remegésében, ahogy a karját fogta. Ékesszólóan bizonyította, mekkora utat tett meg azóta, hogy szakított a Sötétség Nővéreivel és a Birodalmi Renddel.

Cara űzött tekintete is azt erősítette, hogy a helyzet tényleg nagyon súlyos volt. Annak ellenére, hogy ő mennyit aludt, úgy tűnt, ők ketten csak néha hunyták le a szemüket. Rémes virrasztás lehetett.

Az eső kitartóan kopogott a tetőn. Ettől eltekintve halotti csend honolt a házban. Az élet méginkább mulandónak tűnt az elhagyatott házban. Richardot kirázta a hideg tőle.

– Megmentetted az életemet, Nicci. Emlékszem, hogy mennyire féltem, hogy meghalok. De te megmentettél. – Megérintette a nő arcát az ujjaival. – Köszönöm! Bár jobban ki tudnám fejezni, jobban el tudnám mondani, hogy mennyire értékelem, amit értem tettél. Nem is tudom, hogy mit mondjak.

Nicci gyenge kis mosolya és egy apró bólintás jelezte, hogy megértette, mennyire őszintén mondta ezt.

Hirtelen azonban egy másik gondolat villant az elméjébe.

– De azt akarod mondani, hogy a Pusztító Mágia használata valamilyen... problémát okozott?

– Nem, nem, Richard. – Nicci megfogta a karját, mintha a félelmeit szeretné enyhíteni. – Nem hiszem, hogy bármilyen kárt is okozott volna.

– Hogy érted azt, hogy nem hiszed?

Nicci egy percig habozott, mielőtt magyarázni kezdett.

– Még sohasem csináltam hasonlót. És nem is hallottam róla, hogy bárki ilyesmit csinált volna. Drága szellemek, még azt sem tudtam, vajon meg lehet-e csinálni. Mert, tudod, a Pusztító Mágia ilyen használata enyhén szólva veszélyes. Minden élő dolog, ami kapcsolatba kerül vele, elpusztul. A nyilat kellett használnom, hogy vezesse. Annyira óvatos voltam, amennyire csak lehetett, hogy csak a nyílvesszőt pusztítsam el... és a felesleges vért.

Richard kíváncsi volt, hogy mi történik a dolgokkal a Pusztító Mágia hatására – hogy mi történt volna a vérével –, de a fejében rajzottak a gondolatok, és azt akarta, hogy Nicci térjen a lényegre.

– De eközben, a súlyos vérveszteség, a sebesülés, az irtózatos légszomj és a lelki megrázkódtatás közepette, ami akkor ért, amikor a szokásos Alkotó Mágiát használtam, hogy gyógyítsalak – nem is szólva a Pusztító Mágia ismeretlen eleméről, amit hozzátettem – olyasmin mentél keresztül, amit nem lehet leírni. Ilyen iszonyatos krízis váratlan dolgokat idézhet elő.

Richard nem értette, hová akar kilyukadni.

– Milyen váratlan dolgokat?

– Nem tudom megmondani. Nem volt más választásom, mint szélsőséges módszerekhez folyamodni. Az állapotod már túl volt minden ismert határon. Meg kell próbálnod megérteni, hogy egy ideig nem voltál teljesen önmagad.

Cara Nicci háta mögött helyeselt.

– Tényleg nem voltál magadnál. Megpróbáltál ellenállni nekünk. Le kellett fogjalak, hogy Nicci segíteni tudjon. Álltam már a halál mezsgyéjén járó emberek mellett. Különös dolgok játszódnak le azon a helyen. Higgy nekem, nagyon sokáig voltál ott az első estén.

Richard tisztában volt vele, hogy mit értett azon, hogy állt már a halál szélén álló emberek mellett. A Mord-Sitheknek a kínzás volt a szakmája – legalábbis addig, amíg ő ezt meg nem változtatta. Magán hordta Denna Agielét, amelyet a Mord-Sith, aki egykori rabtartója volt, végül ő adott neki. A hálája jeléül, azért, hogy megszabadította őt szörnyű kötelességétől, még ha tudta is, hogy a szabadságának az az ára, hogy Richard kardja keresztülszúrja a szívét.

Richard megint úgy érezte, milyen nagyon távol került a nyugalmas erdőktől, ahol felnőtt.

Nicci esedezve nyújtotta felé a kezét, hogy próbálja megérteni.

– Öntudatlan voltál, és azután sokáig aludtál. Néha magadhoz kellett egy kicsit térítselek, hogy megitathassalak, és megetethesselek egy kis levessel, de egyébként muszáj volt, hogy mélyen aludj, hogy visszanyerhesd az erődet. Mágiát kellett használnom, hogy mély álomban tartsalak. Túl sok vért vesztettél. Ha hagytam volna, hogy túl hamar térj magadhoz, az felemésztette volna az alig összeszedett erődet, és elveszítettünk volna.

Azaz meghalhatott volna, így akarta mondani. Meghalhatott volna. Richard mélyet sóhajtott. Semmiről sem tudott, ami az elmúlt három nap alatt történt. Csak a harcra emlékezett, és utána, hogy felébredt a farkas üvöltésére.

– Nicci – szólt, és közben próbált úgy tenni, mintha nyugodt és megértő lenne, pedig nem volt egyik sem.

– Mi köze van ennek Kahlanhoz?

Nicci arcán együttérzés és nyugtalanság zavaró elegye tükröződött.

– Richard, ez a nő, Kahlan, csak a képzeleted szüleménye, a sokkos állapot idézte elő és a lázálom, amit akkor éltél át, mielőtt meg tudtalak volna gyógyítani.

– Nicci, én nem képzelődtem...

– A halál karjaiban feküdtél – mondta felemelt kézzel, amivel megpróbálta elhallgattatni, hogy figyelni tudjon rá. – A képzeletedben kerestél valakit, akibe kapaszkodhatsz, aki segít, mint ez a Kahlan. Hidd el, mikor azt mondom, hogy ez teljesen érthető. De már magadnál vagy, szembe kell nézned az igazsággal. Őt csak az irtózatos állapotod láttatta veled.

Richard szinte megnémult attól, hogy Nicci ilyet mondhat. Carához fordult, szinte könyörögve, hogy térjen magához és mentse meg.

– Hogy gondolhattok ilyesmit? Hogyan hihettek benne?

– Még soha nem álmodtál olyasmit, amikor rémült voltál, hogy a régen halott édesanyád visszatért, él és segíteni akar? – Cara kék szeme a messzeségbe bámult. – Nem emlékszel rá, hogy ilyen álmok után, ébredéskor, biztos voltál benne, hogy a valóságot láttad, hogy az anyád ismét él, és tényleg segíteni fog neked? Nem emlékszel mennyire ragaszkodtál ehhez az érzéshez? Nem emlékszel, milyen kétségbeesetten akartad, hogy igaz legyen? – Nicci finoman megérintette ott, ahol a nyíl behatolt, ahol most a teste sértetlen volt.

– Miután annyira sikerült meggyógyítsalak, hogy már a legrosszabbon túl voltál, hosszasan aludtál. Magaddal vitted ezeket a kétségbeesett illúziókat. Róluk álmodtál, még tettél hozzájuk, tovább éltek veled, mint egy szokásos alvás közben. Ez a meghosszabbított álom, ez a vigasztaló látomás, ez a földöntúli vágyódás elég időt kapott, hogy elméd minden zugába beférkőzzön, és olyan valóságosnak tűnjön, ahogy Cara mondta az imént. A hosszú alvás miatt még erőteljesebbé vált. Most, hogy épp csak felébredtél ebből az elnyújtott alvásból, problémát okoz, hogy eldöntsd, hogy amin keresztülmentél, abból mennyi az álom és mennyi a valóság.

– Niccinek igaza van, Rahl Nagyúr. – Richard még sohasem látta Carát ilyen halálosan komolynak. – Csak álmodtad – mint ahogyan a farkasüvöltést is. Szép álomnak tűnik – ez a nő, akiről azt álmodtad, hogy feleségül vetted –, de ez minden: csak egy álom.

Richarddal megfordult a világ. Hogy Kahlan ne legyen több, mint kitaláció, akit a lázálom szült, rémületesen hangzott. A rémület hullámai öntötték el. Ha mindez, amit mondanak, igaz, akkor nem akart felébredni. Ha igaz, akkor azt kívánja, bárcsak Nicci ne gyógyította volna meg. Nem akart egy olyan világban élni, ahol Kahlan nem létezett.

A zavar sötét tengerében valami fogódzót keresett, túlságosan megbénította a félelem, nem tudta, hogyan küzdhetne egy ilyen alaktalan fenyegetés ellen. Teljesen összezavarodott a történtek miatt, és hogy nem emlékezett semmire. A bizonyosság, hogy amit igaznak hisz, tényleg igaz, meginogni látszott.

Összeszedte magát. Tudta, hogy ha elhiszi amitől fél, azzal igazzá teszi. Míg elképzelni sem tudta, hogyan gondolhatták mindezt a szörnyűséget, tudta, hogy Kahlan nem álom.

– Azok után, amin ti hárman keresztülmentetek, hogyan hihetitek, hogy ő csak álom.?

– Tényleg nem hinnénk, ha igaz lenne, amit mondasz – szólalt meg Nicci.

– Rahl Nagyúr, soha nem lennénk olyan kegyetlenek, hogy becsapjunk egy olyan dologgal kapcsolatban, ami ennyire fontos neked.

Richard hunyorgott. Lehetséges ez? Kétségbeesetten próbálta elképzelni, hogy bármiképpen igaz lehet, amit állítanak.

Kezei ökölbe szorultak.

– Hagyjátok ezt abba!

Könyörgés volt ez, hogy múljon el ez az őrület. Nem akarta, hogy fenyegetésnek hangozzon, pedig annak hangzott. Nicci egy fél lépést hátrált. Cara elsápadt.

Richard nem tudta lelassítani a légzését, lecsillapítani őrjöngő lelkét.

– Soha nem emlékszem az álmaimra. – Hol az egyikre nézett, hol a másikra. – Egészen kis korom óta. Soha egyetlen esetre sem emlékszem, hogy álmodtam volna, amikor megsérültem vagy aludtam. Egyre sem. Az álmok nem számítanak. Kahlan igen. Ne tegyétek ezt velem, kérlek! Ez egyáltalán nem segít, csak még rosszabbá teszi a dolgokat. Kérlek, ha valami történt vele, tudnom kell.

Biztosan erről volt szó. Valami történt Kahlannal, és úgy gondolták, még nem elég erős hozzá, hogy elviselje.

Legrosszabb félelmei látszottak beigazolódni, ahogy felidézte, hogy Nicci azt mondta, nem tudja feltámasztani a halottakat. Vajon ettől próbálják megvédeni?

Erőnek erejével szorította össze a fogait, hogy ne üvöltsön rájuk, hogy fegyelmezhesse a hangját.

– Hol van Kahlan?

Nicci óvatosan lehajtotta a fejét, mintha a bocsánatát kérné.

– Richard, ő csak a képzeletedben létezik. Tudom, hogy nagyon valóságosnak tűnhet, de nem az. Csak kitaláltad, mert megsérültél... semmi több.

– Nem álmodtam. – Megint könyörögve fordult a Mord-Sith-hez. – Cara, te már két éve velünk vagy. Harcoltál velünk, értünk. Amikor még Nicci a Sötétség Nővére volt, és elhozott ide az Óvilágba, te álltál helyt helyettem és vigyáztál Kahlanra, ő pedig vigyázott rád. Olyan dolgokon mentetek keresztül, amit a legtöbb ember el sem tudna képzelni. Barátok lettetek.

A lány Agielére mutatott, amely csupán egy vékony vörös bőr rúdnak látszott. A lány vékony láncon hordta a jobb csuklóján.

– Még azt is mondtad, hogy Kahlan nővéred az Agielben.

Cara mozdulatlanul és némán állt.

Az, hogy Cara ezt a címet adta Kahlannak, nem hivatalos de mélységesen ünnepélyes elismerése volt annak, hogy egy korábbi halálos ellenségből olyan nővé lépett elő, akiben megbízott, és akit tisztelt.

– Cara, lehet, hogy először csak a Rahl Nagyúr testőre voltál, de mára sokkal többet jelentesz Kahlannak és nekem. A családunkhoz tartozol.

Cara képes lett volna habozás nélkül feláldozni az életét, hogy Richardot megvédje. Nem csak könyörtelen, hanem rettenthetetlen is volt, amikor meg kellett védenie.

Egyetlen dologtól félt csak, hogy esetleg csalódást okoz neki. Ez a félelem látszott a tekintetében.

– Köszönöm, Rahl Nagyúr – mondta végül meghatott hangon –, hogy részese lehettem ennek a csodálatos álomnak.

Richard a húsában érezte, ahogy a jéghideg rémület újra hatalmába keríti. Kábultan a homlokára szorította a kezét és hátrasimította a haját. Ez a két nő nem talált ki valamit, hogy megkíméljék valami rossz hírtől. Hanem az igazat mondják!

Legalábbis, amit annak hittek. Az igazság valahogy rémálommá változott.

Képtelen volt felfogni, megérteni. Mindazok után amin Kahlannal keresztülmentek, amiben osztoztak, mindvégig együtt, elképzelni sem tudta, hogy mondhatják azt, amit mondanak.

És mégis ezt tették.

Bár az okát nem értette, valami biztosan nem stimmelt. Fullasztó balsejtelem gyötörte. A világ a feje tetejére állt, és ő most nem képes újra összeilleszteni a darabjait.

Valamit tennie kellett – valamit, amire akkor készült, mielőtt a katonák megtámadták. Talán még nem késő.

3. FEJEZET

Richard a hálózsákja mellett térdelt, és a hátizsákjába próbálta begyömöszölni a holmijait. A hűvös eső, amit a szűk ablakon keresztül látott, úgy tűnt, még egy jó darabig esni fog, ezért a köpenyét elől hagyta.

– Mégis mit képzelsz, mit csinálsz? – vonta kérdőre Nicci.

Richard észrevett egy darab szappant a közelében és felvette. – Szerinted, minek látszik az, amit csinálok?

Már így is rengeteg időt veszített, napokat pazarolt el. Már nem késlekedhet tovább. A szappant, néhány zacskó szárított gyógynövény és fűszer, valamint egy csomag aszalt sárgabarack kíséretében még beleerőltette a csomagba, mielőtt sietve összegöngyölte a hálózsákját. Cara abbahagyta a kérdezősködést és a tiltakozást, s inkább nekilátott, hogy a saját dolgait összepakolja.

– Tudod, hogy én nem ezt szeretném. – Nicci leguggolt mellé, megfogta a karját, és maga felé fordította, hogy ránézzen. – Richard, nem mehetsz el! Pihenned kell! Mondtam neked, hogy sok vért vesztettél. Még nem vagy elég erős hozzá, hogy elindulj fantomokat kergetni.

Richard elnyomott egy felháborodott választ, és egy bőrszíjjal szorosra húzta a hátizsákot.

– Jól vagyok. – Persze nem volt jól, de már elegendően jól volt, hogy elindulhasson.

Nicci napokig küzdött, hogy megmentse az életét, és persze aggódott is érte. Fáradt volt, és valószínűleg képtelen volt tisztán gondolkodni. Emiatt volt meggyőződve róla, hogy Richard irracionálisan viselkedik.

Mégis bántotta, hogy a nő nem hitt neki.

Nicci türelmetlenül megragadta az inge ujját, amikor a másik szíjat is szorosra húzta.

– Nem akarod elfogadni a tényt, hogy még nagyon gyenge vagy! Kockáztatod az életedet! Pihenned kell, hogy a tested képes legyen regenerálódni! Még nem nyerted vissza az erődet!

– És Kahlannak mennyi ideje van? – Megragadta Nicci felkarját, és heves tehetetlenségében közel húzta. – Ott van kint, valahol és bajban van. Te úgy tűnik, nem fogod fel és Cara sem, de én igen. Gondolod, hogy képes vagyok itt feküdni, amikor azt az embert akit a világon mindennél jobban szeretek veszély fenyegeti?

Ha te lennél bajban, Nicci, hogy esne, ha ilyen könnyen lemondanék rólad? Nem akarnád, hogy megpróbáljak segíteni? Nem tudom, hogy mi a gond, de valami nem stimmel, az biztos. Ha igazam van, márpedig igazam van, akkor bele sem merek gondolni, hogy ez mit jelent, és hogy mik lehetnek a következményei.

– Hogy érted ezt?

– Nos, ha neked van igazad, akkor csak álmodtam valami, és most képzelődöm. Ha viszont nekem van igazam – és mivel te és Cara nem szenvedhettek egyszerre ugyanabban az elmebajban –, akkor ami történik, az okkal történik, és egyáltalán nem jó szándékkal. Nem engedhetem meg magamnak, hogy tovább késlekedjek és mindent kockára tegyek azzal, hogy megpróbállak meggyőzni benneteket a helyzet súlyosságáról. Már így is túl sokáig vártam, és túl sok minden forog kockán.

Nicci a hallottak képtelenségétől szinte megnémult. Richard elengedte és megfordult, hogy becsatolja a hátizsákját. Most nem volt rá ideje, hogy megoldja a rejtélyt, bármi is az, ami a két nővel történik.

Nicci végül visszanyerte a hangját.

– Richard, hát nem látod, mit teszel? Abszurd teóriákat agyalsz ki, hogy elhihesd, amit hinni akarsz. Te magad mondtad, hogy Cara és én nem lehetünk mindketten bolondok. Maradj, és pihenj! Együtt megpróbálhatjuk megfejteni ennek az álomnak a természetét, ami ilyen csúnyán befészkelte magát a fejedbe, és remélhetőleg rendbe tudjuk hozni. Biztosan én idéztem elő valamit, miközben gyógyítani próbáltalak. Ha ez a helyzet, nagyon sajnálom. Kérlek, maradj!

A nő csak arra volt képes gondolni, amit problémának látott. Zedd, Richard nagyapja, a férfi, aki felnevelte gyakran mondogatta: Ne a problémára, a megoldásra figyelj. Most a megoldás, amire figyelnie kellett, az volt, hogy hogyan találja meg Kahlant mielőtt túl késő lenne. Azt kívánta, bárcsak mellette lenne Zedd, hogy segítsen kitalálni, hogy kereshetné meg az asszonyt.

– Még nem vagy túl az életveszélyen – hajtogatta Nicci, miközben félreugrott a tetőn beszivárgó eső cseppjei elől. Ha túlhajszolod magad, az a halálodat jelentheti.

– Megértem. Tényleg. – Richard ellenőrizte a kést az övében, majd visszadugta a tokjába. – Nem szándékozom figyelmen kívül hagyni a tanácsodat. Próbálom annyira visszafogni magam, amennyire csak tudom.

– Richard, hallgass rám! – Nicci a halántékát dörzsölte az ujjaival, mintha súlyos fejfájás gyötörné. – Nem csak erről van szó.

Egy pillanatra elhallgatott, miközben hátrasimította a haját szavak után kutatva.

– Nem vagy legyőzhetetlen. Hiába van nálad a Kard, nem védhet meg mindig. Az elődeid, előtted minden Rahl Nagyúr, annak ellenére, hogy mesterien bánt a Tehetséggel, testőrséget tartott, mégpedig a közvetlen közelében. Igaz, hogy a Tehetséggel születtél, de még ha tökéletesen tisztában lennél azzal, hogy hogyan használd, akkor sem volna elegendő védelem, pláne most.

Az a nyílvessző csak arra volt jó, hogy rámutasson, menyire sebezhető vagy. Valójában. Lehet, hogy fontos ember vagy, de mégiscsak ember. És nekünk szükségünk van rád. Mindannyiunknak kétségbeejtően nagy szükségünk van rád.

Richard megpróbált nem nézni Nicci aggódó, kék szemébe. Nagyon is jól tudta, hogy mennyire sebezhető. Az élete volt a legnagyobb értéke, és nem bánt vele félvállról. Szinte soha nem mondott nemet Cara-nak, ha az mellette akart lenni. Ő, és a többi Mord-Sith, csakúgy, mint a testőrség, amelyet megörökölt, már számtalanszor bizonyították rátermettségüket. De ez nem azt jelentette, hogy ő magatehetetlen, vagy hogy megengedhetné magának, hogy az óvatosság megakadályozza abban, hogy megtegye, amit kell.

Ettől eltekintve, azonban, nagyon is értette, mit akart Nicci mondani. A Próféták Palotájában megtudta, hogy a Fény Nővérei hittek abban, hogy az ősi próféciák szerint Richard az a legfőbb személy, aki az eseményeket irányítja.

A Nővérek szerint, ha a Fény legyőzheti az ellene szegülő sötét erőket, csakis Richard lehet az, aki győzelemre vezetheti őket. A jóslat szerint, nélküle minden elvész. Annalina, a Prelátusuk, számos éven keresztül próbálta úgy irányítani az eseményeket, hogy Richard életben maradjon, és felnőve háborúba vezethesse őket. Azt mondta, hogy minden, számukra kedves dolog léte Richardon múlik. A férfi nagyon hálás volt azért, hogy Kahlan egy kissé megingatta Ann meggyőződését ebben a tekintetben, de sokan mások még mindig hittek ebben. Richard is tudta, hogy az ő vezetésével sok, szabadságra áhítozó ember találta meg az útját.

Richard járt a Próféták Palotájának alagsorában és látott néhány nagyon fontos könyvet és jól őrzött próféciát. El kellett ismernie, hogy néhányuk igencsak hátborzongató volt. Mindazonáltal a tapasztalatai azt mutatták, hogy a próféciákból bármit ki lehetett olvasni, amit az emberek szerettek volna.

Kahlan és ő személyesen is megtapasztalhatták már ezt, főként azokkal a próféciákkal kapcsolatban, amelyeket Shotától, a boszorkánytól hallottak. A férfi meggyőződött róla, hogy a jóslatok értéktelenek, és mindig csak bajt okoznak.

Richard mosolyt erőltetett magára.

– Nicci, ez egészen úgy hangzott, mintha egy Fény Nővére mondta volna.

A nő nem mosolygott.

– Cara velem lesz – mondta a férfi megnyugtatásképpen.

Rögtön rádöbbent, hogy Cara ottléte nem tudta megállítani a nyilat, amely keresztül lőtte. Tényleg, most, hogy így rágondolt, hol volt Cara a csata közben? Nem emlékezett rá, hogy mellette küzdött volna. Cara nem félt a harctól, lovakkal sem lehetett volna elvontatni a közeléből, ha meg kellett védenie. Biztosan ott volt a közelében, de egyszerűen nem tudta felidézni, hogy látta volna.

Felemelte az övét, és a derekára csatolta. Ezt az övet, és öltözékének más kiegészítőit, egy régen élt nagy varázsló tulajdonát, még a Varázslók Tornyából hozta el, amelyet most Zedd védett az Óvilágból érkezett Jagang császár hordája ellen.

Nicci türelmetlenül sóhajtott, amely egy pillanatra látni engedte jellemének szigorú és kérlelhetetlen oldalát, melyet Richard túl jól ismert. Bár tudta, hogy ez alkalommal a férfi egészsége felett érzett őszinte aggodalom hatotta át.

– Richard, most nem engedhetünk meg magunknak ilyen kitérőket. Fontos dolgokról kell beszélnünk. Eleve ezért jöttem ide. Nem kaptad meg a levelemet?

Richard gondolkodóban esett.

Levél... levél... – De igen –, jutott eszébe hirtelen – Megkaptam. Üzentem is egy katonával, akit Kahlan hatalma megérintett.

Látta, ahogy Cara Niccire pillant, amiből kiderült, hogy semmi ilyesmire nem emlékszik.

Nicci megfejthetetlen pillantással méregette.

– Az üzeneted nem jutott el hozzám.

Richard kissé meglepetten, az Újvilág felé intett.

– Az elsődleges küldetése az volt, hogy északra menjen és ölje meg Jagang császárt. Megérintette egy Inkvizítor ereje. A haláláig küzdött, hogy teljesíthesse a parancsot. Ha téged nem talált meg, biztosan Jagang után indult. Persze az is lehet, hogy közben történt vele valami. Az Óvilág tele van veszélyekkel.

Nicci úgy nézett rá, mintha ezzel csak még inkább bebizonyította volna, hogy megőrült.

– Tényleg képes vagy azt hinni, akár a legvadabb álmaidban is, hogy az Álomjárót csak úgy el lehet pusztítani?

– Nem, persze, hogy nem. – Richard megigazított egy kitüremkedő lábast a zsákjában. – Arra számítottunk, hogy megölik, amikor megkísérli. Azért küldtük Jagang után, mert egy mocskos orgyilkos volt, rászolgált a halálra. Persze remélte, hogy esetleg sikerrel járhat. De még ha nem is, azt akartam, hogy Jagang legalább egy kicsit nyugtalanabbul aludjon, tudván, hogy bármelyik embere gyilkos lehet.

Nicci túlságosan nyugodt arckifejezéséből látta, hogy szerinte ez sem több, mint annak a képzelgésnek a része, amit az álmában látott nővel kapcsolatban kitalált.

Azután Richardnak még eszébe jutott valami, ami történt.

– Nicci, attól tartok, hogy röviddel azután, hogy átadta a leveledet, Sabar valószínűleg meghalt, amikor megtámadtak minket.

Ahogy lopva Carára nézett, látta, hogy a nő bólint.

– Drága szellemek! – Nicci fájdalommal vette tudomásul a hírt a fiatal Sabarról. Richard hasonlóan érzett.

Emlékezett, hogy a levélben Nicci sürgető figyelmeztetése állt, hogy Jagang a Tehetséggel rendelkező emberekből fegyvereket kezdett formálni, csakúgy, mint háromezer évvel ezelőtt a nagy háborúban. Ijesztő hír volt ez, amelyről azt gondolták, lehetetlen, de Jagang rájött, hogyan teheti meg a fogságában tartott Sötétség Nővéreinek segítségével. A táborukat ért támadás során Nicci levele beleesett a tűzbe. Richardnak nem volt lehetősége végigolvasni a levelet, mielőtt elégett. Bár eleget olvasott ahhoz, hogy felfogja a veszélyt.

Amikor az asztalhoz lépett a kardjáért, Nicci eléje állt.

– Richard, tudom, hogy nehéz, de el kell felejtened ezt az álom dolgot. Nincs rá időnk. Beszélnünk kell. Ha megkaptad a levelemet, legalább annyit tudsz, hogy nem...

– Nicci – fojtotta belé a szót Richard –, ezt meg kell tennem. – A nő vállára tette a kezét, és olyan türelmesen beszélt, amennyire csak tudott, de a hangszíne sejteni engedte, hogy nem hajlandó vitába szállni. – Ha velünk jössz, tovább beszélhetünk, ha lesz rá idő, és nem akadályoz abban, amit tennem kell, de most nincs rá időm és Kahlannak sincs. – Kezével arrébb tolta a nőt, és odalépett az asztalhoz.

Ahogy a fényes hüvelyénél fogva felemelte a Kardot, hirtelen eszébe ötlött, hogy vajon amikor a farkasüvöltés felébresztette miért gondolta azt, hogy a Kard mellette van a földön. Talán csak az álom egy részlete volt. Türelmetlenül elhessegette a gondolatot.

Az ősrégi, megmunkált bőrből készült kardszíjat átvetette a nyakán, és a bal csípőjére igazította a Kardot, majd szorosan rögzítette. Két ujjal megemelte a Kardot a lehajló keresztvasnál fogva. Nem csak azért, hogy meggyőződjön a tisztaságáról, hanem azért is, hogy ellenőrizze, vajon sértetlen-e a penge. Nem emlékezett mindenre, ami a harc során történt, arra sem emlékezett, hogy visszadugta hüvelyébe a kardját.

A fényesre csiszolt acélt száraz vér szennyezte. A csata néhány képe villant az elméjébe. Hirtelen és váratlanul történt, de amint kihúzta a kardját dühében, többé már nem számított a váratlan támadás. A létszámfölény azonban igen. Nagyon is jól értette, mennyire igaza van Niccinek, amikor azt mondja, ő sem legyőzhetetlen.

Nem sokkal a Kahlannal való találkozását követően Zedd, első varázslói minőségében, kinevezte Richardot Keresővé, és átadta neki a Kardot. Mindig is gyűlölte a Kardot, azért, amit szerinte szimbolizált. Zedd elmondta neki, hogy az Igazság Kardja – ahogy nevezték – csak egy eszköz, és a Kard viselőjének szándéka ruházza fel valódi jelentéssel. Ez erre a fegyverre különösen igaz volt.

A Kard most Richardhoz tartozott, az ő szándékaihoz, és az ő céljai irányították. Kezdettől fogva az volt a szándéka és célja, hogy megvédje azokat, akiket szeretett, akikkel törődött. Ráébredt, hogy ahhoz, hogy ezt megtehesse, egy olyan világot kell létrehoznia, amelyben biztonságban és békében élhetnek.

Ezt a szándékot jelentette számára a Kard.

Az acél fémesen súrlódó hangot hallatott, ahogy visszatolta a hüvelyébe. Most a szándéka az volt, hogy megtalálja Kahlant. Ha a kardja hozzásegítheti, hogy elérje a célját, nem fog habozni, ha használnia kell.

Összekötözte a csomagját, és a már megszokott módon a hátára vetette, miközben gyorsan körülnézett a megüresedett padlón, hogy nem hagyott-e ott valamit. A tűzhely mellett a földön szárított húst, és némi kétszersültet vett észre. Mellettük egy halom egyéb étel, valamint Richard és Cara egyszerű fa tálkái álltak, az egyikben egy kis húsleves, a másikban zabkása maradékával.

– Cara – szólt oda a nőnek, miközben három vizestömlőt a nyakába akasztott – gondod legyen rá, hogy minden ételt becsomagolj, amit csak el tudunk vinni. A tálkák se maradjanak itt.

Cara bólintott. Módszeresen csomagolt, most, hogy rájött, Richard nem akarja itt hagyni. Nicci megfogta az inge ujját.

– Richard, komolyan mondom, beszélnünk kell. Fontos.

– Akkor tégy úgy, ahogy kértem. Szedd össze a holmidat, és gyere velem. – Felemelte az íját és a tegezt. Amíg nem tartasz fel vele, annyit beszélsz, amennyit csak akarsz.

Lemondóan bólintva, végül Nicci feladta a vitát, és elsietett a hátsó szobába, hogy összepakoljon. Richard egyáltalán nem bánta, hogy Nicci velük megy. A Tehetsége segíthet megtalálni Kahlant. Eleve ezért akarta megkeresni Niccit, amikor a támadás előtt felébredt, és rádöbbent, hogy Kahlan eltűnt.

Richard a vállára vetette csuklyás erdőjáró köpenyét és az ajtóhoz lépett. Cara felnézett a tűzhely mellől, ahol igyekezett összerakni a felszerelését, és egy bólintással jelezte, hogy máris indul utána. Látta, hogy Nicci is siet összepakolni, hogy utolérhesse.

A sürgető érzéstől, hogy megtalálja Kahlant, a képzelete egyre jobban kísértette. Szinte látta maga előtt, hogy megsérült, hogy fájdalmai vannak. A gondolattól, hogy Kahlan egyedül van valahol és segítségre szorul, rémülten ugrálni kezdett a szíve. Akarata ellenére azok a rémképek ötlöttek fel benne, amikor Kahlant egyszer majdnem halálra verték. Minden mást feladott akkor, elvitte messzire a hegyek közé, ahol senki sem találhatott rájuk, ahol biztonságban lehetett, és felgyógyulhatott. Az a nyár, miután újra elkezdte visszanyerni az erejét, és mielőtt Nicci megjelent, hogy foglyul ejtse, majd elvigye magával, az a nyár élete egyik legszebb nyara volt. Hogy Cara hogyan felejthetett el egy ilyen különleges időszakot, felfoghatatlan volt számára. Megszokásból kissé kihúzta a kardját, hogy ellenőrizze, hogy szabadon jár-e, mielőtt kinyitotta az egyszerű deszkaajtót.

Nedves levegő és fémes szürke reggeli világosság fogadta. A tetőn összegyűlt víz csepegett az ereszről, és a csizmájára csapódott. Hideg eső szemerkélt. De legalább már nem ömlött. A vastag felhők alacsonyan húzódtak, elrejtve az apró legelő távolabbi szélén magasló tölgyek tetejét. Ködfoltok fantomjai lebegtek a csillogó fűszálak felett. A hatalmas, göcsörtös törzsek sötét árnyékokat rejtettek.

Richardot most különösen dühítette és elkeserítette, hogy esik az eső. Ha nem esett volna, sokkal jobbak lettek volna az esélyei. De még így sem lehetetlen. Mindig vannak nyomok.

Most is lesznek.

Az eső ugyan megnehezíti, hogy olvashasson bennük, de még ennyi eső sem töröl el minden nyomot. Richard egész korábbi életében állatok és emberek nyomát követte az erőben. Az esőben is képes rá. Nehezebb, időigényesebb és komoly koncentrációt igényelt, de mindenképpen meg tudja csinálni.

És akkor eszébe jutott.

Ha megtalálja Kahlan nyomait, lesz rá bizonyítéka, hogy tényleg valóságos. Niccinek és Cara-nak nem lesz más választása, mint hogy higgyenek neki.

Mindenki egyedi nyomokat hagyott maga után. Ő ismerte Kahlanét. Azt is tudta, milyen úton jöttek. Caráé és az övé mellett, ott lesz Kahlan nyoma is, és akkor majd meglátják. Átjárta a remény, ami szinte már a megkönnyebbüléssel volt határos. Ha talál egy sor jól olvasható nyomot és megmutatja a két nőnek, akkor megszűnik minden vita. Ők is rájönnek, hogy nem álom volt, és hogy tényleg valami nagy baj van. Azután már csak követnie kell Kahlan nyomait kifelé a táborból, és meg fogja találni. Az eső ugyan lelassítja, de meg nem állíthatja, és Nicci képességei felgyorsíthatják a keresést.

A kint várakozó férfiak meglátták, ahogy kilép a házból, minden irányból odafutottak hozzá. Ezek az emberek nem katonák voltak a szó szoros értelmében, hanem kocsisok, molnárok, ácsok, kőfaragók, földművesek és kereskedők, akik a Rend elnyomása alatt tengették életüket és próbáltak megélhetésre szert tenni, a családjukat eltartani.

Legtöbbjük számára az Óvilágbeli élet egyet jelentett az állandó rettegéssel. Aki szót emelt a Rend módszerei ellen, azt azonnal letartóztatták, árulással vádolták és kivégezték. A vádemelést, mindig letartóztatás követte, akár igaz volt a vád, akár nem. Az ilyen gyors igazságszolgáltatás tartotta rettegésben és elnyomásban az embereket. A dogmák állandó sulykolása, főleg a fiatalok esetében, a társadalomnak egy olyan rétegét hozta létre, amely fanatikusan hitt a Rendben. Születésüktől kezdve a gyerekeket arra tanították, hogy ha magukra is gondolnak, az bűnös dolog, és hogy a nagyobb jóért való önzetlen áldozatba vetett vak hit az egyetlen módja annak, hogy egy másik életben megláthassák a Teremtő fényének dicsőségét, és elkerüljék az örök kárhozatot az Őrző könyörtelen karmai között, az Alvilág sötét bugyraiban. Szerintük minden másfajta gondolkodás a gonosztól származott.

Az igazán elkötelezettek elszántan küzdöttek, hogy minden a régiben maradjon. Az átlagemberekkel megosztott gazdagság ígérete a Rend jámbor követőit arra késztette, hogy mások vérén élősködjenek, hogy részesedjenek a gonoszok kifosztásából, akik – úgy tanulták – az ő önző elnyomóik, ezért tehát bűnösök, akik megérdemlik a sorsukat.

Fiatal férfiak ezrei jelentkeztek önként a hadseregbe, hogy részesei lehessenek a nemes küzdelemnek, amellyel majd eltiporják a hitetleneket, megbüntetik a gonoszakat és megfosztják őket álnokul szerzett javaiktól. A fosztogatás szentesítése, a szabadjára engedett brutalitás és a hitetleneken elkövetett egyre terjedő erőszak egy különösen gonosz és fertőző embertípust nemzett, és egy vadakból álló hadsereget szült.

Ilyen volt a Birodalmi Rend katonáinak természete, akik most beáramlottak az Újvilágba. Most Richard és Kahlan szülőföldjén tomboltak, anélkül hogy bárki bármit is tehetett volna ellenük.

A világ egy nagyon sötét kor szélén állt.

Ez volt az a fenyegetés, amelynek leküzdésére – Ann szerint – Richard született. Ő és még sokan hittek benne, hogy előre megjósolták, hogy ha a szabad embereknek lesz esélyük túlélni ezt a hatalmas háborút és győzelmet aratni, akkor csakis Richard lehet az, aki vezeti őket.

Ezek az emberek itt átláttak a Rend üres szólamain és korrupt ígérgetésein. Annak látták ezt a hatalmat, ami valójában volt: zsarnokságnak. Elhatározták, hogy visszaszerzik az életüket. Így váltak katonákká a szabadságért vívott harcban.

Meglepett üdvözlés kiáltásai és örömujjongás törte meg a kora reggeli csendet. Ahogy közelebb értek, mind egyszerre kezdtek el beszélni. Kérdezgették, hogy jól van-e, hogy hogy érzi magát. Őszinte aggódásuk mélyen megérintette. A sürgető érzés ellenére kényszerítette magát, hogy mosolyogjon, hogy kezet rázzon a férfiakkal, akiket még Altur'Rang városából ismert. Ebben az újbóli találkozásban reménykedtek mostanáig.

Amellett, hogy sokukkal együtt dolgozott és sokukat jól ismerte, Richard tudta, hogy számukra ő a szabadság jelképe is. A Rahl Nagyúr az Újvilágból, a Rahl Nagyúr egy olyan földről, ahol az emberek szabadok. Megmutatta nekik, hogy számukra is lehetséges ez, megmutatta nekik, hogy milyen lehetne az életük.

Legbelül azonban Richard továbbra is annak az erdei vezetőnek érezte magát, aki mindig is volt. Annak ellenére, hogy kinevezték Keresőnek, és most a D'Harai Birodalmat vezette. Miközben sok embert próbáló időszakon ment át, amióta eljött otthonról, ugyanaz az ember maradt, ugyanazzal a hittel. Csak éppen az egykori zsarnokoskodó kortársai helyett ma egy egész hadsereggel kellett szembenéznie. Bár a mérték más volt, az elvek nem változtak.

Most azonban mindenekelőtt Kahlant kellett megtalálnia. Nélküle a világ többi része – az egész élet – minden jelentőségét elveszítette.

Nem messze tőle, egy oszlopnak támaszkodva, izmos, férfi állt, aki mosolygás helyett szúrós szemeket meresztett, amitől ráncokba szaladt a szemöldöke. A férfi a mellkasán összefont karral nézte a többieket, amint Richardot üdvözlik.

Richard átsietett a tömegen, a kezüket szorongatva, ahogy átvágott közöttük a szemöldökét ráncoló kovács felé.

– Viktor!

A komoly tekintetet vicsorgó mosoly váltotta fel. A férfi megragadta Richard karját. – Nicci és Cara csak kétszer engedett be hozzád. Már elszántam magam, hogy ha ma sem engednek be, vasrudat tekerek a nyakuk köré.

– Akkor te voltál az az első reggel? Kifelé menet megérintetted a vállamat?

Viktor vigyorogva bólintott.

– Én voltam. Én segítettelek idáig cipelni. – Hatalmas kezét Richard vállára tette és próbaképpen egy kissé megrázta. – Úgy tűnik, rendbe jöttél, bár egy kicsit sápadt vagy. Van nálam lardo – ez majd erőt ad.

– Jól vagyok. Talán majd később. Köszönöm, hogy segítettél idehozni. Figyelj, Viktor, nem láttad véletlen Kahlant?

Viktor szemöldökei újra összeugrottak.

– Kahlant?

– A feleségemet.

Viktor bambán bámult rá. A haja olyan rövidre volt nyírva, hogy szinte kopasznak látszott. Az eső kopogott a koponyáján. Az egyik szemöldökét magasra húzta.

– Richard, megnősültél, mióta elmentél? Richard aggódva nézett hátra a többiekre.

– Látta bármelyikőtök Kahlant?

Sokan nem értették mit kérdez, a többiek értetlenkedve néztek össze. A szürke reggel hirtelen elcsendesedett. Nem tudták, hogy kiről beszél. Sokan ezek közül a férfiak közül ismerték Kahlant, és emlékezniük kellett volna rá. Most a fejüket ingatták, és sajnálkozva vonogatták a vállukat.

Richard méginkább kétségbe esett. A helyzet rosszabb volt, mint gondolta. Azt remélte, hogy csak Nicci és Cara memóriájával történt valami.

Visszafordult a még mindig szúrósan néző kovácshoz.

– Viktor, bajban vagyok, és nincs időm magyarázkodni. Nem is tudom, hogyan magyarázhatnám el. Segítségre van szükségem.

– Mit tehetek?

– Vigyél el engem arra a helyre, ahol a csata dúlt. Viktor bólintott.

– Ez nem lesz nehéz.

A férfi megfordult, és az erdő mélye felé vette az irányt.

4. FEJEZET

Nicci két ujjal félretolt az útjából egy balzsamfenyő ágat, ahogy követte a férfiakat a sűrű erdőben. Amikor elértek a különösen sűrűn benőtt gerinchez, a szélén elindultak lefelé egy ösvényen, amely hol jobbra, hol balra kanyarodott, hogy megkönnyítse a meredek leereszkedést. Csúszós kövek nehezítették a mászást. Rövidebb út volt, mint amin Richardot a sérülése után felvitték az elhagyott házhoz. A lejtő alján a földből kiálló, töredezett köveken és szikladarabokon keresztül vezetett tovább az útjuk, melyek egy mocsaras területet szegélyeztek. Az állóvíz partján, mintha virrasztanának, hatalmas cédrusok ezüst csontvázai törtek az ég felé. A mohás parton lezúduló patakok mély árkokat vájtak az erdő agyagos talajába, és látni engedték alatta a foltos gránitot. A több napos esőzés után apró tavacskák borították az alacsonyabban fekvő részeket. Javarészt az eső a nedves talaj kellemes illatával töltötte meg az erdőt, de az alacsonyabb helyeken és a repedésekben a vizes, rothadásnak indult növényzet szaga is érezhető volt.

Bár a rövid, meredek útvonaltól kimelegedett, a nyirkos, hűvös levegőtől mégis elgémberedtek Nicci ujjai. Tudta, hogy az Óvilágnak ezen a déli részén a párás meleg olyan hevességgel tér majd vissza hamarosan, hogy vágyódni fog a szokatlan hideg után.

Városi gyerek lévén, Nicci kevés időt időzött a szabadban. A Próféták Palotájában, ahol élete nagy részét leélte, a kinti létet az ápolt pázsit és a Halsban szigetet borító kertek jelentették. A vidék mindig is valami homályos fenyegetés volt a számára, akadály, amely elválasztotta a városokat egymástól, amit el kellett kerülni. A városok és az épületek védték meg a vadon kifürkészhetetlen veszélyeitől.

Mindazonáltal a városok voltak azok a helyek, ahol az emberiség boldogulásáért gürcölt. Annak a munkának soha sem volt vége. Az erdők és a mezők akkor nem érdekelték.

Nem értékelte a dombok, fák, patakok, tavak és hegyek szépségét, amíg meg nem ismerte Richardot. Még a városokat is más szemmel látta a férfi megismerése után. Richard csodává változtatta az egész életet.

Ahogy óvatosan haladt előre egy kisebb emelkedőn, a csúszós fekete köveken, egyszer csak megpillantotta a többieket, ahogy egy öreg juharfa alatt várakoztak. Kissé távolabb Richard guggolt, és a föld egy darabkáját tanulmányozta. Végül felállt, és merev tekintettel nézte a sötét erdőt. Cara, a soha el nem tűnő árnyék, mellette várt. A megnyugtató, sűrű zöld boltozat alatt a Mord-Sith vörös bőrruhája úgy hatott, mint a délutáni teához terített asztalon egy vérfolt.

Nicci megértette Cara vad és szenvedélyes ragaszkodását, hiszen korábban ő is Richard ellensége volt. Richard nemcsak Cara vak engedelmességét tudhatta magáénak annak jogán, hogy ő lett a Rahl Nagyúr, hanem annál sokkal fontosabbat is. Elnyerte a tiszteletét, a bizalmát és a hűségét. A vörös ruhát szándékosan úgy tervezték, hogy félelmet keltsen. Az erőszak fenyegetését hordozta, ha bárki még csak gondolna is arra, hogy ártson a Rahl Nagyúrnak. És ez nem holmi üres fenyegetés volt. A Mord-Sitheket gyermekkoruktól kezdve a tökéletes könyörtelenségre nevelték. Míg az elsődleges céljuk az volt, hogy rabul ejtsék a Tehetséggel bírókat, és a saját erejüket fordítsák ellenük, a képességüket bármilyen ellenséggel szemben tökéletesen tudták alkalmazni. Még azok az emberek is, akik ismerték Carát és bíztak benne, anélkül hogy tudatában lennének, nagyobb távolságot tartottak tőle, amikor a vörös ruháját viselte.

Nicci nagyon is jól tudta, hogy milyen érzés volt Cara számára, amikor a feltétlen engedelmesség néma őrülete után ismét tisztelhette az életet.

Messze a távolban, a homályon, árnyakon és a csöpögő leveleken túl varjak rekedt kiáltása visszhangzott. Rothadó hullák émelyítő szagát hozta a szél. Nicci, ahogy Richardtól tanulta, ismerős helyeket keresett a szemével, és egy köves terület szélén észrevett egy fenyőt, melyre azért figyelt fel, mert egy második törzse is volt, mely ülőalkalmatosság gyanánt tekergett alacsonyan a föld fölött. Felismerte a helyet. A vadszőlős, csalitos térségen túl dúlt az ütközet. Mielőtt Nicci utolérhette volna, Richard bevetette magát az alacsonyan lógó ágak és sűrű bokrok közé. Amikor a túloldalon előbukkant integetni kezdett, és őrült módjára kiáltozott. A hatalmas lucfenyők közül a sötét árnyék hirtelen szárnycsapkodások közepette kiemelkedett, ahogy a több száz óriás fekete madár egyszerre emelkedett a levegőbe, miközben hangosan károgva fejezték ki nemtetszésüket amiatt, hogy a lakomájukat félbeszakították. Először úgy tűnt, megküzdenek a csatahelyért, ám amikor a levegőt megtöltötte Richard kardjának semmi máshoz sem hasonlítható hangja, mind elrepültek. Elnyelte őket a fákon túli sötétség, mintha tudták volna, mi is ez a fegyver, és mintha ettől az egytől különösen féltek volna. Mély, dühös károgásuk még sokáig visszahangzott a reggeli ködben. Richard, a győztes madárriogató, mielőtt visszaengedte volna kardját a helyére, még egy ideig haragosan nézett utánuk.

Végül az embereihez fordult.

– Kérlek benneteket, hogy ne gyertek közelebb! – Hangja betöltötte a magas fenyők közötti teret. – Ott várjatok!

Mivel úgy érezte, hogy Richard védelme tekintetében előjogokkal bír, Cara figyelmen kívül hagyta a kérést. Követte a férfit, ahogy az átvágott a kis tisztásra a fák mögött. A közelében maradt, de úgy, hogy ne legyen útban. Nicci a facsemetéket és nedves páfrányokat kerülgetve elhaladt a csendben várakozó férfiak mellett, amíg el nem ért egy apró domb tetején fehérlő nyírfás részt, amely a tisztás egyik szélén húzódott. A fehér kéreg mögül fekete szemek százai figyelték, ahogy utat tört magának és végül megállt a domb tetején.

Amikor a kezével megtámaszkodott az egyik papírszerű, töredezett kérgén, észrevette, hogy egy nyílvessző állt bele a fába. A többi fa is így járt. Mögöttük halott katonák feküdtek mindenfelé. A szag mellbevágó volt. Bár a varjakat elijesztették, a legyek nem féltek a Kardtól, és háborítatlanul lakmároztak és szaporodtak. Már az első kukacok ki is keltek és munkához láttak.

Sokaknak hiányzott vagy a feje, vagy egyes végtagjaik. Néhányan félig elmerültek a mocsárban. Látszott, hogy a hollók és más állatok már meglátogatták őket és éltek a feltáruló sebek adta lehetőséggel. A vastag bőrpáncél, a nehéz irhák, szegecselt övek, páncélingek és a sokféle halálos fegyver immár haszontalanná lett. Itt-ott a felpüffedt testeken begombolva maradt a ruha, mintha így próbálná meg megőrizni a méltóságot.

Minden – a férfiak húsa és csontjai, s velük együtt a hitük is – itt rohadt az erdőnek ebben az elfeledett zugában.

A fák között várakozó Nicci Richardot figyelte, aki gyorsan szemügyre vette a holttesteket. Azon a reggelen már jó pár katonát megölt, mire Viktor és az emberei utolérték, és belevetették magukat a küzdelembe. Nem tudta, vajon meddig harcolt Richard a nyílvesszővel a mellkasában, de nem az a fajta sebesülés volt, amelyet bárki is sokáig kibírt volna.

A hatalmas juhar alatt összegyűlt közel két tucat férfi a hideg ellen való védekezésképpen szorosabbra húzta magán a köpenyét, és várakozott.

Az erdő csendjében a fenyők víztől súlyos ágairól mindenfelé víz csöpögött az ázott talajra. Időről-időre a juhar, tölgy és szilfák lankadt ágai integetni látszottak, ahogy egy szellő megszabadította őket súlyos terhüktől és megemelkedtek.

Amit a szemerkélő eső nem tudott átáztatni, az a nyirkos levegőtől nedvesedett át, amitől mindenki siralmasan érezte magát.

A mocsáron túl Richard megint leguggolt, és a földet tanulmányozta. Nicci elképzelni sem tudta, mit kereshet.

Úgy tűnt, a várakozók közül senki nem szerette volna újra látni az ádáz harc színterét és a holtakat. Nem bánták, hogy nem mehettek közelebb. Az öldöklés ezeknek az embereknek szokatlan és fájdalmas dolog volt. Harcoltak azért, amiben hittek, tették, amit tenniük kellett, de nem élvezték. Már ez is magáért beszélt. Saját halottaik közül hármat eltemettek, de a közel száz katonát, akik örömmel megölték volna mindannyijukat, ha Richard nem lép közbe, otthagyták temetetlenül. Nicci emlékezett rá, hogy a csata reggelén mennyire meglepte, hogy annyi halottat lát Richard körül, és először nem értette, mi történt velük. Azután meglátta, hogyan siklik a kegyetlen alakok között, a Kard simán és kecsesen táncolt a kezében. Varázslatos látvány volt. Minden szúrás és csapás egy ember halálát jelentette. A katonák sűrű áradata csak úgy hömpölygött, de sokakat meglepett, hogy annyi társukat elesni látták. Többségük nagydarab fiatalember volt. Az a típus, aki elsősorban izmai erejére támaszkodik és élvezetet lel mások megfélemlítésében. A katonák meg-megújuló rohamokban támadtak, újra és újra rárontottak és csapkodtak felé, de mire elérték volna, Richard mindig kisiklott előlük. Sima mozdulatai könnyen hárították ügyetlen támadásaikat. Kezdték azt hinni, hogy a szellemek rontottak rájuk, és valamennyire igazuk is volt.

Mégis, a létszámuk túl nagy volt egy embernek, még akkor is, ha az a valaki Richard volt és az Igazság Kardjával a kezében harcolt. Elég az egyik nehézkes, nagydarab férfi szerencsés fejszecsapása, vagy egy utat találó nyílvessző. Richard nem volt sem legyőzhetetlen, sem halhatatlan.

Viktor és a többiek éppen időben érkeztek, Nicci néhány perccel korábban. Viktor emberei előretörtek és elterelték a figyelmet Richardról, majd Nicci vetett véget a harcnak, ahogy szabadjára engedett ereje egyetlen vakító villanásával leterítette a még megmaradt katonákat.

Nemcsak a közelgő vihar miatt, hanem attól való félelmében, hogy bármelyik pillanatban újabb katonák sokasága érkezhet, Nicci utasította az embereket, hogy Richardot vigyék vissza az erdőbe a faházhoz. Az őrült sietség közben mást nem tehetett érte, mint hogy Hanjával próbálta életben tartani, amíg többet nem tehet érte. Nicci elhessegette a rátörő kínzó emlékeket.

Távolról szemlélte, ahogy Richard aprólékosan átvizsgálja a csatateret. A katonákra alig vetett egy pillantást, valójában a környező terület érdekelte. Fogalma sem volt, mit remélt Richard mindettől. Kutatása közben állandóan előre, hátra mozgott, miközben folyamatosan, egyre növekvő ívben távolodott a tisztástól. Időnként négykézlábra ereszkedve vizsgálta a talajt. Déltájban Richard eltűnt az erdőben.

Viktor végül belefáradt a csendes várakozásba és átvágott egy páfrányoson a gyenge esőben Niccihez.

– Mi folyik itt? – kérdezte csendesen.

– Valamit keres.

– Azt én is látom. Úgy értettem, mi ez a dolog a feleségével?

Nicci fáradtan felsóhajtott.

– Nem tudom.

– De valami elképzelésed csak van?

Nicci egy pillanatra Richardra nézett, ahogy kissé odébb a fák között baktat.

– Súlyosan megsérült. Az emberek ilyen állapotban gyakran kerülnek delíriumba.

– De már meggyógyult. Nem tűnik lázasnak. Minden másban teljesen normálisnak látszik, nem úgy mint akinek víziói vannak. Még soha nem láttam így viselkedni.

– Én sem – ismerte el Nicci. Tudta, hogy Viktor más körülmények között soha nem adna hangot ilyen nyíltan Nicci előtt az aggályainak. – Szerintem legyünk vele annyira megértőek, amennyire csak lehet. Mármint azzal kapcsolatban, ami történt. Meglátjuk, hogy nem változik-e meg hamarosan a gondolkodása. Napokig volt eszméletlen. Még csak néhány órája van magánál. Adjunk neki egy kis időt, hogy a feje kitisztulhasson.

Viktor elgondolkozott, majd végül nagyot sóhajtva bólintott, hogy egyetért. Nicci megkönnyebbült, hogy Viktor nem kérdezte meg, mit csinálnak majd akkor, ha Richard nem tudja legyőzni a kényszerképzeteit.

Kisvártatva a szürkés esőfüggönyön keresztül látta, hogy Richard visszatér. Nicci és Viktor elébe siettek a harcmezőre. Az arca szinte mozdulatlan volt, de mivel jól ismerte, Nicci le tudta olvasni róla, valami nagyon nagy baj van. Richard, ahogy odaért hozzájuk, lesöpörte a leveleket, mohát és ágakat a nadrágja térdéről.

– Viktor, ezek a katonák nem azért jöttek, hogy Altur'Rangot visszafoglalják.

Viktornak összeszaladt a szemöldöke.

– Nem azért?

– Nem. Egy ilyen feladathoz több ezer katonára lett volna szükség. Talán több tízezerre. Ennyi katona nem akarhatott ilyesmit véghezvinni. Azon kívül, ha ez lett volna a szándékuk, akkor miért a bokrok között lopakodtak volna, ilyen messze Altur'Rang városától?

Viktor elhúzta a száját, annak jeléül, el kell ismerje, ebben Richardnak valószínűleg igaza van.

– De akkor mit gondolsz, mit csináltak itt?

– Még alig hajnalodott, amikor megjelentek a fák között. Ez arra enged következtetni, hogy felderítést végeztek. – Richard a fák közé mutatott. – Van egy út arrafelé. Korábban azon utaztunk fel délről. Azt gondoltam, eléggé messze táborozunk tőle, hogy elkerüljük a bajt. Nyilvánvalóan tévedtem.

– Utoljára azt a hírt kaptuk, hogy dél felé tartasz – magyarázta Viktor. – Az úton gyorsabban halad az ember, ezért az ösvényeken vágtunk keresztül, hogy elérjük az utat, és délnek induljunk.

– Ez egy fontos út – tette hozzá Nicci. – Az egyik legfontosabb, az egyik legelső, amit Jagang építtetett. Lehetővé tette számára, hogy gyorsan mozgathassa a csapatait. Az utak építésével sikerült az Óvilágot a Birodalmi Rend uralma alá hajtania.

Richard merengve nézett az út irányába, mintha keresztül látna a fák és folyondárok falán.

– Ilyen jól megépített utakon az utánpótlás szállítása is könnyebb. Szerintem itt is ez történt. Ennyire közel Altur'Ranghoz, ahhoz a helyhez, ahol lázadás tört ki, valószínűleg felkészültek egy támadás lehetőségére. Mivel ezek a katonák nem voltak elegen ahhoz, hogy bevegyék Altur'Rang városát, azt mondanám, valami sokkal fontosabb dologban jártak el: a Jagang hadseregének szállított utánpótlást ellenőrizték. Az Újvilágban az utolsó ellenállókat is fel kell számolnia, mielőtt az otthoni lázadás a körmére ég.

Richard újra Viktorhoz fordult.

– Szerintem felderítők voltak. Meg akarták tisztítani a vidéket az utánpótlás előtt. Valószínűleg azért ólálkodtak a szürkületben, hogy ha felkelők járnak erre, még álmukban rajtuk üthessenek.

– Ahogy meg is történt. – Viktor elégedetlenül fonta össze a karját. – Soha nem gondoltuk volna, hogy itt az erdőben katonákkal találkozhatunk. Úgy aludtunk, mint a tej. Ha nem lettél volna itt, és nem lepted volna meg őket, előbb-utóbb ránk találtak volna. Akkor most mi etetnénk a legyeket és a hollókat helyettük.

Mindenki csendben átgondolta, hogy mi is lett volna akkor.

– Halottatok korábban híreket arról, hogy utánpótlás tart északra? – kérdezte Richard.

– Persze – válaszolta Viktor. – Beszélték, hogy hatalmas mennyiségű élelmiszert szállítanak északra. Néhány szállítmányt újonnan besorozott csapatok is kísérnek. Amikor azt mondod, hogy ezek az emberek egy ilyen konvojt figyeltek meg, valószínűleg igazad van. Richard leguggolt, és a földre mutatott.

– Látod ezeket a nyomokat? Egy kicsivel a csata után keletkeztek. Egy nagyobb csapat volt, valószínűleg még több katona, akik ezeket keresték. Eddig jöttek csak. Ezek az oldalsó nyomok mutatják, hogy hol fordultak meg. Úgy tűnik, hogy eljöttek idáig, megtalálták a halott katonákat és elmentek. A nyomokból látszik, hogy sietősen távoztak.

Richard bal kezét az Igazság Kardján nyugtatva állt.

– Ha nem vittetek volna el rögtön a csata után, ezek is ránk támadtak volna. Szerencsére távoztak, ahelyett hogy a keresésünkre indultak volna az erdőben.

– Miből gondolod, hogy ez történt? – kérdezte Viktor. – Miért mentek volna el, amikor látták, nem sokkal korábban itt haltak meg a társaik?

– Valószínűleg attól tartottak, hogy egy nagyobb hadtest áll lesben, így visszasiettek, hogy riadóztassák a többieket és biztosítsák, hogy az utánpótlást szállító hadoszlop biztonságban legyen. Mivel még arra sem szántak időt, hogy a halottakat eltemessék, arra következtetek, inkább arra törekedtek, hogy minél előbb kijuttassák a szállítmányt erről a környékről.

Viktor megnézte a nyomokat, majd a halottakat vette szemügyre.

– Nos – mondta, miközben kezével végigsimította a fejét, a mozdulattal letörölve róla az esőcseppeket –, legalább hasznunkra lehet a helyzet. Míg Jagang a háborúval van elfoglalva, ez időt ad nekünk itt délen, hogy megrendítsük a Rend hatalmát.

Richard a fejét csóválta.

– Lehet, hogy Jagangot leköti a háború, de ez nem fogja megakadályozni abban, hogy csapatokat küldjön, amelyek visszaállítják az uralmát. Ha sokat nem is tudunk az Álomjáróról, egy dolog biztos, szisztematikusan megtör minden ellenállást.

– Richardnak igaza van – értett egyet Nicci. – Súlyos hiba lenne egyszerű barbárnak tekinteni Jagangot. Bár valóban állatias, ugyanakkor nagyon intelligens és briliáns stratéga. Nagyon sok tapasztalatra tett szert az évek során. Szinte lehetetlen rávenni, hogy meggondolatlanul cselekedjen. Néha merésznek tűnhet – amikor jó oka van azt hinni, hogy a merészség győzelemre segíti –, de inkább az előre kiszámított dolgokat szereti. Szilárd meggyőződésből teszi amit tesz, és nem sértett büszkeségből. Hajlamos elhitetni veled, hogy te nyertél – engedi, hogy azt hidd, amit akarsz, miközben módszeresen megtervezi, hogyan végez veled. A türelme a leghalálosabb erénye.

Amikor támad, nem számít neki, hogy mennyi áldozattal jár, feltéve hogy elegendő embere marad ahhoz, hogy győzzön. De az előrejutása során – legalábbis egészen az Újvilág ellen indított hadjáratig –, sokkal kevesebb embert veszített, mint az ellenségei. Ez azért van, mert nem osztja a klasszikus hadviselésről vallott naiv nézeteket, hogy úgymond a csapatok a becsület mezején ütköznek meg egymással. A módszere általában az, hogy olyan hatalmas számbeli fölénnyel támad, hogy az ellenség csontjait porrá zúzhassa.

Legendák keringenek arról, hogy mit tesznek a hordái a legyőzöttekkel. Azok számára, akik az útjukba esnek, a várakozás borzalma elviselhetetlen. Épeszű ember nem akarja élve bevárni Jagang embereit.

Éppen ezért sokan tárt karokkal fogadják, és hálát adnak érte, hogy elhozta számukra a szabadságot és könyörögnek érte, hogy hitükben áttérhessenek és csatlakozhassanak a Rendhez.

A fák ölelő menedékében az egyetlen hang az enyhe eső csepegése volt. Viktor nem kételkedett Nicci szavaiban, hiszen a nő látta mindezt.

Időnként attól a tudattól, hogy maga is része volt ennek a perverz ügynek, hogy olyan irracionális dolgokban hitt, amelyek az embert állati sorba taszították, azt kívánta, bárcsak meghalna. És valóban rá is szolgált. Most viszont abban a kivételezett helyzetben volt, hogy van lehetősége és képessége hogy segíthessen megfordítani a Rend sikerét. Most az a cél vezette, hogy mindent helyrehozzon, ez tartotta életben, ez hajtotta.

– Csak idő kérdése, hogy Jagang elinduljon visszafoglalni Altur'Rang városát – jegyezte meg csendben Richard.

Viktor bólintott.

– Igen, ha Jagang azt gondolná, hogy a forradalom csak Altur'Rang-ra korlátozódik, akkor logikusan minden erejével megpróbálná visszaszerezni a várost, mégpedig olyan könyörtelenül, mint ahogy Nicci mondja. De mi majd teszünk róla, hogy ez ne történhessen meg. – Erőtlenül Richardra mosolygott. – Mi lángra gyújtjuk a városokat, ahol csak tudjuk, ahol az emberek készen állnak rá, hogy levessék láncaikat. Pumpáljuk a fújtatót és elterjesztjük a forradalom lángjait és a szabadságot széltében-hosszában, hogy Jagang képtelen lesz majd elszigetelni és leverni.

– Ne áltasd magad! – szólt közbe Richard. – Altur'Rang a szülővárosa. És itt kezdődött el a lázadás a Rend ellen. Egy sikeres forradalom pont abban a városban, ahol Jagang a palotáját építtette, teljesen aláássa a Rend tanításait. Úgy tervezték, hogy ebben a városban és ebben a palotában uralkodik majd Jagang a Rend Testvériségének papjaival, az emberiség felett, a Teremtő nevében. Az emberek azonban lerombolták a palotát és a szabadságot választották.

Jagang nem fogja hagyni, hogy a tekintélyét így aláássák. El kell tipornia a lázadást, ha a Rend életben akar maradni az Óvilágban és az Újvilágban. Ez elvi kérdés számára. A Rend Testvérisége elleni lázadást a Teremtő meggyalázásának tartja. Nem lesznek aggályai, és a legádázabb és legtapasztaltabb katonáit fogja bevetni. Véres példát akar statuálni veletek. És azt hiszem, erre a támadásra nagyon hamar sor kerül.

Viktor tekintete nyugtalanságot tükrözött, de nem lepődött meg azon, amit Richard mondott.

– És ne felejtsd el – tette hozzá Nicci –, hogy a Rendtestvérek azon dolgoznak majd, hogy visszaállítsák a Rend tekintélyét. Ezek a Tehetséggel bírók nem átlagos ellenfelek. Még alig kezdtük el kigyomlálni őket.

– Ez mind igaz, de nem igazíthatod a vasat kedved szerint, amíg nem forró. – Viktor felemelte összeszorított öklét. – Legalább nekiláttunk megtenni, amit meg kell.

Nicci ezt egy bólintással és egy apró mosollyal ismerte el, hogy enyhítse a sötét képet, amit festett. Tudta, hogy Viktornak igaza van, hogy a dolgot valahol és valamikor el kellett kezdeni. A férfi már segített megszólaltatni a szabadság hangjait egy olyan nép előtt, amely már felhagyott minden reménnyel. Csak éppen azt akarta, hogy a reálisan lássa az előttük álló feladat nehézségét.

Nicci megkönnyebbülhetett volna, hogy Richard milyen logikusan beszél a rájuk váró dolgokról, de annál jobban ismerte a férfit. Tudta, hogy amikor Richardot valami nagyon fontos dolog izgatja, hajlamos egészen másról beszélni ha kell, de hiba lenne azt gondolni, hogy elfelejtette az elsődleges célját. És valóban, gyorsan összegezte a figyelmeztetéseit – mintha le kellene zárni az ügyet. Nicci látta a szemében, hogy sokkal fontosabb dolgok járnak a fejében.

Richard végül lenyűgöző szemeivel Niccire nézett.

– Te nem voltál Viktorral és az embereivel?

Hirtelen hasított Niccibe a felismerés: rájött, hogy miért voltak a katonák és az utánpótlás olyan fontosak a férfi számára. Csak egy magasabb szintű egyenlet tényezői voltak. Richard megpróbálta megfejteni, hogy vajon a szállítmány beleillett-e, és ha igen, hogyan kapcsolódott ahhoz az illúzióhoz, amelyhez ragaszkodott. Ezen az egyenleten dolgozott.

– Nem – felelt Nicci –, nem kaptunk hírt felőled, és nem tudtuk, mi történt veled. A távollétemben Viktor elindult, hogy megkeressen téged. Nem sokkal később visszatértem a városba. Megtudtam, hová ment Viktor, és utána indultam, hogy csatlakozzam. Utazásom második napján, még mindig valamennyivel mögöttük jártam, így a harmadik napon még napkelte előtt elindultam, abban a reményben, hogy hamarosan beérem őket. Közel két órája lehettem úton, amikor a közelükbe értem, és meghallottam a csatazajt. De már csak a végére értem oda.

Richard elgondolkodva bólintott.

– Felébredtem, és nem találtam Kahlant. Mivel közel voltunk a városhoz, az első gondolatom az volt, hogy ha megtalállak, talán tudsz segíteni megkeresni. Ekkor hallottam meg, hogy az erdőben katonák járnak.

Richard felfelé mutatott.

– Hallottam, hogy arról közelednek. Engem elrejtett a sötétség. Nem láttak meg, és sikerült meglepnem őket.

– Miért nem rejtőztél el? – kérdezte Viktor.

– Arról még többen jöttek, és amarról is. Nem tudtam, hányan lehetnek, de abból, ahogy szétszóródtak, arra következtettem, hogy átfésülik az erdőt. Ez kockázatossá tette a rejtőzködést. Amíg lehetséges volt, hogy Kahlan esetleg a közelben van, vagy megsérült, nem futhattam el. Ha elbújok és várok, amíg rám találnak, elveszítettem volna a meglepetés erejét, ráadásul közeledett a hajnal. A sötétség és a meglepetés az én malmomra hajtotta a vizet. Mivel Kahlan eltűnt, nem volt vesztegetni való időm. Úgy gondoltam, ha náluk van, meg kell állítanom őket.

Senki nem fűzött megjegyzést az elhangzottakhoz. Ekkor Richard Carához fordult.

– És te hol voltál?

Cara meglepetten pislogott. Mielőtt válaszolt volna, gondolkodnia kellett.

– Én... én nem is tudom biztosan.

Richard szigorú tekintettel kérdezte: – Nem tudod biztosan? Mire emlékszel?

– Őrségben voltam. A tábortól nem messze őrködtem. Azt hiszem, valami nem hagyott nyugodni, és biztos akartam lenni benne, hogy nem fenyeget veszély. Füstszagot éreztem. Már éppen utána akartam nézni, honnan jön, amikor a küzdelem zaját meghallottam.

– És akkor visszafutottál?

Cara hanyagul a vállára húzta a hajfonatát. Úgy tűnt, hogy nehezére esik visszaemlékeznie.

– Nem... – Szemét összehúzva gondolkodott. – Nem, tudtam, hogy valami történik – hogy téged megtámadtak –, mert hallottam a fémes csengést és a haláltusa hangjait. Rájöttem, hogy Viktor és az emberei arrafelé táboroznak, és az ő tábortüzük volt az, amit éreztem. Tudtam, hogy hozzájuk sokkal közelebb vagyok, mint hozzád, és azt gondoltam, hogy a legokosabb amit tehetek, hogy felébresztem őket és magammal hozom őket, hogy segítsenek.

– Érthető – bólogatott Richard. Fáradtan lesöpörte az esőcseppeket az arcáról.

– Így van – erősítette meg Viktor. – Cara ott volt a közelben, amikor meghallottam az acél hangját. Emlékszem, mert ébren feküdtem a sötétben. – Richard felfigyelt.

– Ébren voltál?

– Igen. Egy farkas üvöltése ébresztett fel.

5. FEJEZET

Hirtelen felélénkülve Richard a kovácshoz hajolt.

– Farkasokat hallottál?

– Nem – töprengett Viktor. – Csak egyet.

Mindhárman csendben nézték, hogy Richard a távolba mered, mintha a fejében próbálná egy hatalmas kirakós játék darabjait összerakni. Nicci hátranézet a juharfa alatt várakozó férfiakra. Többen ásítoztak, néhányan egy kidőlt fatörzsön pihentek, mások csendesen beszélgettek. Egyesek karba tett kézzel a fák törzseinek támaszkodva figyelték az őket körülvevő erdőt.

– Nem ma reggel történt – suttogta Richard. – Amikor ma reggel ébredeztem, mikor még félálomban voltam, valójában arra emlékeztem vissza, ami aznap reggel történt, amikor Kahlan eltűnt.

– A csata reggelére – javította ki finoman Nicci.

Richard annyira elmerült a gondolataiban, hogy nem is hallotta.

– Valami miatt az járt a fejemben, ami aznap reggel történt. – Hirtelen megfordult, és megragadta a nő karját. – Miközben vittetek be a tanyára, kukorékolt egy kakas?

A hirtelen témaváltástól meglepetten és mivel nem igazán értette, miért kérdi, Nicci megvonta a vállát.

– Lehetséges. Nem emlékszem. Miért?

– Nem fújt a szél. Emlékszem, hogy hallottam a kakaskukorékolást, felnéztem, és láttam a mozdulatlan faágakat felettem. Teljesen mozdulatlan volt a levegő. Annyira halálosan mozdulatlan volt minden.

– Igazad van, Rahl Nagyúr – szólalt meg Cara. – Emlékszem, hogy amikor belefutottam Viktorék táborába, láttam, hogy egyenesen felfelé száll a füst, annyira halálosan nyugodt volt a levegő. Azt hiszem, azért is hallhattuk meg olyan messziről az acél hangját és a kiáltásokat, mert még egy sóhajtásnyi szellő sem vihette el a hangot.

– Ha ez segít – szólt közbe a kovács is –, láttam néhány kapirgáló csirkét, amikor behoztunk a tanyára. És igazad van, volt egy kakas is, amelyik kukorékolt. Az igazat megvallva, aggódtunk, hogy nehogy ránk találjanak, amíg Nicci meg nem gyógyít, ezért azt mondtam az embereimnek, hogy vágják el a torkát.

Viktor beszámolóját hallva Richard megint a gondolataiba mélyedt. Az egyik ujjával az alsó ajkát ütögette, ahogy a kirakó egy újabb darabját próbálta beilleszteni. Niccinek úgy tűnt, teljesen megfeledkezett róla, hogy ők is itt vannak. Egy kicsit közelebb hajolt hozzá.

– Tehát?

Richard pislogott, és végre ránézett.

– Biztos vagyok benne, hogy amikor ma reggel felébredtem, valójában az a reggel járt az eszemben – és mégpedig okkal. Néha azért csinálja ezt az ember, mert volt valami zavaró, ami nem illett oda. Valamilyen oka volt, hogy az a reggel járt az eszemben.

– Milyen oka? – kérdezte Nicci.

– A szél. Nem fújt szél aznap reggel. De emlékszem, hogy amikor felébredtem kora hajnali szürkületben, még láttam, hogy mozognak a faágak, mintha lágy szellő lengetné őket.

Nicci nemcsak teljesen összezavarodott, amiatt, hogy Richardot ennyire izgatta, hogy fújt-e a szél, vagy sem, hanem a férfi elmeállapota is aggasztotta.

– Richard, aludtál, és épp csak hogy felébredtél. Sötét volt. Lehet, hogy csak azt gondoltad, hogy mozognak azok az ágak.

– Lehet – felelte Richard.

– De az is lehet, hogy a katonák közeledtek – vetette fel Cara.

– Nem – vetette el az ötletet Richard egy türelmetlen kézlegyintéssel – az már később volt, miután észrevettem, hogy Kahlan eltűnt.

Látva, hogy sem Viktor sem Cara nem akarja ezt vitatni, Nicci is úgy döntött, hogy csendben marad. Úgy tűnt, az utolsó kirakó darabkát is a helyére rakta. Halálosan komoly arccal fordult hármójukhoz.

– Nézzétek, mutatnom kell nektek valamit. De rá kell jönnötök, bármennyire is kevéssé értetek, tudom miről beszélek. Nem várom el, hogy higgyetek nekem, de meg kell értenetek, hogy ebben nagy tapasztalatom van, és szinte minden nap gyakoroltam ezt a képességemet. Én is bízom bennetek, azon a téren, amihez ti értetek. Ebben én vagyok jó. Próbáljátok meg nyitott elmével fogadni, amit mutatni akarok.

Nicci, Cara és Viktor egymásra néztek. Egy bólintással félretette fenntartásait és az embereihez fordult.

– Fiúk, tartsátok nyitva a szemeteket! – Az ujjával egy kört írt le a levegőben. – Katonák járhatnak errefelé, úgyhogy maradjunk csendben és legyünk óvatosak. Ferran, ellenőrizzétek újra a környéket!

A férfiak jelezték, hogy értik. Néhányan felálltak, látható örömmel, hogy végre csinálhatnak valamit és nem kell a hideg esőben ücsörögniük. Négyen elindultak járőrözni a fák között.

Ferran átadta a csomagját és a hálózsákját egy társának, hogy vigyázzon rá, majd megütögetett egy nyílvesszőt és eltűnt a sűrűben. A fiatalember még Viktortól tanulta a kovácsmesterséget. Egy tanyán nőtt fel, és isten adta tehetsége volt a felderítéshez, láthatatlan tudott maradni az erdőben. Csodálta Viktort. Nicci tudta, hogy Viktor is kötődik a fiatalemberhez, de valószínűleg éppen ezért keményebben is bánt vele, mint a többiekkel. Viktor egyszer a segédjére vonatkozó kemény megjegyzéseivel kapcsolatban azt mondta a nőnek, hogy az egyenetlenségeket ki kell a vasból kalapálni és keményen meg kell dolgozni, ha valami igazán értékeset akar az ember kihozni belőle.

A csata óta Viktor állandóan őrszemeket állított, miközben Ferran és még néhányan a környező erdőben járőröztek. Egyikőjük sem akarta megkockáztatni, hogy ellenséges katonák üssenek rajtuk, míg Nicci Richardot gyógyítja. Miután a nő minden tőle telhetőt megtett Richardért, Nicci meggyógyított egy csúnya lábsérülést és ellátott még egy fél tucat embert, akiknek kevésbé súlyos sebeik voltak.

Azóta a reggel óta, amikor Richard megsérült, alig aludt valamit. Halálosan kimerült volt.

Miután látta, hogy a férfiak elindulnak, hogy elvégezzék a rájuk bízott feladatot, Viktor megütögette Richard vállát.

– Akkor mutasd!

Richard Carát, Viktort és Niccit elvezette a tisztás mellett, ahol a halott katonák feküdtek, be az erdőbe. Egy csapást követett a fák között. Egy enyhe emelkedő tövében megállt, és leguggolt.

A vállára vetett köpennyel, a fényes hüvelyben lévő kardjával, a hátracsapott csuklyájával, a nyakára simuló nedves hajtincseivel, a bal vállán lévő íjjal és tegezzel egyszerre tűnt harcos királynak és egyszerű, messzi földről érkezett hegyi vezetőnek, aki valóban régen volt. Ujjai ismerősként simogatták a fenyők tűlevelét, ágait, száraz leveleket, a fák kérgét, a talajt. Nicci szinte érezte, hogy csupán azáltal, hogy megérintette őket, a látszólag egyszerű dolgok egy másik világot fedtek fel a számára.

Richardnak akkor eszébe jutott, hogy miért is jött, és sürgetően intette őket közelebb magához.

– Itt – mutatott egy helyre –, látjátok? Az ujjai az erdei avarban egy összenyomódott részre mutattak. – Ez itt Cara lábnyoma.

– Nos, ez nem meglepő – felelte a lány. – Ezen az úton jöttünk fel az útról, hogy letáborozzunk.

– Így van.

Richard kissé előrehajolt, és úgy mutatta a nyomokat a talajban. – Látjátok? Itt, azután itt is. Ezek a te lábnyomaid mind, Cara. Itt sorakoznak egy vonalban, és mutatják, hogy merre jöttél.

Cara gyanakvóan megvonta a vállát.

– Persze.

Richard jobbra lépett. Mindannyian követték. Megint körberajzolt egy lábnyomot, hogy mind lássák. Nicci addig nem látott a talajon semmit, amíg a férfi az ujjával óvatosan végig nem kísérte a körvonalát. Amikor Richard így megmutatta a lábnyomokat, varázslatos módon mindannyiuk számára láthatóvá váltak. Utána Nicci már könnyen felismerte őket.

– Ez itt az én lábnyomom – mutatta Richard, és úgy nézte, mintha attól félne, hogy ha elfordítja a tekintetét, eltűnik. – Az eső egyre jobban elmossa őket, néhol kevésbé, néhol jobban, de nem tud mindent eltüntetni – Két ujjal óvatosan felemelt egy barna tölgyfalevelet az egyik lábgyom közepéről. – Látjátok, hogy a lábam alatt, hogy eltörtek ezek az apró ágak? Az ilyen nyomokat nem tudja elmosni az eső. Rájuk nézett, hogy meggyőződjön róla, hogy majd figyelnek, a távoli homályba mutatott. – Látszik, hogy az én nyomaim errefelé tartanak, éppúgy, mint Caráé. – Előre hajolt, és még két talajba nyomódott foltra mutatott, hogy megértsék, hogy értette.

– Látjátok? Még mindig jól kivehetőek.

– De miért érdekes ez? – kérdezte Viktor. Richard ismét hátra nézett a válla fölött, majd mutogatni kezdett.

– Látjátok, hogy mekkora távolság van Cara nyomai és az enyémek között? Ahogy errefelé jöttünk, én jöttem baloldalon, és Cara a jobb oldalon. Látjátok, hogy milyen messze megy egymástól a két nyom?

– Mire akarsz kilyukadni? – kérdezte Nicci, miközben az arcába húzta a köpenyét, hogy védje magát a hideg esőtől. A kezét is behúzta és keresztbe fonta a köpenye alatt, hogy melegítse őket.

– Azért vannak ilyen távol – folytatta Richard, mert ezen a részen Kahlan itt jött kettőnk között.

Nicci ismét a talajt kezdte nézni. Nem volt szakértő, így nem lepődött meg rajta, hogy nem látja a többi nyomot. De ezúttal, úgy gondolta, hogy Richard sem látja őket.

– Na és meg tudod nekünk mutatni Kahlan lábnyomait? – kérdezte.

Richard olyan feldúlt tekintettel meredt rá, hogy a nő egy pillanatig elfelejtett levegőt venni.

– Hát ez az! – Feltartotta az egyik ujját épp olyan óvatosan, mintha a kardja lenne. – A nyomai eltűntek. Nem az eső most el, hanem eltűntek... mintha soha ott sem lettek volna.

Viktor csendesen, aggodalmasan sóhajtott. Ha sokkolták is az elhangzottak, Cara nem mutatta. Nicci tudta, hogy Richard még korántsem mondott el nekik mindent, amit el akart mondani, így óvatosan kérdezett.

– Tehát azt mutatod, hogy ennek a nőnek nincsenek nyomai?

– Igen. Kerestem Megtaláltam az enyémeket és Caráét egy csomó helyen, de ahol Kahlan nyomainak kellene lenniük, ott egy sincs.

A kényelmetlen csendben senkinek nem akaródzott megszólalni. Végül Nicci magára vállalta, hogy megteszi.

– Richard, biztosan tudod, hogy ez hogy lehetséges. Hát nem érted, hogy az egész csak egy álom volt? Azért nincsenek nyomok, mert ez a nő nem létezik.

Ahogy a férfi ott térdelt előtte és felnézett rá, a nő szinte látni vélte szürke szemeiben a csupasz lelkét. Abban a pillanatban mindent megadott volna érte, hogy megvigasztalhassa. De nem tehette meg. Niccinek erőt kellett vennie magán, hogy folytatni tudja.

– Te magad mondtad, hogy mennyi mindent tudsz a nyomolvasásról, és te sem találsz egyetlen egyet sem ettől a nőtől. Ezzel le kellene zárni ezt a dolgot. Ennek meg kellene győznie téged, hogy az a nő nem létezik, és soha nem is létezett.

Előhúzta az egyik kezét a köpenye alól a kellemes melegből és gyengéden a férfi vállára tette, hogy enyhítsen a szavain. – Túl kell lépned rajta.

Richard levette a szemét Nicciről, és beharapta az alsó ajkát.

– Nem olyan egyszerű ez a helyzet, ahogy te lefested. A hangja nyugodt volt. – Csak arra kérlek benneteket, hogy nézzétek meg – csak figyeljetek – és próbáljátok megérteni a jelentőségét annak, amit mutatok. Nézzétek meg mekkora a távolság Cara nyomai és az enyémek között. Hát nem látjátok, hogy egy harmadik személynek kellett mennie közöttünk?

Nicci fáradtan dörzsölte a szemeit.

– Richard, az emberek nem mindig mennek szorosan egymás mellett. Talán te és Cara azt néztétek, amikor erre jártatok, hogy nem fenyeget-e benneteket valami veszély, vagy csak mindketten fáradtak voltatok és nem figyeltetek oda. Egy csomó egyszerű magyarázata lehet, hogy miért nem szorosan egymás mellett mentetek.

– Ha csak két ember megy együtt, általában nem mennek ennyire távol egymástól – mutatott mögéjük. – Nézzétek meg azokat a nyomokat, amiket most hagytunk magunk után. Cara megint a jobb oldalamon ment. Nézd meg mennyire egymás mellett haladnak a nyomok. Ez a jellemző, amikor két ember egymás mellett megy. Te és Viktor mögöttünk jöttetek. Nézd meg a ti nyomaitokat is. Ezek a nyomok, amelyeket mutatok, teljesen különböznek. Nem látjátok, hogy azért vannak ilyen messze, mert kellett ott lennie még valaki másnak?

– Richard...

Nicci elhallgatott. Nem akart vitatkozni. Könnyebb volt csendben maradni és engedni, hogy a férfi azt tegye, amit akar, és azt higgye, amit akar. És mégis, a csend csak a hazugságot táplálná és az életet átengedné az illúziónak. Miközben fájt a szíve a férfiért és segíteni akart neki, nem engedhette meg, hogy ámítsa magát, mert azzal csak még nagyobb kárt okozott volna. Nem lesz jobban és nem gyógyul meg teljesen, amíg szembe nem néz a valósággal. Csak azzal segíthet neki, ha segít meglátni, az igazságot.

– Richard. – Lágyan szólt a hangja, megpróbálta nem durván vagy leereszkedőm szembesíteni az igazsággal. – A te lábnyomaid itt vannak, és Caráé is. Azt látjuk, megmutattad. De másé nincs itt. Ezt is megmutattad. Ha itt ment közöttetek, miért nem látjuk a nyomát?

Begörbített vállakkal ácsorogtak a hideg esőben. Richard végül nyugalmat erőltetve magára tiszta, határozott hangon megszólalt.

– Szerintem Kahlan nyomait mágiával törölték ki.

– Mágiával? – kérdezte Cara ijedt, mogorva hangon.

– Igen. Azt gondolom, hogy bárki is vitte el Kahlant, mágiával eltüntette a nyomait.

Nicci megdöbbent, és ezt meg sem próbálta eltitkolni.

Viktor hol Richardra, hol Niccire nézett.

– Ez lehetséges lenne?

– Igen – állította Richard. – Amikor először találkoztam Kahlannal, Darken Rahl üldözött minket. A nyomunkban volt. Zeddnek, Kahlannak és nekem menekülnünk kellett. Ha Darken Rahl utolért volna minket, megölt volna. Zedd ugyan varázsló, de nem olyan erős, mint Darken Rahl volt, így varázsport szórt az útra, ahol elhaladtunk, hogy elrejtse a nyomunkat. Itt is ez történhetett. Bárki is vitte el Kahlant, a nyomaikat mágiával álcázta.

Viktor és Cara Niccitől várt megerősítést. Kovácsként, Viktor nem ismerte a mágiát, a Mord-Sithek pedig nem szerették a mágiát és nem érdekelte őket, hogy hogyan működik. Jól bejáratott ösztönös képességükkel kiszűrtek minden Tehetséggel bírót, ha akár csak potenciálisan is de veszélyt jelentett a Rahl Nagyúrra nézve. Viktor és Cara kíváncsi volt, hogyan vélekedik Nicci egy ilyen nyomeltüntető varázslat lehetőségéről.

Nicci tétovázott. Az, hogy varázslónő volt, még nem jelentette azt, hogy mindent tudott a mágiáról. Mégis ...

– Azt hiszem, hogy elméletileg lehetséges, de még sohasem hallottam ilyesmiről. Nicci kényszerítette magát, hogy Richard szemébe nézzen, aki reménykedve nézet rá. – De szerintem sokkal egyszerűbben is meg lehet magyarázni, hogy miért nincsenek ott azok a nyomok és ezt te is tudod, Richard.

Richard nem volt képes leplezni csalódottságát.

– Nos, ha azt vesszük, hogy nem ismeritek a nyomok természetét és nem vagytok képesek olvasni bennük, el kell ismernem, hogy talán nehéz elhinni, amit mondok. De ez nem minden. Mást is mutatnom kell, ami talán segít átlátnotok a helyzetet. Gyertek!

– Rahl Nagyúr! Cara egy vizes hajtincset visszasimított sötét köpenyének csuklyája alá, és nem nézett a szemébe. – Nem kellene egyéb fontos dolgokkal foglalkoznunk inkább?

– Amit hármótoknak mutatni akarok, az fontos. Azt akarod mondani, hogy itt akarsz várni, amíg Viktor és Nicci velem jönnek?

Kék szemük találkozott.

– Természetesen nem.

– Rendben. Akkor menjünk!

További ellenkezés nélkül gyors tempóban követték Richardot, aki északi irányban haladt egyre beljebb az erdőben. Köveken ugráltak lábujjhegyen egy széles vízmosáson, keresztül a sötéten örvénylő víz fölött. Amikor Nicci megcsúszott, és majdnem elesett, Richard kézen fogta, és segített neki átkelni. Nagy keze meleget árasztott, de nem volt lázas, szerencsére. A nő azt kívánt, bárcsak lassítana és ne tenné próbára még törékeny egészségét.

A túlsó oldalon apránként láthatóvá vált egy enyhe lejtő, ahogy egyre magasabbra másztak az esőben az alacsonyan csüngő felhők között, a köves talajon, a sötét árnyak között. Bal oldalon hegyes sziklafal emelkedett. Nicci hallotta a lezúduló víz robaját. Ahogy egyre mélyebbre nyomultak az örvénylő szürke homályban, a sűrű zöld növényzet közt hatalmas madarak emelkedtek a levegőbe. Az óvatos teremtmények hatalmas szárnyaikat szélesre tárva csendben elvitorláztak és eltűntek a láthatáron. Rejtőzködő állatok harsány rikoltásai visszhangzottak a komor fák között. A felettük összeboruló luc- és balzsamfenyőktől, valamint az öreg tölgyek összekapaszkodó mohával borított halott ágaitól – nem is szólva a szomorkás esőről, és a fény felé törő folyondárok, a magoncok sűrűjéről –, nem lehetett túl messzire látni. Csak kissé az erdő talajszintje felett, amelyet néha elért a napfény, nyílt szabad tér.

A felázott erdő belsejében sötét fatörzsek törtek elő a sűrűből és a vastag lombok őrszemekként figyelték a közöttük járó három embert. A terepen, ahová Richard vitte őket, könnyebb járás esett, mert nyitottabb volt, és puha tűlevél szőnyeg borította. Nicci elképzelte, hogy még a legderültebb időben is csak vékony fénypászmák szűrődhettek át. Két oldalt itt is, ott is áthatolhatatlan sűrű aljnövényzet és fiatal örökzöldek szoros sorfala szegélyezte útjukat. A magas fenyők alatti széles terület természetes átjárót biztosított.

Végül Richard megállt, és mindkét karját kitárta maga mellett, hogy ne menjenek el mellette. Előttük ugyanaz a látvány: A barna tűlevélágyon itt-ott néhány fiatal hajtás volt.

Leguggoltak Richard mellé.

Richard a jobb válla mögé intett.

– Arról jöttünk Carával és Kahlannal azon az éjszakán, amikor tábort vertünk, és itt mentünk odáig, ahol a csata zajlott. A tábor körül láthatók az én nyomaim, amiket akkor hagytam, amikor másodiknak álltam őrt, és láthatóak Cara nyomai is, aki harmadikként őrködött. Az első őrséget Kahlan vállalta, erről azonban nem tanúskodnak nyomok.– Ahogy egyenként rájuk nézett, abból látni lehetett, azt kéri, hogy várják meg, mit akar mondani, mielőtt újra vitatkozni kezdenek.

– Ott hátrébb – mutatta – ahogy tovább ment, van az a hely, ahol a katonák átvágtak az erdőn. Viktor, te és az embereid, abból az irányból érkeztetek, hogy csatlakozzatok a harchoz. Szinte ugyanott lehet látni a nyomaidat, amiket akkor hagytál, amikor engem vittél a tanyához. Kicsit távolabb, amit már mutattam, lehet látni azoknak a katonáknak a nyomait, akik később jöttek, és megtalálták a halott társaikat.

Idáig sem a katonák, sem mi nem jöttünk fel. Itt, ahol most állunk, nincsenek lábnyomok. Nézzetek körül! Csak az én friss nyomaimat láthatjátok, amiket ma reggel a vizsgálódásom alkalmával hagytam. Ettől eltekintve, nem, lehet látni, hogy más is átkelt volna itt – valójában nincs nyoma, hogy bárki bármikor járt volna erre. Legalábbis úgy látszik, hogy még senki nem járt erre.

Viktor szórakozottan simogatta hüvelykujjával az övére akasztott buzogány acél nyelét.

– De te másképp gondolod, ugye?

– Igen. Bár nincsenek nyomok, valaki járt erre, és bizonyítékot is hagyott erre nézve. – Richard előre hajolt, és egy ujjal megérintett egy sima követ, amely körülbelül akkora volt mint egy vekni kenyér.

– Aki erre jött, megbotlott ebben a kőben.

Viktor meghökkent.

– Ezt meg miből gondolod?

– Nézd meg jól, hogy milyen!

Viktor előrehajolt, hogy lássa, mit mutat Richard.

– Látod, itt, ahol a kő tetejét érte a levegő és az eső, sárgán elszíneződött rajta a zuzmó. És itt, olyan, mint a hajótest vízszint alatti része. Látszik a barna karima, ami mutatja, hogy hogyan feküdt a talajban. De most nem úgy fekszik. Nem az eredeti helyén van, hanem kiemelkedett belőle, és félig elfordult. A sötét alsó rész egy része így láthatóvá vált. Ha régóta így lenne, a sötét rész megfakult volna, és itt is nőne zuzmó. De még nem telt el annyi idő. Ez csak nemrégiben történt.

Richard oda-vissza mozgatta az ujját a talaj fölött. – Nézzétek a talajt itt, a kőnek ezen az oldalán. Látszik a gödör, amelyben a kő eredetileg feküdt, de most egy kicsit meglökték, és rés nyílt a kő és az üreg között. A másik oldalon pedig, amerre a kő elmozdult, feltorlódott a föld.

A rés ezen az oldalon, és a halom a túlsó felén azt mutatja, hogy bárki is botlott meg benne és mozdította el a követ, a tábor irányából észak felé haladt.

– De akkor miért nem látszik, merre mentek? Hol vannak a lábnyomok?

Richard végig szántotta vizes haját az ujjaival.

– A nyomokat mágiával eltüntették. Alaposan körülnéztem, nincsenek nyomok. De nézzétek meg a követ. Elmozdították, arrébb rúgták eddigi helyéről, még sincs rajta kopás. Ha egy csizmával így arrébb tolnak egy követ, annak meg kellene látszania, de nem látszik, épp úgy, mint a lábnyomok sem.

Nicci hátratolta a csuklyáját.

– Mindent, amit látsz, úgy alakítasz, hogy alátámassza azt, amiben hinni akarsz. Ha mágiával eltüntették volna a nyomokat, akkor hogy lehet az, hogy mégis felfedezheted ezt a kő segítségével?

– Mert valószínűleg a varázslat csak a lábnyomokat tünteti el. Aki használta, nem tudhat túl sokat a nyomolvasásról. Nem hiszem, hogy egyáltalán a természetet is jól ismeri. Amikor a mágiával eltüntették a lábnyomokat, arra nem gondoltak, hogy a megmozdított köveket is visszategyék a helyükre.

– Richard, igazán ...

– Nézz körül – tárta szét a karjait –, nézd, milyen érintetlen a talaj.

– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdezte Viktor.

– Túlságosan is az. Az ágak, a levelek, a kéregdarabok, mind túl egyenletesen terülnek szét. A természet ennél szeszélyesebb.

Nicci, Viktor és Cara körülnéztek. Nicci nem látott mást, mint a szokásos erdei talajt. Itt-ott apró fenyő magoncok, vékony dudvák látszottak a tűlevél ágyon elterülő ágak, moha, kéregdarabok és lehullott levelek között, meg egy apró, növekedésnek indult tölgy, három nagy levéllel. Ami azt illeti, nem sokat tudott a nyomolvasásról, sem az erdőkről. Richard mindig jeleket hagyott a fákon, ha azt akarta, hogy Nicci képes legyen követni a nyomát, de most nem úgy tűnt, hogy bárki járt volna erre, és nem is tűnt olyan tökéletesnek, ahogy Richard sugallta. Ahogy Nicci körülnézett, számára nem különbözött a többi hasonló helytől. Viktor és Cara ugyanúgy összezavarodott.

– Richard – Nicci türelmet erőltetett magára –, biztos vagyok benne, hogy más magyarázat is lehet arra, hogy számodra úgy tűnik, megmozdult az a kő. De amennyire értek hozzá, akár tényleg meg is mozdulhatott. Lehet, hogy egy szarvas rúgta meg, amikor elment mellette, és| idővel a nyomai elhalványultak.

Richard a fejét ingatta.

– Az nem lehet. Nézd meg a lyukat. Még mindig éles körvonala van. Abból, amennyit a szélei deformálódtak, egyértelmű, hogy legfeljebb néhány napja történt. Az idő – főleg ha esik az eső – az ilyen széleket gyorsan eltünteti, és feltöltődik a rés. Ha szarvas rúgta volna odébb, még látszani kellene a nyomainak, és az állat patájának is nyomot kellett volna hagyni a kövön, csakúgy mint a csizmának. Én mondom nektek, három nappal ezelőtt, valaki megbotlott ebben a kőben.

– Hát, szerintem akár az az ág is meglökhette, amikor leesett – mutatta Nicci.

– Ha ez történt volna, látszódna a zuzmón, ahol ráesett, és az ágon is látszódna, hogy valamire ráesett. És nem látszik. Azt is megnéztem.

Cara felmutatott.

– Talán egy mókus ugrott le a fáról, egyenesen rá a kőre.

– Egy mókus nem elég nehéz ahhoz, hogy kimozdítson egy ilyen követ.

Nicci fáradtan sóhajtott.

– Tehát szerinted az, hogy ennek a Kahlan nevű nőnek nyoma sincs, azt bizonyítja, hogy létezik.

– Nem, nem ezt mondom, legalábbis nem úgy, ahogy te fogalmazol. De az már bizonyíték, ha mindent összevetsz, ha egységként szemléled a dolgokat.

Nicci ökölbe szorította kezét. Egy csomó fontos tennivalójuk volt. Kifutnak az időből. És ahelyett, hogy ezekkel a sürgős dolgokkal törődnének, az erdő közepén egy követ nézegetnek. Érezte, ahogy a vér fejébe tolul.

– Ez nevetséges! Minden, amit mutattál, Richard, csak azt bizonyítja, hogy ezt a nőt csak képzelted, kitaláltad. Nem létezik. Nem maradtak nyomok utána, mert csak álmodtad őt! Nincsen ebben semmi rejtély. Nincs mágia! Csak álom volt!

Richard egy hirtelen kézmozdulattal elhallgattatta. Egy szívdobbanásnyi idő alatt nyugodt szemlélődőből, olyan lélegzetelállító férfivá alakult, akinek jelenléte erőt sugallt, és ébredő dühöt.

De ahelyett, hogy megnyugtatta volna a nőt, ellépett mellette, abba az irányba, amerről jöttek, majd megállt. Csendesen és feszültségtől terhesen visszanézett a fák között.

– Valami baj van – hangzott a csendes figyelmeztetés.

Cara a markába fogta az Agielét, Viktor szemöldöke mozdulatlanná ráncolódott, ahogy ujjai az övéről lógó buzogány köré fonódtak.

A távolban az esőtől csepegő fák között Nicci hirtelen, vad károgást hallott.

Az utána következő kiáltásokat semmivel nem lehetett összetéveszteni. Véres öldöklés hangjai voltak.

6. FEJEZET

Richard nekiiramodott az erdőben, vissza a várakozó embereik és a kiáltások felé. Ahogy rohant, tekintete előtt elmosódtak a fák, az ágak, csak foltoknak tűntek a páfrányok, a folyondárok. Málló fatörzseken ugrott keresztül, és biztos lábbal szökkent át egy nagy szikladarabon. Gyorsan megkerült egy sor fiatal fenyőt, és egy csoport virágzó somot. Lassítás nélkül rohant el egy sor vörösfenyő mellett, majd balzsamfenyő ágak alatt haladt el. A fiatal lucok alacsony törzseinek száraz ágai belekapaszkodtak a ruhájába, ahogy keresztülvágott közöttük. Úgy tűnt, az utolsó pillanatban ugrik félre a nagyobb fák dárdaként előre meredő halott végtagjai elől, melyek majdnem felnyársalták.

Életveszélyes volt ez a veszett rohanás a sűrű erdőben, nem is szólva az esőről. Nehéz volt időben észlelni a veszélyeket és el is kellett kerülni őket. A meredező ágak könnyen kiszúrhatták az ember szemét. Ha csak egy pillanatra is megcsúszik egy vizes levélen, mohán, vagy a köveken könnyen nyaktörő esés lehet a vége. Ha egy repedésbe beleakad a halálos rohanásban, akár el is törhet a lába. Richard egyszer ismert egy fiatalembert, aki éppen így járt. A törött lábszára és a bokája soha nem jött helyre teljesen, és egész életére sánta maradt.

Richard erősen koncentrált az előtte futó csapásra, és annyira óvatos volt, amennyire csak lehetett anélkül, hogy le kellene lassítania.

Nem mert lassítani.

Egész idő alatt hallotta a szörnyű sikolyokat és kiállásokat, a visítást és az ijesztő csattanásokat. Hallotta ahogy Cara, Viktor és Nicci mögötte törtetnek előre. Nem várta meg őket. Minden egyes lépés és ugrás távolabb vitte tőlük.

Teljes erővel futott, és amikor levegő után kapkodott, meglepetten tapasztalta, hogy hamarabb kifulladt, mint várta. Először nem értette miért, azután eszébe jutott az oka. Nicci mondta, hogy még nem épült fel teljesen, és mivel sok vért vesztett, pihennie kell, hogy visszanyerje az erejét. Tovább rohant. Most be kell érnie annyi erővel, amennyi maradt. Már nem járt messze.

Csak futott tovább, mert az embereinek segítségre volt szüksége. Ezek az emberek siettek a segítségére, amikor ő volt bajban. Nem tudta, mi történik, de nyilvánvaló volt, hogy veszélyben vannak.

Ha többet tudott volna arról, hogy hogyan használja az erejét, akkor a támadás reggelén a segítségével megállíthatta volna a katonákat, még mielőtt Viktorék odaértek. Ha ez sikerült volna, nem esett volna el a harcban az a három ember. Persze az is igaz, hogy ha Richard nem lett volna ott, ahol volt, és nem állította volna meg a katonákat, Viktort és az embereit mind egy szálig megölték volna a táborukban, miközben aludtak.

Richardot nem hagyta nyugodni a gondolat, hogy többet is tehetett volna értük. Nem akarta, hogy ezek közül az emberek közül bárki is megsérüljön. Teljes erőből rohant, nem spórolt az erejével, összeszedte, ami volt. Az erejét visszaszerezheti az ember, az életet azonban nem lehet.

Más hasonló alkalmakkor is szerette volna, ha többet tud a Tehetsége használatáról, de sajnálatos módon az övé másképp működött, mint a többieké. Tudatos irányítás helyett, ahogy Nicci csinálta, Richard mágiáját a harag és a szükség hozta működésbe. Azon a reggelen, amikor a Birodalmi Rend katonái mindenhonnan özönlöttek felé, a túlélés diktálta, hogy kihúzza a Kardot, és így átadta a dühét a fegyvernek. A Tehetségétől eltérően, a Kardra mindig számíthatott.

Mások, akik birtokolták a Tehetséget, kisgyermek koruk óta tanulták, hogy hogyan kell irányítaniuk. Richard soha nem tanulta ezt. Az, hogy békében és biztonságban nevelkedett, adhatott neki esélyt az életben, esélyt arra, hogy mélységesen tisztelje az életet. A hátránya azonban az volt, hogy tudatlanságban maradt a saját Tehetségét illetően.

Felnőtt fejjel különösen nehéznek bizonyult a Tehetség irányításának elsajátítása, nemcsak a neveltetése miatt, hanem mert az a fajta Tehetség, melynek birtokában volt, nagyon ritkának bizonyult. Sem Zeddnek, sem a Fény Nővéreinek nem sikerült megtanítaniuk rá, hogy hogyan irányítsa az erejét tudatosan.

Nem sokkal tudott többet annál, mint amit Nathan Rahl, a Próféta elmondott neki, hogy az ő erejét leggyakrabban a harag és egy fajta elkeseredett szükségérzet kelti életre. Hiába próbálta azonban, nem tudta azonosítani, elszigetelni ezt az érzést. Amennyire képes volt megítélni, a szükségérzet, amely a Tehetségét beindította, jellegében minden esetben más és más volt.

Richard azt is tudta, hogy a mágia használatában az akarata nem játszott szerepet. Semmilyen kívánság, vagy korlátozás nem járt eredménnyel. A mágia kiváltása és használata speciális körülményeket igényelt, és ő nem tudta, hogy hogyan hozza létre azokat.

Néha még a nagy tehetségű varázslók is, ha azt akarták, hogy a különleges varázslat a megfelelő módon működjön, könyvekhez folyamodtak segítségért, hogy biztosak legyenek benne, hogy minden részlet a helyén van. Fiatal korában Richard kívülről megtanult egy ilyen könyvet, A Megszámlált Árnyékok Könyvét. Ez volt az a könyv, amelyre Darken Rahl vadászott miután Orden Szelencéit kinyitotta.

Azon a reggelen, amikor Kahlan eltűnt, ahhoz, hogy szembenézhessen a szinte végtelen számú rátámadó katonával, Richardnak a Kardra kellett támaszkodnia, és nem a saját erejére. Az őrjöngő harc a végkimerülés szélére sodorta. Ugyanakkor Kahlan miatt érzett aggodalma elvonta a figyelmét a küzdelemtől. Tudta, hogy az ilyen figyelemkihagyás veszélyes és ostoba..., de hát Kahlanról volt szó. Tehetetlenül aggódott érte.

Ha a szükség nem hívta volna elő a Tehetségét a kellő pillanatban, a rázáporozó nyílvesszők több tucatszor halálosabbak lettek volna.

Nem látta a nyílpuskából kilőtt nyilat. Ahogy a szíve felé tartott, csak a legutolsó pillanatban észlelte a veszélyt. Mivel az ugyanakkor rárohanó három katonát is meg kellett állítania, csak eltéríteni tudta a nyilat, megállítani nem.

Úgy rémlett, már legalább ezerszer végigvette gondolatban a történteket. Számos mi lett volna ha és kellett volna jutott az eszébe, ami elméje szigorú ítélete szerint megakadályozhatta volna, ami történt. Bár, ahogy Nicci is mondta, ő sem volt legyőzhetetlen.

Ahogy törtetett előre a fák között, az erdő egyszerre elcsendesedett. A visszhangzó sikolyok elhaltak. A homályos, zöld vadon csendjét ismét csak a levélsátor között behulló szemerkélő eső néma suttogása zavarta. A körülötte lévő látszólag békés és ismét csendes világban, szinte úgy tűnt, csak képzelte a szörnyű hangokat, amelyeket hallott. Ólmos fáradtsága ellenére Richard nem lassított. Futás közben hallgatózott, hogy hallja-e az embereket, de ziháló lélegzésén, a fülében doboló szívén, és gyors lépteinek zaján kívül semmi mást nem tudott kivenni. Időnként ágak ropogása hallatszott, ahogy a másik három ember mögötte próbálta utolérni, de még mindig messze lemaradtak mögötte.

Valami oknál fogva a hátborzongató nyugalom még ijesztőbb volt, mint korábban a sikolyok. Ami úgy kezdődött, mint a hollókárogás – rekedt károgás, amely olyan rémült visításba ment át, mint amilyet csak akkor hallatnak az állatok, amikor ölik őket – valamikor közben egyszer csak emberivé kezdett válni. És most nincs más, csak a fenyegető csönd.

Richard megpróbálta meggyőzni magát, hogy csak képzelte, hogy a visítás emberivé változott. Már maguk a sikolyok is hátborzongatóak voltak, de az őket követő természetellenes csendtől kiverte a víz.

Közvetlenül, mielőtt elérte volna a tisztás szélét, Richard előhúzta a Kardot. A kiszabaduló penge egyedi, tiszta csengése hirtelen betöltötte az ázott erdőt, majd elhalt. Abban a pillanatban a Kard dühének forrósága elöntötte minden idegszálát, és a saját dühe válaszolt rá. Richard ismét átadta magát a mágiának, amelyet jól ismert, és amelyre támaszkodhatott.

Ahogy betöltötte a Kard ereje, sürgetően vágyott megtalálni a veszély forrását, és megszüntetni azt.

Volt olyan idő, amikor a félelem és a bizonytalanság miatt vonakodott megadni magát a viharnak, amelyet az ősi, varázslók készítette penge kiváltott, és nem tudta, hogy merjen-e a hívására saját dühével reagálni. Mára azonban megtanulta, hogyan adja át magát a mindent elöntő érzésnek. Megtanulta a jogos dühöt az irányítása alá vonni. Ezt az erőt céljainak megfelelően tudta irányítani. Voltak olyanok a múltban, akik vágytak a Kard hatalmára, de vak vágyukban, hogy elvegyék, ami a másé, figyelmen kívül hagyták a sötét veszélyeket, amelyeket egy ilyen fegyver használata gerjesztett. Ahelyett, hogy a mesterévé váltak volna, a penge rabszolgái lettek, foglyul ejtette őket a Kard dühe, és a saját határtalan mohóságuk. Voltak olyanok is, akik gonosz célokra használták a Kardot. Ez nem a Kard hibája volt. A Kard használata, akár jó, akár gonosz célra történt, a tulajdonosának tudatos döntése volt, és minden felelősség az övé volt.

A faágak, bokrok és kúszónövények közti rohanás után Richard hirtelen a tisztás szélére ért, ahol néhány nappal korábban az ellenséges katonák elestek az összecsapásban. Karddal a kezében zihálva állt, és a bűzös levegő ellenére próbált nagy levegőt venni.

Először, ahogy a szeme elé táruló látványt nézte, képtelen volt felfogni, mit lát. Halott hollók feküdtek mindenfelé, de nem egyszerűen halottak voltak, széttépték őket. Szárnyak, fejek és testük darabjai borították a tisztást, és a hollótoll ezerszám, fekete hó gyanánt fedte be az oszlásnak indult tetemeket.

A sokk egy pillanatra mozdulatlanná dermesztette. Még mindig híján volt a levegőnek, de tudta, hogy tovább kell mennie. Átvágott a csatamezőn, fel az alacsony parton, a fák között, a letaposott növényeken át oda, ahol az embereket hagyták.

A Kard dühe kavargott benne, ahogy futott, és elfeledtette vele, hogy mennyire elfáradt, hogy mennyire nem kap levegőt, és hogy még nem épült fel teljesen A Kard dühe felkészítette az előtte álló küzdelemre. Abban a pillanatban Richardnak csak egy dolog számított, hogy odaérjen az embereihez, pontosabban, hogy utolérje a veszélyt, amely az embereit fenyegeti.

Páratlan gyönyört jelentett a gonosz szolgáit elpusztítani. Az eltűrt gonosz, a szentesített gonosz. A gonosz elpusztítása pedig az élet értékének ünneplése, amelyet azok elpusztítása tesz valóssá, akik azért éltek, hogy másoktól elvitassák az élethez való jogukat.

Ebben rejlett a Kard elemi, elvitathatatlan düh éhsége mögötti alapvető cél. A düh tompította az ölés borzalmát, eltávolította az öléssel szembeni természetes ellenállást, és csak az ölés csupasz szükségszerűsége maradt az igazság érdekében.

Ahogy Richard előrohant a nyírfák mögül, az első dolog ami a szemébe ötlött, a juharfa volt, amelynél az emberek korábban várakoztak. Az alsó ágai csupaszon meredeztek, egyetlen levél sem maradt rajtuk. Mintha egy vihar csapott volna le, és söpört volna végig az erdőn. Ahol röviddel ezelőtt még kis fácskák cseperedtek, most törzseikből is csak darabok maradtak. A csillogó levelektől dús ágak a földön hevertek. Hatalmas fatörzsek szilánkos csonkjai meredtek az ég felé, mint az elhajított dárdák csata után.

A juharfa alatt, az erdő alján szanaszéjjel olyan látvány fogadta, hogy először Richard nem is értette, mi történt. Szinte minden, ami korábban a zöld valamilyen árnyalatában virított, legyen az szürkés zsálya, sárgászöld, vagy élénk smaragd, most vörösre színeződött.

Richard zihálva állt, a szíve majd kiugrott, és küzdenie kellett, hogy a haragját összpontosítani tudja a veszély ellen, amelyet egyelőre nem tudott azonosítani. A fák között rejtőző árnyakat figyelte, és valamilyen mozgást keresett. Ugyanakkor azon erőlködött, hogy a szemei elő táruló zavaró látványt meg tudja fejteni. Cara a bal oldalán megcsúszva hirtelen megállt. Egy pillanattal később Viktor is megérkezett, épp a jobb oldalára, a buzogánnyal szorosan az öklében. Nicci épp utána ért a háta mögé, és bár nem volt nála fegyver, Richard érezte az elszabadulni kész erőt, amely körülvette.

– Drága szellemek! – suttogta a kovács. Hatélű buzogánya, az a fegyver, amit saját maga készített, felemelkedett a kezében, ahogy óvatosan előre lépett.

Richard, közvetlenül Viktor előtt felemelte a kardját, hogy megállítsa. Ahogy a mellkasa a pengéhez ért, a kovács, bár kelletlenül, de engedelmeskedett a csendes parancsnak, és megállt.

Ami először zavaros látványnak tűnt, végül kitisztult, Egy férfi kézfej nélküli felkarja barna flanelingben feküdt Richard lábainál a páfrányok közt. Nem messze tőle egy nehéz bakancs állt, amelyből a sípcsont fehéren, szilánkosan meredt elő. Egy sűrű, tüskés levelű som bokorban egy emberi torzó hevert. A letépett hús látni engedte a gerincet és a fehér bordákat.

Csupasz, rózsaszín zsigerek tekeregtek egy tönkön, ahol korábban egy ember ült. A csupasz kövön, és a füvön s bokrokon mindenfelé skalp és bőrdarabok lógtak.

Richard elképzelni sem tudta, milyen erő lehetett képes erre. Hirtelen eszébe jutott valami. Hátranézett Niccire.

– A Sötétség Nővérei?

Nicci lassan megrázta a fejét, ahogy a mészárlást vizsgálta.

– Van néhány hasonlóság, de méreteiben ez semmi ahhoz képest, ahogy ők ölnek.

Richard nem tudta, hogy ez jó hír volt, vagy sem.

Lassan, óvatosan lépett előre a még mindig vérző maradványok között. Nem tűnt valószínűnek, hogy harc volt. Nem voltak vágások, amelyek kardtól, vagy csatabárdtól származtak volna, sem nyilak vagy dárdák, amelyek egy csatamezőn szokásosak. A magányos végtagok és a szétroncsolt izmok minden darabja úgy nézett ki, mintha letépték volna a helyükről, nem pedig levágták volna.

Olyan borzalmas és felfoghatatlan volt a látvány, hogy már azon is túl volt, hogy hányingert keltsen. Zavaró volt megpróbálni elképzelni, mi okozhatott ekkora pusztítást nem csupán az emberekben, hanem magában a tájban is. Valahonnan a Kard forrongó dühe mögül a fájdalom agóniája tört elő, amelyet nem tudott megállítani, és érezte, ahogy egyre nő. De abban a pillanatban semmi másra nem vágyott, csak hogy elkaphassa azt, aki ezt tette.

– Richard – suttogta Nicci egészen közelről –, szerintem gyorsan el kellene tűnnünk innen.

Hangjának nyugodt, közvetlen tónusa maga volt a sürgető figyelmeztetés. A kezében tartott Kard haragjával és saját szenvedélyes dühével telve, amelyet a látottak váltottak ki belőle, meg sem hallotta a nőt. Ha bárki is életben maradt, meg kell találniuk.

– Senki sem maradt életben – hallotta Nicci hangját, mintha az ő gondolataira válaszolt volna. Ha a veszély még mindig itt ólálkodott, tudnia kellett.

– Ki tehette ezt? – kérdezte Viktor suttogva. Nyilvánvaló volt, hogy nem szándékozott elmenni addig, amíg a bűnöst elő nem keríti.

– Nem emberi kéz... – válaszolta Cara csendes dühvel.

Ahogy Richard óvatosan lépkedett a maradványok közt, óriási súlyként nehezedett rá a halott erdő csöndje. Nem énekeltek a madarak, tücskök sem cirpeltek, sőt, semmilyen élőlény neszezését nem lehetett hallani. A borult ég és az eső csak még jobban elnyomta a zajokat. Vér csöpögött a levelekről, ágakról és a meghajlott fűszálakról. Beborította a fák törzsét. Egy kőris durva kérgére emberi szövet foszlányai kenődtek. A nagy juharfa levelek alatt a kavicsos lejtőn egy nyitott, fegyvertelen, üres tenyér feküdt.

Richard látta a lábnyomokat, ahol megérkeztek, és azokat, amelyeket ők – Richard, Nicci és Cara hagytak röviddel azelőtt. Sok emberi maradvány olyan érintetlen területen feküdt, ahol senki sem járt. A mészárlás helyszínén nem talált különös lábnyomokat, de néhány megmagyarázhatatlan helyen szinte feltépték a talajt.

Miután jobban megnézte, Richard rájött, hogy ezek azok a helyek voltak, ahová az emberek becsapódtak, olyan erővel, hogy az felszakította az erdei talajt. Néhol még a földből kifordult, összezúzódott gyökereken húsdarabok lógtak.

Cara megragadta Richard ingét, és sürgetni próbálta.

– Rahl Nagyúr, azt akarom, hogy menj innen! Richard kiszabadította az ingét a szorításából.

– Csend!

Ahogy csendesen tovább lépkedett, a Kard korábbi birtokosainak hangjai a fejében suttogtak.

„Ne arra figyelj, amit látsz, ami történt, hanem arra, ami előidézte, és ami még történhet. Eljött az éberség ideje."

Richardnak nem hiányzott ez a figyelmeztetés. Olyan keményen markolta a Kardot, hogy érezte, az arannyal az ezüstre írt betűket: IGAZSÁG. Egyik oldalon a tenyerébe, másikon az ujja hegyébe nyomódott az írás.

Lábai előtt egy fej bámult rá a sűrű szömörcésből. Egy néma kiáltás merevedett az arcra. Richard ismerte ezt az arcot. Nurié volt. Minden, amit a fiatalember megtanult, amit átélt, amit tervezett, a világ, amit most kezdett felfedezni magának, semmivé lett. Ezeknek az embereknek a világ már nem létezik többé, az egyetlen életük, amijük volt, elveszett.

A szörnyű veszteség fájdalma, a kísérteties véglegesség érzete azzal fenyegette, hogy kioltja a Kard dühét, és magával rántja a gyász. Ezeket az emberek szerették és kényeztették azok, akik otthon várják, hogy hazatérjenek. Mindegyiküket fájdalmas szívvel siratják majd az élők.

Richard kényszerítette magát, hogy tovább lépjen. Ez most nem a gyász ideje. Most meg kell találni a bűnösöket és meg kell torolni rajtuk, amit tettek, igazságot kell szolgáltatni, még mielőtt másokkal is megtehetnék ugyanezt. Csakis akkor gyászolhatják az élők ezeket a drága lelkeket.

Bár szinte az egész terepet átnézte, nem talált egyetlen épségben maradt testet sem, egyetlen egyet sem, aki legalább felismerhető lenne. Az egész területet, ahol embereik vártak, most maradványaik borították. A környező fák közt is hevertek testrészek, mintha néhányan megpróbáltak volna elfutni. Ha így is volt, senki nem jutott messzire. Miközben Richard a fák között haladt és olyan nyomokat keresett, amelyek segíthetnének azonosítani a gyilkost, egyik szemével a távoli homályt figyelte. Látta azoknak a nyomát, akik futottak, de az üldözőjükét nem.

Ahogy megkerülte az egyik öreg fenyőt, hirtelen egy férfi felsőtest bukkant fel előtte, amely egy törött ágról lógott fejjel lefelé, magasan Richard feje felett. Ami a kar nélküli torzóból megmaradt, úgy nyársalódott fel a törött ágra, mint a hús a nyársra. Az arcot eltorzította az iszonyatos rettegés. Ahogy fejjel lefelé lógott, a haja, mintha a rémület tette volna, véráztatta tüskékben meredt elő a skalpjából.

– Drága szellemek! – suttogta Viktor. A haragtól rángatózott az arca. – Ez Ferran!

Richard teljesen átnézte a területet, de a homályban minden mozdulatlan volt.

– Bármi is történt itt, nem hiszem, hogy bárki is megmenekült. – Észrevette, hogy a földön, ahová Ferran vére csepegett, nem voltak nyomok.

Kahlan nyomai is eltűntek.

A fájdalom, a rettegés, hogy ugyanez a dolog végezhetett Kahlannal, elgyengítette a térdeit. Még a Kard haragja sem volt elég, hogy megvédje a fájdalomtól.

Nicci, közvetlenül mögötte odahajolt.

– Richard – alig hallhatóan suttogott. – El kell tűnnünk innen!

Cara is csatlakozott Niccihez.

– Egyetértek.

Viktor felemelte a buzogányát.

– El kell kapnom azokat, akik ezt művelték. – Az ujjpercei kifehéredtek, olyan erővel szorította az acél nyelet. – Meg tudod mondani, merre mentek? – kérdezte Richardtól.

– Nem hiszem, hogy jó ötlet – szólalt meg Nicci.

– Akár jó, akár nem – válaszolt Richard – semmilyen nyomot nem látok. – Nicci kék szemébe nézett. – Nem akarsz esetleg meggyőzni arról, hogy most is képzelődöm?

A nő állta a pillantását, de nem válaszolt a kihívó kérdésre. Viktor felnézett Ferranra.

– Megígértem az anyjának, hogy vigyázok rá. Mit mondok most a családjának? – A harag és fájdalom könnyei csillogtak a szemében, ahogy buzogányával a többi holttest felé mutatott. – Mit mondok az anyjuknak, a feleségüknek és a gyerekeiknek?

– Hogy a gonosz meggyilkolta őket – mondta Richard. – Hogy addig nem nyugszol, amíg igazságot nem szolgáltatsz. Hogy bosszút állsz.

Viktor bólintott. Ahogy a haragja enyhült, a szomorúság hallatszott a szavaiban.

– El kell temetnünk őket.

– Nem lehet – rázta a fejét Nicci zord eréllyel. – Bármennyire is megértem, hogy gondoskodni akarsz róluk, a barátaid már nincsenek itt ezek között a szétroncsolt tetemek között. A barátaid már a jó szellemekkel vannak, és csak tőlünk függ, hogy mi is csatlakozunk-e hozzájuk.

Viktor haragja ismét fellángolt.

– De muszáj...

– Nem! – kiáltotta a nő. – Nézz körül! Itt vérfürdő volt. Nem akarjuk, hogy velünk is ez történjen. Nem segíthetünk rajtuk. El kell mennünk!

Mielőtt Viktor vitába szállhatott volna vele, Richard odahajolt Niccihez.

– Mit tudsz erről?

– Már megmondtam, Richard, Hogy beszélnünk kell. De ez nem a megfelelő hely és nem is a megfelelő idő.

– Egyetértek – morogta Cara. – Menjünk már!

Ahogy Richard tekintete Ferran testéről a juhar alatti véres masszára vándorolt, hirtelen iszonyatos magányosság kerítette hatalmába. Annyira vágyott Kahlan után, hogy már fájt. A vigasztalását kívánta. Azt akarta, hogy biztonságban legyen. Elviselhetetlen volt az a kín, hogy nem tudta, él-e, hogy jól van-e.

– Cara-nak igaza van. – Nicci türelmetlenül megragadta a férfi karját. – Nem tudunk eleget arról, hogy mivel állunk szemben, de bármi is tette ezt, attól tartok, hogy a jelenlegi gyenge állapotodban a kardod nem tud minket megvédeni tőle – és most, én sem tudlak. Ha még mindig itt van az erdőben, most nem szabad belefutnunk. Igazságot kell tennünk, és bosszút állnunk, hogy ezt majd megtehessük, életben kell maradnunk.

Keze fejével Viktor letörölte az arcáról a harag és gyász könnyeit.

– Utálom elismerni, de azt hiszem, Niccinek igaza van.

– Bármi is az, ami keresett téged, Rahl Nagyúr – szólt Cara – nem akarom, hogy itt legyél, amikor visszatér.

Richardnak feltűnt, Cara a vörös bőrruhájában többé már nem feltűnő jelenség az erdőben. Szinte beleolvadt a véres háttérbe.

Mivel még mindig nem állt készen rá, hogy feladja az üldözését annak a valaminek, amely megölte az embereket, egyre erősödő veszélyérzettel, Richard szigorúan a Mord-Sithre nézett. – Miből gondolod, hogy engem keresett?

– Mondtam neked – szűrte a fogai között Nicci, Cara helyett válaszolva –, ez most sem a megfelelő idő sem a megfelelő hely, hogy beszéljünk róla. Itt már semmit sem tehetünk. Már nem segíthetünk ezeken az embereken.

Nem segíthetünk. Vajon Kahlanon sem lehet már segíteni? Nem szabad elhinnie.

Északra nézett. Nem tudta, hogy merre keresse. Csak mert a kő, amibe belerúgtak a táboruktól északi irányban volt, még nem biztos, hogy aki elvitte Kahlant, arrafelé ment. Lehet, hogy csak azért mentek északnak, hogy elkerüljék a találkozást Viktorral és az embereivel, és a tábort vigyázó katonákkal. Lehet, hogy csak el akarták kerülni, hogy felfedezzék őket, amíg el nem távolodnak. Azután már bármerre mehettek.

De merre?

Richard tudta, hogy segítségre van szüksége.

Megpróbálta sorra venni, hogy ki tudna neki ilyesmiben segíteni. Ki hinne neki? Zedd esetleg hinne neki, de úgy gondolta, nem valószínű, hogy a nagyapja ebben a helyzetben tudna segíteni. Szörnyen hosszú volt az út, pláne, ha valószínűleg Zedd úgysem tud segíteni.

Ki az, aki tudhat valamit, és esetleg hajlandó is lenne segíteni?

Richard hirtelen Viktorhoz fordult.

– Hol szerezhetnék lovakat? Lovakra van szükségem. Hol van a legközelebbi ilyen hely?

Viktor a kérdés hatására abbahagyta éber őrködését. Leengedte a nehéz buzogányt, a másik kezével letörölte az arcáról az izzadtságcseppeket. Közben átgondolta a kérdést. Szemöldöke csomóba szaladt össze.

– Tulajdonképpen Altur'Rang van a legközelebb – bökte ki néhány pillanatnyi gondolkodás után.

Richard visszacsúsztatta a Kardot hüvelyébe.

– Akkor menjünk! Sietnünk kell!

Elégedetten, hogy végre indulnak, Cara biztatóan taszított rajta egyet Altur'Rang irányába. Nicci gyanakodott, de a megkönnyebbüléstől, hogy sikerül elvinni ennek a haláltól terhes helynek a közeléből, nem kérdezte meg, mire kellenek a lovak.

Kimerültségüket feledve, a négy ember sietve távolodott halott társaiktól, akiken már nem tudtak segíteni. Bár sajgott a szívük, hogy menniük kell, megértették, hogy túl veszélyes lenne maradniuk, hogy eltemethessék őket. A holtak eltemetése nem ért annyit, hogy az életüket kockáztassák miatta.

Ahogy a Kardot eltette, a harag is kialudt. A helyén a halottak felett érzett szaggató fájdalom növekedett. Úgy tűnt, az erdő együtt sír velük.

Ám ennél is rosszabb volt az a rettegés, hogy vajon mi történhetett Kahlannal. Ha ez a gonosz elkapta...

„A megoldásra gondolj!" – emlékeztette magát Richard.

Ha meg akarja találni, segítségre van szüksége. Hogy a segítséget megszerezze, lovak kellenek. Ez volt a legelső probléma. Még egy fél napig világos lesz. Egy percet sem akart belőle elvesztegetni.

Richard kimerítő tempóban vezette őket keresztül a mocsaras erdőn. Senki sem panaszkodott.

7. FEJEZET

A leszálló este egyre mélyülő homályában Richard és Cara vékony, drótszerű fenyőgyökerekkel, melyeket a szivacsos talajból húzgáltak fel, kisebb fák törzseit kötözték össze. Viktor és Nicci a fával sűrűn benőtt lejtő alját kutatták át balzsamfenyő ágakat keresve. Richard összefogta, Cara pedig összekötözte őket a kötélszerű gyökerekkel. Richard levágta a felesleget, amit másutt felhasználhattak, majd visszatette a kését az övtartójába. Amint a fahasábokból készült keretet biztonságosan nekitámasztotta a kiugró sziklának, a balzsamfenyő ágakkal elkezdte teleszórni az alját. Cara néhány ágat belülről rögzített, hogy éjszakára a helyükön maradjanak, miközben Richard még többet halmozott fel az oszlopok mentén. Viktor és Nicci kupacokban hordták neki közelebb az ágakat, hogy munka közben ne fogyjon ki az alapanyagból.

A föléjük boruló sziklapárkány alatti terület elég száraz volt, csak meglehetősen szűk. A támasztékkal meg tudták nagyobbítani a menedéket, hogy biztonságos helyük legyen éjszakára. Tűz nélkül ugyan nem lesz különösebben meleg, de legalább száraz.

A nap folyamán a szemerkélő eső tartós, csendes esőbe ment át. Míg mozogtak, nem fáztak, melegítette őket az erőfeszítés, most azonban, hogy éjszakára megálltak, a kérlelhetetlen hideg körülölelte őket. Még ha nem is volt az idő igazán hideg, csak legfeljebb hűvös, de ha az ember átázott, az megfosztotta a szükséges melegtől, így az erejétől is. Richard tudta, hogy idővel, még viszonylag enyhe időben is, a nedvesség minden éltető meleget kiszív a testből, és súlyosan elgyengítheti, sőt, akár még meg is ölheti az embert.

Mivel Richard tudta, hogy Nicci és Cara mennyire keveset aludt az elmúlt három napban, és hogy ő is nagyon gyenge, tisztában volt vele, hogy muszáj találniuk egy száraz, meleg helyet, hogy valamennyit pihenjenek, máskülönben nem bírják tovább. Nem engedhette meg, hogy bármi is hátráltassa.

Egész délután és este erőltetett menetben gyalogoltak Altur'Rang felé. Társaik brutális legyilkolását látva egyikőjüknek sem volt étvágya, de tudták, hogy enniük kell, ha meg akarják őrizni az erejüket az utazáshoz. Így elrágcsáltak némi szárított húst és kétszersültet, miközben tovább gyalogoltak előre az úttalan vadonban.

Richard annyira kimerült volt, hogy alig állt a lábán. Egyrészt, hogy lerövidítsék az utat, másrészt, hogy nehogy felfedezzék őket, az erdő sűrűjében haladtak, ahol többnyire nehéz járás esett, ráadásul semmiféle csapás sem vezetett.

Fárasztó gyaloglás volt. Fájt a feje, a háta, a lábai. Azonban, ha korán reggel útnak indulnak, és tartani tudják az iramot, egy nap múlva Altur'Rang-be érhetnek. Ha pedig szereznek lovakat, az utazás könnyebb lesz és gyorsabb.

Azt kívánta, bárcsak ne kellene annyira messzire mennie, de nem tudta, mi mást tehetne. Nem kutathatta át újra meg újra az erdőt, abban a hiú reményben, hogy hátha talál egy másik követ, ami elmozdult, hogy aztán megtudhassa, merre ment Kahlan. Lehet, hogy nem talál másik követ, és még ha talál is, semmi oka sincs azt hinni, hogy ha abba az irányba megy tovább, megtalálja Kahlant. Bárki is vitte el, irányt is változtathat anélkül, hogy véletlen elmozdítana egy követ, amely segítségével képes lenne követni.

A szokásos nyomok eltűntek. Richard nem tudta, hogyan lehet követni valakit, akinek a nyomait mágiával eltüntették. Nicci tehetsége sem tudott segíteni. Ha céltalanul vándorol, azzal nem old meg semmit. Bármennyire is nehezére esett elhagyni azt a helyet, ahol Kahlant utoljára látta, úgy gondolta, nincs más választása, muszáj segítséget szereznie.

Gépies mozdulatokkal építette a menedéket, szinte oda sem figyelt közben. A gyengülő fényben Cara, akit aggasztott Richard egészsége, a szeme sarkából folyamatosan szemmel tartotta. Úgy nézett, mintha attól tartana, hogy a férfi bármelyik pillanatban eleshet, és ha így történne, ott akart lenni, hogy elkapja.

Ahogy dolgozott, Richard azt a kicsiny, mégis valós esélyt latolgatta, hogy a Birodalmi Rend katonái most is keresik őket az erdőben. Ugyanakkor rettegéssel töltötte el, ha eszébe jutott, vajon mi az, ami megölte Viktor embereit – és most valószínűleg őket üldözi. Számba vette, hogy milyen óvintézkedéseket tehetne még, és hogy hogyan harcolhatna egy ilyen erőszakra képes dologgal szemben.

Közben pedig egyfolytában az motoszkált a fejében, hogy hol lehet Kahlan. Gondolatban mindenen újra végigment, amire csak emlékezett. Azon aggódott, hogy vajon megsérült-e, és hogy vajon mit csinált rosszul. Elképzelte, hogy Kahlant most biztosan félelem és kétely gyötri, és azon gondolkodik, hogy Richard miért nem menti meg őt, miért nem talált még rá, és hogy megtalálja-e mielőtt a fogva tartói megölik.

Richard megpróbálta elűzni elméjéből a gyötrő félelmet, hogy talán már meg is halt.

Megpróbált nem gondolni arra, hogy mi történhet vele, ha fogságba esett, ami rosszabb lehet egy kivégzésnél. Jagangnak elegendő oka lehetett rá, hogy hosszú ideig életben tartsa.

Hiszen csak az élők éreznek fájdalmat.

Kahlan kezdettől fogva zavarta Jagang terveit, és olykor a sikerüket is meghiúsította. A Birodalmi Rend legelső felderítő egysége, amely az Újvilágba érkezett, többek között egy Galea béli nagyváros, Ebinissia teljes lakosságát kiirtotta. Kahlan azután érkezett a borzalmas helyszínre, miután egy fiatal galeai önkéntesekből álló csapat felfedezte a mészárlást. Vak dühükben, a tíz az egyhez arányú létszámfölény ellenére, minden igyekezetükkel győzni és bosszút állni akartak. Elhatározták, hogy megütköznek a csatamezőn azokkal a katonákat, akik megkínozták, megerőszakolták és megölték szeretteiket.

Kahlan találkozott a Bradley Ryan kapitány vezette újoncokkal, még mielőtt szó szerint abba a csatába masíroztak volna, amely biztosan a vesztüket okozta volna. Vakmerő tapasztalatlanságuk – az ellenfél lehengerlő létszámfölénye ellenére – elhitette velük, hogy taktikai fogásaikkal győzelmet arathatnak

Kahlan tudta, hogyan harcolnak a Birodalmi Rend tapasztalt katonái. Tudta, hogy ha engedi, hogy ezek a fiatal katonák azt tegyék, amit elterveztek, kegyetlen húsdarálóba masíroznak, és mind meghalnak. Akkor pedig ostobaságuk miatt a Birodalmi Rend katonái ellenállás nélkül lerohanhatják a többi várost, és tovább gyilkolhatják, fosztogathatják az ártatlan embereket.

Kahlan átvette az irányítást, és megpróbálta meggyőzni őket, hogy felejtsék el mindazt, amit a tisztességes küzdelemről gondoltak. Megértette velük, hogy az elsődleges cél az, hogy megöljék a hódítókat. Nem számított, hogyan érik majd el, hogy a galeaiak előtt heverjenek azoknak a vadállatoknak a hullái, csak az számított, hogy így legyen. Ebben a gyilkolásban nem volt dicsőség, minden csak a túlélésről szólt. Azért öltek, hogy élhessenek. Kahlan megtanította őket mindenre, amit tudniuk kellett, ha ilyen nagy létszámú ellenféllel kell megküzdeniük, és olyan emberekké formálta őket, akik képesek voltak elvégezni ezt a rettentő feladatot.

Mielőtt csatába vezette volna őket, Kahlan az éj leple alatt egyedül átment az ellenséges táborba és megölte a varázslójukat s még jó néhány tisztjüket. Másnap az ötezer fiatal férfi Kahlan oldalán harcolt, követte az utasításait, tanultak tőle, és bár nagyon sokan elestek, végül a Birodalmi Rend 50 ezer katonáját mind egy szálig megölték. Olyan harci siker volt ez, amelynek ritkán akad párja a történelemben.

Ez volt az első csapás, amelyet Kahlan mért Jagangra. Válaszképpen a császár bérgyilkosokat küldött Kahlan ellen, ám ezek kudarcot vallottak.

Richard távollétében, miután Nicci elvitte a férfit az Óvilág szívébe, Kahlan csatlakozott Zeddhez és a D'Harai Birodalom csapataihoz. Amikor megérkezett, a katonák éppen elveszítettek egy három napos csatát, elkeseredettek voltak, és éppen visszavonultak. Richard helyett viselve az Igazság Kardját, az Inkvizítor Anya talpra állította a hadsereget és azonnali ellentámadást indított, amellyel meglepte az ellenséget, és súlyos veszteségeket okozott számára. Visszaadta a d'harai erők büszkeségét és lelkesedését. Feltüzelte őket a feladatra. Ryan kapitány csapata is csatlakozott hozzájuk a Jagang hódító hordái elleni küzdelemben. Kahlan közel egy évig vezette a d'harai haderőt, miközben meghiúsították Jagangnak azt a tervét, hogy gyorsan leigázza az Újvilágot. Szünet nélkül támadta és zaklatta a császárt. Olyan terveket eszeltek ki, amelyek Jagangnak több százezer fős veszteséget okoztak.

Kahlan súlyos sebeket ejtett az Birodalmi Rend hadseregén, és segített megállítani őket Aydindril előtt. A tél folyamán kiüríttette a várost, és a sereggel együtt átvitette őket a d'harai szorosokon túlra. A d'harai csapatok akkor lezárták az átjárókat, és ideiglenesen megakadályozták a Birodalmi Rendet abban, hogy elérje végső célját, és meghódítsa D'Hara-t, és a teljes Újvilágot a Rend Testvériségének kegyetlen uralma alá hajtsa.

Jagang Kahlannal szembeni gyűlöletét csak Richard elleni gyűlölete múlta felül. Nemrégiben az Álomjáró egy különösen veszélyes varázslót küldött utánuk, akit Nicholasnak hívtak. Csak egy hajszálon múlt, hogy Kahlant és Richardot nem fogták el.

Richard tudta, hogy a Rend szívesen bántalmazta foglyait, és nem volt senki, Richardot kivéve, akit Jagang császár szívesebben megkínoztatott volna, mint az Inkvizítor Anya. Nem volt az a távolság, amit meg ne tett volna azért, hogy megkaparinthassa. Jagang a legválogatottabb kínzásokat tartogatta Kahlannak.

Richard rádöbbent, hogy mozdulatlanul áll, remeg és egy maroknyi balzsamfenyő ágat szorongat.

Cara csendesen figyelte.

Letérdelt, és ismét rendezgetni kezdte az ágakat, hogy elűzze vészterhes gondolatait. Cara is folytatta a munkáját. Richard minden erejével a menedék megépítésére próbált koncentrálni. Minél hamarabb fekszenek le, annál kipihentebbek lesznek, amikor felébrednek, és annál gyorsabban haladnak majd.

Bár távol voltak minden úttól, és elég messze az ösvényektől, Richard mégsem akart tüzet gyújtani, nehogy a portyázó katonák észrevegyék. Igaz, hogy az esőben és a ködben nem látnák meg a füstöt, az ilyen idő a föld közelébe nyomta a füstöt, ami azután a fák között alacsonyan lebeg, és a Birodalmi Rend járőrei megérezhetnék. Elég reális veszély volt ez, így a többiek nem vitatkoztak. Fázni még mindig messze jobb volt, mint az életükért harcolni.

Nicci közelebb húzott egy adag balzsamfenyő ágat, ahogy Richard tovább fonta belőlük a támasztékot. Senki sem beszélt, láthatóan mindenkit lefoglaltak a saját gondolatai, amelyek akörül keringtek, hogy bármi is ölte meg a társaikat, az most odakint lehet, az elmélyülő árnyak között, és négyükre vadászik, miközben ők lefekvésre készülődnek egy olyan erődben, amely csupán fenyőágakból áll.

Első napjuk Altur'Rang felé nem igazán tűnt utazásnak. Az életükért futottak. De bármi is ölte meg Viktor embereit, nem ment utánuk. Legalábbis Richard szerint. Nem volt valószínű, hogy ami képes volt annyi embert olyan brutálisan elpusztítani, az nem képes utolérni őket, ha tudja merre mentek. Pláne nem egy olyan valami, ami ennyire vérszomjas, ahogy Nicci leírta.

Azon kívül, amikor az erdőben volt, Richard mindig tudta, hogy mikor voltak állatok a közelben, hogy körülbelül merre lehetnek, és rendszerint azt is észrevette, ha emberek jártak arra. Ha Viktor és az emberei nem lettek volna olyan messze Richard, Kahlan és Cara táborhelyétől, őket is észrevette volna. Érzékei azt is jelezték, ha valami vadászott rá vagy követte. Erdei vezetőként néha meg kellett keresnie olyanokat, akik eltévedtek az erdőben. Társaival időnként abban versenyeztek, hogy melyikük képes követni a másikat. Richard tudta, hogyan vegye észre, ha követik. Most azonban, nem azért érezte, mert gyanította, hogy valaki követi őket, sokkal inkább a jeges rémület érzése volt ez, a félelem attól, hogy egy vérszomjas, gyilkos fantom van a nyomukban. Ez a félelem késztette rohanásra őket. Persze azt is tudta, hogy sokszor pont a futás az, amely ugrásra készteti a fenevadat.

Richard tisztában volt vele, hogy csak képzeli, hogy az üldözői a nyakában lihegnek. Zedd arra tanította, hogy fontos megértenünk, mi váltja ki az érzelmeinket, hogy azután el tudjuk dönteni, hogy a kiváltó ok figyelemre érdemes, vagy sem. A szinte tapintható rettegésen kívül, amelyet a mészárlás váltott ki, Richardnak nem volt más bizonyítéka arra, hogy üldöznék őket, így megpróbálta az érzéseit bizonyos távlatból szemlélni.

A félelem gyakran bizonyult a legnagyobb fenyegetésnek. A félelem meggondolatlan tettekre késztette az embereket, ami gyakran bajba sodorta őket. A félelemtől az emberek elfelejtettek gondolkodni, és amikor nem gondolkodtak, rossz döntéseket hoztak.

Még ifjúkorában számos alkalommal kellett eltévedt embereket megtalálnia Szarvasföld hatalmas erdőségeiben. Egy fiú, akit Richard két napig keresett, a sötétben futott, és végül lezuhant egy szikláról. Szerencsére nem esett nagyot, és Richard rátalált a meredély alján. A bokája kificamodott és feldagadt, de nem tört el. Csak fázott, fáradt volt és rémült. Rosszabbul is járhatott volna, és ennek tudatában is volt. Nagyon örült, mikor Richard megjelent, és azután szorosan kapaszkodott is a nyakába egészen hazáig.

Az erdőben sokféleképpen lelhette halálát az ember. Richard hallott olyanokról, akiket medve vagy puma támadott meg, netán megmart egy kígyó. De fogalma sem volt róla, hogy mi végezhetett Viktor embereivel. Ilyet még soha nem látott. Tudta, hogy nem katonák tették. Lehetséges, hogy egy Tehetséggel bíró tehette, aki olyan szörnyű erőt használt, hogy az lemészárolta az embereket, de nem hitt benne, hogy ez a magyarázat.

Azután rájött, hogy már úgy gondol arra a valamire, mint egy fenevadra.

Bármi ölte is meg az embereket, Richard óvintézkedéseket tett, miután elindultak. Sekély patakok medrét követték, amíg kellő távolságra nem kerültek a mészárlás helyszínétől. Amikor a vizet elhagyták, óvatosan olyan talajon vezette őket, amelyen nehéz lenne követni őket. A nap folyamán többször csupasz köveken vagy vízben haladtak előre, hogy ha valaki követi őket, csak nagyon nehezen és lassan tehesse. A menedéket is úgy tervezte, hogy beleolvadjon a környező erdőbe. Nehéz lenne észrevenni, hacsak valaki nem közvetlenül mellette halad el.

Viktor egy jó adag fenyőágat húzott közelebb és Richard lába elé tette. – Kell még?

Csizmája orrának hegyével megnyomkodta a halmot, és a tömörségéből próbálta megítélni, hogy mennyire fogja befedni a még üresen maradt póznákat.

– Nem, szerintem ez, azzal együtt, amit még Nicci hoz, elég lesz.

Nicci lerakta a terhét Viktoré mellé. Richard számára furcsa volt látni, hogy a nő ilyen munkát végez. Még a balzsamfenyő ágak cipelése közben is úgy nézett ki, mint egy királynő. Míg Cara szintén sugárzóan gyönyörű nő volt, merész viselkedéséből adódóan természetesnek hatott, hogy menedéket készít, vagy akár szöges cséphadarót a betolakodók megölésére. Nicci pedig természetellenesnek tűnt, amikor az erdőben dolgozott, mintha panaszkodna, hogy bekoszolja a kezét, de egyszer sem tette. Nem mintha nem tette volna szívesen, amit Richard kért tőle, hanem egyszerűen csak arról, hogy nem illett hozzá. Nemes viselkedése túlságosan méltóságteljes volt ahhoz, hogy ágakat gyűjtsön az erdőben éjjeli szálláshely készítéséhez.

Most, hogy meghozta az összes ágat, amelyre Richardnak szüksége volt, csendesen álldogált a víztől csöpögő fák alatt, és reszketve fonta össze a karjait. Richard ujjai elgémberedtek a hidegtől, ahogy gyorsan próbálta összefogni a maradék ágakat. Látta, hogy Cara is, ahogy az ágakat kötözte, néha a hóna alá dugta az ujjait. Csak Viktoron nem látszott, hogy fázna. Richard valahogy úgy képzelte, hogy a kovács haragja elég volt ahhoz, hogy a férfit az idő nagy részében melegen tartsa.

– Miért nem alszotok egy keveset? – vetette fel Viktor, amint Richard az utolsó ágat is elhelyezte. – Én kezdem az őrséget, ha mindenki egyetért. Nem vagyok túl álmos.

A férfi hangjában hallható dühös árnyalatból Richard arra következtetett, hogy még egy darabig nem álmosodik el. Meg tudta érteni Viktor keserűségét. Biztosan azzal tölti majd az őrséget, hogy megpróbálja kitalálni, mit is mondjon Ferran anyjának és többiek rokonainak.

Richard megértőn Viktor vállára tette a kezét.

– Nem tudjuk, mivel állunk szemben. Ha bármi szokatlant látsz, vagy hallasz, azonnal ébressz fel minket. És azért egy időre be kell jönnöd, és neked is aludnod kell egy keveset; holnap nagy utat kell megtennünk. Ki kell pihennünk magunkat.

Viktor bólintott. Richard figyelte, ahogy a kovács felemelte a köpenyét és a válla köré kanyarította, majd gyökerekbe és lecsüngő indákba kapaszkodva felmászott a szikla tetejére a menedék fölé, ahol majd őrködni fog. Richard azon tűnődött, vajon másképpen alakultak volna-e a dolgok, ha Viktor az emberei mellett lett volna. Azután eszébe jutottak a széthasogatott fák, a hatalmas lyukak a földben, amelyeket akkora erő vájt, amely kifordította a köveket a helyükből és vastag gyökereket tépett el. Eszébe jutott a széthasított bőr vért, az összezúzott csontok, a szétszaggatott testek és örült, hogy Viktor nem volt az embereivel a támadás idején. Még a kovácsmester erős karjaival dühödten forgatott nehéz buzogány sem állíthatta volna meg azt a valamit, ami a tisztásra lecsapott.

Nicci a kezét Richard homlokára tette és ellenőrizte, hogy nincs-e láza.

– Pihenned kell. Ma éjjel nem állhatsz őrt. Majd mi hárman váltjuk egymást.

Richard ellent akart mondani, de tudta, hogy a nőnek igaza van. Ezt a vitát most nem akarta felvállalni, így csak bólintott, hogy rendben. Cara, aki láthatóan felkészült, hogy Nicci mellé áll, ha vitára kerül a sor, elfordította róluk a tekintetét, és kifelé nézett az ágak között hagyott apró nyíláson keresztül.

Az egyre sűrűsödő sötétségből érkező reszelős hang egyre élesebb cirpelésbe ment át. Most, hogy befejezték a menedék felépítését, nehéz volt nem észrevenni a hangot. Úgy tűnt, az egész erdő valamilyen tevékenységtől buzog. Végül Nicci is észrevette és csendesen körülnézett.

Szemöldökét ráncolva kérdezte:

– Mi ez a hang?

Richard az egyik fa törzséről leemelt egy üres bőrdarabot. Az erdőben mindenfelé a fákat ilyen sápatag, sárgásbarnás, hüvelykujjnyi burkok borították.

– Énekes kabócák. – Magában elmosolyodott, ahogy engedte, hogy a kis teremtmény, amely eddig a burokban élt, finom fátyolszövet lenyomata összegömbölyödjön a tenyerében.

– Ez marad utánuk vedlés után.

Nicci megbámulta az üres bőrhéjat a férfi tenyerén, és a fákon csüngő többire pillantott.

– Míg életem nagy részét városokban és a négy fal között töltöttem, amióta eljöttem a Próféták Palotájából elég sokat voltam a szabadban. Ezek a rovarok biztosan csak erre az erdőre jellemzőek, mert nem emlékszem, hogy láttam, vagy hallottam volna őket valaha.

– Nem is csoda. Még kisfiú voltam, mikor utoljára láttam őket. Ez a fajta kabóca 17 évente bújik csak elő a földből. Ma van a rajzásuk első napja. Csak néhány hétig fog tartani, míg párt találnak, és lerakják a petéiket. Utána megint eltűnnek 17 évre.

– Tényleg? – nézett nagyot Cara. – Tizenhét évre? Egy pillanatig gondolkodott, majd haragosan hozzátette: – Jobban tennék, ha hagynának inkább aludni.

– A nagy számuk miatt egyedi, felejthetetlen hangjuk van. Ha nagyon sok kabóca együtt énekel, hallani lehet, ahogy a hangmagasság harmonikusan emelkedik és esik, hullámaival betöltve az egész erdőt. A csendes éjszakában a cirpelésük először süketítően hathat, de akár hiszitek, akár nem, álomba fog ringatni.

A hírtől elégedetten, hogy a rovarok nem fogják álmatlanságra kárhoztatni, Cara újra eltűnt a menedék belsejében.

Richard felidézte, mennyire csodálkozott, mikor Zeddel együtt sétáltak az erdőben, és Zedd megmutatta neki az újonnan előbújt teremtményeket, és beszélt nekik a 17 éves életciklusukról. Richardnak kisfiúként emlékezetes élmény volt. Zedd azt mondta, hogy már felnőtt férfi lesz, mikor újra láthatja őket. Richard emlékezett rá, hogy milyen csodálattal töltötte el ez az esemény, és megígérte magának, hogy ha újra eljönnek, több időt fog rá szánni, hogy megfigyelje, amint ezek a ritka teremtmények előbújnak a földből.

Richard egy kis sajnálatot érzett, hogy életének ez az ártatlan időszaka immár a múlté. Kisfiúként a kabócák megjelenése a legcsodálatosabb jelenség volt, amit el tudott képzelni. A visszatérésükre való tizenhét évnyi várakozás tűnt a legnehezebb dolognak. És most itt vannak.

És már férfi. Eldobta az üres burkot.

Miután Richard levette vizes köpenyét, és Nicci után bemászott, összehúzta maga után az ágakat, hogy bezárja a barátságos menedék apró nyílását. A vastag ágak tompították a kabócák magas, vékony hangú énekét. A szüntelen zúgás elálmosította.

Örömmel látta, hogy a balzsamfenyő ágak megvédték őket az esőtől és legalább szárazon tartották a barlangszerű menedéket, ha melegen nem is. A csupasz földre is ágakat terítettek, hogy viszonylag puha és száraz fekhelyük legyen. Bár még így is, hogy nem érte az eső, minden nyirkos volt a pára és a köd miatt. Leheletük apró pamacsokban repkedett.

Richardot kimerítette a nedvesség. A fákkal való munka miatt kéregdarabok, tűlevelek borították és koszos volt. A keze ragadt a gyantától. Nem emlékezett rá, hogy bármikor is ennyire nyomorultul érezte volna magát a bőréhez és nedves ruhájához ragadt mocsoktól. De legalább kellemes fenyőillat volt.

Egy forró fürdőre vágyott. Remélte, hogy Kahlan meleg és száraz helyen van, és sértetlen.

Bár fáradt volt és a kabócák hangja elálmosította, sok dolog járt a fejében. Sokkal fontosabb dolgok foglalkoztatták, mint az alvás, vagy a gyermekkori élményei.

Meg kellett tudnia, mit tudott Nicci arról, ami megölte Viktor embereit. Túl sok minden esett egybe ahhoz, hogy figyelmen kívül lehetne hagyni. A támadás annak a helynek a közelében történt, ahol Richard, Kahlan és Cara néhány nappal korábban tábort vert. Ami még ennél is fontosabb, bármi is ölte meg az embereket, nem hagyott nyomot, legalábbis olyat nem, amit rövid kereséssel meg lehetne találni, és a megmozdított kőtől eltekintve Richard nem találta nyomát sem Kahlannak, sem az elrablójának.

Richard, még mielőtt elaludt volna, meg akarta kérdezni Niccitől, hogy mit tudott arról a dologról, ami az emberekkel végzett.

8. FEJEZET

Richard kibontotta a bőr szíjakat a hátizsákja alatt, szétnyitotta a hálózsákját és beterítette a két nő közötti szűk helyre.

– Nicci, ott, ahol az embereinket megölték, azt mondtad, hogy a vérdüh volt az. – A hátát a kiszögellés alatt a kőfalnak támasztotta. – Hogy értetted ezt?

Nicci félig ülő helyzetbe tornázta magát Richard jobb oldalán a saját hálózsákján. – Amit ott láttunk, nem egyszerű öldöklés volt. Hát nem nyilvánvaló?

Richard egyetértett vele. Még soha sem látott ilyen rettenetes düh uralta jelenetet, de biztos volt benne, hogy a nő ennél sokkal többet is tud.

Cara is felült a bal oldalán.

– Mondtam neked – mondta Niccinek –, szerintem nem tudja.

Richard először a Mord-Sithre, majd a varázslónőre bámult.

– Mit nem tudok?

Nicci ujjaival hátrahúzta a nedves haját, elsimítva ezzel néhány tincset az arcából. Értetlen arcot vágott.

– Azt mondtad, hogy megkaptad a levelemet, amit küldtem.

– Igen. Már elég régen volt. – A fáradtság és aggodalom ködössé tette a gondolkodását, de megpróbálta felidézni, mi volt Nicci levelében. – Valami olyasmi, hogy Jagang fegyvereket készít az emberekből. A leveled segített megérteni, hogy mi történik, és fontos figyelmeztetést tartalmazott azzal kapcsolatban, hogy Jagang sötét mesterkedéseinek egyike, hogy a Tehetséggel bírókból fegyvert alkosson. Nicholas, az Árny elég undorító egy alak volt.

– Nicholas. – Nicci szinte köpte a szavakat, ahogy a vállára terítette a takarót. – Csak egy bolha a farkas farán.

Ha Nicholas volt a bolha, Richard nem kívánt találkozni a farkassal. Nicholas varázsló volt, akit a Sötétség Nővérei átalakítottak, hogy emberfeletti tulajdonságai legyenek. Sokáig úgy tartották, hogy ilyen varázslat alkalmazása embereken nemcsak, hogy ősrégi mágia, hanem lehetetlen is egyben, mert többek között, egy ilyen gyalázatos tetthez nemcsak Alkotó, hanem Pusztító Mágiára is szükség volt. Bár nagyon kevesen megtanulták a használatát, Richard világra jöveteléig évezredeken keresztül senki nem született a Pusztító Mágia képességével. Azonban ott voltak azon kevesek, akik, bár nem születtek a Tehetség ezen oldalával, mégis képesek voltak szert tenni Pusztító Mágiára. Darken Rahl is ilyen volt. Azt beszélik, hogy ártatlan gyermekek lelkét adta az Őrzőnek mindenféle sötét dolgokért cserébe, mint amilyen például a Pusztító Mágia használatának képessége is volt.

Richard gyanította, hogy szintén az Őrzőnek tett rettentő ígéretekkel sikerülhetett az első Sötétség Nővéreinek megszerezniük a Pusztító Mágia használatára vonatkozó tudást, és utána titokban adták tovább rejtegetett tanítványaiknak.

Amikor a Próféták Palotája leomlott, Jagang sokakat foglyul ejtett a Sötétség és a Fény Nővérei közül, de a számuk egyre fogyott. Amennyire Richard tudta, az Álomjáró képessége lehetővé tette számára, hogy egy ember agyába behatoljon, és teljesen átvegye felette az irányítást. Nem létezett többé olyan személyes gondolat, amelyről ne tudott volna, vagy intim cselekedett, amelyet ne látott volna. Olyan teljes belső erőszaktétel volt ez, hogy az elme egyetlen apró, rejtett zuga sem lehetett biztonságban tőle. Az Álomjáró ott leselkedett minden pillanatban, és tudott minden titkos gondolatukról.

Nicci elmondása szerint az Álomjáró állandó jelenléte az elméjében, sok Nővért az őrületbe kergetett. Richard azt is tudta, hogy ezen a kapcsolaton keresztül Jagang képes volt elviselhetetlen fájdalmat, sőt, ha úgy akarta, halált is előidézni.

Ezen a kapcsolaton keresztül az Álomjáró rá tudta venni a Nővéreket, hogy minden kívánságát teljesítsék.

Egy ősi varázslat segítségével, amelyet még Richard egyik őse alkotott meg, hogy az akkori Álomjáróktól megvédhesse a népét, akik hűséget esküdtek a Rahl Nagyúrnak, védetté váltak. Többi adottságával együtt Richard ezt a Kötést is örökölte, és most, hogy újabb Álomjáró született a világra, mindazoknak, akik hűek voltak hozzá, ez a kötés nyújtott védelmet az ellen, hogy Jagang a gondolataikba lopózzon, és rabszolgáivá tegye őket. Míg a d'haraiak imádságba foglalták, a védelmet valójában a kötődő személy meggyőződése hozta létre – azáltal, hogy azt tették, amit hitük szerint hűségük megkívánt.

Ann, a Fény Nővéreinek Prelátusa, és Verna, akit Ann utódjául megnevezett, betörtek a Birodalmi Rend táborába és megpróbálták megmenteni a Nővéreket. A foglyoknak felajánlották az eskü védelmét. Mindössze annyit kellett volna tenniük, hogy a szívükben hűséget esküsznek Richardnak. Ám a legtöbben annyira rettegtek Jagangtól, hogy többször is elutasították a szabadulás lehetőségét. Nem mindenki volt hajlandó elfogadni a szabadságot. A szabadság nemcsak erőfeszítést igényelt, hanem kockázattal is járt. Néhányan úgy döntöttek, hogy becsapják magukat, és börtönüket inkább védő páncélnak tekintik.

Nicci szolgálta már a Rend Testvériségét, a Fény Nővéreit, utána a Sötétség Nővéreit és végül Jagangot is. De már nem. Helyette magába fogadta Richard életszeretetét. Rendíthetetlen hűsége Richard iránt, és az iránt, amiben a férfi hitt, megszabadította az Álomjáró szorításából, de ami ennél is fontosabb, megszabadította a szolgaságtól, amelynek terhét egész életében viselte. Most az élete az övé volt. Richard úgy gondolta, ez állhat a mindig olyan nemes tartás hátterében.

– Nem olvastam a teljes levelet – ismerte be Richard. – Mielőtt megtehettem volna, megtámadtak bennünket azok a férfiak, akiket Nicholas küldött, hogy kézre kerítsenek bennünket. Már mondtam neked korábban, ekkor halt meg Sabar. Abban a harcban esett bele a tűzbe a levél.

Nicci összegörnyedt.

– Drága szellemek! – suttogta –, azt hittem, tudod!

Richard fáradt volt, és a türelme végén járt.

– De hát mit?

Nicci karjai lecsúsztak az öléből. A félhomályban a férfire nézett és egy mélyet sóhajtott.

– Jagang megtalálta a módját, hogy a fogságában tartott Sötétség Nővéreit hogyan használhatná arra, hogy az emberekből fegyvereket alkosson, mint ahogy az a nagy háborúban történt. Sok tekintetben briliáns elme. Fontos számára a tanulás. A leigázott területekről könyveket zsákmányolt. Láttam néhányat közülük. Vannak olyan ősi mágikus kézikönyvei, amelyek még a nagy háború idejéből származnak. A gond az, hogy bár ő egy Álomjáró, és bizonyos területeken nagyon tehetséges, nincs meg a képessége és így nem is érti, hogy pontosan mi a Han, és hogy ez az életerő hogyan működik. A mágiával nem rendelkezők számára nem könnyű felfogni ezeket a dolgokat. Benned megvan a Tehetség, mégsem érted igazán, és nem is tudsz róla sokat, hogy hogyan működik. De mert Jagang nem tudja, hogyan kell varázsolni, hibát követ el azzal, hogy megkövetel dolgokat pusztán azért, mert megálmodta őket, mert ő a hatalmas császár és azt kívánja, hogy a látomásai valóra váljanak.

Richard az ujjaival a homlokát dörzsölgette, hogy letörölje a piszkot.

– Azért ebben a tekintetben, ne becsüld le. Lehetséges, hogy többet tud arról, amit csinál, mint gondolnád.

– Hogy érted?

– Lehet, hogy nem tudok eleget a mágiáról, de egy dolgot megtanultam. Mágiát egyfajta műalkotásként is létre lehet hozni. A művészi kifejezésen keresztül – nem tudom jobban kifejezni –, olyan mágiát is létre lehet hozni, amely korábban nem létezett. Nicci hitetlenkedve bámult rá.

– Richard, nem tudom, hol hallhattál ilyen dolgokat, de ez nem így működik.

– Tudom, tudom. Kahlan szerint is kockázatos dolog. Mivel varázslók között nőtt fel, sokat tud a mágiáról és a múltban kitartott amellett, hogy tévedek. De nem így van. Már csináltam ilyesmit. Az, hogy ilyen új és eredeti módon használtam a Tehetséget, már többször segített elvileg legyőzhetetlen csapdákból kiszabadulnom.

Nicci a tőle szokásos vizsgálódó tekintettel méregette. A férfi hirtelen ráeszmélt, hogy nem azért, amit a mágiáról mondott, hanem mert megint Kahlanról beszélt, a nőről, aki nem is létezik, akit csak álmodott.

Cara arckifejezése meghazudtolta hallgatását.

– Mindegy – tért vissza Richard a lényegre –, csak mert Jagangban nincs meg a Tehetség, még nem jelenti azt, hogy nem álmodhat meg olyan dolgokat – rémálmokat –, mint amilyen Nicholas is volt. A leghalálosabb dolgok, amelyekre nincs hagyományos ellenszer, az ilyen eredeti gondolkodás útján születnek. Azt gyanítom, hogy eredetileg a régi idők varázslói is ezzel a módszerrel alkottak fegyvereket az emberekből.

Nicci magán kívül volt az elfojtott idegességtől.

– Richard, a mágia egyszerűen nem így működik. Nem álmodhatsz meg bármit, amit szeretnél, és kívánhatsz mindent, amit akarsz. A mágiát természetének törvényszerűségei irányítják, mint ahogy az összes dolgot a világon. A fából nem lesznek deszkák pusztán az akarat hatására, előbb ki kell vágni őket és a megfelelő formára alakítani. Ha házat akarsz, nem elég azt kívánnod, hogy a téglák és a deszkák lakóhellyé álljanak össze, a kezedet is használnod kell, hogy a szerkezet felépüljön.

Richard közelebb hajolt a nőhöz.

– Ez igaz, de az emberi képzelet az, amely ezeket a dolgokat nemcsak, hogy lehetségessé, de valóságossá teszi. A legtöbb építő házakban és csűrökben gondolkodik, azt teszik, amit előttük mások is, egyszerűen azért, mert ez a szokás. Legtöbbször nem akarnak gondolkodni, ezért nem is képzelnek el többet. Az ismétléssel korlátozzák magukat, és kifogásként azt mondják, hogy így kell lennie, mert mindig is így volt. A legtöbb varázslat is ilyen – a Tehetséggel bírók egyszerűen csak ismétlik, amit már előttük megtettek, és csupán azért hiszik, hogy egy bizonyos módon kell végrehajtani a varázslatot, mert mindig is így csinálták.

Mielőtt hatalmas paloták épültek, előtte egy eléggé merész embernek el kellett képzelnie, hogy milyen lehetne. Egy palota nem ugrik elő spontán a semmiből mindenki meglepetésére, miközben pedig az emberek csak egy csűrt akartak építeni. Csak az elképzelés tudatos megvalósítása hozhatja létre. És ahhoz, hogy az alkotó képzeletére támaszkodva egy palotát alkosson, nem szegheti meg a felhasznált dolgok természeti törvényeit. Éppen ellenkezőleg, annak, aki egy hatalmas palotát álmodik, amikor meg akarja építeni, nagyon is tisztában kell lennie az építéshez használt dolgok természetével. Ha nem ismeri őket, össze fog dőlni a palota. Sokkal jobban kell ismernie a felhasznált anyagokat, mint annak, aki csak egy csűrt épít. Nem arról van itt szó, hogy valami természetfelettire vágyik valaki, pusztán csak a természet törvényein alapuló eredeti gondolkodásmódról.

Szarvasföld erdőségeiben nőttem fel, és soha sem láttam palotát – Richard kitárta a karjait, mintha meg akarná mutatni neki mennyi mindent látott azóta, hogy elhagyta a szülőföldjét –, amíg nem láttam Tamarangot, a Varázslók Tornyát, az Inkvizítorok Palotáját Aydindrilben, vagy a Népek Palotáját D'Hara-ban. Soha nem is álmodtam volna, hogy ilyen helyek léteznek, vagy hogy létezhetnének. Az akkori ismereteimet meghaladták ezek a dolgok.

És mégis, bár soha nem is álmodtam, hogy ilyen helyeket lehetne építeni, mások kigondolták és megépítették. Azt hiszem, az igazán nagy alkotások legfontosabb szerepe, hogy inspirálják az embereket.

Niccit úgy tűnt, nemcsak meghökkentette a magyarázat, hanem úgy tűnt, komolyan fontolóra is veszi.

– Tehát azt akarod mondani, hogy szerinted a művészet alakíthat olyan fontos dolgokat, mint a mágia?

Richard mosolygott.

– Nicci, egészen addig nem tudtad megérteni az élet fontosságát, amíg azt a szobrot ki nem faragtam Altur'Rangben. Amikor a gondolatot kézzel fogható formában megláttad, végül képes voltál helyre rakni az összes dolgot, amit egész életedben tanultál és megragadni a lényeget. Egy műalkotás megérintette a lelkedet. Így értem, amikor azt mondom, hogy a nagy művek, megihletik az embereket.

Azáltal, hogy megérintett az élet szépségével, az ember nemességével, elnyerhetted a szabadságot – amiről korábban azt hitted, hogy nem lehetséges. Mivel az emberek Altur'Rangben szintén meglátták abban a szoborban, hogy mi az, ami lehetséges, hogy milyennek kellene lennie az életnek, szembe tudtak szállni a zsarnoksággal és megváltoztatták addigi életüket. És ezt nem egy másik szobor lemásolásával sikerült elérnem, nem úgy készült, ahogy az Óvilágban elfogadott volt, hogy azt fejezze ki, mennyire gyenge és tehetetlen az ember, hanem a szépség eszménye, a nemesség gondolata formálta a szobromat.

Nem változtattam meg a márvány természetét, hanem épp ellenkezőleg, a kő adottságait használtam fel ahhoz, hogy valami egészen mást csináljak belőle, mint amit mások előttem. Tanulmányoztam a kő jellemzőit, megtanultam, hogy hogyan bánjak vele, és megpróbáltam rájönni, mit tehetnék még vele, hogy elérjem a célomat. Megkértem Viktort, hogy készítsen nekem nagyon finom szerszámokat, amelyekkel megvalósíthatom, amit szeretnék. Így tudtam életre kelteni, amit megálmodtam, valami olyasmit, ami előtte még nem létezett.

Azt hiszem, a mágia is működhet így. Biztos vagyok benne, hogy az ilyen eredeti ötletek fontos szerepet játszottak az emberi fegyverek megalkotásában. Végül is, amikor ilyesmiket hoztak létre, jórészt azért voltak hatékonyak, mert korábban nem léteztek. Sok esetben a háborúban a másik oldalnak teljesen új dolgokat kellett megalkotniuk mágiával, hogy ki tudják védeni ezeknek a fegyvereknek a támadását. Sok esetben hatástalanítani tudták egy ellenvarázslat megalkotásával, miután valaki egy újabb borzalom létrehozásán kezdte törni a fejét. Ha nem lenne lehetséges a mágiát kreatív módon használni, hogy tudtak volna a régi varázslók fegyvereket létrehozni? Nem mondhatod, hogy elolvasták a könyvekben, hogy hogyan kell, vagy hogy a múltbeli tapasztalatuk alapján tették ezt. Honnan és hogyan jöttek létre az első ilyen fegyverek, ha nem egy eredeti ötlet által? Valakinek legelőször muszáj volt kreatív mágiát alkalmaznia.

Szerintem Jagang is ezt teszi. Tanulmányozta, hogy mit tettek a nagy háborúban, milyen fegyvereket készítettek és tanult belőle. Néha képes úgy irányítani, hogy olyasmi jöjjön létre, ami már egyszer létezett, mint például Nicholas. Ám más esetekben, azt hiszem, olyasmit képzel el, ami soha nem is létezett, ami túl megy mindenen, ami eddig volt, és létre hozatja ezeket a dolgokat azokkal, akik tudják, hogyan használják a mágiát ahhoz, hogy létrehozzák, amit ő kigondolt.

Ezekben a teremtési folyamatokban nem a munka a figyelemre méltó aspektus, hanem maga az elképzelés, a vízió, amely a munkát elindítja. Az ácsok és a kőművesek, akik házakat és csűröket építettek, használhatók egy palota megépítésére is. A palota megalkotásánál nem az ő munkájuk az, ami igazán jelentős, hanem a dolog megálmodása és az alkotás, amely irányt adott neki.

Nicci erősen koncentrált. Alig észrevehetően bólintott, miközben mérlegelte a szavait.

– Már látom, hogy ez nem is olyan őrült elképzelés, mint először hittem. Ez olyan érvelés, amellyel még soha sem találkoztam. Át kell gondolnom a lehetőségeket. Lehet, hogy te vagy az első, aki igazán megértette Jagang terveinek működését. Meglehet, hogy ugyanez rejlett a régi korok varázslóinak tettei mögött. Ez sok mindent megmagyarázna abból, ami éveken át nem hagyott nyugodni.

Nicci logikusan átgondolta az elhangzottakat és tisztelettel hajolt meg az elképzelés előtt, amely teljesen új volt a számára, mégis megértette jelentőségét. Még senki, akivel Richard találkozott, nem rendelkezett ilyen éleslátással. Ez volt az első alkalom, hogy úgy érezte, valaki tényleg megértette.

– Hát... – mondta –, volt elég dolgom Jagang teremtményével. Ahogy már mondtam, Nicholas jó sok gondot okozott.

A félhomályban Nicci az arcát figyelte.

– Richard, abból, amit megtudtam – suttogta, – nem Nicholas volt Jagang tulajdonképpeni célja. Nicholason csak gyakorolt.

– Gyakorolt? – Richard a fejét a kőfalnak támasztotta. – Nem is tudom, Nicci. Nicholas félelmetes teremtmény volt, egy nagyon csúnya valami. El sem tudod képzelni, hogy mennyi bajt okozott nekünk.

Nicci megvonta a vállát.

– De te legyőzted. Richard döbbenten pislogott.

– Ezt most úgy mondtad, mintha csak egy bukkanó lett volna az úton. De nem annyi volt. Mondom neked, félelmetes alak volt, és majdnem megölt minket.

Nicci megrázta a fejét.

– Én pedig mondom neked, hogy bármennyire félelmetes is volt, nem Nicholas volt Jagang célja. Azt mondtad, ne vegyem az Álomjárót félvállról – akkor te se tedd. Soha nem gondolta, hogy Nicholas felveheti veled a versenyt.

Amit az új dolgok alkotásának folyamatáról mondasz, igaz lehet, különösen ebben az esetben. Mindez jónéhány dolgot megmagyaráz. Abból a kevésből, amit megtudtam, azt hiszem, Nicholas csak arra kellett, hogy kiterjessze a Nővérek hatalmát, amelyet Jagang fegyverek megalkotására akart felhasználni. Nem Nicholas volt Jagang végső célja, csak kísérletezett, hogy elérhesse a célját.

Azzal, hogy a Nővérek száma csökken, ez a gyakorlás sürgetővé vált, de még így is elegen vannak ahhoz, hogy megalkossák a fegyvereket.

Richard érezte, ahogy libabőrös lesz a karja, ahogy kezdte teljes egészében felfogni, mit jelentettek Nicci szavai.

– Azt akarod mondani, az, hogy létrehozta Nicholast, csak olyan volt, mint amikor az ácsok házat építenek gyakorlásképpen, mielőtt elküldik őket, hogy valami nagyobbat, például egy palotát építsenek?

Nicci ránézett, és elmosolyodott.

– Igen, pontosan erre gondoltam.

– De Nicholast egy egész sereggel küldte, hogy egy területet irányítson, bennünket pedig foglyul ejtsen.

– Pusztán kényelmi okokból tehette. Jagang elültette Nicholasban a vágyat, hogy vadásszon rád, de csak nagyobb céljainak kipróbálása végett. Nem igazán bízott benne, hogy képes is lesz véghezvinni a terveit. Lehet, hogy a császár gyűlöl téged, mert hátráltatod az Újvilág meghódítását, lehet, hogy érdemtelen ellenfélnek tekint, és lehet, hogy egy erkölcstelen pogánynak tart, aki halált érdemel, de elég okos ahhoz, hogy elhiggye, mi mindenre vagy képes. Ez olyan, mint amikor azt mondtad, hogy elküldted azt a foglyul ejtett katonát, hogy ölje meg Jagangot. Te sem hitted, hogy az a magányos katona majd sikerrel jár, és megöl egy jól őrzött császárt. Mindez többre nem volt jó számodra, ám mivel úgy vélted, hogy egy kis esély azért van rá, hogy esetleg sikerrel jár, akár meg is bízhatod őt. Viszont eközben azon dolgoztál, hogy sokkal jobb tervet kovácsolj, amelynek már nagyobb esélye van a sikerre. És ha a katona meghal, nem igazán érdekel, hiszen csak úgyis azt kapja, ami egyébként is várt volna rá.

Nicholas is ilyen volt. Egy varázslény, aki csak egy próbálkozás volt, egy magasabb rendű valamihez vezető úton. Összességében Nicholas nem tűnt túlságosan értékesnek Jagang számára, így ahelyett, hogy megölte volna, inkább felhasználta. Ha Nicholas sikerrel jár, Jagang nyer vele, de ha megölöd, akkor csak szívességet teszel vele neki.

Richard a fejét vakargatta. Letaglózta ez az egész. Azzal a kritikával illette Niccit, hogy nem képes átlátni a teljes képet, de most őróla lehetett ugyanezt elmondani.

– Akkor – kérdezte tőle –, mit gondolsz, mivel állhat elő Jagang, ami még Nicholasnál is rosszabb?

A kabócák cirpelése mindent elnyomóan hangosnak tűnt ebben a pillanatban, mintha szinte ellenségessé váltak volna.

– Úgy vélem, teljes gőzzel halad előre, és már megalkotta a remekművét – mondta Nicci csendes véglegességgel a hangjában. Összehúzta a vállán a takarót, és felhúzta az álláig. – Szerintem ezzel a valamivel kellett szembenézniük az embereinknek az erdőben.

Richard az arcát tanulmányozta a sötétben.

– Mit tudsz erről, amit Jagang csinált?

– Nem sokat hallottam, csupán néhány elejtett szót arról, hogy az egyik korábbi Nővérem utazásra indul.

– Utazásra?

– A holtak világába...

Attól, ahogy ezt mondta, és ahogy nézett, Richardnak nem akarózott megkérdezni, mi késztette a nőt egy ilyen utazásra.

– És mit mondott neked?

Nicci fáradtan sóhajtott.

– Hogy Jagang bizonyos dolgokat csinál a foglyokból, és az önkéntesekből is. Néhány fiatal varázsló azt hiszi, hogy egy nagyobb jóért áldozza fel magát. – Nicci a fejét ingatta e szomorú önbecsapás miatt. – A Nővér mondta el nekem, hogy Nicholas csak egy ugródeszka Őexcellenciája valódi és nemes szándékához. – Nicci felnézett, hogy meggyőződjön róla, hogy a férfi figyele rá. – Azt mondta, hogy Jagang közel áll ahhoz, hogy egy olyan teremtményt hozzon létre, amelyről ősi írásokban olvasott, de tökéletesíti és halálosabbá, legyőzhetetlenné teszi.

Richard hátán felállt a szőr.

– Egy teremtményt? Milyen teremtményt?

– Egy fenevadat. Egy legyőzhetetlen szörnyeteget.

Richard nagyot nyelt, olyan baljóslatúan hangzott ez a szó.

– És mit tesz ez a lény? Megtudtad? Milyen a természete?

Valami miatt nem tudta rávenni magát, hogy ugyanazt a szót akkor hangosan kimondja, mintha azáltal, hogy kimondja, előhívná az éjszaka sötétjéből.

Nicci elfordította gondterhelt tekintetét.

– Ahogy a Nővér a halál karjaiba sétált, úgy mosolygott, mint maga az Őrző, amikor egy lelket megkaparint. Azt mondta: „Amint Richard használja az erejét, a szörnyeteg felismeri Richard Rahlt, és akkor megtalálja őt és megöli. Az ő élete is, csakúgy mint az enyém, a végéhez közeledik."

Richard még pislogni is elfelejtett.

– Mondott még valamit? Nicci megrázta a fejét.

– Akkor elragadta a halál agóniája. A szoba elsötétült, amikor az Őrző elvitte a lelkét, amit neki ígért.

– Nagyon aggaszt, hogy hogyan talált ránk ez a lény. Bár úgy gondolom, hogy a helyzet nem olyan reménytelen, mint amilyennek látszik. Végül is nincs semmilyen bizonyítékunk rá, hogy tényleg ez a szörnyeteg támadta meg az embereket. Hiszen nem használtad az erődet, így nem találhatott meg Jagang fenevada sem. Richard a csizmáját nézegette.

– Amikor a katonák támadtak – mondta csendesen, miközben az ujjával csizmája bőr talpát piszkálta –, a Tehetséget használtam, hogy eltérítsem a nyílvesszőket. Csak az utolsót nem igazán sikerült.

– Rahl Nagyúr – szólalt meg Cara –, nem hiszem, hogy így történt. Szerintem a kardoddal védted ki a nyilakat.

– Akkor éppen nem voltál ott, így nem láthattad, hogy történt. – Richard mogorván ingatta a fejét. – A kardommal a katonák támadását hárítottam, nem védhettem ki vele a nyilakat is. Azokat a Tehetség segítségével térítettem el.

Nicci most már egyenesen ült.

– Használtad a Tehetséget? Hogyan hívtad elő? Richard önkéntelenül megvonta a vállát. Bárcsak tudná, hogyan csinálta.

– Azt hiszem, a szükség hívja elő. Nem tudtam, hogy ezzel felelős leszek...

A nő gyengéden a karjára tette a kezét.

– Ne hibáztasd magad, nem tudhattad. Ha nem tetted volna, megöltek volna. Azért tetted, hogy megvédd magad. Nem tudtál semmit a szörnyetegről. És egyébként sem te lennél a felelős teljes egészében.

Richard a homlokát ráncolva nézett rá.

– Mit akarsz ezzel mondani?

Nicci ismét a sziklafalnak dőlt.

– Attól tartok, hogy én is hozzájárultam ahhoz, hogy ránk találjon.

– Te? De hogyan?

– Pusztító Mágiát használtam, hogy megszabadítsalak a felesleges vértől, hogy megmenthesselek. Bár a Nővér nem mondott semmi konkrétumot erre vonatkozólag, de mégis az a kényelmetlen érzésem támadt, hogy ez a lény valamiképpen kapcsolatban áll az Alvilággal. Ha pedig ez igaz, amikor Pusztító Mágiát használtam a véred eltüntetésekor, lehet, hogy véletlenül, úgymond, meg is kóstoltattam vele azt.

– Helyesen cselekedtél – szólt közbe Cara –, nem volt más választásod. Ha engedted volna, hogy Richard meghaljon, megadtad volna Jagangnak, amire vágyik. – Nicci bólintva fogadta Cara elismerő szavait. Richard kifújta a levegőt, amit eddig visszatartott. – Van még valami, amit el tudsz nekem mondani erről a dologról?

– Attól tartok, semmi használható. A Nővér elmondta nekem, hogy azok a Nővérek, akik a fegyverek megalkotásával kísérleteztek, csak azért hozták létre Nicholast, hogy kidolgozzák a részleteit egy sokkal fontosabb munkának. Még ez a feladat is néhányuk életét követelte, és mivel már eleve sokan meghaltak, Jagang kezdett kifogyni belőlük. Így felhasználta azokat, akik megmaradtak, hogy megvalósítsa a célját. Nyilvánvalóan, a szörny megalkotása nagyságrendileg nagyobb és összetettebb feladat volt, mint Nicholast megalkotni, de azt mondták, megéri. Gyanítom, hogy a feladat olyan kitérőket igényelt, melyek az Alvilágba vezetnek.

Ha szembe akarunk szállni ezzel a dologgal, mindent meg kell tudnunk róla, és lehetőleg még azelőtt, hogy ő kapna el minket. Az alapján, ami az emberekkel történt, nem hiszem, hogy sok időnk lenne.

Richard tudta, hogy amit ezzel mondani akart, csak épp nem mondta ki fennhangon, az az volt, hogy a férfinak el kellene felejtenie azt, ami szerinte csak lényegtelen álom volt. Vagyis Kahlan. És teljes erővel Jagangnak erre a veszélyes teremtményére kellene koncentrálnia.

– Meg kell találnom Kahlant – mondta erre csendes határozottsággal.

– Ha meghalsz, már nem tehetsz semmit – válaszolta a nő.

Richard átemelte a fején a kardszíjat, és a fényes hüvelyt, amely az Igazság Kardját rejtette, a sziklának támasztotta.

– Nézd, még azt sem tudjuk biztosan, hogy ami megölte az embereket ott fent, az tényleg az a szörny volt, amiről beszéltél.

– Ezt meg hogy érted?

– Nos, ha állítólag meg tud találni, amikor használom a Tehetséget, miért a többieket támadta meg? Persze, tényleg azon a helyen használtam a Tehetséget, de a támadás három nappal utána következett be. Ha a Tehetségem használata után már megismer, akkor miért őket támadta meg?

– Talán csak azt gondolta, hogy te is köztük vagy – találgatott Cara.

Nicci helyeslően bólintott.

– Lehet, hogy Cara-nak igaza van.

– Lehet – hagyta rá Richard. – De ha felismert engem azáltal, hogy használtam a Tehetséget, és ráadásul még a véremet is megkóstoltattad vele, akkor vajon miért nem jön rá, hogy nem voltam köztük?

Nicci megvonta a vállát.

– Nem tudom. Lehet, hogy a Tehetséged csak odahívta a közelbe, de amikor nem használtad, a szörny nem látott téged. Lehet, hogy dühös lett, hogy elszalasztott, és megölte, akit ott talált. Ha így van, akkor most, hogy ilyen közel van ahhoz, hogy végül megtaláljon, ismét használnod kéne a Tehetséget.

– De a Nővér nem azt mondta, hogy ha egyszer használom a Tehetséget, akkor felismer? Ez nem úgy hangzott, hogy még egyszer használnom kéne ahhoz, hogy elkaphasson.

– Lehet, hogy már ismer, csak még meg kell találnia. Mivel ismer, csak annyi kell neki, hogy ismét használd a Tehetséget, hogy lecsaphasson.

Ez az érvelés elég ijesztő volt.

– Azt hiszem, most jól jön, hogy nem függök a Tehetségemtől.

– Oda kell figyelned, hogy engedd, mi védjünk meg – mondta Cara. – Még véletlenül sem szabad olyasmit tenned, hogy mágiát kelljen használnod közben.

– Attól félek, Cara-nak igaza van – helyeselt Nicci. – Nem vagyok biztos benne, hogy megízlelte a véredet, de egyet biztosan tudunk, amit a Nővér elmondott – hogy ha használod a Tehetséged, meg fog találni. Amíg ez a szörnyeteg vadászik rád, és amíg nem tudunk meg róla többet ahhoz, hogy megszüntethessük a fenyegetést, semmilyen okból sem használhatod a mágiádat.

Richard beleegyezően bólintott. Nem tudta, hogy ez lehetséges-e. Mivel nem tudta, hogyan hívja elő a Tehetségét, nem lehetett biztos benne, hogy tudja, hogyan akadályozza meg, hogy előjöjjön. A harag vonzotta, és a szükség idézte elő. De nem ismerte a konkrét feltételeket, amelyek megidézték a képességét, csak egyszerűen megtörtént. És bár logikus volt a két nő elmélete, hogy nem szabad használnia a Tehetségét, csak abban nem volt biztos, hogy tulajdonképpen hogyan befolyásolhatná eléggé ahhoz, hogy visszatartsa, ha a körülmények életre akarnák hívni.

Újabb rémes gondolata támadt. Az is lehet, hogy a szörnyeteg megtalálta őt, tudja pontosan, hogy hol van, és csak azért ölte meg az embereket, mert vérre szomjazott. Még az is lehet, hogy most is itt leselkedik a fák között és a kabócák hangja elfedi a lépteit, ahogy a sátrukhoz közelít.

Nicci őt nézte. Ahogy ezt a sötét lehetőséget végiggondolta, a nő ismét előre nyúlt, és megérintette a homlokát. Visszahúzta a kezét és megszólalt.

– Pihennünk kellene egy keveset. Richard, téged ráz a hideg. Nem szeretném, ha belázasodnál. Feküdj le. Melegítenünk kell egymást. De először meg kell száradnod, különben sosem melegszel fel.

Cara, Richard mellett átnyúlva megfogta Nicci karját, – Hogyan akarod megszárítani tűz nélkül?

Nicci intett a kezével.

– Feküdjetek hanyatt mindketten.

Richard lefeküdt; Cara egy kicsit habozott, majd követte, Nicci föléjük hajolt, és egyik kezét a fejük fölé tartotta. Richard érezte a mágia meleg bizsergését, de most nem volt kellemetlen, mint legutóbb. Cara felett is látható volt a finom fény. A férfit megdöbbentette, hogy milyen csodálatos volt, hogy Nicci annyira megbízott Carában, hogy mágiát alkalmazzon rajta. Ha egy Tehetséggel bíró az erejét egy Mord-Sithen használta, az lehetőséget adott rá, hogy az illető az uralma alá vonja. Azt persze még meglepőbbnek találta a férfi, hogy Cara megbízott Nicciben annyira, hogy engedje, hogy mágiát használjon rajta. A Mord-Sithek ki nem állhatták a mágiát.

Nicci keze lassan lefelé haladt a testük felett. Mire Richard csizmájáig ért, a férfi észrevette, hogy teljesen megszáradt. Végighúzta a kezét az ingén és a nadrágján. Mindkettő száraz volt.

– Na milyen? – kérdezte Nicci. Cara morgott.

– Inkább lennék vizes. Nicci felhúzta a szemöldökét.

– Elintézhetem, ha úgy akarod.

Cara a karja alá dugta a kezét, hogy melegítse őket, és csendben maradt.

Elégedetten, hogy Richard örült, Nicci magát is megszárította, miközben lassan mozgatta a kezét a ruhája fölött, mintha kiszorítaná a vizet belőle.

Mire végzett, reszketett, és vacogtak a fogai, de ő és a fekete ruhája is száraz volt.

Richard aggódva látta, hogy a nő megingott. Gyorsan felült, és megragadta a karját, nehogy elájuljon.

– Jól vagy?

– Csak nagyon elfáradtam – ismerte el Nicci. – Napok óta nem aludtam valami sokat, a gyógyításod is kifárasztott, és még a mai gyaloglás a támadás után... Attól tartok, ez egy kicsit sok volt nekem. Ez a kis varázslat még a maradék erőt és meleget is kiszívta belőlem. Csak aludnom kell egy kicsit, ez minden. De – még ha nem is látod be, Richard –, neked még ennél is nagyobb szükséged van rá. Feküdj le, és aludj. Kérlek! Ha összebújunk, melegen tarthatjuk egymást.

Szárazon, de fáradtan és még mindig vacogva Richard bebújt a hálózsákjába. Niccinek igaza volt, pihennie kellett. Nem tud segíteni Kahlannak, ha nem piheni ki magát.

Cara habozás nélkül hozzá bújt a bal oldalán, hogy melegen tartsa, Nicci ugyanezt tette, a másik oldalon. Megkönnyebbülés volt a melegük. Nem volt tudatában, mennyire fázott, amíg így hárman össze nem bújtak. Abból, ahogy most érezte magát, tudta, hogy Niccinek igaza volt, és még nincs jól. Tényleg nem mágiára volt szüksége, hanem pihenésre.

– Gondoljátok, hogy ez a szörnyeteg magával vihette Kahlant, hogy engem megkaparinthasson? – hangzott a kérdés a csendes menedék sötétjében.

Nicci egy gondolatnyi idő után válaszolt.

– Ennek a szörnynek nincs szüksége fondorlatos módszerekre, hogy eljusson hozzád, Richard. Abból, amit a Nővér mondott, és amit lehet, hogy én tettem, nem is szólva arról, hogy használtad a Tehetséged, a szörny meg fog találni. És ha azokra a halottakra gondolok, azt hiszem már meg is talált.

Richard úgy érezte, ahogy hatalmas súllyal nehezedik rá a bűntudat. Ha ő nem lenne, azok az emberek még mindig életben lennének.

Nehezére esett a nyelés a torkában lévő gombóc miatt. Azt kívánta, bárcsak valamilyen úton-módon vissza lehetne csinálni, ami történt, hogy visszakaphassák az életüket és a jövőjüket.

– Rahl Nagyúr? – suttogta Cara. – Szeretnék bevallani valamit, ha megesküszöl, hogy soha nem emlegeted fel.

Richard még sohasem hallott tőle ilyen furcsaságot.

– Rendben. Mit szeretnél bevallani?

A válasz egy kis ideig késett, és amikor kimondta, olyan halkan mondta, hogy ha nem feküdt volna olyan közel, a férfi nem is hallotta volna.

– Félek.

Szinte a legjobb meggyőződése ellenére, Richard felemelte a karját, és magához vonta a nőt.

– Ne félj! Engem üldöz, nem téged.

A nő felemelte a fejét, és haragosan ránézett.

– Pontosan ezért félek. Most, hogy láttam, mit tett azokkal az emberekkel, attól félek, hogy eljön érted, és én semmit sem tehetek majd, hogy megvédjelek.

– Ó, hát ha ettől jobban érzed magad, elárulom neked, hogy én is félek.

Cara visszatette a fejét a férfi vállára, karjai védelmétől elégedetten. A kabócák surrogásától valahogy még sebezhetőbbnek érezte magát. Ezeknek a rovaroknak a tizenhét éves életciklusa kikerülhetetlen, megállíthatatlan. Csakúgy, mint Jagang szörnyetege. Hogyan rejtőzhetne el egy ilyen dolog elől?

– Szóval – kérdezte Nicci, nyilvánvalóan azzal a szándékkal, hogy enyhítse a sátorban eluralkodott komor hangulatot –, pontosan hol találkoztál az álmaid nőjével?

Richard nem tudta, hogy humorral akarja enyhíteni a kérdést, vagy csak gúnyolódik. Ha nem ismerte volna jobban, azt hitte volna, hogy féltékeny.

Richard a sötétbe bámult, és felidézte azt a napot.

– Kint voltam az erdőben és bizonyítékot kerestem, hogy ki ölte meg az apámat – illetve aki felnevelt, és akiről azt hittem, hogy az apám, George Cyphert. Ekkor láttam meg Kahlant a Teknős tó mellett. Négy férfi követte. Darken Rahl bérgyilkosai voltak, akik meg akarták ölni. A többi Inkvizítort már megölték, ő volt az utolsó. – Tehát megmentetted? – kérdezte Cara.

– Segítettem neki. Együtt már le tudtuk győzni a gyilkosokat. Azért jött Nyugatföldre, hogy megtaláljon egy réges-régen eltűnt varázslót. Kiderült, hogy Zedd az a hatalmas varázsló, akit keresett – és még mindig ő az Első Varázsló, bár már régen otthagyta Középföldet és még a születésem előtt Nyugatföldre jött. Egész idő alatt nem tudtam, hogy Zedd varázsló, sem pedig azt, hogy a nagyapám. Csak azt tudtam, hogy ő a legjobb barátom a világon.

Érezte, hogy Nicci őt nézi, és érezte meleg, lágy leheletét az arcán.

– Miért akarta megtalálni a nagy varázslót?

– Darken Rahl működésbe hozta Orden Szelencéit. Mindenki legrosszabb rémálma vált valóra. – Richard tisztán emlékezett a rettegésre, amit akkor érzett. – Meg kellett állítani, mielőtt kinyitná a megfelelő szelencét. Kahlant küldték el, hogy megkérje ezt a rég eltűnt Első Varázslót, hogy nevezze ki a Keresőt. Attól a naptól kezdve, hogy megláttam a Teknős tó partján, az életem már nem volt ugyanaz.

Ekkor Cara kérdezett a sötétségben.

– Tehát szerelem volt, első látásra?

Megpróbálták jobb kedvre deríteni és elvonni a figyelmét azokról az emberekről, akiket Jagang szörnyetege mészárolt le, akit azért küldött, hogy Richardot megölje, és aki most lehet, hogy rá vadászik.

A gondolat, hogy valahol az erdőben, nem messze a táboruktól, ahol nem vették észre, Kahlan szétroncsolt maradványai feküdtek, szinte mellbe vágta. A gondolat olyan fájdalmat gerjesztett, ahogy átfutott az agyán, mintha összezúzná a szívét.

Nem emelte fel a kezét, hogy letörölje a könnycseppet, amely végigfutott az arcán. De Nicci egy lágy mozdulattal megtette helyette. Gyengéden végigsimította az arcát.

– Azt hiszem, jobban tesszük, ha megpróbálunk aludni – javasolta Richard.

Nicci visszahúzta a kezét, és a fejét a karjához fektette.

A sötétben Richard képtelen volt becsukni égő szemét, Nem sokára meghallotta Cara egyenletes légzését, ahogy megadta magát az álomnak. Nicci arca finoman a vállának nyomódott, ahogy közel húzódott, hogy melegen tartsák egymást.

– Nicci? – súgta a férfi.

– Igen?

– Hogyan kínozza meg Jagang a foglyait?

Érezte, hogy Nicci vesz egy nagy levegőt, és lassan kiengedi.

– Richard, erre a kérdésre nem fogok válaszolni. Biztosan tudod, hogy Jagangnak szüksége van a gyilkolásra.

Richardnak fel kellett tennie ezt a kérdést, de megkönnyebbült, hogy Nicci volt annyira kedves, és nem válaszolt rá.

– Amikor Zedd azon a napon nekem adta a Kardot, azt mondtam neki, hogy én nem leszek gyilkos. Azóta megértettem annak az értékét, hogy a gonosz emberek megölésével valójában megóvjuk az életet. Bárcsak olyan egyszerű lenne a Birodalmi Rendet kiűzni az Újvilágból, mint Jagangot megölni.

– Nem tudom, hányszor kívántam már, hogy bárcsak megöltem volna, amikor lehetőségem volt rá, még ha tisztában is vagyok vele, hogy igazad van abban, hogy ez nem vetne véget a háborúnak. Bárcsak ne járna folyton azon az eszem, hogy mi mindent kellett volna megtennem.

Richard átölelte, és érezte, hogy remegnek a vállai. Végül enyhült a remegés, a légzése lelassult, ahogy elragadta az álom.

Ha meg akarja találni Kahlant, neki is pihennie kell. Becsukta a szemét, ahogy egy újabb könnycsepp gördült ki a szemhéja alól. Annyira hiányzott neki a nő.

Gondolatai vissza-visszatértek ahhoz a naphoz, amikor először látta meg Kanlant hófehér selyemruhájában, amely – ahogy csak később tudta meg – az Inkvizítor Anya különleges öltözéke volt. Felidézte, hogyan ölelte körbe az alakját, hogy mennyire nemesnek tűnt benne. Felrémlett előtte, hogyan hullott a vállára a hosszú haja, és miként keretezte az arcát a szórt erdei fényben. Emlékezett, hogy belenézett azokba a csodálatos, zöld szemekbe, és látta bennük a kivételes értelem fényét. Emlékezett rá, hogy az első pillanattól kezdve, amikor először egymásra néztek, úgy érezte, mintha mindig is ismerte volna.

Elmondta neki, hogy négy férfi követi, és megkérdezte:

– Úgy döntesz, hogy segítesz?

Mielőtt átgondolhatta volna, már hallotta is magát, hogy válaszol:

– Igen.

Soha, egyetlen pillanatra sem bánta meg, hogy akkor ezt mondta.

Most a nő ismét segítségre szorult.

Ahogy a nyugtalan álom végül magával sodorta, még az utolsó gondolata Kahlan volt.

9. FEJEZET

Ann sietve az ajtó melletti kampóra akasztotta a kis bádog lámpást. Hanját egy pontba fókuszálta. Felfelé fordított tenyere felett egy apró láng jelent meg a levegőben. Ahogy belépett a szobába, a pislogó lángot finoman az asztalon álló gyertya kanócára küldte. Amikor a gyertya meggyulladt, becsukta az ajtót.

Már jó sok idő eltelt azóta, hogy utoljára üzenete érkezett az Útikönyvébe. Türelmetlenül várta, hogy ismét belenézhessen.

Nagyon kis szoba volt, a sima tapasztott falakon nem volt ablak. A kicsiny asztal és az egyenes támlájú szék, amelyet kért, szinte betöltötte az ágy mellett szabadon hagyott helyett. Amellett, hogy a hálószobája volt, valamiféle szentély szerepét is betöltötte, mivel itt Ann egyedül lehetett, gondolkodhatott és imádkozhatott. Biztosította a szükséges magányt is, amikor az Útikönyvét használta.

Egy tányéron sajt és gyümölcs várta. Biztosan Jennsen hagyta itt, mielőtt elment Tommal, hogy megnézze a holdat.

Akármennyire is megöregedett, Ann-t mindig meleg, belső elégedettséggel töltötte el, ha meglátta a szerelmet egy fiatal pár szemében. Mindig azt hitték, hogy érzéseiket jól elrejtették és nem veszi észre őket senki, de ahogy az már lenni szokott, ennyi erővel piros betűkkel is magukra írhatták volna.

Időnként Ann magában sajnálkozott, hogy neki is Nathannak nem volt ideje, hogy ebben a teljes, egyszerű és szertelen vonzalomban elmerüljenek. Az érzelmek kimutatása azonban nem illett egy Prelátushoz.

Ann megállt egy pillanatra. Arra gondolt, hogy pontosan hogyan is tett szert erre a meggyőződésre. Amikor még csak novícia volt, nem voltak olyan órák, ahol kimondottan azt tanították volna: Ha valaha Prelátus leszel, mindig el kell titkolnod az érzéseidet. A nemtetszést kivéve, természetesen. Egy jó Prelátus, egyetlen pillantása elégnek kellett legyen hozzá, hogy az emberek térde remegni kezdjen. Arra sem emlékezett, hogy ezt hol tanulta, úgy tűnt, ez mindig is magától ment neki.

Lehet, hogy mindvégig a Teremtő szándéka volt, hogy ő Prelátus legyen, és Ő adott számára a munkához alkalmas természetet.

Mindazonáltal soha nem engedte meg magának, hogy tudatosan fontolóra vegye Nathan iránti érzelmeit. A férfi Próféta volt. Amikor a Fény Nővéreinek Prelátusa volt, valamint a Próféták Palotájának vezetője, a férfi a foglya volt – bár ennél finomabban nevezték, megpróbálták emberibb színben feltüntetni, de mégiscsak ez volt a helyzet. Mindig is úgy vélték, hogy a próféták túl veszélyesek ahhoz, hogy szabadon kószálhassanak a világban a normális emberek között.

Mivel fiatal korától kezdve korlátozták, megtagadták tőle a szabad akarat jogát, biztosak voltak benne, hogy Nathan kárt okozna, bár soha nem adták meg neki a tudatos választás lehetőségét. Bűnösnek ítélték anélkül, hogy bármilyen bűnt is elkövetett volna valaha. Egy régi és esztelen hiedelem volt ez, melynek Ann egész életében ostoba módon alávetette magát. Sokszor próbált nem gondolni rá, hogy ez milyen színben is tüntetheti fel őt.

Most, hogy Nathannal együtt mindketten megöregedtek, és egymásra találtak, bármennyire valószínűtlennek tűnt ez egykor, a kapcsolatukat nem a szertelen vonzalom jellemezte. Valójában életének nagy részét azzal töltötte, hogy próbálta elviselni a férfi nem könnyű természetét és gondoskodni próbált arról, hogy a Palotában sem a Nyakörvétől sem pedig a bezártságból ne szabadulhasson meg. Ezzel olyasfajta csökönyösségre késztette a férfit, mellyel magára vonta a Nővérek haragját, ami még inkább kezelhetetlenné tette, és ez így fokozódott tovább.

Mindegy, hogy időnként mekkora felháborodást volt képes Nathan kelteni, látszólag szándékosan, mindig is ott volt benne valami, ami Annt magában mosolygásra késztette.

Néha olyan volt, mint egy gyerek. Egy közel ezer éves gyerek. Ha egy Próféta, aki épp csak annyit tett, hogy kinyitotta a száját, és amit mondott, az avatatlan fülekre talált, legjobb esetben lázadásokhoz, legrosszabb esetben háborúhoz vezethetett. Legalábbis ettől féltek.

Bár éhes volt, Ann félretolta a sajtot és a gyümölcsöt. Az még várhat. A szíve izgatottan várta, hogy milyen hírekkel szolgálhat Verna.

Ann leült, és közelebb húzta a széket az egyszerű faasztalhoz. Elővette a kicsiny bőrkötéses Útikönyvet és belelapozott, amíg meg nem látta az írást. A szoba kicsi volt és sötét. Hunyorognia kellett, hogy ki tudja venni a szavakat. Végül még közelebb kellett húznia a gyertyát. A levél így kezdődött:

– Drága Ann! Remélem levelem téged is és a Prófétát is jó egészségben talál. Tudom, hogy azt mondtad, hogy Nathanról kiderült, hogy ügyünk értékes segítője lehet, én mégis aggódom amiatt, hogy vele vagy. Remélem, ez az együttműködés semmit nem romlott, amióta utoljára hallottam felőled. Elismerem, kissé nehezemre esik elképzelni, hogy annak ellenére is gond nélkül együttműködik, hogy nincs a Nyakörv a nyakán. Remélem, óvatos vagy? Még sohasem láttam teljesen őszintének a Prófétát, főleg akkor, amikor mosolyog!

Ann-nek ezen nevetnie kellett. Túlságosan is jól ismerte ezt a tulajdonságát, de Verna nem ismerte olyan jól Nathant, mint ő. Igaz, hogy néha könnyebben bajba keverte őket, mint tíz fiú együttvéve, akik békát hoztak vacsorára. Annak dacára, hogy ifjú kora óta rengeteg galibát okozott, Ann mégiscsak évszázadok óta ismerte már a Prófétát, így rajta kívül nem létezett senki, akivel ilyen sok közös vonásuk lett volna.

Ann sóhajtott, majd újra az Útikönyvben lévő üzenet felé fordította a figyelmét.

– Meglehetősen elfoglaltak voltunk az utóbbi időben, mert meg kellett akadályoznunk Jagang D'Hara elleni támadásait, de legalább sikerrel tettük. Lehet, hogy túlságosan is sikeresen. Ha ott vagy, Prelátus, kérlek, válaszolj!

Ann nem értette, mindez mit jelenthet. Hogy lehet túlságosan is sikeresen feltartóztatni a védőket lerohanó fosztogató hordákat, amelyek lemészárolják a védekező katonákat és elhurcolják rabszolgának a szabad embereket? Türelmetlenül még közelebb húzta a gyertyát. Az igazat megvallva szörnyen aggasztotta, amire Jagang készült, most hogy a tél véget ért, és a tavaszi sár lassan kezdett felszáradni.

Az Álomjáró türelmes ellenség volt. A katonái messze délről, az Óvilágból származtak, és nem szoktak hozzá az újvilágbeli kemény telekhez. Miközben sokan a zord körülményeknek estek áldozatul, rengetegen haltak meg a téli táborozás során rájuk támadó betegségektől. Annak ellenére, hogy sok embert veszített a csatákban, a betegségek miatt és számos egyéb okból, egyre több hódító özönlött északra, olyan létszámban, hogy mindezek ellenére Jagang hadserege mégis folyamatosan növekedett. De a császár nem pocsékolta céltalanul a katonáit értelmetlen téli harcokra. Nem igen törődött a katonái életével, de nagyon is érdekelte az Újvilág meghódítása, így csak akkor indult meg, amikor az időjárás már nem volt zavaró tényező. Jagang nem vállalt kockázatot. Nem volt szüksége rá. Egyszerűen kitartóan és elszántan porrá zúzta az ellenségeit. Csak az számított, hogy térdre kényszerítse a világot, nem számított, mindez meddig tart majd. Az életet a Rend Testvériségének hitén keresztül szemlélte. Az egyéni élet, beleértve a sajátját is, nem számított, csak amivel az hozzájárulhatott a Rend sikeréhez. Kizárólag csak ez volt a fontos számára.

Azzal, hogy ilyen hatalmas sereg vonult az Újvilág ellen, a D'Harai Birodalom erőinek sorsa azon múlott, hogy mi lesz az Álomjáró következő lépése.

Bár meg kellett hagyni, D'Hara hadserege félelmetes volt, valójában nem voltak elegen ahhoz, hogy megállítsák a támadást, ahhoz meg pláne kevesen lehettek, hogy visszaverjék a Birodalmi Rend megszámlálhatatlan katonából álló óriási haderejét. Addig legalábbis biztosan nem lesznek erre képesek, amíg Richard nem tesz valamit, hogy megváltozzon a háború menete.

Egy prófécia szerint Richard volt a tóba dobott kavics. Ez azt jelentette, hogy olyan változásokat hoz majd el, amelyek mindenre kihatnak. Sokhelyütt és sokféleképpen számoltak be a próféciák arról is, hogy csak akkor győzhetnek majd, ha a végső háborúban Richard vezeti őket.

Ha viszont nem ő vezeti őket a végső küzdelemben – a prófécia ebben teljesen tisztán és egyértelműen fogalmazott – akkor minden elvész.

Ann a mardosó fájdalomtól a gyomrára szorította kezét, és kihúzta a tollat saját Útikönyvének gerincéből, amely a Vernánál lévő ikerkönyve volt.

– Itt vagyok, Verna, de most már te vagy a Prelátus. A Prófétát és engem már régen eltemettek.

Ezzel az ügyes csellel sikerült számos életet megmenteniük. Voltak idők, amikor Ann-nek hiányzott a Prelátusi élet és hiányolta a Nővéreket is. Sokukat nagyon szerette, legalábbis azokat, akikről végül nem derült ki, hogy valójában a Sötétség Nővérei. A tény, hogy utóbbiak nemcsak őt, hanem a Teremtőt is elárulták, szűnni nem akaró, égető fájdalommal töltötte el.

Mégis az, hogy már nem nyomasztotta a felelősség, lehetővé tette számára, hogy más, fontosabb dolgokkal foglalkozzon. Most már úgy érezte, igaz, hogy elvesztette régi, prelátusi életét, hiszen már nem irányíthatja a Próféták Palotáját, ám így viszont magasabb célnak szentelhette magát. Nem kőfalakra és egy Nővérekkel, tanuló novíciákkal és varázslókkal teli palota adminisztrációjára kell fordítania minden percét. Az igazi célja most az volt, hogy megvédje az életet a világon. Ahhoz, hogy ezt megtehesse, jobb volt, hogy a Fény Nővérei, de rajtuk kívül is mindenki más úgy hitte, hogy Nathannal együtt meghaltak.

Ann kihúzta magát, ahogy Verna írása kezdett előbukkanni a papíron.

– Ann, annyira örülök, hogy ismét együtt lehetünk. Még ha csak az Útikönyvben is. Olyan kevesen maradtunk. Bevallom, néha vágyom a palota békés napjai után, amikor minden annyival könnyebbnek tűnt és annyival értelmesebbnek is, és csak gondoltam, hogy milyen nehéz minden. A világ tényleg nagyot változott, mióta Richard megszületett.

Ann ezzel nem tudott vitatkozni. Egy darab sajtot tett a szájába, majd előre hajolt, és írni kezdett.

– Minden nap imádkozom, hogy ismét lehessen olyan béke és nyugalom a világon, és újra ne legyen más bajunk, mint hogy az időjárásra panaszkodunk.

Verna, össze vagyok zavarodva. Hogy értetted azt, amikor azt mondtad, hogy talán túlságosan sikeresen védted a szorosokat? Kérlek, magyarázd meg! Várom válaszod!

Ann hátradőlt egyenes hátú széken. Amíg várakozott elmajszolt egy szelet körtét. Útikönyve Vernáénak az ikerpárja volt, így amit leírtak az egyikben, ugyanakkor megjelent a másikban. Az Útikönyv egyike volt azon régi varázstárgyaknak, amelyek a Próféták Palotájából megmaradtak.

Verna szavai ismét elárasztották a papírt.

– Kémeink és felderítőink jelentették, hogy Jagang megkezdte az előrenyomulást. Mivel nem tudott áttörni a szorosokon, a császár megosztotta a haderőit, egy sereget délre visz. Meiffert tábornok korábban már tartott tőle, hogy ilyesmi fog történni.

Nem nehéz kitalálni, mire készül. Jagang kétségtelenül azt tervezi, hogy egy nagy haderőt átvisz a Kern völgyön keresztül és utána dél felől megkerüli a hegyeket. Most már nem állja útját a Határ, így szabadon benyomulhat D'Hara déli részeibe, majd ezt követően várhatóan északra tör.

Ez számunkra a legrosszabb hír. Nem hagyhatjuk magukra a szorosokat. Addig semmiképpen sem, amíg a had egy része a túloldalon várakozik. Ugyanakkor nem engedhetjük meg azt sem, hogy Jagang seregei délről ránk törjenek. Meiffert tábornok szerint jelentős létszámú haderőt kell kiállítanunk a szorosok védelmére, de a hadsereg nagy részét délre kell vinnünk, hogy megütközzünk a betolakodókkal.

Nincs más választásunk. Így, hogy Jagang seregének a fele északon, a szorosoknál állomásozik, a másik fele meg délfelé tart, hogy megkerülje a hegyeket és délről közelítsen meg bennünket, a Népek Palotáját teljesen be tudja keríteni. Jagang kétségkívül már előre dörzsöli a kezét ettől.

Ann, attól tartok, nincs sok időm. Az egész tábor felbolydult. Épp most kaptuk a hírt, hogy Jagang serege kettéoszlott, így mi is gyorsan tábort bontunk és délnek vesszük az irányt. A Nővéreket is kétfelé kell osztanom, de olyan sokan életüket vesztették, hogy nem nagyon van már kiket megosztanom. Időnként úgy érzem, mintha ez valami verseny lenne köztünk és Jagang között, hogy melyikünknél marad majd az utolsó Nővér. Félek, hogy mi lesz majd ez élők világával, ha mind meghalunk. Ha nem kellene emiatt aggódnom, örömmel hagynám hátra ezt a világot és csatlakoznék Warrenhez a szellemek világában.

Meiffert tábornok azt mondja, egy percet sem veszíthetünk, a hajnal első sugarával indulnunk kell. Egész éjjel fent leszek, hogy irányítsam az előkészületeket, hogy elegendő számban maradjanak katonák és Nővérek a szorosok védelmére, és ellenőriznem kell, hogy a pajzsok épek-e. Ha a Rend északi serege itt akarna áttörni, sokkal gyorsabb halálunk lenne.

Hacsak nincs valami fontos dolog, amit még meg szeretnél beszélni velem, attól tartok mennem kell.

Ann olvasás közben a szája elé tette a kezét rémületében. Lélekölő hírek voltak. Azonnal válaszolt, hogy ne okozzon Vernának kényelmetlenséget.

– Nem, drága Vernám, nincs semmi fontos. Remélem, tudod, hogy mennyire szeretlek!

A válasz szinte azonnal megérkezett:

– A szorosok szűkek, így sikeresen védtük őket mostanáig. A Birodalmi Rend nem tudja használni mindent elsöprő erejét ilyen helyen. Biztosra veszem, hogy az átjárók kitartanak. Mivel Jagangot megakadályoztuk, hogy átkeljen a hegyeken, időt nyerünk, amíg kénytelen a seregét levinni délre, azután fel D'Harába, most, hogy kedvezőbb az idő. Mivel ez jelenti a legnagyobb veszélyt és fenyegetést, én is délre megyek a sereggel.

Imádkozz értünk. Végül kénytelenek leszünk nyílt terepen szembeszállni Jagang hordáival, ahol van elég helye, hogy a teljes haderőt bevesse ellenünk. Attól félek, hogy ha nem történik valami, esélyünk sincs a túlélésre.

Csak remélni tudom, hogy Richard beteljesíti a próféciát, mielőtt mindannyiunknak vége.

Ann nyelt egyet, mielőtt írni kezdett.

– Verna, ígérem neked, mindent megteszek, amit kell, hogy segítsek. Tudd meg, hogy Nathan és én annak szenteljük magunkat, hogy beteljesítsük a próféciát. Ha más nem is, te valószínűleg megérted, hogy több mint 500 éve ennek élek. Nem téveszthetem szem elől a célt. Megteszek mindent, amit tennem kell, hogy Richard biztosan megtegye, amit csak tud. A Teremtő legyen veled, és minden bátor védővel. Minden nap imádkozom értetek. Bízz a Teremtőben, Verna. Már Prelátus vagy. Neked kell hitet adnod azoknak, akik veled vannak.

Egy percen belül jött a válasz.

– Köszönöm, Ann. Minden este megnézem az Útikönyvet, amíg úton leszünk, hogy hátha hírt kapsz Richardról. Hiányzol. Remélem, találkozunk még ebben az életben.

Ann gondosan papírra vetette az utolsó választ.

Én is gyermekem. Jó utat!

Ann a könyökére támaszkodva dörzsölgette a halántékát. Nem voltak jók a hírek, de annyira rosszak sem. Jagang át akart törni a szorosokon és gyorsan véget szándékozott vetni a hadjáratnak. Ám a védelmi vonalak kitartottak, így végül arra kényszerült, hogy megossza a seregét, és hosszú, kemény menetelésbe kezdjen. Ann megpróbálta a dolog jó oldalát nézni. Még mindig van idejük. Még egy csomó dolgot megpróbálhatnak. Ki fognak találni valamit. Richard ki fog találni valamit. A Prófécia szerint ő az esélyük a megmenekülésre.

Nem engedhette meg magának, hogy elhiggye, hogy a gonosz elsötétíti a világot.

Hirtelen megrezzent, ahogy kopogtak az ajtón. Zakatoló szívére szorította a kezét. A Han-ja nem figyelmeztette, hogy van valaki odakint.

– Igen?

– Én vagyok az, Jennsen – hangzott a tompa hang az ajtón túlról.

Ann visszatette a tollat és az övébe rejtette az Útikönyvet, ahogy betolta a széket. Lesimította a szoknyáját és nagy lélegzetet vett, hogy szívét lecsendesítse.

– Gyere be, kedvesem! – mondta, ahogy kinyitotta az ajtót, és Richard húgára mosolygott. – Köszönöm szépen az ennivalót. – Kezével az asztal felé intett. – Nem osztanád meg velem?

Jennsen megrázta a fejét. – Köszönöm nem. – Az arca vöröslött az aggodalomtól. – Ann, Nathan küldött. Látni akar. Azt mondta, sürgős. Tudod, milyen. Tudod, hogy mekkorára nyitja a szemeit, ha felizgatja magát.

– Igen – felelte vontatottan Ann –, hajlamos így viselkedni, ha valami rosszban sántikál.

Jennsen meglepetten pislogott.

– Attól tartok igazad van. Határozottan utasított, hogy azonnal vigyelek hozzá.

– Nathan mindig elvárja, hogy az emberek azonnal ugorjanak, ha füttyent. – Ann intett a fiatal nőnek, hogy mutassa az utat. – Azt hiszem, jobb, ha megyek. Hol van most?

Jennsen felemelte a lámpást, ahogy kilépett az apró szobából.

– A temetőben.

Ann elkapta Jennsen ruhaujját. A temetőben? És azt akarja, hogy én is odamenjek? – Jennsen hátranézett rá, és bólintott.

– Mit csinál a temetőben? Jennsen nyelt egyet.

– Amikor megkérdeztem, azt mondta, hogy éppen kiássa a halottakat.

10. FEJEZET

A temetőhöz vezető füves lejtőn, a terebélyes szomorúfűz ágán egy sokszavú poszáta fülhasogató trillákkal próbálta megvédeni a területét a betolakodók ellen. Rendszerint a dala, bár mások elriasztását szolgálta, kellemes volt Ann fülének, de az éjszaka halott csendjében az éles füttyögés az idegeit borzolta. Hallotta, hogy a távolban egy másik poszáta válaszol. Még a madarak is nyugtalanok voltak.

Ahogy Jennsen átvágott a zöld gyepen, előre mutatott, miközben a másik kezével feltartotta a lámpáját, hogy Ann lássa az utat.

– Tom azt mondta, hogy ott lent lesz.

A hosszú sétától verítékezve Ann tekintetét a sötétségbe fúrta. El sem tudta képzelni, mire készül a Próféta. Amióta ismerte, még sohasem csinált ilyen szokatlan dolgot. Sok fura dolga volt, az biztos, de ez nem olyasmi volt. Amilyen öreg volt, az ember azt gondolta volna róla, hogy amíg nem muszáj, nem szeretne a temetőben időzni.

Ann követte Richard húgát, aki elindult lefelé a domboldalon. Megpróbált lépést tartani vele anélkül, hogy futnia kellett volna. Úgy érezte, mintha fél éjszakát végigloholtak volna, és kissé kifulladt. Ann nem tudott erről a temetőről, amely a lakatlan vadon egy távoli részén feküdt. Arra gondolt, hogy bárcsak magával hozott volna némi ételt a tányérjáról, ami a szobájában maradt.

– Biztos vagy benne, hogy Tom még mindig ott van? Jennsen hátranézett.

– Ott kell lennie. Nathan megbízta, hogy álljon őrt.

– Minek? Hogy elkergesse a hullarablókat?

– Nem tudom, talán – válaszolta Jennsen szinte kuncogva.

Ann általában nem tudta megnevettetni az embereket. Inkább remegni szoktak tőle, a viccekhez pedig nem értett. Úgy vélte, hogy a temető egy sötét éjszakán nem a megfelelő hely a viccelődésre. Inkább a remegés lenne helyénvaló.

– Lehet, hogy Nathannak csak társaságra volt szüksége? – találgatott Ann.

– Nem, nem hiszem. – Jennsen talált egy részt a temetőt körülvevő léckerítésen, ahol az egyik léc leesett, így átbújhatott rajta. – Nathan azt akarta, hogy hozzalak ide, és hogy Tom őrt álljon. Gondolom azért, hogy senki ne lopózhasson váratlanul a közelébe.

Nathan szerette a főnököt játszani. Ann úgy vélte, mivel egy Tehetséggel bíró Rahl volt, nem is tehetett másként. Volt rá esély, hogy az egészet csak azért csinálta, hogy rávegye Jennsent, Tomot és Annt, hogy az ő utasításait követve szaladgáljanak.

A Prófétának egyébként is voltak drámai hajlamai, és ehhez a temető kellő helyszínt szolgáltatott.

Tulajdonképpen ott, abban a pillanatban Ann még örült is volna, ha az egész nem más, mint Nathan rá jellemző kis játéka. Sajnos azonban az a nyomasztó érzése támadt, hogy ez most nem ilyen egyszerű és ártalmatlan kis színjáték.

Több évszázada ismerte már, és Nathan gyakran titkolózott, füllentett, időnként veszélyes is volt, de sohasem gonosz szándékkal tette ezeket a dolgokat. Bár ez nem volt számára mindig nyilvánvaló. A Próféták Palotájában való raboskodása alatt jórészt annyira próbára tette a Nővérek türelmét, hogy néha sikítozva a hajukat tépték tőle. De a jó emberekkel mégsem volt rosszindulatúan akaratos vagy lenéző. Gyűlölte a zsarnokságot és szinte gyerekesen imádta az életet. Annak ellenére, hogy mennyire fárasztó tudott lenni időnként, Nathan kifejezetten jólelkű ember volt.

Szinte kezdettől fogva, a körülmények ellenére, Ann megbízható szövetségese volt az Őrző elleni küzdelemben. Segített neki az ártatlanokra törő gonoszok elleni harcban és abban is, hogy ne tehesse rá a kezét az Alvilág ura az élők világára. Keményen küzdött, hogy segítsen Jagangot megállítani. Végül is ő volt az, aki először mutatta meg a Richardról szóló jóslatot, ötszáz évvel a megszületése előtt.

Ann azt kívánta, bárcsak ne lenne olyan sötét, és ne temetőben lennének. Na meg azt is, hogy Jennsennek bárcsak ne lennének ilyen hosszú lábai.

Hirtelen eszébe ötlött, hogy miért akarhatta Nathan, hogy Tom őrt álljon és biztosítsa, hogy senki ne jöjjön a közelükbe a tudtukon kívül, ahogy Jennsen állította. Akárcsak Jennsen, a bandakari emberek nem rendelkeztek a Tehetség egyetlen szikrájával sem. Mentesek voltak a Teremtő ajándékának attól az apró szikrájától, amely a többi élőben megtalálható volt. Ettől a lényegi kapcsolattól lettek a mágia valóságának és természetének alárendeltjei. Ezeknek az embereknek a számára a mágia egyszerűen nem is létezett.

A Tehetség eme belső elemi magjának teljes hiánya nem csak eleve érzéketlenné tette őket a mágiával szemben, de mivel nem kerülhettek kapcsolatba olyasmivel, ami számukra nem is létezett, ezért a Tehetség számára láthatatlanok voltak.

Még ha csak egyik szülő birtokolta is a Tehetségnek ezt a teljes hiányát, mindig tovább adta az utódainak. Ezeket az embereket egykor száműzték, hogy megvédjék a Tehetséget az emberiség számára. Szörnyű megoldás volt, de ennek eredményeként a Tehetség tovább élt az emberi fajban. Ha ezt nem tették volna meg, a mágia már régen eltűnt volna.

Mivel a prófécia mágia volt, a jóslatok szintén vakok volt ezekre az emberekre nézve. Semmilyen próféciákat tartalmazó könyv sem említett soha olyanokat, akikből eredendően hiányzott a Tehetség szikrája, és nem beszélt arról sem, hogy milyen lesz a jövő most, hogy Richard rájuk talált, és feloldotta a száműzetésüket. Hogy mi történik majd ezután, azt senki sem tudta.

Ann úgy érezte, hogy Richard nem tehetett másként. Nem túl lelkesen fogadta a próféciákat. Annak ellenére, hogy mit mondott róla a jóslat, egészében véve figyelmen kívül hagyta őket. A szabad akaratban hitt. Nem szerette annak gondolatát, hogy vele kapcsolatban bizonyos dolgok eleve elrendeltettek.

Az életben és különösen a mágiában a dolgoknak egyensúlyban kellett lenniük. Richard szabad akaratból eredő tettei valamiképpen a próféciákkal szemben jelenthették az egyensúlyt.

Richard az erők örvénylésének középpontjában állt. Richarddal a prófécia a megjósolhatatlant akarta megjósolni. És mégis muszáj volt, hogy mindez igaz legyen.

A legzavaróbbnak az tűnt, hogy szabad akarata miatt Richard volt a kiszámíthatatlan tényező a próféciákban, még azokban is, amelyek róla szóltak. Ő volt a káosz a mintázatban, a rendetlenség a rendben, és olyan szeszélyes, akár a villámlás. Mégis, az igazság és a józan ész vezérelte, nem pedig a szeszély vagy a szerencse, mert nem önkényesen cselekedett. Az, hogy Richard egyszerre lehetett a káosz a próféciában, ugyanakkor mindennek ellenére mégis valami teljesen racionális, a legnagyobb talánynak tűnt Ann számára.

Ann aggódott a férfi miatt, mert a Tehetséggel rendelkezők ilyen ellentmondásossága gyakran volt valamilyen zavarodott viselkedés előzménye. Egy zavarodott vezető pedig nem volt kívánatos a számukra.

Persze mindez csak okoskodás. A központi probléma az, hogy muszáj volt valahogyan megbizonyosodni róla, hogy Richard tényleg tisztában van a végzetével, és hajlandó is azt beteljesíteni. Ha nem sikerül, ha Richard elbukik, mindannyian elvesznek.

Verna üzenete a halál hírnökeként kísértett Ann tudata mélyén.

Amikor Tom észrevette a lámpás fényét, előlépett a sötétből, és sietve elindult feléjük a hosszú tisztáson.

– Itt vagy végre! – szólt Ann-hez. – Nathan nagyon fog örülni, hogy végre megjöttél. Gyere, mutatom az utat!

A rövid pillantás, amelyre a lámpás sárgás fényében lehetősége volt, elég volt, hogy Ann észrevegye, Tom aggódik.

A hatalmas d'harai egyre beljebb vezette őket a temetőudvarban, míg végül elérték a kövekkel szegélyezett sírok halmait. Ezek újabbak lehettek, mert a többit, amit Ann látott, magas fű borította, amely az évek során benőtte a köveket, és az általuk jelzett sírokat. Egy helyen néhány gránit sírkő állt, de abból, ahogy elpusztította őket az idő, látni lehetett, hogy nagyon régiek. Néhány sírt egyszerű, lapos sírkő fedett, amelybe az elhunytak nevét vésték. Ezek az írások is már rég elporladtak, és most az egész temető egy hatalmas, füves mezőnek tűnt.

– Te tudod, hogy mik azok a kövér bogarak, amelyek ezt a zajt csinálják? – kérdezte Jennsen Tomot.

– Nem tudom, még soha sem láttam ilyeneket, de most szinte mindent elleptek.

Ann mosolygott magában.

– Ezek énekes kabócák.

Jennsen szemöldökét ráncolva fordult hátra.

– Hogy mik?

– Kabócák. Nem csoda, hogy nem ismered őket. A legutóbbi vedlésnél még valószínűleg csak kisbaba voltál, és nem emlékezhetsz rá. A piros szemű kabócák életciklusa tizenhét év.

– Tizenhét év! – kiáltott fel döbbenten Jennsen. – Azt akarod mondani, hogy csak tizenhét évente jelennek meg?

– Pontosan. Miután a nőstények párosodnak ezekkel a zajos hímekkel, lerakják a petéiket az ágak közé. Amikor kikelnek, a kis nimfák lehullanak a fákról és beássák magukat földbe újabb tizenhét évre, ahol nem túl hosszú felnőtt életüket töltik.

Jennsen és Tom valamit dünnyögtek meglepetésükben, miközben a temetőben haladtak előre. Ann nem sok mindent látott Jennsen lámpája fényében, legfeljebb csak a fülledt, ritka szellőben néha meg-megmozduló fák sötét alakját. Ahogy csendesen haladtak a sötét temetőben a kabócák szüntelen cirpelése kísérte őket. Ann megpróbálta a Hanjával megállapítani, hogy van-e valami a közelben, de senki mást nem érzékelt, csak Tomot, és a távolban még egy embert, kétségkívül Nathant. Mivel Jennsen egyike volt azoknak, akik a Tehetség nélkül születtek, érzékelhetetlen volt Ann Hanja számára.

Richardhoz hasonlóan Jennsennek is Darken Rahl volt az apja. Az olyan születésüktől fogva Tehetség nélküli utódok születése, mint amilyen Jennsen is volt, a Tehetséggel megáldott Rahl Nagyurak számára a Kötődés váratlan, és kiszámíthatatlan mellékhatása volt. A régi időkben, amikor ez a jellegzetesség terjedni kezdett, megoldásképpen az ilyen embereket Bandakar elfeledett földjére száműzték. Később pedig a mindenkori Rahl Nagyúr valamennyi Tehetség nélkül született utódját megölték.

A korábbi Rahl Nagyurakkal ellentétben Richard nem így tett. Ő valósággal ujjongott, amikor megtudta, hogy van egy húga. Soha nem engedte volna, hogy a vele született természete miatt kivégezzék, és azt sem tűrte, hogy őt, vagy a hozzá hasonlókat száműzzék.

Bár Ann már egy ideje ismerte ezeket az embereket, mégsem tudta megszokni, hogy mennyire zavaró a jelenlétük. Még ha egyikük az orra előtt állt is, Ann mágikus képessége azt mondta, hogy nincs is ott senki. Egyfajta kísérteties vakságot jelentett ez. Egy olyan érzékszervének az elvesztését, amelyre eddig vakon támaszkodhatott.

Jennsennek jó nagyokat kellett lépni, hogy Tommal lépést tudjon tartani. Hogy ne maradjon le mögöttük, Annak már szinte futnia kellett.

Egyszer csak egy kisebb halom mögött kő síremléket pillantottak meg. A lámpás fénye egy négyszögletes kőalap egyik felét világította meg, amely kissé Ann fölé magasodott, de kisebb volt, mint Jennsen. A nyers követ erősen kikezdte az idő, és a négyzet alakú bemélyedéseket penész borította. Ha régen fel is csiszolták, ennek már semmi jele nem maradt. Ahogy a lámpás fénye rávetődött, látni lehetett az idő okozta elszíneződéseket, és hogy foltokban zuzmó fedte. Az impozáns talapzaton egy hatalmas faragott urna állt, amelyből egyik oldalon szőlőfürtök lógtak. Nathan nagyon szerette a szőlőt.

Ahogy Tommal az élen elhaladtak a síremlék mellett, Ann megdöbbenten látta, hogy a négyszög alakú követ elfordították. A távoli végénél fény szűrődött ki alóla.

Úgy tűnt, hogy az egész kőlapot elfordították. Egy sor meredek lépcső vezetett alóla a föld belsejébe, a gyenge derengés irányába.

Tom jelentőségteljesen pillantott rájuk.

– Ott van lent.

Jennsen kissé előre hajolt, és a mély lyukba nézett.

– Nathan lement oda? Ezen a lépcsőn?

– Attól tartok, igen – válaszolta Tom.

– Mi ez a hely? – kérdezte Ann.

Tom bocsánatkérően megvonta a vállát.

– Sajnos, fogalmam sincs. Még azt sem tudtam, hogy itt van, amíg röviddel ezelőtt Nathan megmutatta, hogy hol találom majd meg. Azt mondta, hogy küldjelek utána, amint megjössz. Ragaszkodott hozzá. Nem akarja, hogy bárki is megtudja, hogy itt van ez a hely. Azt akarta, hogy álljak őrséget, és mindenkit tartsak távol a temetőtől, bár nem hiszem, hogy bárki erre vetődne, különösen az éjszaka közepén. A bandakariak nem szeretik a kalandokat.

– Nem úgy, mint Nathan – morogta Ann. Megveregette Tom izmos karját. – Köszönöm, édes fiam. Legjobb lesz, ha azt teszed, amit Nathan mondott, és őrt állsz. Én lemegyek és megnézem, mi ez az egész.

– Mindketten megyünk – szólalt meg Jennsen.

11. FEJEZET

Aggodalomtól és kíváncsiságtól hajtva Ann azonnal elindult lefelé a poros lépcsőn. Jennsen szorosan a nyomában lépkedett. Egy forduló után újabb lépcsősor vezetett jobbra lefelé. A harmadik pihenő után egy hosszú lépcsősor kanyarodott balra. A koszos falak kényelmetlenül közel voltak egymáshoz. A boltozat még Ann számára is túl alacsonyan volt, Jennsennek pedig össze kellett görnyednie. Ann úgy érezte, mintha egy földbe ásott nyelőcsövön haladnának le a temető gyomrába.

Hitetlenkedve állt meg a lépcső aljánál. Jennsen még füttyentett is egyet. Egy furcsa, kanyargós helyiséghez érkeztek, amelyhez foghatót Ann még sohasem látott. A falak fura cikkcakkban törtek meg, mind különbözőképpen. Némelyik falat vakolat borította. Egy sor kanyar után a helyiség a távolba veszett, és eltűnt a kiszögellések és sarkok mögött.

Valami különös rend uralta a rendetlenséget, amely Annt nyugtalansággal töltötte el. A vakolt falakból nyíló falfülkéket kifakult, néhány helyen levált, kék szimbólumok és minták vették körül. Szavak is voltak köztük, túl régi volt és tompa az írás, hogy el lehessen olvasni. A megdőlt falak mellett könyvespolcok, régi fa asztalok álltak, melyeket vastagon borított a por.

A rárakódott portól halott, súlyos pókhálók lógtak a temető alatti terem dekorációjaként szánt drapériákon. Az asztalokon és a falfülkékben álló rengeteg gyertya finom, földöntúli fénnyel árasztotta el a helységet, mintha az Ann feje fölött nyugvó holtak időnként leszállnának ide, hogy az elhunytak számára fontos kérdéseket megvitassák, és üdvözöljék az újonnan érkezetteket.

A portól fuldokló pókhálók átlátszó függönyén túl, négy összetolt masszív asztal között állt Nathan. Rendetlen kupacokban feküdtek a könyvek a körülötte lévő asztalokon.

– Á, végre itt vagytok! – nézett fel Nathan a könyvekből épült erőd mögül.

Ann Jennsenre nézett.

– Fogalmam sem volt róla, hogy ez a hely ennyire lent van – válaszolt a fiatal nő, mintegy válaszként a kérdésre, amely már ott volt Ann nyelve hegyén. A gyertyák lángja táncolni látszott a kék szemekben. – Azt sem tudtam, hogy ez a hely létezik.

Ann újra körülnézett.

– Kétlem, hogy bárki az elmúlt néhány ezer évben tudott volna róla. Kíváncsi vagyok, ő hogy talált rá.

Nathan becsukott egy könyvet és a mögötte magasodó halom tetejére helyezte. Fehér, egyenes szálú haja a vállát súrolta, ahogy visszafordult. Azúrkék szemét Ann-re szegezte.

Ann megértette a kimondatlan üzenetet Nathan tekintetében. Jennsenhez fordult.

– Nem mennél fel Tomhoz, kedvesem? Magányos feladat lehet egy temetőben őrt állni.

Jennsen csalódottnak látszott, de úgy tűnt, megértette, hogy a dolgukra kell hagynia őket. Elmosolyodott.

– Persze. Itt leszek fent, ha szükségetek lenne valamire.

Ahogy Jennsen lépteinek visszhangja elhalt, Ann körbemutatott a pókháló fátylon.

– Nathan, mi a csuda ez a hely?

– Nem kell suttognod – mondta a Próféta. – Látod, hogy milyen furcsa szögben törnek meg a falak? Teljesen elnyelik a visszhangot.

Ann csodálkozva hallotta, hogy tényleg így van. Rendszerint a kőfalak között nagyon zavaró a visszhang, de ebben a furcsa, kanyargós helyiségben halotti csend honolt.

– Valamire különös módon emlékeztet ez a hely.

– Elfedő mágia – vetette oda a Próféta.

– Hogy mi?

– Az egész elrendezés olyan, mint amit az elrejtő mágia kelt. – Mindkét irányba mutatott, amikor látta, hogy a nő milyen értetlenül néz. – Nem a hely elrendezése, a szobák elhelyezése és a folyosók és átjárók sora – mint a Népek Palotájában – azaz a varázsige formája, hanem a falak precíz vonala maga az, amely a varázst alkotja, mintha valaki a földről húzta volna a mágiát felfelé, majd egyszerűen megalkotta a falakat azzal, hogy ezt a vonalat benyomta, mielőtt középen kimélyítette volna. Mivel a falak mindenütt azonos vastagságúak, a falak kívülről szintén a varázsige vonalát követik, ez támasztja meg az egészet. Elég okos elgondolás. Hogy működjön, biztosan vérrel rajzolták meg és emberi csontokkal. Ebből biztosan volt elegendő kéznél.

– Hát valaki láthatóan elég sok munkát fektetett bele – ismerte el Ann, ahogy újra szemügyre vette a termet. Most vette csak észre az egymással ellentétes alakzatokat és szögeket. – És egészen pontosan mire használták ezt a helyet?

– Nem vagyok biztos benne – válaszolta nagyot sóhajtva. – Nem tudom, hogy ezeket a könyveket a halottakkal akarták eltemetni örök időkre, vagy elrejtették őket, netán valami más célt szolgál. – Nathan intett az egyik kezével. – Erre! Hadd mutassak valamit.

Ann követte a zegzugos, kanyargós folyosón. Jónéhány poros könyvvel megrakott polc mellett haladtak el, mire egy olyan részre értek, amelynek minden oldalán egy alkóv volt.

Nathan a falnak könyökölt.

– Ezt nézd meg – mondta, és hosszú ujjával a kőfalban az egyik alacsony, félköríves nyílásra mutatott.

Ann lehajolt, és bekukucskált. Egy test volt benne. Csak a szétporladó ruhafoszlányokba öltözött csontok maradtak belőle. Dereka körül egy bőr öv, és az egyik vállán keresztben egy pánt látszódott. A csontváz karjait összefonta a mellkasán. A nyakában arany láncok lógtak. A fény megcsillant az egyiken függő medálon, amelyet valószínűleg Nathan megemelt, hogy megnézhesse, és az ujjaival letörölte róla a port.

– Van ötleted, hogy ki lehetett ez? – kérdezte a férfit, ahogy felegyenesedett és a karjait összefonta maga előtt.

Nathan közelebb hajolt.

– Úgy hiszem, egy próféta volt.

– Azt hittem, nem kell suttognunk.

Az egyik szemöldöke ívbe szaladt, ahogy kihúzta magát. – Sokan nyugszanak itt. – Az ujjával a sötétségbe bökött. – Ott, arra.

Ann arra gondolt, hogy vajon mind próféták-e.

– És a könyvek?

Nathan ismét előre hajolt, és suttogva mondta.

– Próféciák.

A nő csodálkozva visszanézett oda, amerről jöttek. Próféciák? Úgy érted, mind? Az összes könyv próféciákat tartalmaz?

– Többségük.

Izgatottság öntötte el. Az ilyen könyvek hihetetlenül értékesek. Ritka kincsnek számítottak. Az ilyenekből kaphatták meg az útmutatást, amire szükségük volt, és amelyek rengeteg fölösleges erőfeszítéstől kímélhették meg őket, ezen felül segíthettek eltüntetni a tudásuk hiányosságait. Most sokkalta jobban szűkében voltak a válaszoknak mint a történelemben bármikor. Többet kellett tudniuk a végső csatáról, amelyben Richard volt hivatott vezetni őket. Mint például azt, hogy mikor lesz ez a csata. A prófécia szeszélyétől függően akár még sok évvel később is lehet ez a pillanat. Még az is előfordulhat, hogy Richard öreg ember lesz, mire erre a csatára sor kerül. A sok nehézséget tekintve, amellyel szembe kellett nézniük, csak remélhették, hogy még jó pár évük van addig, és lesz idejük felkészülni. A prófécia segíthetett ezt kideríteni.

A Próféták Palotájának pincéiben rengeteg próféciás könyvet őriztek, de mindet megsemmisítették, hogy megakadályozzák, hogy Jagang császár kezébe kerüljenek. Jobb mindörökre elveszíteni őket, mintsem megengedni a gonosznak, hogy akár egy pillantást is vethessen rájuk.

De erről a helyről senki sem tudott. Elfedő bűbáj védte. Szédítő lehetőségek kergették egymást Ann fejében.

– Nathan... hiszen ez csodálatos. – Megfordult, és a férfire nézett, aki úgy nézett rá, hogy ideges lett tőle. Előre nyújtotta a kezét és megérintette a karját.

– Nathan, ez több, mint amit valaha reméltünk.

– Még annál is több – mondta síri hangon, és elindult visszafelé. – Itt vannak olyan könyvek amelyek arra késztetnek, hogy kétségbe vonjam az épelméjűségemet – mondta egy hirtelen kézmozdulattal kísérve.

– Á – felelte Ann csípősen, ahogy próbálta követni – végre egy kis megerősítés.

A férfi megtorpant és megfordult. A tekintette szinte lángolt.

– Ebből nem kéne viccet csinálnod. Ann libabőrös lett, ahogy válaszolt.

– Akkor mutasd meg – felelte komoly hangon –, hogy mit találtál!

A férfi megrázta a fejét, láthatóan, hogy a hirtelen rosszkedvét elűzze.

– Még nem tudom biztosan. – Szokásos fennhéjázó stílusa teljesen eltűnt, ahogy a könyvek között kutatott. – Válogattam a könyveket.

Ann sürgetni akarta és meg akarta tudni, hogy mit derített ki, de tisztában volt vele, hogy amikor ennyire zavart, jobb hagyni, hogy a maga módján mondja el a dolgokat, főleg, ha valami rejtélyes találgatásról volt szó.

– Válogattad őket?

Nathan bólintott.

– Ezeket nem tudjuk használni. A legtöbb jóslat, ami bennük van, vagy már elavult, és számunkra lényegtelen feljegyzéseket tartalmaz, vagy ismeretlen nyelven írták őket.

Megfordult, és egy másik kupacra tette a kezét. Porfelhő szállt fel róla. – Ezek azok a könyvek, amelyek nekünk is megvoltak a Palotában. – Végigsimított az egész kupac fölött. – Az egész. Mind az összes ami az asztalon van.

Ann tágra nyílt szemekkel meredt a furcsa helyiség mentén futó polcokra és falfülkékre. – És még sokkal több könyv van itt, mint, ami itt hever az asztalon. Ez csak a töredéke.

– Így van. Szinte még el sem kezdtem a munkát, amikor úgy döntöttem, hogy jobb, ha idehívatlak Tommal. Azt akartam, hogy megtudd, mit találtam. Egyrészt ezért, meg azért is, mert sok olvasnivaló vár itt ránk. Egyszerre csak egy könyvet vettem ki, átlapoztam, és az egyik kupac tetejére raktam.

Ann kíváncsi volt, hogy vajon hány könyv maradt épen, használható állapotban, miután több ezer évet a föld alatt töltött. Talált már könyveket korábban, amelyeket elpusztított az idő, és az elemek, főleg a penész és a víz. Körülnézett, a falakat és a mennyezetet vizsgálgatta, de nem látta nyomát, hogy bárhol is nedvesek lettek volna.

– Első látásra úgy tűnik, hogy ezeket a könyveket nem tette tönkre a nedvesség. Hogyan maradhat egy ilyen hely ennyire száraz? Az ember azt feltételezné, hogy a víz átszivárog a kövek repedésein és mindent ellep a nedvesség és a penész. Alig merem elhinni, hogy ezek a könyvek ilyen jó állapotúnak tűnnek.

– A tűnnek, egy jó szó rá – mormolta Nathan. A nő homlokát ráncolva feléje fordult.

– Hogy érted ezt?

A férfi mérgesen legyintett.

– Máris. Máris. Az az érdekes, hogy a mennyezetet és a falakat ólommal vonták be, hogy kizárják a nedvességet. Mágikus pajzs is védi ezt a helyet. Még a bejáratnál is volt egy. De a bandakari emberek nem bírnak mágiával, és a földjüket hermetikusan lezárták. Nem volt olyan varázstudó itt, akitől pajzsokkal kellett volna védeni.

– A mágikus pajzs azonban végül megsemmisült – emlékeztette Nathan.

– Igen, ez igaz. – Ann egyik ujjával az állán dobolt. – Kíváncsi vagyok, hogy történt mindez.

– Nathan megvonta a vállát. – Bár engem is érdekel, most nem a hogyan a fontos.

Legyintett, mintha elhessegette volna a kérdést.

– Jelenleg csak az számít, hogy megtörtént. Bárki is hozta ide ezeket a könyveket, el akarta rejteni, meg akarta védeni őket, és nem kímélte magát, hogy ez így is maradjon. Az itteni Tehetség nélkül született embereket nem tartották volna vissza a pajzsok, a kőszobor önmagában elegendő akadály lett volna, hiszen nem lett volna okuk rá, hogy elmozdítsák, hacsak nincs jó okuk rá, hogy azt higgyék, valami el van rejtve alatta. És miből gondoltak volna ilyesmit? Az a tény, hogy ez a hely évezredeken keresztül háborítatlan maradt, azt bizonyítja, hogy soha nem gondolták, hogy van valami. Szerintem az olyan lehetséges megszállók ellen helyezték ide a pajzsokat, akik végül esetleg bejutnak Bandakarba, mint ahogy Jagang emberei tették.

– Ennek azt hiszem, van értelme – mormolta Ann, ahogy átgondolta a hallottakat. – Nem számítottak ugyan rá, hogy a Bandakart elzáró Határt valaha is feltörik, mégis elővigyázatosságból létrehozták a pajzsokat.

– Vagy egy prófécia miatt – tette hozzá Nathan.

Ann felnézett.

– Ez az! – Csak egy Nathan-éhoz hasonló képességű varázsló juthatott át a pajzsokon. Még Ann-nek sem volt meg a képessége hozzá, hogy bizonyos pajzsokon átjuthasson. Ő is jól tudta, hogy a régi időkben helyeztek el olyan pajzsokat, amelyeket csak Pusztító Mágia segítségével lehetett hatástalanítani.

– Az is lehetséges, hogy ezeket a könyveket azért hordták ide, hogy megőrizzék az értékes műveket arra az esetre, ha a többivel valami történne.

– Tényleg azt gondolod, hogy ilyesmi miatt vették volna a fáradságot? – kérdezte Ann.

– Nos, a Próféták Palotájában lévő összes könyv elpusztult, ugyebár? A próféciás könyvek mindig veszélyben vannak. Sokukat elpusztították, mások az ellenség kezébe kerültek, néhány egyszerűen eltűnt. Az ilyen helyek jelenthetik az utánpótlást, főleg, ha egy prófécia még figyelmeztet is egy ilyen eshetőségre.

– Azt hiszem, igazad lehet. Hallottam már olyat, hogy találtak ilyen próféciákat, amelyeket elrejtettek megőrzésképpen, vagy az avatatlan szemek elől. – Megrázta a fejét, ahogy végignézett a termen. – Mégis, ilyen hatalmas leletről, még sohasem hallottam.

Nathan a kezébe adott egy könyvet. Vörös bőr borítását barnára fakította az idő. Azonban, még így is valahogy ismerősnek tűnt a megfakult bordás gerinc. Kihajtotta a fedelet, és az első üres lapot.

– Ó te jó ég!, Ann elmélázva olvasta a címét. – Glendhill Elhajlás elmélete. De csodálatos újra a kezembe fogni ezt a könyvet! – Becsukta és a szívére szorította. – Mint egy halottaiból feltámadt régi barát.

Ez a könyv, az egyik kedvence volt, amely az elágazó próféciákról szólt. Mivel ez egy kulcsfontosságú kötet volt, amely értékes információkat tartalmazott Richardról, sokszor tanulmányozta, és az évszázadok folyamán annyiszor idézte, mialatt arra várt, hogy Richard megszülessen, szinte kívülről tudta az egészet. A szíve szakadt meg tőle, hogy el kellett pusztulnia a Próféták Palotájának kazamatáiban a többi könyvvel együtt. Sok fontos információt rejtett még az eljövendő lehetőségekről.

Nathan egy másik kötetet húzott ki az egyik halomból, és nagy szemeket meresztve lengette előtte.

– Haladás és kettős fordítások.

– Nem! – rántotta ki Ann a kezéből. – Az nem lehet! Egyetlen forrásból sem lehetett biztosra venni, hogy ez a könyv tényleg létezik-e. Ann maga is sokáig kereste utazásai során, méghozzá Nathan kérésére. A Nővéreket is megbízta vele, amikor elutaztak, hogy kutassanak utána. Voltak nyomok, de mindegyik zsákutcával végződött. Felnézett a Prófétára.

– Valódi? Sok forrás még a létezését is tagadja.

– Egyesek szerint nyoma veszett, mások szerint kitaláció. Beleolvastam, és abból, amit egyes prófécia elágazásokról ír, vagy eredeti, vagy briliáns hamisítvány. Még tanulmányoznom kell, hogy megmondhassam, pontosan melyik is, de abból, amit eddig láttam, inkább afelé hajlok, hogy eredeti. Egyébként is mi értelme lett volna rejtegetni, ha hamisítvány? Azokat azért készítik, hogy drága pénzért eladják.

Ebben volt valami.

– És mindvégig itt volt! A csontok alatt eltemetve!

– Együtt még egy csomó, szerintem legalább ennyire értékes kötettel.

Ann csettintett a nyelvével, ahogy újra a könyvekre nézett. Egyre inkább félelemmel vegyes tiszteletet érzett.

– Nathan, te kincset találtál. Felbecsülhetetlen értékű kincset.

– Lehet – felelte a férfi.

A nő kérdő tekintetére válaszul felemelt egy meglehetősen nehéz könyvet egy újabb halom tetejéről.

– Ezt sem fogod elhinni. Nyisd ki, és olvasd el a címét te magad.

Ann vonakodva letette a kezében tartott könyvet, és elvette a nehéz kötetet Nathantől. Ezt is letette az asztalra, és fölé hajolt. Nagy gonddal kinyitotta a fedelét. Hunyorgott, majd hirtelen felegyenesedett.

– A Hetedik feladat Sellerontól. – Alig kapott levegőt az izgalomtól. – De azt gondoltam, hogy ebből csak egy példány létezett, és az elpusztult.

Nathan szájának egyik fele huncut mosolyra húzódott. Felemelt egy másik könyvet. – A jó okkal megtartott tizenkét szó. És megtaláltam a Sors Ikertestvérét is. – Ujjával az egyik kupacra mutatott. – Itt van valahol.

Ann ajka egy ideig hasztalan próbálkozott megformálni a szavakat. – Azt hittem, ezeket a próféciákat mindörökre elveszítettük.

A férfi furcsa mosolyával az ajkán csak nézte.

Ann előre nyújtotta a kezét.

– Tényleg olyan szerencsések vagyunk, hogy léteznek másolatok?

Nathan jóváhagyólag bólintott. De a mosolya eltűnt.

– Ann – kezdte, ahogy átnyújtotta a Jó okkal megtartott tizenkét szó című könyvet. – Vess rá egy pillantást, és mondd meg, mit gondolsz.

Értetlenül a férfi zord tekintetétől, egy üres részre helyezte a könyvet és óvatosan lapozni kezdte. Az írás egy kissé megfakult, de nem jobban mint más korosabb könyveknél ez szokásos volt. A korához képest jó állapotban volt, és egészen könnyen lehetett olvasni.

Ez a könyv tizenkét főbb próféciát, és jónéhány elágazást tartalmazott. Alapos összevetés után az elágazások más próféciás könyvekben említett eseményekhez kapcsolhatók, amelyeket enélkül nem lehetne időrendben elhelyezni. Maga a tizenkét prófécia egyébként nem volt fontos. Az elágazások voltak azok, amelyek segítettek más próféciák felderítésében. Ez tette a könyvet annyira értékessé.

A kronológia sokszor a legnagyobb probléma volt, amellyel a próféciákkal dolgozóknak szembe kellett nézniük. Gyakran szinte lehetetlen volt megmondani, hogy a prófécia a következő napról, vagy a következő évszázadról szól-e. Az események folyamatosan áramlottak, és lényeges kérdés volt, hogy az időben hová kell a próféciát elhelyezni, nemcsak azért, hogy tudjuk, mikor teljesedik be, hanem azért is, mert ami égető fontosságúnak tűnik az egyik évben, jelentőségét veszítheti, ha a következő évre tesszük át. Hacsak nem ismerjük, melyik évre vonatkozik a prófécia, nem lehet tudni, hogy veszélyt jósolt, vagy csak egyszerű figyelmeztetésnek szánták.

A legtöbb próféta, amikor papírra vetette a jóslatait, az utókorra hagyta, hogy a való világ eseményei között a megfelelő helyre illesszék. Nem volt egyetértés abban, hogy ezt vajon szándékosan csinálták, gondatlanságból, vagy mert a próféta a látomása közben nem érzékelte, hogy mennyire fontos, ugyanakkor nehéz lesz később időrendben elhelyezni, amit látott. Ann gyakran figyelte meg Nathannél, hogy a prófécia az ő számára annyira kristálytiszta volt, hogy egyszerűen nem értette, hogy mennyire nehéz másoknak értelmezni és az élet kirakós játékába illeszteni.

– Várj csak – szólt rá Nathan, ahogy lapozott –, nézd meg az előző oldalt!

Ann rápillantott, majd visszalapozott egyet.

– Ott – mutatott a férfi az oldalra. – Nézd meg. Több sor is hiányzik.

Ann az apró hiányra bámult, de nem értette, miért olyan fontos ez. A könyvekben gyakran voltak ilyen üres helyek, és erre számos magyarázat létezett.

– Igen?

Válasz helyett, a férfi a kezével mutatta, hogy lapozzon tovább. Ann ismét lapozni kezdett. Nathan hirtelen megint megállította és egy újabb üres részt mutatott, majd kérte, hogy menjen tovább.

Ann észrevette, hogy az üres helyek egyre sűrűsödtek. Végül teljes oldalak álltak üresen. Persze még erre is akadt példa. Egy csomó könyv volt, amely a közepén egyszer csak véget ért. Úgy gondolták, hogy az ilyen könyveken dolgozó próféta valószínűleg meghalt, és az utána következők nem akartak beleavatkozni az elődjük munkájába, vagy inkább számukra érdekesebb vagy fontosabb elágazásokon akartak dolgozni.

– A Tizenkét szó az egyike azon kevés próféciás könyveknek, amelyek időrendet közölnek – emlékeztette a férfi finoman.

Ann persze tudta ezt. Ez tette a könyvet annyira értékessé. El sem tudta képzelni, miért érezte olyan fontosnak a férfi, hogy erre rámutasson.

– Nos – sóhajtott Ann, ahogy a könyv végére ért. – Furcsa. Te mire következtetsz ebből?

Megint nem válaszolt egyenesen, hanem a kezébe adott egy másik könyvet.

– A Burkett ág elágazásai. Nézd meg ezt is!

Ann az újabb értékes leletet kezdte hát lapozni, és közben valami szokatlant keresett. Három üres oldalt talált, melyet újabb próféciák követtek.

Kezdett türelmetlen lenni.

– Mit kellene látnom?

Nathan egy pillanatig késlekedett a válasszal. Amikor megszólalt, a hangjától jeges rémület futkározott Ann hátán.

– Ann, ez a könyv ott volt a pincénkben.

A nő még mindig nem értette, ami pedig nyilvánvalóan rendkívül fontos volt a számára.

– Igen, ott volt, emlékszem rá jól.

– Abban a kötetben nem voltak üres oldalak!

A nő összehúzta a szemét, a könyvhöz fordult, és újra lapozni kezdte, amíg az üres helyhez nem ért.

– Nos – mondta, ahogy azt a részt nézte, ahol a jóslat véget ért és utána azt, ahol az új jóslat egy új oldalon folytatódott –, talán aki csinálta a másolatot, valami miatt úgy döntött, hogy egy részét kihagyja. Talán jó okuk volt azt feltételezni, hogy az az ág zsákutca, és mint ahogy az elhalt ágat levágják a fáról, egyszerűen kihagyták. Ez a metszés nem ritka. Azután pedig, mert nem akarták, hogy úgy tűnjön, hogy be akarják csapni azt, aki olvassa, ahogy haladtak előre, a megfelelő helyeket, amelyek a kitörölt résszel függtek össze, szintén üresen hagyták.

Felnézett. A Próféta kék szemével őt nézte. Ann kellemes bizsergést érzett a lapockái között.

– Vess egy pillantást Glendhill Elhajlás elméletére – mondta halkan, átható tekintetét le nem véve róla.

Ann másfelé nézett, majd inkább közelebb húzta az említett könyvet. Átlapozott néhány oldalt, ahogy az előzővel is tette, bár lehet, hogy kissé gyorsabban.

Ebben is voltak üres lapok, csak még több.

Megvonta a vállát.

– Nem túl precíz másolat.

Nathan türelmetlenül odanyúlt hosszú karjával, és amit a nő átlapozott, visszahajtotta az elejére. Ott, a legelején ott állt az író kézjegye.

– Drága Teremtő! – suttogott Ann, amikor meglátta a kis jelet. Még mindig csillogott a varázstól, amellyel a szerző lerajzolta. Érezte, hogy tetőtől talpig libabőrös lesz.

– Ez nem egy másolat. Ez az eredeti!

– Így van. Ha emlékszel még arra, amelyik nekünk megvolt, csak másolat volt.

– Igen, emlékszem, hogy az volt.

Azt feltételezte, hogy ez is egyike a másolatoknak. Sok próféciás könyv csupán másolat volt, de ez nem csökkentette az értéküket. Elismert tudósok nézték át őket, akik megjelölték ezeket, annak jeléül, hogy pontosak, hitelesek. A próféciás könyvek értéke a tartalmuk pontosságától és igazságtartalmától függött, nem pedig attól, hogy eredetiek voltak-e vagy sem. A prófécia volt az érték, nem pedig a kéz, amely papírra vetette.

Mégis, egy olyan könyv eredetijét látni, mint amilyen ez is volt, amelyet ennyire szeretett, felejthetetlen élményt jelentett. Ez volt az a könyv, amelyet a próféta, akitől ezek az értékes jóslatok származtak a saját kezével írt.

– Nathan... mit mondhatnék? Ez hihetetlen öröm számomra. Te tudod, mennyit jelentett számomra ez a könyv.

Nathan türelmesen felsóhajtott.

– És mit szólsz az üres oldalakhoz?

Ann megvonta a vállát.

– Nem tudom. Nem akarok találgatni. Te mire gondolsz?

– Nézd meg azt a helyet, ahonnan hiányzik a szöveg.

Ann ismét a könyv felé fordította figyelmét. Elolvasott egy keveset az üres hely előtti részből, és egy keveset az utána következőből. A Richardról szóló prófécia volt. Találomra kiválasztott egy másik helyet, és ugyanezt megismételte. Itt is Richardról volt szó.

– Úgy tűnik – mondta, amikor már a harmadik helyet tanulmányozta, hogy az üres helyek olyan részeken jelennek meg, amikor Richardot említi a prófécia.

Nathan egyre ingerültebbnek tűnt.

– Ez azért lehet, mert ez a könyv Richardról szól. Az üres helyek elhelyezkedése pedig nem esik egybe más Richardról szóló könyvekkel.

Ann csüggedten felemelte a kezét, és hagyta maga mellé esni.

– Akkor feladom. Nem értem, hogy mit látsz bennük?

– Éppen, hogy mit nem. Az üres helyek jelentik a problémát.

– Hogy hogy?

– Mert – mondta egy kissé nyomatékosabban –, van valami egészen furcsa bennük.

Ann hátrasimított egy kilazult ősz hajtincset a kontyába, amelyet mindig viselt. Egyre törődöttebbnek érezte magát.

– És mégis mi?

– Te mondd meg! – kérte. – Lefogadom, hogy gyakorlatilag kívülről tudod Glendhill Elhajlás elméletét.

Ann megvonta a vállát.

– Talán.

– Nos, én tudok belőle idézni. Legalábbis abból, ami megvolt nekünk a Palotában. Átnéztem ezt a könyvet, hogy teszteljem a memóriámat.

Valami miatt Ann gyomra idegesen összerándult. Attól lelt, hogy esetleg az a könyv, amely náluk volt a Palotában esetleg hamis próféciákat tartalmazhatott azokon a helyeken, amelyeket a szerző üresen hagyott. Ez a gondolat teljesen elgyengítette.

– És mire jöttél rá? – kérdezte.

– Hogy pontosan annyit tudok idézni, amennyi az eredetiben is van, sem többet, sem kevesebbet.

Ann megkönnyebbülten sóhajtott fel.

– Nathan, hiszen ez csodálatos! Ez azt jelenti, hogy a mi példányunk nem tartalmazott kitalációkat. Miért aggódsz azon, hogy nem emlékszel az üres helyekre? Üresek, nincs ott semmi, nincs mire emlékezned.

– A mi példányunkban nem voltak üres helyek.

Ann hunyorogva próbált emlékezni.

– Nem voltak. Jól emlékszem rá. – Melegen a Prófétára mosolygott. – De hát nem érted? Ha csak ennyit tudsz idézni, sem többet, sem kevesebbet, és azt a mi kötetünkből tanultad, akkor az azt jelenti, hogy bárki is készítette a másolatot, összehúzta a szöveget, mert nem akart értelmetlen üres helyeket benne hagyni, mint ahogy ez a próféta tette. Ő valószínűleg azért hagyta a szövegben őket, hogy hátha később látomása lesz, és hozzá kell tennie valamit a már leírtakhoz. Nyilvánvalóan erre nem lett szükség, így benne maradtak az üres helyek.

– Biztosan tudom, hogy ennél több minden volt a mi példányunkban.

– Akkor nem értem, mit akarsz mondani.

Ekkor Nathan emelte tehetetlenül a kezeit a magasba. – Ann, hát nem látod? Itt van, nézd meg! – Odatolta elé a könyvet. – Nézd meg ezt az utolsó előtti ágat. Egy teli oldal és hat üres. Emlékszel akár egyetlen egy olyan oldalágra a mi kötetünkben, amely csak egy oldalnyi lett volna? Nem. Egy sem volt ilyen rövid. Túl bonyolultak voltak ahhoz. Te tudod, hogy több van ebben a próféciában, és én is tudom, de az elmém épp olyan üres, mint ezek az oldalak. Aminek még itt kellene lennie, az nem csak a könyvből hiányzik, hanem a fejemből is. És hacsak te fel nem tudod idézni a prófécia végét, amiről tudod, hogy ott kellene lennie, akkor a te fejedből is hiányzik.

– Nathan, ez nem – úgy értem, nem látom... – Ann zavartan elhallgatott.

– Tessék – mondta a férfi ahogy elővett egy könyvet a háta mögül. – Összegyűjtött Eredetek. Erre emlékezned kell.

Ann áhítattal vette el tőle.

– Ó, Nathan, hát persze, hogy emlékszem. Hogy lehetne egy ilyen gyönyörű könyvet elfelejteni?

Az Összegyűjtött Eredetek egy különösen ritka prófécia volt abban a tekintetben, hogy történet formájában írták. Ann kedvelte ezt a történetet. Vonzotta a romantika, bár erről senkinek nem tett említést. Mivel ez a mese egyben prófécia is volt, hivatali kötelessége volt ismerni.

Mosolyogva nyitotta ki az apró könyvecske borítóját.

A lapok üresek voltak.

Az összes.

– És most meséld el nekem – mondta Nathan csendesen parancsoló, mély Rahl hangján –, miről szól ez a könyv?

Ann kinyitotta a száját, de nem találta a szavakat.

– Akkor mondj – folytatta Nathan azon a finoman erőteljes hangon, amely úgy tűnt, a követ is képes megrepeszteni –, legalább egy sort a kedvenc könyvedből. Mondd meg, kiről szól. Mondd meg, hogy kezdődik, mi a vége, vagy bármit a közepéről.

Ann elméje teljesen üres volt.

Ahogy Nathan éles tekintete találkozott az övével, kissé előrehajolt. – Csak egy dolgot mondj, amire emlékszel ebből a könyvből!

– Nathan – végre sikerült némi suttogást kierőltetnie magából, és tágra nyílt szemekkel nézte a férfit. – Gyakran volt a szobádban ez a könyv. Te jobban ismered, mint én. Te emlékszel valamire az Összegyűjtött Eredetek—ből?

– Egyetlen szóra sem...

12. FEJEZET

Ann nyelt egyet.

– Nathan, hogy lehet, hogy egyikünk sem emlékszik egy olyan könyvre, mint ez, amit annyira szerettünk. És miért van az, hogy pont azokra a részekre nem emlékszik egyikünk sem, amelyek hiányoznak a könyvből.

– Na, ez egy jó kérdés.

Hirtelen Ann-nek eszébe jutott valami. Még a lélegzete is elállt.

– Mágia. Ezeket a könyveket elvarázsolták!

Nathan elhúzta a száját.

– Micsoda?

– Sokszor bocsátanak könyvekre varázslatot, hogy megvédjék a bennük lévő információt. Még próféciás könyvnél nem találkoztam ilyesmivel, de a mágiával foglalkozó könyveknél elég gyakori. Ezt a helyet azért hozták létre, hogy valamit elrejtsenek. Talán éppen ez történik az itt őrzött információval. Az ilyen mágia akkor aktiválódik, ha a megfelelő képességgel bíró személyen kívül bárki kinyitja a könyvet. Az ilyen varázslatot sokszor egy meghatározott személyhez kötötték. A védelem úgy működött, hogy ha nem a megfelelő személy nyitotta ki a könyvet, mindent kitörölt a memóriájából, amit látott benne. Látták, és azon nyomban el is felejtették. A hatása az volt, hogy az illető nem látta a szöveget.

Nathan nem válaszolt, de ahogy átgondolta ennek lehetőségét, a tekintete is megenyhült. Ann látta, abból, ahogy a férfi nézett, hogy nem hiszi, hogy ez lenne a magyarázat, de nincs kedve vitatkozni ezen. Valószínűleg azért, mert valami más fontos dologhoz szeretne nekilátni.

A férfi az egyik magányosan álló könyvkupac tetején dobolt az ujjaival. – Ezek a könyvek – szavai súlyosan csengtek – kizárólag Richardról szólnak. Még sohasem találkoztam velük. Ijesztőnek találom, hogy ezeket egy ilyen helyre rejtették el. Legtöbbjükben rengeteg üres lap van.

Az, hogy ilyen sok Richardról szóló könyv nem volt meg nekik a Próféták Palotájában, tényleg ijesztő volt. Ann öt évszázadon keresztül kutatott a világban olyan könyvek után, amelyekben bármit is találhat Richardról.

Megdörzsölte az egyik szemöldökét, ahogy ezt végiggondolta.

– Megtudtál belőlük valamit?

Nathan felemelte a legfelső kötetet és kinyitotta.

– Nos, először is, ez a szimbólum, itt, nyugtalanít engem. Ez egy nagyon ritka fajtája a próféciának, a próféta megvilágosodása közben vetették papírra. Ilyen grafikus próféciák nagyon erős látomások hevében keletkeznek, amikor leírni túl soká tartana, és félbe is szakítaná mindazt, ami az elmét ostromolja.

Ann-nek csak homályosan rémlett, hogy léteznek ilyen szimbolikus próféciák. Emlékezett rá, hogy látott néhányat a Palotában. Nathan korábban soha nem mondta, hogy mik ezek, és más sem tudta. Íme, Nathan újabb évezredes titka.

Közelebb hajolt és a kérdéses rajzot kezdte nézegetni, amely az oldal nagy részét elfoglalta. Egyenes vonalak egyáltalán nem voltak benne, csak ívek és hurkok, amelyek egy szinte élni látszó kerek képet alkottak. Helyenként a toll mélyen belevágott a papírba, és dupla vonalat hagyott maga után, ahogy a nyomástól a tollhegy két fele elvált egymástól. Ann a könyvet közelebb emelte az egyik gyertyához és egy helyet, vizsgálgatott, ahol a rajz különösen durva volt. Egy rég felszáradt tintapaca közepén aprócska fém szilánkot fedezett fel: a tollhegy egyik oldala letört, ahogy a papírba nyomták. Még mindig bele volt szorulva. Rögtön utána egy új toll tisztább, bár nem kevésbé erőteljes vonalai következtek.

A tintarajzon semmilyen konkrét alakzat nem volt kivehető – semmilyen megfogható nem volt benne, mégis valami oknál fogva, annyira felkavaró volt, hogy az embert kiverte a víz tőle. Olyan érzést keltett a szemlélőben, mintha mindjárt felismerné, az értelme mégis csak súrolta a tudat határát.

– Mi ez? – A könyvet kinyitva letette az asztalra, hogy a rajz látható legyen. – Mit jelent ez?

Nathan erőteljes állát simogatta.

– Elég nehéz elmagyarázni. Nehéz szavakba önteni azt, ami képként jelenik meg a fejemben, amikor ránézek.

– Gondolod – kérdezte Ann erőltetett türelemmel, és összecsapta a kezét –, hogy esetleg meg tudod próbálni, hogy leírd nekem, amit látsz?

Nathan látta, milyen szemekkel néz rá a nő.

– Azt hiszem a leginkább úgy tudnám leírni, amit látok, hogy „a szörnyeteg eljön".

– A szörnyeteg?

– Igen. Nem tudom, hogy mit jelent ez a benyomás. A prófécia részben rejtve marad, vagy szándékosan, de talán azért, mert olyas valamit jelent, amivel még soha nem találkoztam. Ám az is lehet, hogy azért, mert az üres oldalakhoz kötődik, a hozzájuk kapcsolódó szöveg nélkül pedig a rajz nem bontakozik ki teljesen előttem.

– És mit fog csinálni ez a szörnyeteg?

Nathan becsukta a borítót, hogy Ann láthassa a címét: Kavics a tóban. A nőt hirtelen kiverte a hideg verejték.

– A szimbólum, egy rajzos figyelmeztetés – magyarázta Nathan. – A prófécia gyakran utalt Richardra úgy, hogy ő a „tóba vetett kavics". Ami ebben a kötetben van, bizonyára felbecsülhetetlen értékű. Hacsak nem hiányzik az is.

– Úgy érted, ez egy figyelmeztetés Richard számára, hogy valamilyen fenevad közeledik?

Nathan bólintott.

– Amennyire ki tudom venni erről van szó, és hogy valami kísérteties aura lengi körül.

– Mármint a szörnyeteget.

– Igen. A rajz előtti idevágó rész nagyon fontos lett volna, hogy jobban megértsük, miről van szó, hogy felfoghassuk a szörnyeteg természetét, de az a szöveg hiányzik. Az utána következő részek szintén hiányoznak, úgyhogy sem helyileg, sem időrendben nem tudjuk elhelyezni a figyelmeztetést. Abból amit tudunk, akár olyasmi is lehet, amellyel már szembekerült és legyőzte, de olyan is, amely öreg korában éri utol. Anélkül, hogy legalább egy kis része meglenne az erre vonatkozó szövegnek, egyszerűen nincs rá mód, hogy megtudjuk, mi az igazság.

A kronológia nélkülözhetetlen a próféciák megfejtéséhez, de pusztán az alapján a félelem alapján, amelyet a rajz tanulmányozása során érzett, Ann biztos volt benne, hogy ez olyasvalami volt, amellyel még Richard nem találkozott.

– Talán egy metafora. Jagang serege olyan, mint egy hatalmas fenevad, és a félelmetes jelző is illik rá. Mindent elpusztítanak, ami az útjukba kerül. A szabad emberek, és különösen Richard számára a Birodalmi Rend egy szörnyeteg, amely azért jön, hogy elpusztítsa őket, és mindent, ami számukra kedves.

Nathan vállat vont.

– Ez is lehet egy magyarázat. Egyszerűen nem tudom.

Egy pillanatra elgondolkodott, mielőtt folytatta.

– Van még egy homályos tanács, amely nemcsak ebben a könyvben található meg, hanem még egy sor másikban is – Jelentőségteljesen Ann-re nézett. – Olyan könyvekben, amelyeket még soha sem láttam.

Egy csomó okból kifolyólag, Ann szintén nyugtalanítónak találta, hogy ezek a könyvek itt voltak elrejtve, egy ilyen különös, temetőben lévő, föld alatti helyiségben.

Nathan újra a négy asztalon felhalmozott könyvkupac felé intett.

– Miközben persze van rengeteg olyan könyv, ami már láttunk, és meg is mutattam őket neked, a többségük ismeretlen számomra. Példátlan, hogy bármely könyvtárban lenne ilyen sok, a klasszikus alapművektől ennyire eltérő könyv. Minden könyvtárban vannak egyedi darabok, persze, de ez a hely olyan, mintha nem is ezen a világon lenne. Itt szinte minden kötet egy megdöbbentő felfedezés.

Ann veszélyérzete feléledt. Az a hátborzongató érzése támadt, hogy Nathan most ért el tekervényes mondanivalójának lényegéhez. Amit legutóbb mondott, ott kísértett a tudatalattijában.

– Tanácsot mondtál? – kérdezte gyanakvóan – Milyen tanács?

– Igen. Az ilyen rejtekhelyekre vonatkozott, amelyeket „Központnak" nevezett. – Nathan közelebb hajolt, mint amikor egy mosónő pletykálkodásra készül. – Ezeket a „Központokat" többször is említik, de csak egy szövegrészt találtam, ahol meg is nevezik a helyet, ahol az egyik található: A Próféták Palotájának pincéje alatti katakombákban.

Ann szája tátva maradt.

– Katakombák... Ez abszurdum! Nem volt ilyesmi a Próféták Palotája alatt!

– Mi nem tudtunk róla – mondta Nathan ünnepélyesen. – De ez nem jelenti azt, hogy nem is létezett.

– De, de – dadogta Ann –, ez lehetetlen. Egyszerűen nem lehetséges. Ilyesmit nem lehetett volna nem észrevenni. Az alatt a hosszú idő alatt, mióta a Nővérek ott éltek, felfedeztük volna.

Nathan vállat vont.

– Ez alatt az idő alatt, erről a helyről sem tudott senki itt a csontok alatt.

– De itt fönt nem lakott senki.

– Mi van akkor, ha a katakombák titkosak volt? Végül is keveset tudunk az akkori varázslókról, és nem túl sokat azokról, akik a Próféták Palotájának felépítésében részt vettek. Lehetséges, hogy jó okkal rejtették el, úgy ahogy ezt a helyet is. – Nathan tovább találgatott. – Mi van akkor, ha a Palota egyik célja, a fiatal varázslók képzése – egy művészi trükk része, amely egy ilyen titkos hely létezését volt hivatott elfedni?

Ann érezte, hogy a haragtól elvörösödik.

– Azt akarod ezzel mondani, hogy az egész munkánk értelmetlen volt? Hogy mersz olyasmit állítani, hogy az egész életünket egy nagy csalásnak szenteltük, és hogy a Tehetséggel rendelkezők életét nem kímélték volna meg, ha mi...

– Én nem állítok semmi ilyesmit. Nem azt mondom, hogy a Nővéreket rászedték, vagy hogy amit tettek nem segített számos, Tehetséggel rendelkező ifjún. Csak azt mondom, hogy ezekből a könyvekből az derül ki, hogy ennél többről van szó. Mi van akkor, ha nemcsak a Nővérek munkájához volt szükség egy megfelelő helyre, hanem egy még nagyobb célt is szolgált az a hely, ahol a hivatásukat gyakorolták. Végül is, gondolj a felettünk lévő temetőre. Valós okkal létezik, de ugyanakkor kényelmes rejtekhelyet is biztosít ezeknek a könyveknek.

Talán az ilyen Központokra szándékosan ráépítettek az évezredeken folyamán, azzal a céllal, hogy elrejtsék őket. Ha így van, az volt a szándék, hogy ne szerezzünk tudomást a létezésükről. Ha ez egy titkos rejtekhely volt, nem írhattak róla.

A benyomásaim alapján, amelyeket ezekben a könyvekben lévő utalásokból nyertem, azt kell higgyem, hogy egykor bizonyos könyveket annyira felkavarónak tartottak, és esetenként olyan veszélyes varázslatokat tartalmaztak, hogy inkább úgy döntöttek, óvatosságból néhány elrejtett „Központba" gyűjtik össze őket, hogy ne foroghassanak közkézen, ahol lemásolhatják őket, mint ahogy az a próféciákkal lenni szokott. És hogyan lehet a hozzáférést legjobban korlátozni? Mivel ezek az utalások olyan könyvekről beszélnek, „amelyeket a csontokkal együtt őriznek", azt gyanítom, hogy a többi „Központ" is olyan, mint a Próféták Palotája alatti.

Ann lassan csóválta a fejét, ahogy próbálta megemészteni a hallottakat, közben megpróbálta elképzelni, hogy esetleg igaz lehet. Ismét a Richardról szóló könyvekkel megpakolt asztalokra nézett, amelyekkel még sohasem találkoztak.

Ann rájuk mutatott.

– És ezek itt?

– Amit ott találtam, szinte azt kívánom, bár el se olvastam volna!

Ann megragadta a férfi karját.

– Miért? Mit olvastál?

A férfi, hűen önmagához, csak legyintett, röviden elmosolyodott, és témát váltott.

– Ami a leginkább zavar ezeknek a könyveknek az üres részeiben az, ami közös bennük. Mivel a hiányzó részek közül nem mindegyik szól Richardról, arra a következtetésre jutottam, hogy egy dologban viszont hasonlítanak.

– És mi lenne az?

Nathan felemelte az ujját, hogy még hangsúlyosabbá tegye, amit mondani akart.

– Minden rész, olyan próféciákból hiányzik, amely a Richard születése utáni időre vonatkozik. Azokból, amelyek a születése előtti időszakra utalnak, nem hiányzik semmi.

Ann összetámasztotta a két tenyerét, miközben fontolóra vette, hogyan oldhatnák meg ezt a rejtélyt.

– Nos – szólalt meg végül. – Egy dolognak utánanézhetünk. Megkérhetem Vernát, hogy küldjön egy üzenetet a Varázslók Tornyába Aydindrilbe. Zedd védi, nehogy Jagang kezére kerüljön. Megkérhetjük Vernát, hogy küldjön egy futárt, és kérje meg Zeddet, hogy bizonyos helyeket nézzen meg azokban a könyvekben, amelyek itt is itt vannak, és megláthatjuk, hogy ugyanazok a részek hiányoznak-e.

– Ez jó ötlet. Amilyen nagy könyvtár van a Varázslók Tornyában, biztosan megtalálható ott jó pár klasszikus prófécia, amelyet ismerünk, és itt is megvan. – Nathan arca felderült. – Tulajdonképpen még jobb lenne, ha Verna D'Harába, a Népek Palotájába küldene valakit. Míg ott voltam, sok időt töltöttem a Palota könyvtárában. Tisztán emlékszem, hogy ezek közül a könyvek közül jónéhányat láttam ott. Ha valaki megnézné őket nekünk, kideríthetnénk, hogy tényleg elvarázsolták-e ezeket, ahogy mondtad, és a probléma csak ezekre a kötetekre korlátozódik, vagy ez valami szélesebb jelenség. Fontos lenne, hogy Verna azonnal elküldjön valakit a Népek Palotájába.

– Ez nem lesz nehéz. Verna most indul délre. Biztos, hogy a Népek Palotájának közelében vezet az útjuk.

Nathan összehúzta a szemét.

– Verna jelentkezett? És azt mondta, hogy dél felé indulnak? Miért?

Ann jókedve eltűnt.

– Ma kora este kaptam üzenetet tőle, épp mielőtt hívtál.

– És mi mondanivalója volt az ifjú Prelátusnak? Miért megy délre?

Ann lemondóan sóhajtott.

– Attól tartok, nem túl jók a hírek. Azt mondta, hogy Jagang megosztotta a hadseregét. A hordája egy részével megkerüli a hegyeket, hogy délről támadjon D'Harára. Verna a d'harai sereg egy nagy részével elindul, hogy végül szembenézzen a Renddel. Nathan arcából kifutott a vér.

– Mit mondtál? – suttogta.

Ann meglepetten nézte a férfi döbbent tekintetét.

– Úgy érted, hogy Jagang serege kettévált?

Bár a nő szerint ezt már nem lehetett fokozni, Nathan arca még jobban elszürkült.

– Drága Teremtő! – suttogta. – Még túl korai! Még nem állunk készen!

Ann érezte, ahogy elönti a rettegés. Tiszta libabőr lett.

– Nathan, miről beszélsz? Mi a baj?

A férfi megfordult, és őrülten keresgélni kezdett az asztalra halmozott könyvek között. Végül megtalálta, amit keresett a kupac közepén, és kihúzta, nem bánva, hogy a többi halomra dől körülötte. Sietve átlapozta, miközben egyfolytában mormogott valamit.

– Itt van – mondta, és az ujjával az egyik oldalra mutatott. – Sok olyan prófécia van ezekben a könyvekben, amelyekkel még sohasem találkoztam. Ezek a végső csatára vonatkozó jóslatok, mintha fátyol mögött lennének, nem jelennek meg nekem látomások formájában, viszont maguk a szavak is elég ijesztőek. Ez összegzi őket a legjobban.

Lehajolt, és a gyertya fényénél elkezdte felolvasni a könyvet.

– A kabócák évében, amikor az áldozat és szenvedés bajnoka az emberiség és a Fény zászlaja alatt végül megosztja seregét, az lesz a jel, hogy a prófécia életre kelt, és elérkezett a végső küzdelem ideje. Vigyázzatok, mert minden igaz ág és annak elágazásai ebbe az egy közös gyökérbe futnak össze. Csak egy törzs ágazik el a közös gyökérből. Ha a fuer grissa ost drauka nem vezeti ezt a végső csatát, a világ, amely már a sötétség szélén áll, borzasztó homályba zuhan.

A Fuer grissa ost drauka Richard egyik neve volt, amelyen a próféciák emlegették. Egy jól ismert próféciából származott, amely ó-d'harai nyelven íródott. A fordítása ez volt: A Halálhozó. Az, hogy ez a prófécia ezzel a névvel illette, egy közös ágban egyesítette a két próféciát.

– Ha a kabócák megjelennek az idén – mondta Nathan –, az bizonyítja, hogy ez a prófécia nemcsak hogy eredeti, hanem működésbe is lépett.

Ann alig bírt megállni a lábán.

– A kabócák ma kezdtek előbújni.

Nathan úgy nézett a nőre, mintha magát a Teremtőt hallotta volna ítéletet mondani.

– Akkor az időzítés egyértelmű. A próféciák a helyükre kerültek. Az események kijelöltettek. Itt a vég!

– A Teremtő legyen irgalmas hozzánk! – suttogta Ann.

Nathan a zsebébe süllyesztette a könyvet.

– Meg kell találnunk Richardot!

Ann helyeselt.

– Igen, igazad van. Nincs vesztegetni való időnk!

Nathan körülnézett.

– Ezt a sok könyvet nem vihetjük magunkkal, és nincs időnk elolvasni őket. Vissza kell zárnunk ezt a helyet, úgy ahogy volt, és azonnal indulnunk kell.

Mielőtt Ann egyetérthetett volna, Nathan kinyújtotta a karját. Minden gyertya kialudt. Csak az egyik asztal sarkán álló lámpás világított továbbra is. Ahogy elhaladt mellette, sietve felemelte.

– Gyere! – mondta.

Ann-nek szinte futnia kellett, hogy lépést tudjon tartani vele, és a lámpás fénykörében maradhasson, most hogy a furcsa helyiséget ismét beborította a sötétség.

– Biztosan nem kellene legalább néhány könyvet magunkkal vinni?

A Próféta beviharzott a szűk lépcsőfeljáróba, a fény kúszott utána.

– Nem engedhetjük meg, hogy lelassítsanak bennünket. Azon kívül, szerinted melyiket kellene elvinnünk? – Egy pillanatra megállt, és hátranézett. A lámpás fényében az arcát csupa éles vonal keretezte. – Már tudjuk, mit mond a prófécia, és most először azt is, hogy mikorra vonatkozik. Meg kell találnunk Richardot. Ott kell lennie a csatában, amikor a seregek megütköznek, különben minden elvész.

– Igen, és biztosítanunk kell, hogy beteljesítse a próféciát.

– Akkor egyetértünk – mondta, majd megfordult, és rohant tovább felfelé a lépcsőn.

Fent, ahogy kirontottak az éjszakába, a kabócák éles hangja fogadta őket. Nathan Tomot és Jennsent szólította. A fák lágyan hajladoztak a párás szellőben, miközben válaszra vártak. Örökkévalóságnak tűnt, pedig valójában csak egy pillanatba telt, és már jöttek is futva elő a sötétségből.

– Mi történt? – kérdezte zihálva Jennsen. Tom sötét árnyként magasodott mellette.

– Valami baj van?

– Óriási baj! – felelte Nathan.

Ann arra gondolt, hogy a férfi kezelhetné diszkrétebben is a dolgot, de amilyen súlyos volt a helyzet, valószínűleg nem sok értelme lett volna. Nathan kihúzta a zsebéből a könyvet, amit elhozott a könyvtárból. Kinyitotta egy üres résznél, ahonnan hiányzott a prófécia.

– Mondd meg, mi van ide írva – utasította a lányt, miközben odatartotta a könyvet.

Jennsen nem értette.

– Hogy mi van ideírva? De hiszen, ez üres!

A férfi elégedetlenül morgott.

– Ez azt jelenti, hogy valahogy a Pusztító Mágiát is bevontak. A Pusztító Mágia az Alvilágból származik, a halál hatalma, így Jennsenre is épp úgy hatással van, mint ránk.

Nathan visszafordult a lányhoz.

– Találtunk egy Richardra vonatkozó próféciát. Meg kell találnunk, vagy Jagang megnyeri a háborút.

Jennsen ijedten feljajdult. Tom halkan füttyentett.

– Tudjátok, merre van? – kérdezte Nathan.

Tom habozás nélkül elfordult egy kissé és az éjszakában egy pontra mutatott. A Kötés megmondta neki, amit a Tehetség nem tudhatott. – Arrafelé. Nincs túl messze, de közel sem.

Ann a sötétséget kémlelte.

– Össze kell csomagolnunk, és a kelő nap első sugarával indulunk.

– Ő is úton van – mondta Tom. – Kétlem, hogy ott találjátok, mire odaértek.

Nathan halkan átkozódott.

– Hát nem lehet megmondani, hogy merre tart az a fiú?

– Szerintem Altur'Rangba – találgatott Ann.

– Igen, de mi van, ha nem marad ott? – Megfogta Tom vállát. – Velünk kell jönnöd! Te vagy a Rahl Nagyúr egyik titkos védelmezője. Ez fontos.

Ann látta, hogy Tom megszorítja a kést az övében. A kés ezüst nyelén díszes „R" betű, a Rahl Ház jele csillogott. Ritka darab volt, amelyet különleges emberek hordhattak csak, akik láthatatlanul óvták a Rahl Nagyurat.

– Természetesen – válaszolta.

– Én is jövök – tette hozzá Jennsen sietve. – Csak muszáj...

– Nem! – intette le Nathan. – Rád itt van szükségünk.

– Miért?

Ann barátságosabb hangot próbált megütni:

– Mert te vagy a kapocs Richard és ezek között az emberek között. Segítened kell nekik, hogy megérthessék a világot, amely még csak most nyílt meg számukra. Sebezhetőek a Birodalmi Renddel szemben, és esetleg felhasználhatják őket ellenünk. Még szinte csak most döntötték el, hogy támogatják az ügyünket és csatlakoznak a D'Harai Birodalomhoz. Richardnak itt van szüksége rád, Tomnak pedig velünk kell jönnie, mert szólítja a Richard iránti kötelessége. A lány rémült szemekkel Tomra nézett.

– De én ...

– Jennsen – Nathan átfogta a lány vállait –, nézz oda. – Lemutatott a lépcsőre. – Tudod, hogy mi van itt. Ha bármi történne velünk, Richardnak is muszáj megtudnia. Itt kell lenned, hogy megőrizd ezt a helyet a számára. Ez fontos, épp olyan fontos, mint hogy Tom velünk jöjjön. Nem a veszélyektől próbálunk megkímélni, még az is lehet, hogy itt maradni veszélyesebb, mint velünk jönni.

Jennsen Nathanról Ann-re nézett. Még ha nem is szívesen, de végül belátta, mennyire komoly a helyzet.

– Ha úgy gondoljátok, hogy Richardnak itt lehet rám szüksége, akkor maradnom kell.

Ann az ujja hegyével felemelte a fiatal nő állát.

– Köszönöm, gyermekem, hogy megértetted, mennyire fontos dologról van szó.

– Be kell zárnunk ezt a helyet, hogy úgy nézzen ki, mintha sosem jártunk volna itt. – Nathan sürgetően intett a kezével. – Megmutatom, hogyan működik. Azután vissza kell mennünk összeszedni a holminkat. Csak néhány óránk van aludni, mielőtt felkel a nap, de nincs mit tenni.

– Hosszú lesz a Bandakarból kivezető út – mondta Tom.

– Ha átvágunk a hegyen, lovakat kell szereznünk, hogy utolérjük a Rahl Nagyurat.

– Akkor ezt eldöntöttük – mondta a Próféta. – Zárjuk le ezt a sírboltot, és induljunk!

Ann megszólalt.

– Nathan, ez a rejtekhely évezredeken át rejtve maradt ebben a sírboltban. Egész idő alatt senki sem jött rá, hogy itt van. Te hogy találtál rá?

– Tulajdonképpen nem is volt olyan nehéz. – A hatalmas sírkő elé lépett és megvárta, hogy Ann is közelebb jöjjön. Amint odaért, felemelte a lámpást.

Az ősi sírkőre két szót véstek:

NATHAN RAHL

13. FEJEZET

Késő délután lett, mire Viktor, Cara és Richard maguk mögött hagyták az Altur'Rang melletti déli dombságot beborító olajfa ligetek hosszúra nyúlt árnyait. Richard nem lassított, pedig már mind fáradtak voltak a meglehetősen rövid, mégis kimerítő gyaloglástól. A hűvös eső elvonult, fullasztó, párás meleg váltotta fel. Annyira vizesek voltak az izzadságtól, mintha továbbra is esett volna.

Bár már a csontjaiban is érezte a fáradtságot, Richard mégis jobban érezte magát, mint néhány nappal korábban. Az erőfeszítés ellenére az ereje fokozatosan visszatért.

Az is megnyugvással töltötte el, hogy a fenevadnak nyomát sem látták. Többször is engedte, hogy a többiek megelőzzék. Megvizsgálta a nyomokat, hogy lássa, követik-e őket. Egyszer sem látta jelét, hogy bárki vagy bármi mögöttük járna, így mostanra egy kicsit szabadabban lélegzett. Azzal is számolnia kellett, hogy esetleg a Niccitől hallott, Jagang által létrehozott szörnyetegnek még sincs köze Viktor embereinek halálához. Még abban az esetben, ahogy Nicci állította, sikerült is esetleg Jagangnak egy szörnyeteget megalkotnia, ez nem jelentette bizonyosan azt, hogy ez a magyarázat a brutális és halálos támadásra. És azt sem, hogy a bestia máris rá vadászott volna. Persze ha nem ez volt a magyarázat, akkor sem volt róla fogalma, hogy mi lehetett, ami támadott.

Szekerek, kordék és rengeteg ember vonult sietősen a város körüli zsúfolt utakon. Úgy tűnt, hogy a kereskedelem még tovább fejlődött, amióta Richard itt hagyta a várost. Néhányan felismerték Viktort, mások pedig Niccit. A felkelés óta mindketten fontos szerepet játszottak Altur'Rang életében. Jónéhányan köszöntötték Richardot is. Vagy azért, mert ott voltak azon az éjszakán, amikor a szabadságuk kezdetét vette, de olyanok is akadtak, akik csak felismerték a kardjáról. Egyedi darab volt, a fényes ezüst és arany hüvelyt nehéz volt nem észrevenni. Különösen a Rend kegyetlen uralma alatt sínylődő Óvilágban számított kivételes darabnak.

Az emberek rájuk mosolyogtak, ahogy elhaladtak mellettük, megemelték a kalapjukat vagy barátságosan biccentettek. Cara minden mosolyt gyanakvóan méricskélt.

Richardot boldogsággal töltötte volna el az Altur'Rangba visszatérő élet látványa, ha nem jártak volna folyton a gondolatai sokkal fontosabb dolgok körül. Azért, hogy ezeknek a végére járhasson, lovakra volt szüksége. Mivel későre járt, már nem juthatott lovakhoz sötétedés előtt. Ráadásul még élelmet is kellett szerezniük és fel kellett készülniük az útra. Így vonakodva bár, de belenyugodott, hogy Altur'Rangben töltsék az éjszakát.

Úgy tűnt, hogy a várost körülvevő országutakon nyüzsgő emberek többsége a közeli városokból, vagy messzebbről érkezett, de az is lehetségesnek tűnt, hogy oda tartottak. Míg egykor az emberek végső elkeseredésükben azzal a reménnyel jöttek a városba, hogy munkát találjanak a császári palota építésénél, most optimizmussal telve érkeztek, egy új, szabad élet reményében.

A városból kifelé tartó emberek, amellett, hogy eladásra szánt árut szállítottak, egyben annak is hírét vitték, hogy milyen mélyre ható változások történtek a felkelés óta. Egy eszme fényes kardját hordozó hadsereg tagjai voltak ők. Altur'Rangben már nem kellett a Rendtől való félelemben tengetni életüket, hanem saját szükségleteik, személyes szabadságuk és vállalkozó kedvük által lehetővé tett törekvéseik szerint alakíthatták azt. Az életük immár a sajátjuk volt. Karddal fent lehetett ugyan tartani a zsarnokságot, de csak ha könyörtelenül eltiporták a szabad gondolatokat.

Csak brutalitással és erőszakkal lehetett fenntartani ezt az irracionális rendszert, amely az önfeláldozásról papolt, de valójában egy eszme torz zsákutcája volt.

Ezért kellett a Rendnek a legvadabb katonáival eltaposni a szabadság csíráját is. Az elnyomás alatt a szabadság végül mindig utat talál. Ha pedig ez megtörténik, akkor végül győzedelmeskedik is.

Richard észrevette, hogy a valamikor csupán szekérnyomok szaggatta földutakból mostanra zsúfolt mellékutcák lettek, és kereszteződéseiknél egyre több üzlet nyitott ki. Mindenféle árut kínáltak itt az árusok: zöldségeket, tűzifát, még ékszereket is. A kereskedők buzgón traktálták az utazókat sajttal, kolbásszal és kenyérrel. A városhoz közeledve egyre több ember kavargott az árusok között. Egyesek a ruhák közt válogattak, mások a bőrdíszművesek portékáit vizsgálgatták.

Richard felidézte, hogy amikor Nicci először hozta ide Altur'Rangba, egész nap sorba álltak kenyérért. Gyakran még azelőtt elfogyott, hogy a bolt közelébe jutottak volna. Azért, hogy mindenki meg tudja fizetni a kenyeret, a pékségek működését szigorú keretek közé szorították. Az árakat egy egész sor bizottság, testület, valamint különféle rendeletek szabályozták. Nem számított, hogy mennyibe került előállítani, csak az, hogy az emberek mennyit engedhettek meg maguknak. A kenyér ugyan olcsónak tűnt, de sohasem volt belőle elég, sem pedig más élelmiszerből. Richard teljes képtelenségnek tartotta, hogy olcsónak neveznek olyasmit, ami nem kapható. A törvények, melyeket az éhezők jóllakatására alkottak, csak még nagyobb éhínséget eredményeztek, amely a város sötét utcáin és otthonaiban kísértett. Az ilyen törvényeket eredményező emberbarát elképzelések igazi ára az éhezés és a halál volt. Akik síkra szálltak a Rend fennkölt eszméiért, szándékosan vakok voltak az éhezésre és a halálra, amit okoztak.

Most a szinte minden utcasarkot ellepő standok roskadoztak a kenyértől. Úgy tűnt, az éhezés ma már csak egy borzalmas emlék. Felemelő volt látni, hogyan hozott bőséget a szabadság. Csodálatos látványt nyújtottak az altur'rangi mosolygó emberek.

A felkelést a Birodalmi Rendet támogatók közül sokan ellenezték, akik azt akarták, hogy a dolgok a megszokott mederben haladjanak tovább. Sokan hittek abban, hogy az ember eredendően gonosz, és életében csak szenvedést érdemel. Ezek az emberek a boldogságot és az elégedettséget bűnös dolognak tartották. Úgy gondolták, hogy az egyén maga nem javíthat az életén anélkül, hogy ezzel a többieknek ártana. Ők elítélték az egyén szabadságának eszméjét.

Jórészt ezeket az embereket legyőzték, megölték vagy elkergették. Azok akik harcoltak és kivívták a szabadságot meg is becsülték azt. Richard remélte, hogy lesz elég akaraterejük kitartani amellett, amit elértek.

Ahogy megközelítették az óvárost, észrevette, hogy a koszos téglaházak többségét letakarították, így most szinte újnak látszottak. A zsalugátereket élénk színekre festették, melyek a késő délutáni lusta fényben vidám látványt nyújtottak. Sok épületet, amelyet felgyújtottak a forradalom során, most újjáépítettek. Richard számára maga volt a csoda, hogy ahhoz képest, amilyen régen volt, milyen vidámnak látszott a város. Megdobogtatta a szívét, hogy ennyire élőnek láthatja.

Ám tudta azt is, hogy a saját boldogulásukért küzdő emberek egyszerű, őszinte boldogsága másokban gyűlöletet és haragot keltett. A Rend követői abban hittek, hogy az emberiség eredendően gonosz. Az ilyenek mindent elkövetnek, hogy eltiporják a szerintük istenkáromló boldogságot.

Amikor befordultak egy szélesebb utcába, amely a város szívébe vezetett, Viktor egy nagyobb útkereszteződésnél egyszer csak megállt.

– Meg kell látogatnom Ferran családját és a többiekét is. Ha beleegyezel, Richard, egyedül beszélnék velük, legalábbis egyelőre. A hirtelen veszteség fájdalma és a fontos látogatók együtt csak összezavarnák őket.

Richard kínosan érezte magát attól, hogy fontos látogatónak tartották, főleg azok, akik épp most veszítették el a szeretteiket, de ilyen gyászos időben nem változtathatott ezen.

– Megértem, Viktor.

– De úgy gondoltam, hogy majd később esetleg te is beszélhetnél velük. Vigaszt jelentene számukra, ha elmondanád, hogy a szeretteik milyen bátor emberek voltak. Megtisztelnéd őket a szavaiddal.

Richard Cara és Nicci felé intett.

– Szeretnék mutatni nekik valamit – a városközpont felé mutatott – errefelé.

– Úgy érted, a Szabadság terén?

Richard bólintott.

– Akkor ott találkozunk, megyek, amint tudok.

Richard Viktor után nézett, amint a kovács befordult egy keskeny, macskaköves utcába.

– Mit akarsz mutatni? – kérdezte Cara.

– Valamit, amitől remélhetőleg megjavul a memóriátok.

A lemenő nap parázsló fényében égő, legfinomabb cavaturai márványból faragott csodálatos szobor látványától teljesen elgyengült.

Az alak minden rejtett hajlatát, ruhája minden gyűrődését ismerte. Ismerte, mert ő faragta az eredetit.

– Richard? – Kérdezte Nicci, és megragadta a karját. – Jól vagy?

A férfi erejéből, ahogy a zöld gyepen magasló szobrot nézte, alig hallható suttogásnál többre nem futotta.

– Jól vagyok.

A nagy nyílt terepen korábban a Birodalmi Rend székhelyéül tervezett palota épült. Ide hozta Nicci Richardot, hogy a Rend ügyének nagyobb dicsőségért küzdjön, abban a reményben, hogy majd megtanulja az önfeláldozás fontosságát, és megértse, milyen romlott az emberiség. Ehelyett azonban időközben ő tanulta meg az élet tiszteletét.

De amíg Nicci foglya volt, hónapokig dolgozott a császár palotájának építésén. Mára a palota a múlté lett, eltörölték a föld színéről. Csak a főbejáratnál állt őrt egy oszlopsor félkörívben a büszke fehér márványszobornál, amely azt a helyet jelöli, ahol először gyulladt meg a szabadság lángja a sötétség szívében.

A Rend uralma elleni felkelés után a szobrot újra kifaragták és az Altur'Rang-i szabad embereknek szentelték, valamint azok emlékének, akik életüket áldozták ezért a szabadságért. Ez a tér, ahol az emberek először ontották vérüket, hogy elnyerjék a szabadságot, most szent hely lett. Viktor a Szabadság tere nevet adta neki.

Az alacsonyan járó nap meleg fényében a szobor jelzőtűzként világított.

– Mit láttok? – kérdezte Richard.

Cara is Richard karjára tette a kezét.

– Rahl Nagyúr, ez ugyanaz a szobor, amit legutóbb is láttunk, amikor itt voltunk.

Nicci egyetértően bólintott.

– Amit a faragók készítettek a forradalom után.

Richardnak szinte fájdalmat okozott a szobor látványa.

A forma nyílt nőiessége, a hajlatok, a csontok, az izmok tisztán látszottak a lehelet finom ruha alatt. A márványból faragott nőalak szinte élt.

– És honnan vették a modellt, amely alapján elkészítették a szobrot? – kérdezte a két nőt.

Mindketten üres tekintettel néztek rá. Egyik behajlított ujjával Nicci elhúzott egy hajszálat, amelyet a párától terhes szél az arcába sodort.

– Hogy érted ezt?

– Ahhoz, hogy a szobrászok ilyen szobrot alkothassanak, szükségük volt egy modellre. Mire emlékeztek ezzel a modellel kapcsolatban?

– Megvan, – mondta Cara, és az arca felderült az emléktől. – Te faragtad.

– Így van – válaszolta Richard. – Együtt kerestük a kis szoborhoz a fát az erdőben. Te találtál rá a diófára, amit használtam. Egy hatalmas völgy lejtőjén nőtt. Kidöntötte egy szélvihar. Ott voltál, amikor szétvágtam. Ott voltál, amikor kifaragtam a szobrot. Együtt ültünk a patak partján és órákon át beszélgettünk, amíg dolgoztam rajta.

– Igen, emlékszem, hogy ott üldögéltünk, miközben faragtad. – Mosoly suhant át Cara arcán. – Mit akarsz kihozni ebből?

– Az otthonunkban voltunk, amelyet én építettem a hegyekben. Miért voltunk ott?

Cara ránézett, nem értette a kérdést, mintha olyan egyértelmű dolgot kérdezett volna, hogy nem is lenne érdemes válaszolni. – Miután az Anderiaiak a Birodalmi Rendre szavaztak inkább, mint hogy csatlakozzanak hozzád és D'Harához, nem próbálkoztál többé, hogy a Rend ellen vezesd az embereket. Azt mondtad, hogy a szabadság nem kényszeríthető rá az emberekre, hanem saját maguknak kell a szabadság mellett dönteniük, és csak akkor fogod vezetni őket.

Richardnak nehezére esett nyugodtan elmondani olyan dolgokat, amelyeket Cara-nak tudnia kellene éppúgy, ahogy ő is tudja, de tudta, hogy a szemrehányás nem segít felfrissíteni a memóriáját. Azonkívül pedig, bármi is okozza, az biztos, hogy Nicci és Cara nem szándékosan akarják megtéveszteni.

– Ez is benne volt – ismerte el. – De volt egy sokkal fontosabb oka annak, hogy a hegyekbe mentünk úttalan utakon.

– Fontosabb oka?

– Kahlant majdnem agyonverték. Azért vittem oda, hogy biztonságban legyen, amíg felgyógyul. Te és én hónapokig viseltük gondját, és próbáltuk visszaállítani az egészségét. De nem akart javulni az állapota. Mély letargiába süllyedt. Rettegett tőle, hogy soha nem fog meggyógyulni, hogy soha nem lesz a régi. Nem tudta rávenni magát, hogy azt is elmondja, hogy az ok, amiért Kahlan majdnem feladta, az volt, hogy amikor azok az emberek megverték, elveszítette a szíve alatt hordott gyermekét.

– Tehát róla mintáztad ezt a szobrot? – kérdezte a lány.

– Nem egészen.

Merengve nézte a kék háttér előtt magasodó fehér szobor büszke alakját. Nem az volt a célja, amikor a kis szobrot megcsinálta, hogy Kahlanra hasonlítson. Ezen a szobron keresztül, amelynek a ruhája lobogott, ahogy szembenézett a széllel, ahogy ott állt felemelt fejjel, kihúzva magát, ökölbe szorított kezét az oldalához szorítva, és a háta úgy feszült ívbe, mintha valami láthatatlan erő próbálná legyűrni, Richard nem azt akarta kifejezni, hogy hogyan nézett ki Kahlan, hanem sokkal inkább, hogy milyen belülről.

Nem Kahlanról, hanem az életerejéről, a lelkéről mintázta a szobrot. Az előttük álló csodálatos szobor a nő kőbe vésett szelleme volt.

– Kahlan bátorságát, a szívét, hősiességét, az elszántságát akartam megörökíteni. Ezért adtam neki a Szellem nevet. Amikor meglátta, megértette ezt. Felkeltette benne a vágyat, hogy meggyógyuljon, hogy ismét egészséges és önálló legyen, hogy ismét teljes életet éljen. Ekkor kezdett jobban lenni.

Mindkét nő arcán látszott a hihetetlen elképedés, de egyikük sem vitatta a történetet.

– Az a helyzet – mondta, ahogy elindult a hatalmas füves terepen –, hogy ha megkérdeznétek a faragókat, akik ezt a szobrot készítették, hogy hol van az a szobor, amit én faragtam, ami alapján ezt elkészítették, nem tudnák előadni, sem megmondani, hogy mi történt vele.

Nicci igyekezett lépést tartani vele.

– Miért, hol van?

– Az a kis szobor, amit neki faragtam diófából azon a nyáron, sokat jelentett Kahlannak. Ragaszkodott hozzá, hogy visszakaphassa, amikor a faragók elkészültek a szoborral. Kahlannál van.

Nicci felsóhajtott, és maga elé nézett.

– Hát persze.

Richard szemrehányóan nézett a varázslónőre.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Richard, amikor az ember delíriumban van, az agya kitölti az üres helyeket, és összefűzi a dolgokat. Így próbál meg rendet teremteni a zűrzavarban.

– Akkor hol van a szobor? – kérdezte tőlük.

Cara vállat vont.

– Nem tudom. Nem emlékszem, mi történt vele. Most itt van ez a nagy, márványból. Csak ez számít.

– Én sem tudom, Richard – mondta Nicci is, ahogy a férfi ránézett. – Talán, ha a faragók utánanéznek, megtalálják.

Úgy tűnt, mintha nem értenék az egész történet lényegét, mintha mindketten azt gondolnák, hogy ő a szobrot akarja megtalálni.

– Nem találnák meg. Ez a lényeg. Ezt próbálom megértetni veletek. Kahlannál van. Emlékszem, mennyire örült, hogy visszakapja. Hát nem értitek? Senki sem találhatja meg, és nem is emlékezhet rá, hogy mi történt vele. Nem látjátok, hogy hogyan áll össze a kép? Nem érzitek, hogy valami furcsa dolog történik itt? Hogy valami nem stimmel?

Egy pillanatra megállt a széles lépcsősor alján.

– Ez lenne az igazság? Nem hiszem. – Nicci az oszlopok félkörében álló szoborra mutatott. – Miután ezt befejezték, és már nem volt szükség a modellre, valószínűleg elveszett, vagy kidobták. Ahogy Cara is mondta, most már itt van kőből.

– De ti nem látjátok a kis szobor jelentőségét? Nem értitek a lényegét annak, amit mondok? Én emlékszem, mi történt vele, de senki más nem fog. Próbálok bebizonyítani nektek valamit, mutatni valamit, megmutatni, hogy nem álmodtam, hogy Kahlan létezik, megmutatni nektek, hogy nem stimmelnek a dolgok. Hinnetek kell nekem.

Nicci becsúsztatta a hüvelykujját a hátizsákja vállpántja alá, hogy csökkentse a súlyos teher okozta fájdalmat.

– Richard, valószínűleg a tudatalattid emlékszik rá, hogy mi történt a szoborral, hogy elveszett vagy elpusztították, miután ez elkészült, és ezt a kis részletet arra használja, hogy a lázálomban álmodott történet fehér foltjait betöltse. Csak az elméd próbálja megteremteni az értelmet számodra.

Akkor ennyi. Nem arról volt szó, hogy nem értették, mit akar mondani, hanem arról, hogy túlságosan is jól értették, csak egyszerűen nem hittek neki. Richard mélyet sóhajtott. Még mindig azt remélte, hogy meg tudja győzni őket, hogy ők azok, akik tévednek, akik nem vesznek mindent figyelembe.

– De miért találnék ki ilyesmit?

– Richard – kezdte Nicci, miközben gyengéden megérintette a karját –, kérlek, ne beszéljünk róla. Már így is eleget mondtam. Csak feldühítelek.

– Kérdeztem valamit. Mi a csuda okom lenne rá, hogy ilyen történetet kitaláljak?

Nicci hosszan Carára nézett, mielőtt megadta magát.

– Hát, ha tudni akarod az igazat, Richard, szerintem azért ezt a szobrot idézted fel, mert még csak most készült, a forradalom után, és még élénken élt az emlékezetedben. Amikor megsérültél, és a halál szélén álltál, ezt a friss emléket beleszőtted az álmodba. Része lett annak a nőnek, akit megálmodtál, része lett a történetnek. Összekapcsoltad az egészet, és arra használtad, hogy valami értelmes összeálljon belőlük, amibe kapaszkodhatsz. Az elméd azért használta ezt a szobrot, hogy összekösse az álmodat a valósággal. Ettől válik valóságossá az álmod.

– Hogy mi? – Richard megdöbbent. – Miért?...

– Mert – kezeit ökölbe szorította – ettől rámutathatsz egy valós dologra a való világban, és azt mondhatod „ez ő".

Richard csak pislogott, és szóhoz sem jutott.

Nicci elfordította a tekintetét. A hangja elveszítette hevességét, és suttogássá halkult.

– Bocsáss meg, Richard.

A férfi elfordult tőle. Miért kellene megbocsátania olyas valamiért, amiben a nő őszintén hitt? Magának nem volt képes megbocsátani, hogy nem tudta vele megértetni.

Attól való félelmében, hogy a hangja cserbenhagyja, elindult felfelé a lépcsőn. Nem tudott a nő szemébe nézni, nem tudott a szemébe nézni annak, aki bolondnak gondolta. Nem is érezte, milyen erőfeszítést kíván, a sok lépcső megmászása.

Amikor felért és átvágott a hatalmas márvány talapzaton, hallotta, ahogy Nicci és Cara fut utána. Ekkor vette észre, hogy milyen sok ember sétálgat a füves térségen a palota helyén. A magas talapzatról látni lehetett a várost átszelő folyót. Madárcsapatok repkedtek az örvénylő víz felett. A magas oszlopokon túl a szobor mögött zöld dombok és fák remegtek a hőségben.

A Szellem büszke alakja előtte magasodott, csodálatos látványt nyújtott a lemenő nap aranyló fényében. Richard megfogta a hűvös, sima követ, hogy erőt merítsen belőle. Úgy érezte, nem bírja elviselni a fájdalmat, amit érez.

Amikor Cara közelebb jött, a férfi a kék szemekbe nézett.

– Te is ezt gondolod? Hogy csak kitaláltam, hogy Kahlan megsérült, és mi ketten ápoltuk? Semmi nem mozdul meg a memóriádban ettől a szobortól? Nem segít emlékezni?

Cara a néma szoborra nézett.

– Most, hogy előhoztad, Rahl Nagyúr, emlékszem, hogy én találtam meg a fát. Emlékszem, hogy mosolyogtál, amikor megmutattam, hogy elégedett voltál velem. Emlékszem néhány történetre is, amit meséltél faragás közben, és emlékszem, hogy te is meghallgattál néhányat az enyéim közül. De sok mindent faragtál azon a nyáron.

– Azon a nyáron, mielőtt Nicci eljött és elvitt magával – tette hozzá a férfi.

– Igen.

– És ha csak képzelődöm, és Kahlan nem létezik, hogy tudott Nicci foglyul ejteni és elvinni magával, ha egyszer te is ott voltál, hogy megvédj?

Cara hallgatott, megdöbbent a kérdés éles hangvételétől.

– Mágiát használt.

– Mágiát. A Mord-Sithek ellenállnak a mágiának, emlékszel? Ez az egész létezésük értelme – hogy megvédjék a Rahl Nagyurat azoktól, akik mágiával támadnak rá. Amikor Nicci felbukkant, ártani akart nekem. Te ott voltál. Miért nem állítottad meg?

Rémület tükröződött Cara kék szemében.

– Mert nem tudtam. Meg kellett volna állítanom, de nem sikerült. Nem telik el úgy nap, hogy ne kívánnám, hogy bárcsak megbüntetnél amiatt, hogy nem tudtam teljesíteni a kötelességemet, hogy megvédjelek. Vöröslő arca élesen elütött szőke hajától, ahogy a hirtelen vallomás kitört belőle. – Mivel én elbuktam, Nicci foglyul ejtett, és elvitt majdnem fél évre – csakis miattam. Ha az apád mellett vétettem volna ilyen hibát, kivégeztetett volna, de csak miután rekedtre üvöltöttem magam a kíntól miközben a halálért könyörgök. És igaza lett volna, ezt érdemelném, mert cserben hagytalak.

Richard döbbenten bámult rá.

– Cara... nem a te hibád volt. Pontosan ezért tettem fel a kérdést. Emlékezned kellene rá, hogy semmit sem tehettél, hogy megállítsd Niccit.

Cara keze ökölbe szorult.

– Meg kellett volna, de nem tettem, cserben hagytalak.

– Cara, ez nem igaz! Nicci mágiát használt Kahlanon. Ha bármelyikünk megpróbálta volna megállítani, Nicci megölte volna Kahlant.

– Micsoda! – tiltakozott, Nicci. – Mi a csudáról beszélsz?

– Kahlant egy varázslattal elfogtad. Ez a varázslat hozzákötött Kahlanhoz, és szándékaid szerint irányítottad. Ha nem mentem volna veled, megölhetted volna Kahlant bármikor, csupán csak akarnod kellett volna. Jórészt ez az oka annak, hogy sem Cara, sem én nem tehettünk semmit.

Nicci csípőre tett kézzel kérdezte.

– És milyen varázslat képes szerinted ilyesmire?

– Egy anyaság varázslat.

Nicci üres tekintettel meredt rá.

– Egy mi?

– Egy anyaság varázslat, ami egy olyan kapcsolatot hozott létre, hogy bármi, ami veled történt, vele is megtörtént. Ha akár Cara, akár én rád támadtunk volna, vagy megöltünk volna, ugyanaz a sors várt volna Kahlanra is. Tehetetlenek voltunk. Azt kellett tennem, amit akartál. Veled kellett mennem, máskülönben Kahlan meghalt volna. Úgy kellett tennem, ahogy kívántad, különben elvehetted volna az életét a varázslat által létrehozott kapcsolaton keresztül. Vigyáznom kellett rá, hogy semmi ne történjen veled, különben ugyanaz történt volna Kahlannal is.

Nicci hitetlenkedve rázta a fejét, majd szótlanul a szobor mögötti dombok felé fordult.

– Nem a te hibád volt, Cara. – Richard felemelte a lány fejét, és könnyes szemébe nézett. – Egyikünk sem tehetett semmit. Nem hagytál cserben.

– Gondolhatod, hogy mennyire szeretnék hinni neked. Nem gondolod, hogy hinnék, ha igaz lenne?

– Ha nem emlékszel arra amit mondok arról, ami történt, akkor mit gondolsz, hogyan tudott Nicci foglyul ejteni?

– Mágiát használt.

– Milyen mágiát?

– Nem tudom, milyen mágia volt – nem tudom, hogyan működik a mágia. De mágiát használt, ez minden.

A férfi Niccihez fordult.

– Milyen mágia volt? Hogyan fogtál el? Milyen varázslatot használtál? Miért nem állítottalak meg? Miért nem állított meg Cara?

– Richard, ez... másfél éve történt. Nem emlékszem pontosan milyen varázslatot használtam a foglyul ejtésedhez. Nem volt olyan nehéz. Te nem tudod irányítani a Tehetségedet, hogy uralhasd a mágiát, vagy hogy védekezni tudj egy tapasztalt mágiahasználóval szemben. Könnyedén összekötözhettelek és egy ló hátára dobhattalak volna a mágia segítségével.

– És Cara miért nem állított meg?

– Mert – Nicci ingerülten gesztikulált, hogy fel kell idéznie a terhes részleteket. – Megbéklyóztalak a Tehetségemmel, ő pedig tudta, hogy ha csak megmozdul is, megöllek. Ennyi az egész.

– Így van – mondta Cara. – Nicci elvarázsolt, ahogy mondja. Nem tehettem semmit, mert téged támadott meg. Ha ellenem használta volna az erejét, akkor ellene fordíthattam volna a Tehetségét, de ehelyett rajtad használta, így nem tehettem semmit.

Richard egy ujjával megtörölte izzadt homlokát.

– Arra képeztek ki, hogy csupasz kézzel is ölni tudj. Ha mást nem, miért nem vágtad fejbe egy kővel?

– Akkor bántottalak volna – válaszolt Nicci Cara helyett – vagy lehet, hogy meg is öltelek volna, ha akár csak úgy tűnik, hogy bármivel is próbálkozik.

– Aztán meg Cara ölt volna meg téged – emlékeztette Richard.

– Akkor, ott, elszántam magam, hogy akár az életemet is feláldozzam – egyszerűen nem érdekelt. Te is tudod.

Richard tényleg tudta, hogy ennyi igaz volt. Akkor Nicci nem értékelte az életet, még a sajátját sem. Ez tette különösen veszélyessé.

– A hibát ott követtem el, hogy nem támadtam meg Niccit, még mielőtt elkapott volna téged – mondta Cara. – Ha rávettem volna, hogy használja ellenem a mágiát, a markomban lett volna. Ez a Mord-Sith feladata. De nem sikerült.

– Nem tehetted – mondta Nicci. – Mindkettőtöket megleptelek. Néha nincs megoldás. Kettőtök számára ez ilyen helyzet volt. Én irányítottam.

Reménytelen eset volt. Akár hányszor sarokba szorította őket, könnyedén siklottak ki a markából.

Richard egyik kezével megérintette a sima márványt, miközben egymást kergették a gondolatai, hogy hogyan történhet mindez – mi lehet az, ami miatt mindent elfelejtettek. Úgy vélte, hogy ha rájönne mi okozza, orvosolhatná a problémát.

És akkor hirtelen eszébe ötlött valami, abból a történetből, amit a hegyi sátor menedékében mesélt nekik néhány napja.

14. FEJEZET

Richard csettintett az ujjával.

– Mágia – mondta. – Ez az. Emlékeztek rá, hogy mit mondtam hogyan jelent meg Kahlan a szarvasföldi erdőben a lakhelyem közelében és hogy azért jött, mert egy rég elveszett hatalmas varázslót keresett?

– Mi van vele? – kérdezte Nicci.

– Kahlan azért kereste a nagy varázslót, mert Zedd még a születésem előtt elszökött Középföldről. Darken Rahl megerőszakolta az édesanyámat és Zedd biztonságos helyre akarta vinni őt.

Cara gyanakvóan nézett.

– Csakúgy, mint ahogy te is azért vitted ezt a nőt, a feleségedet a távoli hegyek közé, hogy biztonságban legyen, miután megtámadták.

– Nos, tényleg, de ...

– Nem látod, mit csinálsz, Richard? – kérdezte Nicci. – Olyan dolgokat, amelyekről hallottál, beleszősz az álmodba. Látod a közös szálat a két történetben? Ez gyakori jelenség, amikor az emberek képzelődnek. Az agy olyasmire támaszkodik, amit tud, vagy amit valahol hallott.

– Nem, nem erről van szó. Hadd mondjam el.

Nicci megadóan bólintott, de a kezét összekulcsolta a háta mögött és felszegte a fejét, mint egy szigorú tanár a makacs diákjával szemben.

– Tényleg van némi hasonlóság – ismerte el Richard, mert kényelmetlenül érezte magát attól, ahogy Nicci nézte –, de végül is ez a lényeg. Tudjátok, Zeddnek is elege lett Középföld Tanácsából, mint ahogy én is feladtam, hogy segítsek azoknak az embereknek, akik hittek a Rend hazugságainak. A különbség azonban az, hogy Zedd azt akarta, hogy elszenvedjék cselekedeteik következményeit. Nem akarta, hogy eljöhessenek segítséget kérni tőle, hogy a saját maguk által okozott bajból kimentse őket. Amikor elhagyta Középföldet és Nyugatföldre ment, varázshálót szőtt, hogy mindenki elfelejtse.

Azt hitte megértik, mit akart ezzel mondani, de csak bámultak rá.

– Zedd egy speciális varázsigével mindenkivel elfeledtette a nevét, hogy ki ő, hogy ne tudjanak eljönni megkeresni. Biztosan ez történt Kahlannal is. Valaki magával vitte, és mágiával nemcsak a nyomait tüntette el, hanem mindenki memóriáját is. Ezért nem emlékeztek rá. Ezért nem emlékszik rá senki.

Cara meglepődött az elgondolástól. Niccire nézett. Nicci megnedvesítette az ajkait és zihálva szedte a levegőt.

– Így kellett történnie – mondogatta Richard. – Ez a magyarázat.

– Richard – mondta Nicci halkan – nem erről van szó. Ennek abszolúte semmi értelme sincs.

A férfi nem értette, hogy Nicci, varázslónő létére, miért nem látja be, mi történhetett.

– De igenis van értelme. A mágiától mindenki elfelejtette Zeddet. Miután Kahlannal találkoztam az erdőben, elmondta, hogyan próbálta megkeresni a nagy varázslót, de senki sem tudta felidézni az öreg nevét, mert ő varázshálót szőtt, hogy mindenki elfelejtse. Biztosan mágiával érték el azt is, hogy mindenki elfelejtse Kahlant.

– Téged kivéve? – vonta kérdőre Nicci. – Úgy tűnik, a mágia csődöt mondott, amikor rólad volt szó, hiszen neked nincs problémád az emlékezéssel.

Richard számított erre az ellenvetésre.

– Lehetséges, hogy azért nem hatott rám, mert bennem megvan a mágia másik oldala is.

Nicci ismét türelmesen, mélyen vett egy nagy lélegzetet.

– Azt mondod, hogy ez a nő, Kahlan, egy eltűnt varázslót keresett, az öreg varázslót, igaz?

– Igen.

– Nem látod, mi a probléma, Richard? Ő tudta, hogy egy öreg, eltűnt varázslót keres.

Richard bólintott.

– Ez igaz.

Nicci odahajolt hozzá:

– Nem könnyű ilyen varázslatot létrehozni, és jó néhány problémával jár, amit figyelembe kell venni, de ettől eltekintve nem valami nagy dolog. Nehéz, igen, de nem túl figyelemre méltó.

– Akkor ez történt Kahlannal. Valaki – talán a Rend varázslói közül az egyik az utánpótlást szállító konvojjal utazott, és magával vitte, majd pedig varázslatot hajtott végre, hogy megpróbálja velünk elfelejtetni, hogy ne menjünk utána.

– Miért venné valaki a fáradságot ilyesmiért? – kérdezte Cara. – Miért nem ölték meg? Mi a céljuk azzal, hogy elfogják, azután mindenkivel elfeledtetik.

– Nem tudom biztosan. Lehet, hogy csak egyszerűen el akartak tűnni, anélkül hogy követnék őket. Lehet, hogy el akarják tüntetni, hogy aztán kellő időben előhozakodjanak vele és ezzel demonstrálhassák az erejüket, hogy megmutassák, bárkit képesek foglyul ejteni, aki ellenáll nekik. A tény, az tény marad, hogy ő eltűnt, és rajtam kívül senki sem emlékszik rá. Számomra nagyon is lehetséges dolognak tűnik, hogy olyan mágiát használtak, mint annak idején Zedd, csak éppen most arra, hogy őt mindenki elfelejtse.

Nicci megnyomta az orrát, és ettől a mozdulattól Richard egy kicsit ostobának érezte magát, mintha az elgondolása akkora őrültség lenne, hogy a nőnek megfájdul tőle a feje.

– Mindenki ezt az öreg varázslót kereste, ezt a nagy varázslót. Emlékeztek rá, hogy nagy varázsló, hogy fontos ember, még arra is, hogy Középföldről származik. Csupán csak a nevét nem tudták felidézni, és hogy hogyan nézett ki. Így a név és a külseje ismeretének hiányában nehéz volt megtalálniuk.

Richard bólintott.

– Így van.

– De hát nem érted, Richard? Tudták, hogy létezik, tudták, hogy ő a nagy varázsló, és valószínűleg egy csomó dologra emlékeztek vele kapcsolatban, csak egyszerűen nem tudták felidézni a nevét – a varázslat miatt. Ennyi az egész – a nevét felejtették el. Nem emlékeztek a nevére, de tudták, hogy létezik. De erre a te állítólagos feleségedre senki nem emlékezik rajtad kívül. Nem ismerjük a nevét, de semmi mást sem tudunk róla. Semmilyen emlékünk sincs róla, vagy bármiről, amit esetleg velünk csinált. Semmire sem emlékszünk vele kapcsolatban. Egyetlen dologra sem. Senki más fejében nem létezik, csak a tiédben.

Richard megértette a különbséget, de nem volt hajlandó meghátrálni.

– De lehetséges, hogy ez a varázslat erősebb, vagy valami hasonló dologról van szó. A lényegét tekintve ugyanolyannak kell lennie, csak hatásosabbnak, hogy az emberek ne csak a nevet felejtsék el, hanem őt magát is teljes egészében.

Nicci finoman megfogta a férfi vállát, szinte már fájdalmas együttérzéssel.

– Richard, elismerem, hogy valakinek, aki olyan mint te, aki a mágia ismerete nélkül nőtt fel, ez lehetségesnek tűnik, de szerintem ez csak kitaláció. Ez így nem működik. Valakinek, aki nem tudja, hogy az ilyesmi hogyan működik, teljesen logikus lehet ez az egész, legalábbis a felszínen. De ha mélyebbre tekintünk, látnunk kell, hogy egy olyan varázslat, amelytől az emberek elfelejtik valakinek a nevét, és egy olyan között, amelytől mindenki elfelejti, hogy az a valaki valaha is létezett, akkora a különbség, mintha valaki tábortüzet gyújtana, vagy egy második napot, hogy az égen ragyogjon.

Richard elkeseredetten lendítette az ég felé mindkét karját.

– De hát miért?

– Mert az első, csak egyetlen dolgot változtat meg, az emberek memóriáját egy nevet illetően. El kell ismernem, hogy ilyesmit, bár első ránézésre egyszerűnek tűnhet, csak néhány rendkívüli képességgel rendelkező varázsló képes végrehajtani, de még ahhoz is óriási tudásra van szükség. Mindazonáltal mindannyian tisztában vannak vele, hogy elfelejtették a varázsló nevét. Tehát, bár az ilyen varázslat elfelejteti a nevet, csak erre az egy, jól körülhatárolható dologra képes. Az ilyen természetű varázslatokban az a nehéz, hogy mennyire széles azoknak a köre, akiken alkalmazni akarják, de a példa szempontjából ez most lényegtelen.

Míg az első csak egyetlen dolgot változtat meg, az eltűnt varázsló nevét, addig a második szinte mindent. Ettől válik nemcsak, hogy bonyolulttá, hanem egyenesen lehetetlenné.

– Még mindig nem értem. – Richard egy kissé elsétált a szobortól, majd ismét vissza, miközben beszélt. – Nekem úgy tűnik, hogy szinte ugyanarról van szó.

– Csak gondolj arra, hogy egy ember, főleg, ha ilyen fontos személyről van szó, mint az Inkvizítor Anya, hányféle módon van hatással mások életére. Drága szellemek, Richard, hiszen ő irányította Középföld tanácsát. Ő hozta meg az összes döntést, amely azt a földet érintette. Richard a nőhöz lépett.

– És miért lesz ettől más a helyzet? Zedd volt az Első Varázsló. Ő is fontos személy volt, és sokak életére volt hatással.

– Ne feledd, az emberek csak a nevét felejtették el, magát az embert nem. Csak próbálj meg belegondolni, hogy mi lenne az eredménye, ha egy varázslattal ki lehetne törölni egy embert a többiek fejéből. – Nicci tett néhány lépést, majd hirtelen visszafordult. – Ott van például Faval, a szénégető. Ne csak a nevét felejtsd el, hanem az egész embert teljes egészében. Felejtsd el, hogy valaha létezett, hogy bármit is csinált, ahogy az szerinted Kahlannal is történt.

– Mi történne? Mi lenne Faval családjával? Kit gondolnának apjuknak a gyerekei? Mit gondolna a felesége, hogy kitől lett terhes, kinek szült gyerekeket, ha nem emlékezne Favalra? Hol van az a titokzatos férfi, aki létrehozta a családot? Az agya kitalálna egy másik férfit, hogy enyhítse a rémületét és betöltse a helyét? Mit gondolnának a nő barátai, és az ő gondolataik hogyan lennének összhangban a feleség gondolataival? Mit hinne mindenki a gondolataiknak talajt adó igazság hiányában? Mi történne, ha a különböző emberek gondolatai, amelyekkel az üres helyeket kitöltik, nem egyeznének? Hiszen ott az a sok kemence a ház körül. Mit gondolnának, hogyan kerültek oda, és hogyan készült el a szén? Mi történne a kohóban, ahová Faval a szenet szállította? Mit gondolna Priska? Hogy valahogy több kosár szén egyszerűen ott termett a raktárban? És ezzel még szinte csak a felszínét súrolom az egyre terebélyesedő bonyodalmaknak, amivel egy ilyen csodás „felejts el varázslat" járna: a pénz kérdése, a munka elvégzése, a megegyezések más mesterekkel, a dokumentumok, az ígéretek, amiket tett, és még sorolhatnám. Gondolj bele, micsoda zavart és kavarodást okozna egy ilyen dolog, és mindez egy kevéssé ismert ember esetében, aki egy kis házban lakik egy kis utcában. – Nicci felemelte a karját, mintha, egy nagy jelentőségű dolgot akarna megmagyarázni. – De egy olyan nő esetében, mint maga az Inkvizítor Anya? Végig sem tudom gondolni a következmények áradatát, amit egy ilyen felfoghatatlan esemény elindítana.

Nicci szőke hajzuhataga szinte világított a széles, füves térségen túl elterülő erdős dombok sötét háttere előtt. A látszólag hanyag, mégis kellemesen lágy, hullámos hosszú haja és karcsú, fekete ruhás alakja ellenére sem lehetett félvállról venni a szinte látható varázserejét.

Abban a pillanatban, ahogy a lenyugvó nap sugarai megvilágították, lélegzetelállító szépsége, intelligenciája és tekintélye vitathatatlan volt. Richard némán és mozdulatlanul nézte, ahogy oktató stílusban folytatta.

– Az egyedi történések végeláthatatlan szövevénye az, ami lehetetlenné teszi az ilyen varázslat végrehajtását. Minden apró dolog, amit az Inkvizítor Anya valaha is tett lavinaként állna össze, még olyan eseményekkel is, amelyekben csak közvetve volt érintve, és ezzel megsokszorozná azoknak a dolgoknak a számát, amelyre egy ilyen varázslat kihatással lenne. Az ereje, a komplexitása, a nagysága, egyszerűen felfoghatatlan. Ezeknek a komplikációknak az ellensúlyozása gyengítené a varázslatot. Ezek a kényszerhelyzetek elvennék a mágia erejét, amely az eseményeket irányítja. Végső soron pedig az ilyen egyre növekvő számú, örvénylő, szétforgácsoló hatású események kivédése végül annyira legyengítené a varázslatot, hogy az kihunyna, mint gyertya az esőben.

Nicci közelebb lépett, és egy ujjal mellbe bökte.

– És ezzel még nem is vettük figyelembe a szembeötlő következetlenséget az álmodban. Lázálmodban egy még bonyolultabb kellemetlen helyzetet is kitaláltál. Nem csak ezt a nőt álmodtad meg, a feleségedet, akire senki más nem emlékszik, hanem az irracionális álomban még ennél is tovább mentél, sokkal tovább, a végzetes következmények felismerése nélkül. Látod, nem egyszerűen csak egy városi lányt álmodtál magadnak, akit senki sem ismer. Nem, te egy ismert embert álmodtál oda. Az álomban ez egyszerű dolognak tűnhet, de a valós életben egy ismert ember az egyezőség problémáját veti fel.

De te még ennél is tovább mentél. Nincs egyetlen más híres ember sem, aki annyira bonyolult eset lenne, mint akit te kitaláltál.

A delírium állapotában magát az Inkvizítor Anyát választottad, akit már-már mitikus tisztelet övez, aki egy nagyon fontos személy, ugyanakkor egy nagyon távoli személy, egy olyan valaki, akit sem Cara, sem Viktor, sem én nem ismerhetünk. Egyikünk sem a távoli Középföldről származik, így nem egykönnyen hozhatunk fel olyan érveket, amelyek ellentmondanának a kitalációdnak. Ez a távolság, lehet, hogy ésszerű volt az álmodban, mert az egymásnak ellentmondó tények kellemetlen problémáját is megoldja, de a valóságban még egy leküzdhetetlen problémát jelent a számodra. Egy ilyen nőt mindenki ismer. Csak idő kérdése, és a te szépen, gondosan felépített világod szembe találja magát a valósággal és darabokra hullik. Azzal, hogy ismert embert választottál, idilli álmodat pusztulásra ítélted. – Nicci felemelte Richard állát, és kényszerítette, hogy a szemébe nézzen. – Zavart tudatállapotban megálmodtál magadnak valakit, akinél vigaszra lelhetsz. A halál mélységével néztél szembe; kétségbeesetten vágytál valakire, aki szeret, aki segít, hogy kevésbé félj, hogy ne érezd magad annyira egyedül. Ez teljesen érthető, tényleg. Attól még nem tartalak kevesebbre, nem is tudnálak, hogy teremtettél magadnak egy megoldást abban a helyzetben, amikor annyira rettegtél és annyira egyedül voltál. De már vége, és erőt kell venned magadon.

Ha egy ismeretlen nő lett volna az, akit elképzeltél, akkor az álmod nem lett volna más, csupán légies absztrakció. De te akaratlanul is a valósághoz kötötted, mert az Inkvizítor Anyát nagyon sokan ismerik. Ha bármikor visszamész Középföldre, vagy középföldi emberekkel futsz össze, az álmod szembekerül a megkérdőjelezhetetlen valósággal. Számodra minden ilyen ember a sötétben rád nyilat szegező árnyék, de ez alkalommal a nyíl tényleg át fogja szúrni a szívedet.

De ennél rosszabb is lehet a helyzet. Mi van, ha az igazi Inkvizítor Anya halott?

Richard visszahőkölt.

– De nem az!

– Rahl Nagyúr – kezdte most Cara –, emlékszem, hogy sok évvel ezelőtt Darken Rahl quadokat küldött, hogy megöljék az összes Inkvizítort. A quadok nem szoktak kudarcot vallani a kiszemelt áldozat meggyilkolásában.

Richard a Mord-Sithre szegezte a tekintetét.

– De az ő esetében kudarcot vallottak.

– Richard – mondta Nicci lágyan, arra késztetve a férfit, hogy ismét ránézzen. – Mi van, ha egy nap elmész Középföldre és rájössz, hogy az igazi Inkvizítor Anya nem az, akinek elképzelted, hanem valójában egy öregasszony? Végül is az Inkvizítorokat nem szokás olyan fiatalon, mint ez a te szerelmed, Inkvizítor Anyának kinevezni. Mi van, ha azt látod, hogy az a nő a valóságban már öreg, vagy ami rosszabb, már régen halott? Az igazat mondd! Most! Mit tennél akkor, ha ezzel a valósággal kellene szembenézned?

Richard szája annyira kiszáradt, hogy meg kellett mozgassa a nyelvét, hogy eléggé megnedvesíthesse az ajkait a beszédhez.

– Nem tudom.

Nicci szomorkásan mosolygott.

– Ez legalább egy őszinte válasz. – De ezt a kis mosoly sem tudta sokáig tartani, s az eltűnt az ajkáról. – Féltelek, Richard, féltelek, hogy mi történik az elméddel, ha kitartasz emellett, és hagyod, hogy elvegye az életedet. Mert tényleg ez fog történni. Előbb vagy utóbb szembekerülsz a rideg valósággal.

– Nicci, csak azért, mert te nem tudod elképzelni....

– Richard – szakította félbe a nő csendesen –, varázslónő vagyok. Voltam már a Fény Nővére, és a Sötétség Nővére is. Tudok egyet s mást a mágiáról. Én mondom neked, hogy egy olyan lehetőség, amit te sugallsz, az felette áll minden általam ismert mágiának. Egy elkeseredett ember számára elképzelhető, de a valóságban nem működik. El sem tudod képzelni, milyen szörnyű következményekkel járna, ha akár csak megpróbálna valaki ilyesmit csinálni, pláne ha még sikerülne is neki.

– Nicci, elismerem, hogy nagyon sokat tudsz a témáról, de te sem tudhatsz mindent. Pusztán az, hogy nem tudod, hogy hogyan tegyél meg valamit, még nem jelenti azt, hogy nem is lehet megtenni. Csak azt jelenti, hogy te nem tudod, hogyan lehetséges. Egyszerűen nem akarod elismerni, hogy tévedhetsz.

A nő ökölbe szorította a kezét, és hunyorgott.

– Gondolod, hogy szándékosan mondok ellent neked? Ezt gondolod? Hogy élvezem azt, hogy megpróbáljalak rávenni, hogy meglásd az igazságot? Azt hiszed, hogy szeretek bármiben is ellened lenni?

– Amit én tudok, az az, hogy valahogy, valamilyen úton-módon valaki elfelejtette veletek, hogy Kahlan létezik. Tudom, hogy valóságos, és meg akarom találni. Még akkor is, ha nektek ez nem tetszik.

Nicci könnyező szemekkel hátat fordított és egy pillanatig felnézett a felette magasodó szoborra.

– Richard, nagyon szívesen megajándékoználak az álmoddal, ha hatalmamban állna valósággá változtatni. El sem tudod képzelni, mit adnék érte, hogy megkaphasd, amire vágysz... hogy boldognak lássalak.

Richard figyelte, ahogy a horizonton úszó ibolya színű felhők elsötétülnek. Valahogy túl békésnek tűnt, hogy igaz legyen. Nicci összefűzött karral állt, és az ellenkező irányba nézett, az egyre sűrűsödő sötétségbe bámult. Cara a közelben állt, és az egykori palota helyén sétáló embereket tartotta szemmel.

– Nicci – szakította meg a kényelmetlen csöndet, amely a hatalmas márvány kör tetején körülvette őket – van bármi más magyarázatod azon kívül, hogy csak álmodtam az egészet? Bármi, amiről tudsz, ami esetleg okozhat ilyesmit? Van egyáltalán bármi, ismersz bármilyen varázslatot, amely megoldhatná ezt a rejtélyt?

A háttal álló nőt nézte, és azon gondolkozott, vajon válaszol-e neki. Hosszú árnyék szelte át a büszke szobor körül fekvő napóra bronz lapját, amelyből láthatta, amit már úgyis tudott, hogy a nap a vége felé jár, és igen értékes időt veszítenek. Végül Nicci feléje fordult. Úgy tűnt, eltűnt belőle a tűz.

– Richard, sajnálom, hogy nem tudom valóra váltani neked. – Letörölte az arcán lecsorduló könnycseppet. – Sajnálom, hogy csalódást okoztam.

Zord tekintettel Cara Niccire nézett.

– Azt hiszem, ez közös bennünk.

Richard finoman megérintette az ujjaival a Szellemet. A felemelt fej, a márványba vésett büszke tekintet elveszítette ragyogását, ahogy a nap utolsó sugarai is eltűntek a dombok mögött.

– Egyikőtök sem okozott csalódást – mondta. – Mindketten azt mondjátok, amiben hisztek. De Kahlan nem álom. Éppoly valóságos, mint e kőbe vésett szelleme.

15. FEJEZET

Richard távoli zajra lett figyelmes. Észrevette, hogy egy csoport tart a szobor irányába. A talapzaton állva jól látta, hogy egyre többen megindultak feléjük. Talán azért, mert volt valami konkrét céljuk, vagy hogy megnézzék a többiek, akik a nyílt terepen haladtak, hová tartanak. A kis csoport élén éppen az az ember állt, akivel Richard találkozni akart.

Még elég messze volt, de már integetett.

– Richard!

Jelenlegi hangulata ellenére is mosolyra húzódott a szája az ismerős, köpcös emberke látványától, aki a szokásos, széles karimájú, vörös kalapját viselte. Amikor a férfi látta, hogy Richard felfigyelt rá, meggyorsította a lépteit és végigtrappolt a füvön.

– Richard – kiáltotta újra. – Visszajöttél! Ahogy ígérted!

Ahogy az emberek elkezdtek felözönleni a lépcsőn, Richard eléjük indult. Ekkor látta meg, hogy Viktor felé tart a gyülekező csődületen keresztül. Az egyik széles márvány lépcsőpihenőn Ishaq rohant felé, megragadta Richard kezét, és óriási lelkesedéssel szorongatta.

– Richard, annyira örülök, hogy újra Altur'Rangben látlak. Azért jöttél, hogy az egyik kocsimat hajtsd a fuvarozási vállalatomnál? Eléggé felhalmozódtak a megrendelések. Hogyan boldoguljak egyedül? Szükségem van rád. Holnap tudsz kezdeni?

– Én is örülök, hogy látlak, Ishaq!

Ishaq még mindig Richard kezét szorongatta.

– Akkor visszajössz? Teljes jogú üzlettárssá teszlek. Mindenen egyenlően osztozunk.

– Ishaq, amennyivel tartozol...

– Pénz – morogta Ishaq –, ki beszél itt pénzről? Annyi munkám van most, és csak egyre több lesz, hogy nincs időm a pénz miatt aggódni. Együtt megkeressük a pénzt, amire szükséged van. Nekem olyan ember kell, akinek helyén van az esze. Társak leszünk. Ha akarod, én leszek a te társad. Így még több megrendelést kapunk majd. Mindenki utánad kérdezősködik. Én mondom neked, ha te ...

– Ishaq, nem lehet. Kahlant kell megkeresnem.

Ishaq pislogott.

– Kahlant?

– A feleségét – mondta Viktor mogorván, ahogy az emberek között Ishaq mögé nyomakodott.

Ishaq bután bámult Viktorra, majd újra Richardhoz fordult.

– A feleséged? – Lekapta a vörös kalapját a fejéről. – A feleséged? De hiszen ez csodálatos! – Kitárta a karját. – Csodálatos!

Karjai közé fogta Richardot és megölelte, miközben nevetett, ahogy lábujjhegyen előre-hátra ugrált.

– Megnősültél! Ez remek hír! Akkor nagy ünnepséget rendezünk.

– Kahlan eltűnt – rázta a fejét Richard, miközben megpróbálta Ishaqot legalább egy karnyújtásnyira eltolni. – Keresem őt. Nem tudjuk, mi történt vele.

– Eltűnt? – Ishaq hátrasimította sötét haját, és visszavette a kalapját. – Segítek neked. Veled megyek. – Sötét szemével komolyan nézett. – Mondd meg, miben segíthetek!

Nem üres ajánlat volt ez, amelyet csak udvariasságból tett. Őszintén gondolta. Szívmelengető volt arra gondolni, hogy ez az ember mindent eldobna, csak hogy segíthessen neki.

Richard azonban úgy gondolta, hogy ez nem sem a megfelelő idő, sem a megfelelő hely, hogy elmagyarázza a helyzetet.

– Ez nem olyan egyszerű...

– Richard – szólt Viktor közelebb hajolva –, bajban vagyunk.

Ishaq haragosan intett Viktornak.

– Richardnak eltűnt a felesége. Miért terhelnénk még több dologgal?

– Nem gond, Ishaq, hagyd csak! Viktor már tud Kahlanról. – Richard a kardja markolatára tette a bal kezét. – Milyen bajban vagyunk?

– A felderítőink most tértek vissza, és azt jelentették, hogy Rend csapatai errefelé tartanak.

Ishaq megint lekapta a sapkát a fejéről.

– A Rend csapatai?

– Egy újabb ellátmány? – kérdezte Richard.

– Nem – Viktor határozottan megrázta a fejét. – Ezek katonák és erre tartanak.

Ishaq szeme elkerekedett.

– Katonák jönnek? De mikor?

A riasztó hírek szájról szájra jártak az egyre növekvő tömegben.

– Ha az eddigi ütemben gyalogolnak, már csak néhány napi járóföldre lehetnek. Van némi időnk megszervezni a védelmet, de nem túl sok.

Nicci Richard mellé lépett. Ahogy ott állt egyenes derékkal, magasra emelt fejjel, metsző tekintetével, minden szempár rászegeződött. Az emberek elcsendesedtek, ahogy észrevették. Még azok is, akik nem tudták kicsoda is Nicci, elhallgattak a jelenlétében. Néhányan a sokkoló tekintetétől, néhányan pedig attól, hogy úgy érezték, hogy a szépségével párosuló parancsoló megjelenése veszélyt sugall, amitől elhagyta őket nemcsak az erejük, hanem a hangjuk is.

– És biztosak a felderítők benne, hogy errefelé tartanak? – kérdezte Nicci. – Nem lehetséges, hogy csak elhaladnak mellettünk északra tartó útjuk során?

– Nem északra tartanak. – Viktor szigorúan nézett. – Észak felől jönnek.

Richard ujjai a Kard markolatához préselődtek.

– Szóval észak felől jönnek. Biztos vagy benne?

Viktor bólintott.

– Képzett harcosok. És ami még rosszabb, velük van az egyik Testvér.

Az összegyűlt emberek feljajdultak. A híreket suttogva közvetítette a tömeg. Néhányan kérdéseket tettek fel, miközben próbálták egymást túlkiabálni.

Nicci felemelte a kezét, és csendet parancsolt. Ennél többre nem is volt szükség. A márvány lépcsők egyre sötétedő oldalára csend borult. A szinte tapintható csendben a nő a komor kovácshoz hajolt. Nicci szemöldökét összevonta, mint egy prédára leső sólyom.

– Van velük egy varázsló? – kérdezte.

Viktor nem hátrált – míg mások, méghozzá elég sokan, igen. – Úgy beszélik, hogy a Rend Testvériségének egyik főpapja.

– A Testvériség minden papja varázsló – mutatott rá Ishaq. – Ez nem jó hír. Egyáltalán nem az.

– Hát, valóban nem – ismerte el Viktor. – A hírekből, amelyeket az embereink hoztak, kétségtelen, hogy varázslóról van szó.

A tömeg ismét aggodalmasan zajongani kezdett. Néhányan esküdöztek, hogy nem számít, nem hagyják, hogy a Rend ismét birtokba vegye Altur'Rang-et. Mások már nem voltak ennyire magabiztosak.

Nicci, miután egy ideig a messzeségbe révedve emésztette a hallottakat, visszafordult Viktorhoz.

– Tudják a felderítők a nevét, vagy bármi mást, amiből kideríthetnénk, hogy ki lehet ez a pap?

Viktor hüvelykujját az övébe akasztotta, és bólintott.

– A papot Kronosznak hívják.

– Kronosz... – mormolta elgondolkodva.

– A felderítőink, akik észrevették a csapatokat, használták a fejüket – magyarázta Viktor – nem vették őket észre, így megelőzhették a csapatot. Így aztán elvegyülhettek a katonák útjába eső város lakói között, és megvárták, amíg odaérnek. A katonák a városon kívül vertek tábort néhány éjszakára, hogy megpihenjenek és élelmet szerezzenek. Szó szerint kifosztották a várost eközben. Amikor lerészegedtek, eleget mondtak ahhoz, hogy az embereim kiszűrjék a lényeget, és rájöjjenek, arra készülnek, hogy nem egyszerűen véget vetnek a felkelésnek Altur'Rangben. Az a parancsuk, hogy tiporják el a lázadást, mégpedig könyörtelenül. Példát kell statuálniuk. Úgy tűnik, egyszerű feladatnak tartják, és alig várják a győzelem utáni tivornyát. Csend borult a tömegre.

– És mi a helyzet a varázslóval? – kérdezte Ishaq.

– Az emberek azt mondják, hogy ez egy olyan jámbor fajta. Középmagas, kék szemű. Nem ivott együtt a katonákkal. Helyette hosszasan és sokszor prédikált a városlakóknak arról, hogy a Teremtő igaz útját kell követniük azzal, hogy feláldozzák amijük van, a társaik, a Birodalmi Rend és szeretett császáruk érdekében. De, úgy tűnik, amikor nem prédikál, nagy élvhajhász, és láthatóan nem érdekli, hogy ki a nő, és hogy hajlandó-e. Amikor egy férfi panaszt tett, miután a lányát az utcáról hurcolták el Kronosz parancsára, a jó Testvér előjött, és mágikus erejének egyetlen villanásával lehántotta a bőrt az apáról. A jámbor varázsló azután otthagyta a sikoltozva vonagló embert okulásként, és bement, hogy folytassa, amit a lánnyal elkezdett. Szegény apa órákig haldokolt az utcán. Az embereim azt mondták, hogy még soha sem láttak ilyen irtóztató kegyetlenséget. Ezek után senki sem mert szót emelni, ha egy nőn megakadt Kronosz szeme.

A tömeg zúgni kezdett. Sokakat megdöbbentett, és feldühített a történet. Sokan azonban megrémültek, hogy ez az ember nemcsak, hogy eljött értük, de parancsa van rá, hogy példásan megbüntesse őket. Nicci egyáltalán nem tűnt meglepettnek ilyen brutalitás hallatán. Miután jó sokáig gondolkozott, végül megrázta a fejét.

– Nem ismerem ezt a Testvért, de sokan vannak, akiket nem ismerek közülük.

Ishaq sötét szeme Richard és Nicci között járt ide-oda.

– Mit fogunk csinálni? Katonák és egy varázsló. Ez nem jó. De van ötletetek, igaz?

Néhányan a tömegből, támogatták Ishaqot, és Richard véleményét kérdezték. Ő azonban nem igazán értette, hogy mi megbeszélni való van.

– Mindannyian harcoltatok a szabadságotokért, és kivívtátok azt – szólt. – Én azt mondom, ne adjátok fel.

Néhányan helyeseltek. Túlságosan is jól tudták, hogy milyen a Rend elnyomása alatt élni. Megtanulták, mit jelent a szabadság. Mindazonáltal úgy tűnt, a félelem kezdi átvenni az irányítást.

– De most itt vagy, hogy vezess minket Rahl Nagyúr – szólalt meg egy férfi. – Biztos vagyok benne, hogy átéltél már rosszabbat is, mint ez. A segítségeddel legyőzhetjük ezeket a katonákat.

Az egyre növekvő sötétségben Richard az emberek arcát nézte, akik mind várakozással tekintettek rá.

– Attól tartok, nem maradhatok. Egy nagyon fontos dologban járok. A hajnal első sugarával indulnom kell.

A bejelentését megdöbbent csend fogadta.

– De a katonák már csak néhány napi járóföldre vannak – aggódott az egyik férfi. – Tényleg nem várhatsz addig, Rahl Nagyúr?

– Ha tehetném, itt állnék veletek, hogy szembenézzünk a katonákkal, mint ahogy álltam már itt veletek, de most nem időzhetek olyan sokáig. Máshol kell folytatnom a harcot. Ugyanaz a háború, így lélekben veletek leszek.

A férfit lesújtotta a válasz.

– De hiszen csak néhány nap...

– Hát nem látod, hogy ennél sokkal többről van szó? Ha itt maradok, és legyőzzük ezeket a katonákat, akik idejönnek, hogy megöljenek benneteket, akkor végül még többen jönnek majd. Egyedül kell helytállnotok. Nem támaszkodhattok rám a végtelenségig, nem segíthetek minden alkalommal, amikor Jagang katonákat küld, hogy visszavegye a várost. A világ tele van olyan városokkal, mint Altur'Rang, és mindnek szembe kell szállnia a Renddel. Előbb vagy utóbb vállalnotok kell a felelősséget a boldogulásotokért. Itt az ideje elkezdeni.

– Tehát akkor hagysz el minket, amikor a legnagyobb szükségünk van rád? – kérdezte egy hang a hátsó sorokból.

A tömeg nem fejezte ki az egyetértését, de érezhető volt, hogy többen ugyanígy vélekednek.

Cara előre lépett. Mielőtt elé állhatott volna, Richard lopva leintette, és a lábát megérintve utasította, hogy maradjon, ahol van.

– Nos, figyeljetek ide – kiáltotta Viktor. – Richard nem hagy el senkit, és nem akarok többet ilyesmit hallani. – Az emberek egy kissé hátrébb húzódtak a haragtól átfűtött hang hatására. Csupán Viktor tekintete elég volt ahhoz, hogy a nála kétszer magasabb férfiak is belesápadjanak. – Már így is többet tett, mint bárki bármikor ezelőtt. Megmutatta nekünk, hogy mindannyian élhetjük a saját életünket, és ez az, ami mindent megváltoztatott. Ti az egész életeteket eddig a Rend elnyomása alatt éltétek. Richard megmutatta nekünk, hogy mik vagyunk valójában, megmutatta, hogy büszke férfiak vagyunk és bátorsággal irányíthatjuk a sorsunkat. Mi vagyunk azok, aki felelősséget vállaltunk a saját életünkért, és elnyertük a szabadságot. Nem ő jött ide, és adott nekünk valamit, hanem mi vívtuk ki magunknak.

Legtöbben, akik a lépcsőn és a füvön álltak, elcsendesedtek. Néhányan szégyenkezve néztek egymásra. Jó páran pedig végül hangot adtak annak, hogy egyetértenek Viktorral.

Ahogy a férfiak azon kezdtek tanakodni, mit kellene tenniük, Nicci hátulról megragadta Richard karját, és távolabb húzta, hogy bizalmasan szót válthasson vele. – Richard, ez a harc itt most fontosabb.

– Nem maradhatok.

Nicci kék szemei dühtől égtek.

– Itt kellene maradnod, és vezetni ezeket az embereket. Te vagy a Rahl Nagyúr. Számítanak rád.

– Nem én vagyok a felelős az életükért. Már döntöttek, hogy hogyan akarnak élni, amikor fellázadtak. Saját maguk tették, és megnyerték a csatát. Mind azért harcolunk, amiben hiszünk. Mind ugyanazért küzdünk – hogy azt az életet élhessük, amit magunknak szánunk. Azt teszem, amit hiszek, hogy tennem kell.

– Elfutsz a harc elől, hogy fantomokat kergess! Szavai éle a levegőben függött, megválaszolatlanul. Richard ellépett a varázslónő mellől, és az emberekhez szólt.

– Az Óvilág és az Újvilág hadban áll. – A tömeg ismét elhallgatott, és sokan a nyakukat nyújtogatták, hogy láthassák Richardot, és hallhassák a szavait. – A csapatok, amelyek felétek tartanak, ebben a háborúban edződött katonákból állnak. Miközben törtek előre, karddal, csatabárddal támadtak az Újvilág népeire, akár katonák, vagy civilek is voltak. Van tapasztalatuk benne, hogy hogyan rohanjanak le egy várost, és mészárolják le a lakosait. Amikor ideérnek, megkínoznak, megerőszakolnak és meggyilkolnak minden városlakót, ahogy tették az északi városok lakóival is, hacsak meg nem állítjátok őket előbb.

De még ha meg is állítjátok őket, azzal még nem lesz vége. A Rend még több katonát küld majd. Ha legyőzitek őket, legközelebb még annál is több jön.

– Richard, mit akarsz ezzel mondani? – Ishaq szavai belehasítottak az éjszaka csendjébe. – Azt akarod mondani, hogy hagyjunk fel minden reménnyel, hogy adjuk fel?

– Nem! Azt mondom, hogy tisztában kell lennetek vele, hogy mit jelent a Birodalmi Rend ellen harcolni, hogy tudnotok kell, mi vár rátok. Ha szabadok akartok lenni, akkor többet kell tennetek, mint itt várni és védeni a várost. Egyetlen háborút sem nyertek meg még csupán védekezéssel. Ha tényleg szabadok akartok lenni, akkor végeznetek kell azokkal, akik ki akarják oltani a szabadság lángját. Akkor el kell szánnotok magatokat, hogy segítetek megszabadítani a világot a Birodalmi Rendtől. Most csupán a D'Harai Birodalom, ahol én uralkodom, az egyetlen, amely a Renddel szemben áll. – Richard lassan megrázta a fejét. – De egyedül, nincs esélyünk a győzelemre. Ha D'Hara elbukik, Jagang császárnak nem kell háborúznia többé és teljes erejével visszatér, hogy minden, a Rend hitével szembeni ellenállást leverjen.

Altur'Rang a listája élén áll. Ez a szülővárosa. Nem fogja eltűrni, hogy a szabadság szégyenfoltja csúfítsa el odaadó hitét. A legvadabb harcosait fogja rátok szabadítani, az Óvilág szülötteit. Saját földijeitek fognak eltiporni benneteket. Mind egy szálig kiirtják a férfiakat, megölik fiú gyermekeiteket, feleségeiteket, nővéreiteket és lányaitokat pedig azok a vadállatok kapják jutalmul, akik érvényt szereztek a Rend hatalmának.

Az emberek feszülten figyeltek. Szívüket szorongatta a rettegés. Ez nem az a bátor és dicsőítő beszéd volt, amire a csata hajnalán vágytak.

Viktor megköszörülte a torkát.

– Mit akarsz nekünk mondani ezzel, Richard?

Richard a tömeg feje felett a semmibe meredt.

– Azt próbálom ezzel mondani, hogy többet kell tennetek puszta védekezésnél, amikor ideérnek ezek a katonák. Ilyen háborút nem lehet megnyerni. Fel kell kelnetek a Birodalmi Rend ellen, és térdre kell kényszerítenetek őket.

Ishaq felemelte a kezét.

– De hogyan kényszerítsük térdre őket?

– Ahogy mindannyian jól tudjátok, a Rend uralma alatt az élet csak pusztulást ígér. Kevés a munka, az élelem, az ember nem számíthat semmi jóra, valamiféle túlvilági élet ígéretét kapja helyette, de csak az evilági önfeláldozó szolgálatért cserébe. A Rend Testvériségének papjai a nyomorúságon kívül nem tudnak mást ajánlani, így azt hirdetik, hogy ha szenvedsz bár, de erkölcsös vagy, cserébe nagylelkűen megígérik, hogy a másvilágon végtelen és határtalan örömök várnak rád. Persze a jutalomról nem győződhetünk meg előre, a jutalom, ezen a világon, rajtuk kívül, mások számára ismeretlen. Egyikőtök sem elég hiszékeny, hogy akár egy kutyát is elcseréljen ilyen hamis ígéretért cserébe, mégis egész légiókat soroztak be a Rendbe, lelkesen áldozták fel saját életüket, az egyetlent, e tisztességtelen csere oltárán.

Jagang azt mondja, hogy a Teremtő akarata, hogy az Óvilág meghódítsa az Újvilágot, és hogy a nemes cél, amely vezérli őt az, hogy megvédje az emberiséget a Tehetséggel bírókkal szemben. Azt prédikálja, hogy az északi népek erkölcstelen pogányok, és a Teremtő iránti kötelességük, hogy leverjék őket.

Valójában azonban Jagang szándékosan megtéveszti az embereket, hogy eltitkolja, az általános szegénységet és munkanélküliséget, amelyet a Birodalmi Rend tanai idéztek elő. Azért pedig, hogy az Óvilág nem tudta megszüntetni a szegénységet és a halált, a lázadókat okolják, azaz benneteket, és a gonosz északiakat, akikkel nyilvánvalóan rokonságban álltok.

Jagang a reménytelen fiatal emberek gyűlöletének tárgyat biztosít, amelyen bosszút állhatnak a nyomorúságukért.

Így hozott létre Jagang az Óvilág fiataljaiból egy fogolyhadsereget. Ti is ismeritek ezeket a fiatalokat, akik tömegével hagyták el Altur'Rang-et, hogy a nemes ügy szolgálatába álljanak. Ezekre az emberekre nem várt semmi az életben, és mohón itták magukba a Rend tanításait. Jagang adott nekik valakit, akit hibáztathatnak minden fájdalmukért, azokat, akik nem hajtanak fejet a Rend tanai előtt. Ezekbe a fiatalemberekbe belenevelték a halálkultuszt, és ráuszították őket azokra, akik szabadok, virágzó életet élnek, s – ami a leggyűlöletesebb számára – boldogok. Többségük már elvesztette a józan eszét és többé nem szabadulhat. Ezeknek az otthonuktól távol harcoló vadaknak Jagang megengedi, hogy végig dúlják, fosztogassák azt a földet, amelyen átvonulnak, azt remélve, hogy így elfelejtik a hazatérésükkor rájuk váró gyötrelmes jövőt.

A Teremtő és a Rend nevében minden ellenállást kegyetlenül megtorolnak és hatalmas területeket bekebeleznek. Irtózatosan nagy számuk lehetővé teszi, hogy mindenkit eltiporjanak, aki az útjukban áll. Az embereket rettegésben tartják. Sokan nem bírják elviselni a félelmet, ami a várakozással jár, és azt remélve, hogy Jagang megkíméli őket a legrosszabbtól, megadják magukat és könyörögnek, hogy csatlakozhassanak a Birodalmi Rend ügyéhez.

– Azt mondod, reménytelen harcolni ellenük? – törte meg egy hang a feszült esti csendet.

– Én a ránk váró feladat igaz arcát akarom megmutatni nektek – válaszolt Richard. – De nem kell, hogy reménytelen legyen, ha megértitek a küzdelem lényegét.

Egyrészt, a Birodalmi Rendnek még nem sikerült legyőznie a hazájuktól való távolságból adódó nehézségeket. Bármennyit zsákmányolnak is, még mindig óriási mennyiségű utánpótlásra van szükségük, a kenyérhez szükséges liszttől kezdve a nyilakba való madártollig. Nem tudnak eleget fosztogatni ahhoz, hogy enni tudjanak. A katonáknak pedig szükségük van mesteremberekre és egyéb munkások segítségére is, és újoncok is kellenek, hogy pótolják a hadjáratokban elesetteket. Nem könnyű idegen, távoli földön harcolni. Már a betegségek által szedett áldozatok száma is óriási. Mégis, az érkező utánpótlás segítségével, nemcsak pótolni tudták a hiányt, hanem még gyarapodott is a számuk. A hadsereg folyamatosan nő, minden egyes nappal félelmetesebbé válik. Ám ez egyben azt is jelenti, hogy minden nappal nőnek a szükségletei is.

Azok a szállítmányok, amelyek folyamatosan áramlanak észak felé, nélkülözhetetlenek ahhoz, hogy a Birodalmi Rend meghódítsa az Újvilágot. Az Újvilág problémája távolinak tűnhet a számotokra, pedig legalább annyira a ti problémátok, mint amennyire az a csapat, amelyik néhány napon belül ideérkezik. Ha azok a vadállatok ott északon végeznek a népem legyilkolásával, visszatérnek ide és akkor mind meghaltok. Ha a Rend győz, mind veszítünk. Nem számít, hol vagyunk, nem lesz hová elrejtőznünk.

Ha élni akartok, és nem csak holnap, vagy addig, amíg legyőzitek a felétek tartó sereget, hanem a jövő hónapban is, jövőre is, és még azután, ha családot szeretnétek, ha meg szeretnétek tartani, amiért megdolgoztatok, és jobbá akarjátok tenni a saját életeteket, valamint a gyermekeitekét, akkor segítenetek kell elpusztítani a Rend létfenntartó képességét.

Viktor és az emberei már egy ideje ezt teszik, de ez az erőfeszítés csak csepp a tengerben. Sokkal több emberre van szükségük. Elszánt segítők kellenek, hogy megtámadhassuk és megsemmisíthessük a Rend utánpótlását szállító karavánokat, megölhessük a csatába indulókat és megakadályozhassuk, hogy folytathassák a háborút. Meg kell fosztanotok a Rendet a liszttől, a tolltól és az újonnan besorozottaktól. Minden egyes emberrel, aki éhen hal az északi hegyek úttalan útjain, eggyel kevesebb lesz azoknak a száma, akiket a Rend hazaküldhet az Óvilágba, hogy legyilkoljanak benneteket. Ezen kívül más eszközök is hozzásegíthetnek a sikerhez. – Richard odaintette magához Carát és Niccit. – Ők ketten, akik most mellettem vannak, valaha a másik oldalon álltak, és ellenségei voltak mindannak, amiben hiszek, és amiben most már ti is hisztek. Ám amikor segítettem nekik megérteni, hogy én az életért harcolok, mindazért, amiért érdemes létezni és küzdeni, rádöbbentek az igazságra, és azóta együtt harcolunk ugyanazért az ügyért.

Richard kinyújtotta a kezét és a lépcsőket és az egész térséget elárasztó tömegre mutatott.

– Nézzetek magatokra! Nem is olyan régen még ti is az Újvilág ellenségei voltatok. Sokan közületek életük nagy részében hittek a Rend hazugságainak. De amikor megpillanthattátok, hogy milyen csodálatos tűzzel lehetne és kellene, hogy lobogjon az életetek, volt elég tűz bennetek ahhoz, hogy az életet válasszátok. Most itt állok egykori ellenfeleimmel az ellenséges terület szívében, és olyan emberekkel vagyok körülvéve, akik régen ellenségeim voltak. Mégis, most mind ugyanabban hiszünk: hogy az életet, az életért magáért érdemes élni. Sokan barátokká váltunk. Most mind ugyanazon az oldalon állunk az életünkért vívott gigászi küzdelemben. Most már meg tudjuk láttatni a Rend híveivel ennek az életnek a csodáit. S ha ezt sikerül megtennetek, azzal is csökkentitek a rátok vadászók számát.

Bárcsak mindenkit megnyerhetnénk az igazságnak és a világ népei békében élhetnének.

De ott vannak azok, akik számára elveszett az igazság és az értelem. Ők gyűlölik azt, hogy ti magatokhoz ölelitek a jót, amit az élet adhat. Ha a Rend ezen követőit nem tudjátok meggyőzni, meg kell ölnötök őket, máskülönben, ha esélyt adtok rá, ők ölnek meg titeket, és elpusztítanak mindent, ami számotokra kedves.

Mindenfelé el kell terjeszteni a harcot – nem hagyhatjuk, hogy a halált prédikálók bárhol is elbújhassanak. Igen, meg kell ölnötök a vad tekintetű fanatikusokat, akik elszántan küzdeni akarnak a Rend ügyéért. De még fontosabb, hogy a gyökérre kell lesújtanotok és azokat kell legelőször megölni, akik a Birodalmi Rend tanait hirdetik.

Ők azok, akik megmérgezik a gondolkodó elmét. Ha nem állítjátok meg őket, az új barbárok végtelen áradatát hozzák majd létre, hogy üldözzenek benneteket és családjaitokat. Azok, akiknek ilyen gyűlölet ég a szívükben, nem ismernek korlátokat. Nem fogják megengedni, hogy éljetek, mert a ti boldogulásotok és boldogságotok hazugsággá változtatná azt, amit ők tanítanak.

Ha szabadon akartok élni, muszáj tennetek róla, hogy a kegyetlen emberek megtudják, nincs számukra biztonságos hely a világon. A civilizált emberek sohasem fogják eltűrni a módszereiket, és meg kell tudniuk, hogy ti nem nyugszotok, amíg mindegyikőjüket kézre nem kerítitek és meg nem ölitek őket. Meg kell értenetek, hogy, nem kevesebb a céljuk, mint a civilizáció elpusztítása. És ti nem hagyhatjátok, hogy megkapják azt, amire vágynak.

Mindannyian bátran megtettétek az első lépést, leráztátok magatokról a béklyót. Nekem nem kell bizonyítanotok. De ez az egész nem egyetlen csata megnyeréséről szól, hanem arról, hogy milyen lesz a jövőtök, hogyan élhetnek majd a gyerekeitek és az unokáitok. Bátran harcoltatok. Sokan vesztették már életüket a közös célért való küzdelemben, és még sokan fogják. A győzelem azonban, amelyet a gonosz ellen vívunk, lehetséges és elérhető. Egy nagyon fontos csatát nyertetek meg, amelyet azért vívtatok, hogy úgy élhessétek az életeteket, ahogy szeretnétek. De látnotok kell, hogy az érte vívott háborúnak még koránt sincs vége. Kivívtátok a jogot, hogy ma szabadon élhessetek. Most táplálnotok kell a harc tüzét, hogy ez örökké így lehessen.

A szabadságot sohasem könnyű megőrizni, könnyen elveszíthetjük. Elég hozzá a közöny. – Richard felemelte a kezét és a naplemente halvány fényében büszkén álló szoborra mutatott. – Az élet igenlése, a szabadságvágy, amit ez a szobor kifejez, ez az, amit csodálunk.

– De Rahl Nagyúr – szólalt meg valaki –, ez túl nagy feladat számunkra. Mi csak egyszerű emberek vagyunk, nem harcosok. Talán ha te vezetnél minket, más lenne a helyzet.

Richard a szívére tette az egyik kezét.

– Én magam is egyszerű erdei vezető voltam, amikor rádöbbentem, hogy válaszolnom kell az előttem álló kihívásokra. Én, épp úgy, mint ti, nem akartam szembenézni a látszólag legyőzhetetlen gonosszal, amely rám leselkedett. De egy bölcs nő – akiről ez a szobor is készült –, beláttatta velem, hogy meg kell tennem. Nem vagyok sem jobb, sem erősebb nálatok. Egy egyszerű ember vagyok, aki megértette, hogy a zsarnoksággal szembe kell szállni, mégpedig kompromisszumok nélkül. A magamévá tettem ezt az ügyet, mert többé nem akartam félelemben élni, saját életre vágytam.

Azok az emberek ott északon, az Újvilágban, harcolnak és meghalnak minden nap. Egyszerű emberek, mint ti. Egyikük sem akart harcolni, de muszáj, különben meghalnak. Ez az ő sorsuk ma, és a ti sorsotok holnap. Egyedül még reményük sincs a győzelemre. És amikor a ti időtök eljön, nektek sem lesz. Nekik szükségük van rátok, hogy szabad lehessen a világ, hogy megtámadhassák azokat, akik a sötét kor árnyait hozzák a világra.

Egy férfi az első sorban így szólt.

– De te nem ugyanazt mondod, mint a Rend, hogy egy magasabb rendű jóért, az emberiség javáért fel kell áldoznunk magunkat?

Richard mosolygott az elképzelésen.

– Azok, akik a nagyobb jó fogalmát rátok akarják kényszeríteni, egyszerűen gyűlölnek mindent, ami jó. A jól felfogott önérdek az, amely engem arra késztet, hogy kardot ragadjak a Birodalmi Rend ellen. Egyszerűen a saját érdeketek és a szeretteiteké is ez, hogy harcoljatok. Bármilyen módon, amelyről úgy vélitek, hogy a közös célunk segítségére lehet. Nem kényszerítelek benneteket, hogy harcoljatok egy nagyobb jóért, az emberiségért, hanem arról próbállak meggyőzni benneteket, hogy a saját életetekért harcoljatok. Soha ne gondoljátok azt, hogy az ilyen önérdekű gondolkodás káros. Az önérdek a túlélést jelenti, az élet lényege. Saját jól felfogott érdeketekben, azt mondom, keljetek fel, és sújtsatok le a Rendre. Csak akkor lehet tényleg a tiétek a szabadság. Az Óvilág most rátok figyel!

A halványuló fényben annyi ember gyűlt össze, hogy Richard nem látta a tömeg szélét. Megkönnyebbülten látta, hogy sokan bólogatnak.

Viktor tekintete végigpásztázta a tömeget, majd Richardhoz fordult.

– Azt hiszem, ugyanaz a cél vezérel minket, Rahl Nagyúr. És én minden tőlem telhetőt megteszek, hogy elérjük ezt a célt.

Richard átölelte Viktort, mire a tömeg ujjongásban tört ki. Végül, ahogy a Szabadság terén összegyűlt emberek mind beszélni kezdtek, hogy hogyan vehetnék fel a harcot a legsikeresebben, Richard félrevonta Niccit. Cara szorosan a nyomukban követte őket.

– Richard, nagyra értékelem, amit most tettél, de ezeknek az embereknek akkor is szükségük van rád.

– Nicci – vágott a szavába a férfi – reggel indulnom kell. Cara velem jön. Nem mondom meg, mit tegyél, de azt gondolom, jó ötlet lenne, ha úgy döntenél, hogy itt maradsz, és segítesz ezeknek az embereknek. Elég nagy fenyegetést jelentenek nekik csupán a katonák is, és ráadásul még egy varázslóval is szembe kell nézniük. Te jobban tudod nálam, hogyan kell szembeszállni egy ilyen fenyegetéssel. Hatalmas segítséget jelentenél ezeknek az embereknek.

A nő hosszasan a szemébe nézett, majd a férfi mögött és a lépcsőkön várakozó hatalmas tömegre pillantott.

– Veled kell menjek – mondta kimérten, de még így is könyörgésnek hangzott amit mondott.

– Ahogy mondtam, a te életed, én nem fogom megmondani, hogy mit tegyél, mint ahogy azt sem szeretném, hogy te előírd, nekem mit kell tennem.

– Maradnod kellene, és segíteni – válaszolta Nicci. Lesütötte a szemét, és elfordult. – De a te életed, és azt kell tenned, amit helyesnek vélsz. Végül is, te vagy a Kereső. – Ismét az emberekre nézett, akik most Viktor körül gyülekeztek, és a stratégiát beszélték meg. – Ezek az emberek, most lehet, hogy nem szálltak vitába azzal, amit mondtál nekik, de át fogják gondolni az elhangzottakat. Könnyen lehet, hogy ha majd megküzdöttek a katonákkal, egy szörnyű és véres csata után mégis úgy döntenek, hogy már nem akarják folytatni.

– Abban reménykedtem, hogy ha itt maradsz és segítesz nekik legyőzni a varázslót meg a katonákat, azzal súlyt tudsz adni a szavaimnak, és segíthetsz meggyőzni őket, hogy mit kell tenniük. Sokan tisztában vannak vele, hogy milyen sokat tudsz a Rend természetéről. Mindent meg fognak tenni, amit mondasz nekik, főleg ha épp előtte segítettél nekik megvédeni a városukat, és biztonságba helyezni a családjaikat. – Richard várt, amíg a nő ismét ránézett, majd folytatta. – Azután utánunk jöhetnél, és csatlakozhatnál hozzánk.

A nő mélyen a férfi szemébe nézett, miközben karjait maga előtt szorosan összefonta. – Tehát azt mondod, hogy ha segítek megállítani a Rend erőit, akik azért jönnek, hogy elpusztítsák ezeket az embereket, akkor megengeded, hogy veled menjek?

– Csak azt mondom, ami szerintem a leghasznosabb lenne számunkra a Rend megsemmisítéséért vívott küzdelmünkben. De nem írhatom elő, hogy mit tegyél.

A nő megint a távolba nézett.

– De a kedvedre tennék vele, ha azt tenném, amit javasolsz, és itt maradnék, hogy segítsek ezeknek az embereknek?

Richard megvonta a vállát.

– Ezt elismerem.

Nicci mérgesen felsóhajtott.

– Akkor maradok, ahogy javasoltad, és segítek nekik legyőzni a veszélyt, amely néhány napon belül lecsap rájuk. De ha megteszem – legyőzzük a csapatokat, és elpusztítjuk a varázslót – akkor csatlakozhatom hozzátok?

– Mondtam, hogy igen.

A nő végül kelletlenül bólintott.

– Rendben.

Richard megfordult.

– Ishaq?

A férfi rögtön odasietett.

– Igen?

– Hat lóra van szükségem.

– Hatra? Másokat is viszel magaddal?

– Nem, csak én megyek és Cara. De friss váltásokra lesz szükségünk az úton, így cserélgethetjük a lovakat és elég erejük lesz az utazáshoz. Gyors lovak kellenek, nem olyanok, amiket a kocsijaid elé szoktál befogni. És patkószeg is kell – tette hozzá.

– Gyors lovak... – Ishaq felemelte a sapkáját, és ugyanazzal a kezével megvakarta a feje búbját. Felnézett. – Mikorra?

– Amint eléggé kivilágosodott, indulnom kell.

Ishaq gyanakvóan méregette Richardot.

– Gondolom, ez része annak, amivel tartozom neked.

– Könnyíteni akartam a lelkiismereteden azzal, hogy lehetőséget adok számodra, hogy elkezdhesd a törlesztést.

Ishaq röviden felnevetett.

– Megkapod, amire szükséged van. Magam gondoskodom róla, hogy ennivalótok is legyen.

Richard egyik kezét Ishaq vállára tette.

– Köszönöm, barátom. Nagyra értékelem a segítségedet. Remélem, hogy egy napon visszajöhetek ide, és akkor elviszek neked egy két-fuvart, csak a régi szép idők emlékére.

Ettől Ishaq mindjárt felderült.

– Amikor már mind örökké szabadok leszünk?

Richard bólintott.

– Örökké szabadok. – A sötét eget pettyező csillagokra nézett. – Tudsz egy barátságos helyet, ahol kaphatnánk valamit enni, és ahol megszállhatnánk éjszakára?

Ishaq nagy ívben az egykori palota helyén húzódó térségtől a dombokra mutatott, ahol régen a munkások viskói voltak.

– Amióta utoljára itt jártál, lett néhány fogadó a városban. Sokan jönnek megnézni a Szabadság terét, és nekik kellenek a szobák. Én is építettem egy helyet, ahol szobákat adok ki. Azok a legbarátságosabbak. – Felmutatta az egyik ujját. – Az a hír járja, hogy én mindenből a legjobbat kínálom, akár árut szállító kocsikról, akár fáradt utazókra váró szobákról legyen is szó.

– Attól tartok, hogy a tartozásod rohamosan apadni fog.

Ishaq mosolyogva vállat vont.

– Sokan akarják látni a szobrot, és nem könnyű szobát találni, így nem olcsók.

– Nem is számítottam rá.

– De elfogadhatók – erősítgette Ishaq. – Drágák, de megéri. És még istállóm is van a szomszédban, úgyhogy a lovaidat is hozhatod, ahogy összeszedtem őket. Máris nekilátok.

– Rendben. – Richard felemelte a hátizsákját, és a vállára dobta. – Legalább nincs messze, még ha drága is.

Ishaq védekezőn széttárta a karját.

– És a napkeltekor eléd táruló látvány is minden pénzt megér – vigyorogta.

– Persze neked, Richard, Cara kisasszonynak és Nicci kisasszonynak ingyen van.

– Nem, nem – emelte fel tiltakozón Richard, hogy elejét vegye minden vitának. – Úgy járja, hogy a befektetésednek meg kell térülnie. Vond le abból, amivel tartozol nekem. A kamatokkal együtt is úgy gondolom, hogy tekintélyes összeggel lesz kevesebb.

– Kamatokkal?

– Hát persze – mondta Richard, ahogy elindult a távolban magasodó épületek felé.

– Használtad a pénzemet, úgyhogy úgy járja, hogy kapok valamit a használatért. A kamat nem alacsony, de tisztességes.

16. FEJEZET

Ahogy Richard belépett a szobájába, örömmel látta, hogy van benne mosdókagyló. Nem fürdőkád volt ugyan, de legalább tisztálkodhat lefekvés előtt. Bereteszelte az ajtót, és ezzel bezárta magát, annak ellenére, hogy tökéletes biztonságban érezte magát az aprócska fogadóban. Cara a mellette lévő szobában szállt meg. Nicci a földszinten, a bejárathoz közel, közvetlenül az egyetlen emeletre vezető lépcsősor mellett. Belül is és kívül is férfiak álltak őrt, és még többen járőröztek az utcán az épület környékén. Richard szerint nem volt szükség ennyi emberre, de Viktor és az övéi ragaszkodtak hozzá, hogy vigyázzanak rá, amíg ellenséges csapatok lehetnek a közelben. Végül, mivel nagyra értékelte, hogy egy biztonságos és békés helyen aludhat, nem ellenkezett.

Annyira kimerült volt, hogy alig tudott talpon maradni. A forgói fájtak a durva terepen való egész napos gyaloglástól. Ráadásul az utazás mellett az érzelmektől fűtött beszéd, melyet az emberekhez intézett a Szabadság terén, még a maradék energiáját is elvette.

Richard ledobta a hátizsákját a padlóra az ágy lába mellé, majd a mosdó állványhoz lépett, és vizet locsolt az arcára. Nem is gondolta volna, hogy víz lehet ennyire hideg.

Nicci, Cara, és Richard evett egy kevés báránypörköltet az aprócska ebédlőben. Jamila, aki Ishaq szállóját működtette – egy másik üzlettárs – azt az utasítást kapta Ishaq-tól, hogy királyokhoz illő bánásmódban részesítse a vendégeit. A kerek arcú nő felajánlotta, hogy megfőz bármit, amire vágynak. Richard nem akart nagy hűhót, azonkívül a megmaradt báránypörkölt azt jelentette, hogy nem kellett várniuk, és mielőbb nyugovóra térhettek. Jamila egy kissé csalódottnak tűnt, amiért nem volt lehetősége valami különleges étket főznie számukra. Mégis, amilyen ételeket az elmúlt néhány napban ettek, a pörkölt és hozzá a friss, ropogós kenyér a rengeteg vajjal, a legjobb étel volt, amire Richard az utóbbi időben emlékezett. Ha nem kergette volna a fejében egymást annyi nyugtalanító gondolat, még jobban ízlett volna.

Tudta, hogy Niccinek és Cara-nak legalább annyira szüksége van a pihenésre, mint neki, így ragaszkodott hozzá, hogy mindegyiküknek saját szobája legyen. Mindkét nő Richarddal egy szobában akart lenni, hogy kéznél legyenek és figyelhessenek rá. Már szinte látta őket, hogy karba tett kézzel állnak az ágya végénél, amíg ő alszik. Kitartott amellett, hogy semmilyen veszély sem fenyegetheti az emeleten, azon kívül ott voltak az őket őrző férfiak. Így hát, nagy nehezen, de végül mindenbe beleegyeztek – de csak azután, hogy figyelmeztette őket, hogy ők ketten nagyobb hasznára vannak, ha kipihentek és éberek. Csodálatos érzés volt, hogy most az egyszer egyiküknek sem kellett őrt állni, és végre pihenhettek, amire nagy szükségük volt.

Viktor megígérte, hogy reggel eljön elbúcsúzni Richardtól és Carától. Ishaq pedig biztosította őket, hogy a lovak addigra az istállóban fogják várni őket. Mindkét férfi sajnálta, hogy Richard elmegy, de megértették az indokait. Egyikőjük sem kérdezte hová megy, valószínűleg azért, mert kényelmetlen volt számukra egy olyan nőről beszélgetni, akinek a létezésében egyikük sem hitt. Richard is érezte a távolságtartást, amit az okozott, ha az embereknek Kahlanról beszélt.

Emeleti szobájának ablakából Richardnak tényleg lélegzetelállító látványban volt része. A fogadónak otthont adó domb lábánál, a nagy térség közepén állt a Szellem. Kicsire vette a kanócot a lámpában, amely most már csekélyke fénnyel világította meg a szobát, így jól láthatta a vas tartókban álló fáklyáktól megvilágított fehér márvány szobrot. Ott álldogálva arra gondolt, hányszor látta a dombtetőről Jagang császár épülő palotáját. Mintha nem ugyanaz a világ lenne. Úgy érezte magát, mintha egy másik életbe csöppent volna, amelyet nem ismert, és ahol mások voltak a szabályok. Néha felötlött benne, hogy talán tényleg kezdi elveszíteni az eszét.

Nicci, a földszinten, a bejárati ajtó melletti szobában valószínűleg nem láthatta a szobrot, de Cara a mellette lévő szobában volt, az ő szeme elé is ugyanez a látvány tárult. Kíváncsi volt, hogy ő is megnézi-e, és ha igen, mit gondol a szoborról, amit lát. Richard el sem tudta képzelni, hogyan lehetséges, hogy nem emlékszik, mit jelent Kahlannak és neki. Kíváncsi volt, hogy vajon a nő is úgy érzi-e magát, mintha valaki más életét élné... vagy mintha kezdene megőrülni.

Richard nem tudta megmagyarázni, hogy felejthette el mindenki, hogy Kahlan létezik. Először még bízott benne, hogy majd Altur'Rangben az emberek fognak emlékezni rá, és hogy csak az eltűnése közelében lévőket érintette az emlékezetvesztés. De ez a remény is elszállt. Bármi lehetett is az ok, a probléma, nem elszigetelt jelenségről volt szó.

Richard a mosdótálkás szekrénykére támaszkodott, hátrahajtotta a fejét, és néhány pillanatra becsukta a szemét. Maga előtt látta, amint végtelen, sűrű erdőkön keresztül cipeli súlyos hátizsákját, amitől égett a nyaka és a válla. A gyors és nehéz gyaloglás közben még a beszélgetés is legtöbbször túl nagy erőfeszítést igényelt. Jól esett, hogy egy ideig nem kellett gyalogolnia, még ha folyton erdőket is látott, amikor becsukta a szemét. Ha lehunyta a szemét, úgy érezte, még mindig mozognak a lábai.

Richard ásított, miközben átemelte a Kard szíját a fején, és az Igazság Kardját egy széknek támasztotta a mosdó mellett. Levetette az ingét, és az ágyra dobta. Eszébe jutott, hogy talán most kellene néhány ruháját kimosnia, de túlságosan fáradt volt. Csak meg akart mosakodni, azután pedig lefeküdni, és aludni.

Ismét az ablakhoz lépett, miközben egy szappanos ronggyal törölgette magát. A kabócák szűnni nem akaró koncertjén kívül az éjszakában halotti csend honolt. Nem tudta levenni szemét a szoborról. Annyira sok volt benne Kahlanból, hogy belesajdult a szíve. Kényszerítenie kellett magát, hogy ne gondoljon rá, hogy milyen borzalmak várhatnak rá, milyen fájdalmat kell kiállnia. Az idegességtől, alig tudott lélegezni. Erőnek erejével megpróbálta félretenni aggodalmait, és felidézte Kahlan mosolyát, zöld szemét, ahogy megölelte, ahogy puhán felnyögött, amikor megcsókolta.

Meg kell találnia!

A rongyot belemártotta a vízbe, kicsavarta, és nézte, ahogy a koszos lé visszacsorog a tálba. Látta, hogy remeg a keze.

Meg kell találnia!

Még egy kísérletet tett, hogy elterelje a gondolatait. A mosdótálat nézte, a szélein kanyargó festett indákkal. Az indák kékek voltak, nem zöldek, valószínűleg azért, hogy összhangban legyenek a falakra, az egyszerű függönyökre és a pompás ágytakaróra festett virágokkal. Ishaq remek munkát végzett, tényleg sikerült meleg, barátságos hellyé tennie a fogadót.

A mosdótálban a víz, mint az erdei pocsolyában, hirtelen minden látható ok nélkül megrezzent.

Richard csak állt, és nézte.

A sima felszínt hirtelen tökéletesen szimmetrikus hullámok törték meg, majd az egész épületet hatalmas lökés rázta meg, mintha valami hatalmas dolog csapódott volna be. Az egyik ablaktábla egy éles roppanással megrepedt. Szinte ezzel egy időben az épület távolabbi végéből tompa puffanás hallatszott, ahogy valami a fába csapódik.

Richard a padlón guggolt, mozdulatlanul, tágra nyílt szemekkel, és képtelen volt megállapítani, mi volt az érthetetlen hang forrása. Az első gondolata az volt, hogy egy hatalmas fa rádőlt a házra, de azután eszébe jutott, hogy nem voltak nagy fák a közelben.

Egy szívdobbanásnyi idő múlva, újabb becsapódás hallatszott – ezúttal még hangosabb. Még közelebbről. Az épület a szilánkokra hasadó fa recsegésétől remegett. Richard felnézett, attól tartott, hogy rászakad a mennyezet.

Puff. Csattanás. Hangosabb, közelebb.

Richard egyik kezével megtámaszkodott a padlón, hogy megtartsa az egyensúlyát, ahogy az épület nyikorgott a heves ütés súlyától. Ami az épület távolabbi végéből indult, az most gyorsan közeledett.

Puff. Csattanás. Még közelebb.

A szilánkokra hasadó fa surrogott az éjszakában, ahogy erőszakkal széthasították. Az egész épület rázkódott. A víz nagyokat csobbant a tálban, és átcsapott a kék indákkal tarkított lekerekített fém peremen. Az összedőlő falak, és széthasadó fa robaja folyamatos ordítássá állt össze.

Hirtelen, a tőle balra eső fal, amely Cara szobáját az övétől elválasztotta, kirobbant. Hatalmas porfelhő árasztotta el. A zaj elviselhetetlenné fokozódott. Valami hatalmas és fekete, szinte akkora, mint az egész szoba, keresztülzúdult a falon, fadarabokat, vakolatot és törmeléket fröcskölve a levegőbe. Az ütközés ereje leszakította zsanérjairól az ajtót, és összezúzta az ablakbordákat és az üveget. A szobában hosszú deszkaszilánkok örvénylettek. Az egyik összetörte a széket, ahol a kardja hevert, egy másik a távolabbi falat szúrta át. A Kard eldőlt, így nem érte el. Egy fadarab olyan erővel találta el a lábát, hogy féltérdre rogyott. A megelevenedett sötétség, minden világosságot elnyelve magával ragadta a törmeléket, amely most szürreális örvénylésbe kezdett.

Richard zsigereit jeges félelem járta át.

Látta a leheletét, ahogy nyögött az erőfeszítéstől, hogy lábra tudjon állni.

A sötétség, mint maga a halál, teljesen elborította. Alig kapott levegőt. A fagyos levegő, apró jégszilánkokként szúrta a tüdejét. A metsző hidegtől összeszorult a torka.

Richard tudta, hogy csak egy hajszál választja el a haláltól. Utolsó erejét megfeszítve megpróbált kiugrani az ablakon. Olyan volt, mintha egy lebegő lyukba ugrana fejest. Teste a leereszkedő jeges sötétség mellett haladt el. A teste hasogatott, a hideg úgy vágott, hogy szinte égetett.

Félig a levegőben, ahogy kivetette magát az ablakon át az éjszakába, a hatalmas eséstől való félelmében, Richard az ablakkeret felé kapott, és éppen csak sikerült bal kezével megragadnia. Az életéért kapaszkodott. Testének lendületétől teljes súlyával az épület falának csapódott, mégpedig olyan erővel, hogy elakadt a lélegzete. Egy kézzel tartotta magát, az ütéstől kábán, és küszködve próbált levegőt venni.

A nedves éjszakai levegő, miután a falnak csapódott, azután, a kiugrás előtti jeges lélegzetvétellel együtt megtette a magáét, és közeljárt hozzá, hogy megfojtsa. Szeme sarkából látta a remegő fáklyafénybe burkolódzó szobrot. Ahogy hátrahajtotta a fejét, a karját az oldalához szorította, és a hátát ívben megfeszítette, alakja büszkén ellenállt a legyűrni szándékozó láthatatlan erőnek. A látványa, az ereje végül megadta a kellő lökést Richardnak, hogy levegőt tudjon venni. Köhögött, és még egy nagyot lélegzett, miközben lábával próbált támaszt találni. Nem talált. Lenézett, és látta, hogy a föld szörnyen távol van.

Úgy érezte, mintha a válla kiszakadt volna a helyéből. Nem merte elengedni az ablakpárkányt. Attól félt, hogy egy ilyen eséstől, a legkevesebb, hogy eltörné a lábait. Felette az ablakból olyan hátborzongató üvöltés hallatszott, hogy minden szőrszála égnek állt, és minden idegszála sikoltott az éles fájdalomtól. Olyan fekete, vészterhes és irtózatos hang volt ez, hogy Richard azt gondolta, az Alvilág fátyla átszakadhatott, és a Holtak Őrzője rászabadult az élőkre.

A felette lévő szobából felhangzó vad üvöltés mindent betöltő, fülhasogató visítássá változott. Mintha a tömény gyűlölet kelt volna életre.

Richard felnézett, és majdnem eleresztette az ablakot. Még a zuhanás is kedvező lehetőségnek tűnt, ahogy meglátta azt a valamit, ami most az ablakon hömpölygött kifelé.

Sötét, testetlen tömeg ömlött kifelé a széthasogatott ablakon keresztül, mint valami hatalmas gonosz lehelet.

Bár nem volt alakja, mégis valahogy egyértelmű volt Richard számára, hogy ez maga a tömény gonoszság. Mint a halál, a lecsapni készülő korbács.

Ahogy a fekete árny kifolyt az ablakon az éjszakába, hirtelen ezernyi csapkodó alakzatra esett szét és szétúszott, szétfoszlott a hideg sötétségben, beleolvadt az éjszakába, feloldódva a legfeketébb feketeségben.

Richard még mindig egy kézzel tartotta magát, zihálva lélegzett, képtelen volt megmozdulni, azt figyelte, arra várt, hogy az a valami újra egyesüljön a szeme előtt, és széttépje.

A domboldalra mozdulatlan csend telepedett. A halál árnya úgy tűnt, beleveszett az éjszakába. A kabócák eddig hallgattak, de most újra rázendítettek. Ahogy újra kezdték a ciripelést, az egyre magasabbá váló hang lassan keresztülhullámzott a hatalmas nyitott terepen a távoli szobor felé.

– Rahl Nagyúr! – kiáltotta lent egy férfi. – Tarts ki!

A férfi, aki Ishaqéhoz hasonló apró karimás kalapot viselt, az ajtó felé törtetett. Richard nem hitte, hogy képes lesz kitartani így egy kézen lógva, amíg valaki a segítségére nem jön. Nyögött ugyan a fájdalomtól, de sikerült úgy visszacsavarnia magát, hogy a másik kezével is megkapaszkodhasson az ablakpárkányban. A lábai ide-oda lengtek a mélység fölött. Megkönnyebbülve érezte, ahogy megszabadította a súly egy részétől a karját, máris enyhült a fájdalom.

Alig húzta fel a felső testét az összetört ablakba, amikor hallotta, hogy emberek özönlenek a szobába. Lámpa nem égett, valószínűleg betemette a törmelék, így nem látott sokat. Emberek próbálták átküzdeni magukat a padlót borító törmeléken, csizmájuk alatt ropogtak a falmaradványok, és az összetört fabútorok. Erős kezek ragadták meg a hóna alatt, míg mások az övénél fogva próbálták behúzni. A koromsötétben nehéz volt a tájékozódás.

– Láttátok? – kérdezte őket Richard, még mindig küszködve minden lélegzetvételért. – Láttátok, hogy mi jött ki az ablakon?

Néhányan köhögtek a portól, míg mások azt mondták, nem láttak semmit.

– Hallottuk a zajt, a csattanásokat, és az üveg reccsenését – mondta egyikük. – Attól féltem, hogy az egész épület összedől.

Valaki gyertyát hozott, és lámpát gyújtott. A narancsos fényben hihetetlen látvány tárult a szemük elé.

Először egy második, majd egy harmadik férfi is lámpát gyújtott, hogy jobban lehessen látni. A szobában kavargott a por, és romokban hevert minden. Az ágy felborult, a mosdóállvány beleállt a szemközti falba, és az egész padlót törmelék borította.

A vibráló fényben már jól látszott a hozzávetőlegesen kerek lyuk, ahol berobbant a fal. A törött épületfák a szobája felé meredezve törtek elő a falmaradványból, jól mutatva a behatolás irányát. Ez nem volt meglepő. A mérete azonban igen: A lyuk szinte a padlótól a mennyezetig terjedt. A fal nagy része, a padlón szétszóródva feküdt. Hosszú, széthasogatott deszkák, lécek és vakolatdarabok borítottak mindent. Richard nem értette, hogy valami, ami képes volt ilyen pusztítást végezni, hogy mehetett ki az ablakon.

Meglátta a Kardot, és kiszedte egy törött deszka alól. Az ablakpárkányhoz támasztotta, hogy kéznél legyen, ha szükség lenne rá, bár nem tudta, mire ment volna a kardjával ez ellen a valami ellen, ami átvágott a falon, csak hogy utána eltűnjön az éjszakában.

Az emberek köhögtek a sűrű füsttől, amely még mindig a levegőben kavargott. Richard a lámpafényben látta, hogy mindannyiukat beborította a fehér por, amitől úgy néztek ki, mint valami szellemek. Őt magát is fehér por borította. Az egyetlen különbség az volt, hogy ő még vérzett is, ráadásul számtalan apró sebből. A vér szembeötlő volt a fehér porban. Egy kicsit lesöpörte a hajáról, az arcáról és a karjáról a port.

Aggódott, hogy esetleg a többieket betemette a törmelék, vagy megsérültek. Elvette az egyik lámpát az egyik embertől, aki mellette állt, és megpróbált keresztülvágni a szobán. Felemelte a lámpát, és átnézett a lyukon. Megdöbbentő látvány fogadta, pedig számítani kellett volna rá, hiszen hallotta, hogyan omlottak le sorban a falak.

Minden egyes falon, egyenes vonalban, végig az egész folyosón, egy hatalmas lyuk tátongott. Mindegyik lyuk úgy nézett ki, mint az ő szobájában lévő. A végén, a külső falba ütött lyukon keresztül láthatták a csillagokat.

Óvatosan átlépett a szétszaggatott fa darabjai között. A halom néhol beszakadt a súlya alatt, és nehéz volt újra kihúznia a lábát. Néhány köhintéstől eltekintve más nem hallatszott, a férfiak csendben, döbbenten szemlélték az ismeretlen valami által okozott hatalmas kárt.

A kavargó porban Richard egyszer csak észrevette Carát, ahogy a szoba közepén áll, és ugyanabba az irányba néz, amerre ő, a fogadó másik vége felé, a lyukon kifelé. Háttal állt a férfinek, a lábai védekező pózban, az Agiel szorosan a markában.

Nicci a törött ajtón keresztül, egy tenyere felett lebegő lánggal, berontott Richard szobájába.

– Richard! Jól vagy?

A törmelék tetején álló Richard a bal vállát dörzsölgette, ahogy a karját próbálta mozgatni.

– Azt hiszem, igen.

Nicci mérgesen mormogott valamit az orra alatt, és a törmelékbe gázolt.

– Van valami sejtésetek, hogy mi folyik itt? – kérdezte az egyik férfi.

– Nem igazán – felelte Richard. – Megsérült valaki?

Az emberek egymásra néztek, néhányan megállapították, hogy talán nem, hogy mindenki, akiről úgy gondolják, hogy itt volt, jól van. Egy másik azt mondta, hogy a felső szinten lévő szobákban nem lakott senki.

– Cara? – kiáltott át a lyukon Richard. – Cara, te jól vagy?

Cara nem válaszolt, és nem is mozdult. Ugyanabban a helyzetben állt, ahogy eddig.

Richard növekvő aggodalommal átmászott a deszka és vakolat halmokon. Egyik kezével a mennyezetbe kapaszkodott, hogy megtartsa az egyensúlyát az instabil törmelék tetején, majd a lyukon keresztül Cara szobájába lépett. Itt is ugyanaz a pusztítás fogadta, mint a saját szobájában, azzal a különbséggel, hogy itt két falon tátongott lyuk, de a becsapódás a törmeléket a második falon keresztül Richard szobájába vetette.

Az ő szobájában is kitört az ablak, de az ajtó, még ha ferdén is lógott, a helyén volt.

Cara pontosan a két lyuk középpontját összekötő képzeletbeli egyenes vonalában állt, de Richard falához közelebb.

Körülötte a szoba roncsai hevertek. Úgy tűnt, a bőr ruházata megvédte tőle, hogy a levegőben repülő törmelék kárt tegyen benne.

– Cara? – Richard újra szólította, miközben egyre közelebb verekedte magát.

Cara mozdulatlanul állt a sötét szobában, és még mindig a távolba meredt. Nicci is megpróbált keresztültörni a törött deszkák és a padlót borító vakolat között. Egy pillanatig Richard karjába kapaszkodott, hogy megtartsa magát, ahogy próbálta a férfit utolérni.

– Cara? – Nicci Cara arca elé tartotta a tenyerében égő lángot.

Richard felemelte a lámpát. Cara szeme tágra nyílt, de úgy tűnt nem lát. A könnyek nedves nyomot hagytak az arcát borító porban. Még mindig nem mozdult el a védekező állásból, de most, hogy a közelükben volt, Richard látta, hogy az egész teste remeg.

Megérintette a karját, de döbbenten vissza is húzta a kezét.

Cara teste hideg volt, mint a jég.

– Cara? Hallasz minket? – Nicci megérintette Cara vállát, és a meglepetéstől ugyanúgy visszahúzta a kezét, ahogy Richard.

Cara nem reagált. Mintha tényleg odafagyott volna. Nicci a Mord-Sith arcához emelte a lángot. A bőre szinte halványkék volt, de mivel az egész testét vastagon borította a por, nem volt biztos benne.

Richard Cara dereka köré csúsztatta a kezét. Mintha egy kőtömböt ölelt volna át. Ösztönösen vissza akarta húzni, de kényszerítette magát, hogy ne tegye. Abból, ahogy a válla fájt, rájött, hogy segítség nélkül nem lesz képes megemelni a nőt.

Hátranézett a lyukon keresztül rámeredő arcokra.

– Tudna nekem segíteni valaki?

A férfiak egyszerre indultak el Cara szobájába, amitől még több por került a levegőbe. Mivel másoknál is voltak lámpák, Nicci eloltotta a saját lángját, ahogy a Mord-Sith-hez lépett. A férfiak köré gyűltek, és csendben figyelték a varázslónőt. Nicci erősen koncentrált, miközben a tenyerét Cara halántékához szorította.

A fájdalomtól hátratántorodott. Richard a szabad kezével érte nyúlt, és elkapta a könyökét, s ezzel megakadályozta, hogy hanyatt essen a halomban álló roncsokon.

– Drága szellemek – suttogta Nicci, miközben alig kapott levegőt a váratlan fájdalomtól.

– Mi az? – kérdezte Richard. – Mi történt?

A varázslónő a szívére helyezte a kezét, és még mindig zihálva szedte a levegőt, miközben a váratlan eseménytől próbált magához térni.

– Alig van benne élet.

Richard az állával az ajtó felé bökött.

– Vigyük ki innen!

Nicci bólintott.

– Vigyük le az én szobámba.

Richard gondolkodás nélkül a karjába kapta Carát. Szerencsére a férfiak rögtön ott termettek, hogy segítsenek neki, amikor látták, hogy erőlködik a fájdalomtól.

– Drága Teremtőm – kiáltott fel egy férfi, ahogy megemelte a nő lábát –, olyan hideg, mint az Őrző szíve.

– Gyerünk – mondta Richard –, segítsetek levinni!

Ahogy megemelték, már könnyen mozogtak Cara végtagjai. A férfiak, akik Richardnak segítettek, átvergődtek a törmeléken. Egyikük kirúgta az ajtót, hogy kiférjenek. Levitték Carát a szűk lépcsőn. Richard fogta a vállait.

A lépcső alján Nicci a szobájához irányította őket, az ágyhoz. Óvatosan lefektették, miközben Nicci elhúzta az ágytakarót a szobor merev nő alól. Amint Cara az ágyban feküdt, Nicci rögtön takarókkal takarta be.

Cara szeme még mindig tágra nyílt, és úgy tűnt, a semmibe mered. Időnként egy-egy könnycsepp gördült le az arcán. Az álla, a válla és a karjai folyamatosan remegtek.

Richard kifeszített Cara ujjait, hogy kivehesse az Agielt a kezéből, amit még mindig halálos szorítással tartott a markában. A szemeiben nem látszott nyoma, hogy észrevette volna. A borzalmas fájdalmat szemrebbenés nélkül tűrte, amíg a férfi nem enyhítette a szorítását és így képes volt elengedni, hogy csak a csuklójára font lánc tartsa.

– Miért nem vártok odakint? – kérdezte Nicci halkan. – Adjatok egy kis időt, hogy kitaláljam, mit tehetnék.

A férfiak elindultak kifelé, és megígértek, hogy időnként, majd rájuk néznek, arra az esetre, hogy ha szükség lenne rájuk.

– Ha az a valami visszajönne, ne próbáljátok megállítani, azonnal szóljatok nekem – figyelmeztette őket Richard.

Az egyik férfi meglepetten kapta fel a fejét.

– Milyen valami, Rahl Nagyúr? Mi az, amit látnunk kéne?

– Nem vagyok biztos benne. Amit én láttam, egy hatalmas fekete árnyék volt, és átjött a falakon, majd pedig ki az ablakon.

A férfi felnézett. Ha akkora hatalmas lyukat ütött a falba, hogyan férhetett ki azon a kis ablakon?

– Fogalmam sincs – válaszolta Richard. – Talán nem néztem meg elég jól.

A férfiak ismét felnéztek, mintha az a valami fent lenne.

– Nyitva tartjuk a szemünket. Ebben biztos lehetsz.

Ekkor jutott Richard eszébe, hogy a fenti szobában hagyta a Kardot. Rosszul érezte magát nélküle. Vissza akart menni érte, de nem akarta itthagyni Carát.

Miután az utolsó férfi is kiment, Nicci leült az ágy szélére, és az egyik kezét Cara homlokára tette. Richard az ágy mellé térdelt.

– Szerinted mi történhetett vele? – kérdezte.

Nicci Cara homlokán hagyta a kezét.

– Fogalmam sincs.

– De azért tudsz tenni érte valamit?

Nicci válasza késett egy kissé.

– Nem tudom biztosan. De mindent megteszek, amit tudok.

Richard megfogta Cara remegő, hideg kezét.

– Gondolod, hogy be kéne csuknunk a szemét? Még csak nem is pislog.

Nicci bólintott.

– Jó ötlet. Szerintem a portól könnyezik.

Nicci óvatosan, egyenként lecsukta Cara szemeit. Ettől Richard egy kicsit jobban érezte magát, most hogy a nő nem bámult a semmibe.

Nicci visszatette a kezét Cara homlokára, a másikat pedig a mellkasára. Miközben Nicci végigtapogatta Cara csuklóját, bokáját és a nyaka alá csúsztatta a kezét, Richard a mosdótálhoz ment, majd egy nedves ruhával tért vissza. Óvatosan megtörölgette Cara arcát, azután a hajából is kikefélte a port és a törmelékdarabokat. A nedves ruhán keresztül érezte a nő testének jeges hidegét.

Párás, meleg volt az idő, és Richard nem értette, hogyan lehet Cara ennyire hideg. Azután eszébe jutott, hogy amikor az a feketeség a szobájára tört, a levegő hirtelen jéghideg lett. Emlékezett a hideg fájdalmas érintésére, ahogy hozzáért, miközben kiugrott az ablakon.

– Fogalmad sincs, mi lehet vele? – kérdezte Niccit.

A nő elgondolkodva csóválta a fejét, és a tenyerére koncentrált, amelyet két oldalról Cara halántékára szorított. Nicci megfordult, és ránézett.

– Tessék?

– Azt kérdeztem, hogy mi tehette ezt vele. Mi jött át a falakon?

Nicci elkeseredetten nézett rá.

– Richard, nem várnál inkább odakint?

– De itt akarok lenni vele.

Nicci megemelte a férfi csuklóját, és levette Cara kezéről.

– De zavarsz. Kérlek, hadd csináljam egyedül. Könnyebb, ha nem állsz itt mögöttem.

Richard zavarban volt a gondolattól, hogy útban van.

– Ha ez segít Carán.

– Igen – erősítette meg Nicci, és már vissza is fordult az ágyhoz.

Richard még egy kis ideig állt ott, és figyelte. Nicci mélyen koncentrálva visszacsúsztatta a kezét Cara háta alá.

– Menj már! – mormolta.

– Az a dolog, ami bejött a szobánkba, hideg volt.

Nicci ránézett.

– Hideg?

Richard bólintott.

– Olyan hideg volt, hogy látszott a leheletem. Fájt a közelében lenni.

Nicci rövid ideig emésztette a hallottakat, mielőtt újra Carához fordult.

– Köszönöm, hogy elmondtad. Ha majd tudok, kijövök, és elmondom, hogy van. Megígérem.

Richard tehetetlennek érezte magát. Egy ideig az ajtóban ácsorgott, és nézte, ahogy Cara alig észrevehetően lélegzik. A lámpa megvilágította Nicci haját, ahogy a Mord-Sith fölé hajolt, és próbált rájönni, hogy mi lehet a baja.

Richardnak az a borzalmas érzése támadt, hogy tudja, hogy mi a baja Cara-nak. Attól tartott, hogy a nőt maga a halál érintette meg az imént.

17. FEJEZET

Richard előkotorta a zsákját a romok alól. Amennyire lehetett, megtörölgette magát, azután felvett egy inget. A Kardot is felkötötte.

Nem tudta, mi törhetett be az épületbe, de valószínűnek tűnt, hogy érte jött. Fogalma sem volt róla, hogy vajon hasznára lehet-e a Kard, ha ez ellen a dolog ellen akar harcolni, de jó érzéssel töltötte el, hogy az oldalán érezte.

Kint az éjszakai levegő csendes volt és meleg. Az egyik férfi meglátta, amikor kilépett az ajtón. Közelebb jött hozzá.

– Hogy van Cara kisasszony?

– Még nem tudjuk. Életben van, ez az egyetlen vigaszunk.

A férfi bólintott.

Richard felismerte a férfi kalapját.

– Te voltál az, aki megláttál engem az ablakban lógni, ugye?

– Igen.

– Láttad azt a valamit, ami megtámadott minket?

– Attól tartok, nem. Hallottam a zajokat, felnéztem és megláttalak, ahogy fél kézzel kapaszkodsz. Attól féltem, leesel. Ez minden.

– Semmi sötét dolgot nem láttál, ami az ablakon jött ki?

A férfi összefogta a kezét a háta mögött és egy percig gondolkodott.

– Nem... kivéve talán azt, mintha valami árnyat láttam volna. Azt hiszem, ez minden, amit láttam. Valami árnyékfélét. Azzal voltam elfoglalva, hogy felérjek hozzád, mielőtt leesel.

Richard, miután köszönetet mondott a férfinek, egy ideig sétálgatott, anélkül hogy tudná, merre tart. Kábának érezte magát, a gondolatai ólmosak és sötétek voltak, mint a párától terhes éjszaka. Minden, amit ismert és szeretett, széthullani látszott. Tehetetlennek érezte magát.

A sötét pára elhomályosította a csillagokat, a hold pedig még nem kelt fel. A városban égő fények azonban, amelyeket visszatükrözött a ködfátyol, elég fényt adtak, hogy kimehessen a domb széléhez. Haszontalannak érezte magát, hogy nem tud segíteni Cara-nak. A nő annyiszor segített már rajta. Ezúttal azonban olyan dologgal szembesült, amely ellen tehetetlen volt.

A magaslat szélénél Richard megállt, és a Szellemet tanulmányozta a távolban. Viktor készítette a fáklyatartókat. Kahlant nagyon érdekelte a munka, a nap nagy részében a kovács izzasztóan meleg műhelyében ácsorgott, miközben nézte, ahogy a férfi a fehér, izzó vassal dolgozik. Viktor aznap nem ráncolta a homlokát. Mosolyra késztette a nő határtalan lelkesedése, és megmutatta neki, hogyan munkálja meg a vasat, hogy elérje azt a formát, amire szüksége volt.

Richard emlékezett rá, milyen megilletődötten figyelte Kahlan, ahogy a szobrát kifaragják a hatalmas fehér márványból. Emlékezett, hogy amikor a kis, sima, illatos diófából készült szobrot visszakapta, hogyan szorította a szívére. Nézte, ahogy a nő ujjai szeretettel végigsimítják a szobor ruhájának repdeső vonalait. Emlékezett, hogyan nézett rá akkor azzal a csodás zöld szemével.

Az, hogy senki nem hitt neki Kahlannal kapcsolatban, magányossá és elszigeteltté tette Richardot. Még soha nem került ilyen helyzetbe, hogy azok az emberek, akik legőszintébben szerették, azt gondolják, hogy csak képzeli azokat a dolgokat, amelyekről beszél. Ijesztő volt és kétségbeejtő az az érzés, hogy az emberek azt hitték, elveszítette a kapcsolatát a valósággal.

De ez még közel sem volt annyira ijesztő, mint a rettegés, hogy mi történhetett Kahlannal.

Nem tudta, hogyan találhatná meg. Csak annyit tudott, hogy segítséget kell szereznie. Nem tudta, hogy tényleg talál-e majd segítséget, de teljes erejével azon volt, hogy mindent amit csak lehetséges megtegyen annak érdekében, hogy meg tudja menteni.

Egy kis idő múlva visszafordult a fogadó felé. Jamila a lépcső aljánál söprögette a port és vakolatdarabokat.

Ránézett, ahogy bement.

– Ezt ki kell fizetned.

– Tessék?

A seprű nyelével felfelé bökött.

– A kárt. Voltam fent az előbb. Ki kell fizetned a javítást.

Richard meglepődött.

– De hát nem én csináltam!

– De a te hibád!

– Az én hibám? A szobámban voltam. Nem én okoztam a kárt, és nem is tudtam, mi tette.

– Csak te és az a nő voltatok az emeleten. A szobák rendben voltak, amikor átvettétek őket, most pedig csupa törmelék minden. Sokba fog kerülni rendbe hozatni őket. Nem én okoztam a kárt, miért nekem kellene fizetnem érte? A pusztítás a te hibád, neked kell kifizetned, és azt a profitot is, amitől elesünk, amíg nem tudjuk kiadni őket.

Anélkül követelte, hogy fizessen a szobák javításáért, hogy előbb megkérdezte volna, hogy van Cara, vagy hogy bármilyen módon kifejezte volna, hogy aggódik érte.

– Majd megengedem Ishaq-nak, hogy levonja abból, amivel nekem tartozik. – Richard égő szemekkel nézte a nőt. – És ha most megbocsátasz...

Kézfejével arrébb tolta a nőt és a sötét folyosóra lépett. A nő mérgesen fintorgott a háta mögött, mielőtt folytatta volna a sepregetést. Nem tudván, merre mehetne, Richard fel alá kezdett járkálni a folyosón. Jamila végül befejezte a törmelék eltakarítását a földszinten, és elvonult, míg Richard tovább járkált fel-alá. Végül leült, és a hátát a Nicciével szemközti szoba ajtajának támasztotta. Nem tudta, mit tehetne. Látni akarta Carát.

Richard felhúzta a térdeit, és összefogta a kezével. Az állát a kezén nyugtatta, azon járt az esze, amit Jamila mondott.

Végül is igaza volt. Az a dolog kétség kívül érte jött. Ha nem lett volna itt, ez az egész nem történt volna meg. Ha bárki más megsérült volna, vagy meghalt volna, ő lenne a hibás azért, hogy veszélybe sodorta őket. Ha ő nem lenne, Cara nem sérült volna meg.

Figyelmeztette magát, hogy a bűnösöket kellene okolnia. Jagangot, és azokat, akik a céljaiért dolgoztak. Jagang volt az, aki megparancsolta a szörnyeteg teremtményének, hogy Richardot üldözőbe vegye. Cara egyszerűen útban volt. Cara megpróbálta megvédeni attól, amit Jagang és a Sötétség Nővérei teremtettek.

Ahogy Richardnak eszébe jutottak Viktor emberei, akiket valószínűleg ugyanez a szörnyeteg pusztított el néhány nappal ezelőtt, érezte, ahogy ránehezedik a bűntudat.

És mégis, amikor az a dolog betört a fogadóba, nem tett kárt benne. Richardnak kétsége sem volt afelől, hogy megtette volna, ha alkalma nyílik rá. Ám mégis, egyszerűen eltűnt, mielőtt a pusztítást befejezte volna. Nem értette, hogyan történhetett, vagy hogy miért tört úgy keresztül a falakon, ahogy tette. Végül is, ha kifért az ablakon, miért nem azon keresztül jött be, már az elején is? Bármi is történt, az biztos, hogy tudatosan az ő szobájába tartott. Ha az ablakon jött volna be, elkaphatta volna, még mielőtt feleszmélt volna. Az a dolog, amelyik Viktor embereivel végzett, másként viselkedett. Carát nem szakította szét úgy, ahogy őket, bár az egyértelmű volt, hogy súlyosan megsérült.

Már-már kétségbe vonta, hogy ez ugyanaz a teremtmény volt, amelyik Viktor embereire támadt. Mi van akkor, ha Jagang több szörnyet is megalkotott, több fegyvert, hogy megtalálja őt? Mi van, ha a Sötétség Nővérei egy egész ilyen hadsereget teremtettek, hogy rá vadásszanak? Ezek a kérdések kergették egymást a fejében, de képtelen volt megválaszolni őket.

Richard felugrott, ahogy Nicci megrázta a vállát. Rádöbbent, hogy valószínűleg elaludt.

– Mi az? – kérdezte, miközben a szemét dörzsölgette. – Hány óra van? Mióta ...

– Már órák óta – felelte Nicci fáradt, csendes hangon. – Éjfél körül jár az idő.

Richard reménykedve ugrott talpra.

– Akkor jobban van? Meggyógyítottad?

Nicci egy örökkévalóságnak tűnő percig hallgatott. Richardnak úgy tűnt, miközben Nicci időtlen szemébe nézett, mintha a szíve a torkában dobogna.

– Richard – mondta végül halk hangon, és olyan együttérzőn, hogy a férfi elfelejtett levegőt venni. – Cara nem fogja túlélni.

Richard pislogott néhányat, és próbált rájönni, hogy vajon tényleg azt mondta-e Nicci, amit az előbb hallott.

– Nem értem. – Megköszörülte a torkát. – Mit akarsz ezzel mondani?

Nicci gyengéden megfogta a karját.

– Azt hiszem be kellene jönnöd, hogy láthasd, amíg még velünk van.

Richard megragadta a nő vállait.

– Miről beszélsz?

– Richard... – Nicci lesütötte a szemét. – Cara nem fogja túlélni. Nem éli meg a reggelt.

Richard megpróbált elhátrálni, de a falnak ütközött.

– De miért? Mi lett vele?

– Nem tudom pontosan. Valami olyasmi érintette meg, ami... a halált hozta el hozzá. Nem tudom, hogyan magyarázzam meg, mert én sem egészen értem, hogy miért haldoklik. Csak annyi biztos, hogy valami legyűrte a teste védekező rendszerét, és most percről percre távolabb kerül tőlünk.

– De Cara erős. Le tudja győzni. Képes rá!

Nicci a fejét csóválta.

– Nem, Richard, nem fogja. Nem akarlak áltatni. Haldoklik. Azt hiszem, meg akar halni.

Richard eljött a faltól.

– Hogy micsoda? Ez őrültség! Nincs oka rá, hogy ezt akarja.

– Ezt nem tudhatod, Richard. Nem tudod, min megy keresztül. Nem ismerheted az indítékait. Talán a szenvedés túl sok a számára. Lehet, hogy nem tudja elviselni a fájdalmat, és véget akar vetni neki.

– Ha nem is saját magáért, de Cara mindent megtenne, hogy életben maradjon! Azért, hogy megvédjen engem.

Nicci megnyalta az ajkait, és bátorítóan megszorította a férfi karját.

– Talán igazad van, Richard.

Richard nem szerette, ha ráhagyják a dolgokat. Az ajtóról ismét a varázslónőre nézett.

– Nicci, te meg tudod menteni! Te tudod, hogyan kell csinálni az ilyesmit!

– Nézd, jobb lenne, ha megnéznéd, mielőtt...

– Tenned kell valamit! Muszáj!

Nicci átfogta magát a kezével. Nem tudott Richardra nézni, a szeme könnyben úszott.

– Esküszöm, Richard, mindent megpróbáltam, amit csak tudtam, vagy amit ki tudtam találni. Semmi sem segített. A halál már a hatalmába kerítette a lelkét, és én már nem érem el. Még lélegzik, de csak alig. A szíve gyenge, és szinte már elment. Az egész teste leáll, miközben egyre távolabb kerül tőlünk. Még abban sem vagyok biztos, hogy még egyáltalán életben van-e abban az értelemben, ahogy egy embernél életről beszélünk. Az élete csak egy hajszálon függ, és az nem fog sokáig kitartani.

– De nem... – Nem jutottak eszébe a szavak, amelyekkel megakadályozhatta volna, hogy a gyász teljes súlyával ránehezedjen.

– Kérlek, Richard – suttogta Nicci –, gyere és nézd meg, amíg még itt van. Mondd el neki, amit szeretnél, amíg még megteheted. Örökké gyűlölni fogod magad, ha nem teszed meg.

Richard zsibbadtnak érezte magát, ahogy Nicci bevezette a szobába. Ez nem történhet meg. Egyszerűen nem lehet. Ó, Cara! Cara maga a napfény, ő nem halhat meg. Ő... ő a barátja. Nem, egyszerűen nem halhat meg!

18. FEJEZET

A két lámpa halovány fénye nem tudta megvilágítani a sötét szobát. A kisebbik a sarokban lévő asztalon állt, mintha el akarna bújni a halál elől. A másik az éjjeliszekrényen egy pohár víz és nedves ruha mellett küzdött, hogy visszatartsa a gyülekező árnyakat. Carát egy arany szegélyű brokát ágytakaróval takarták be, a karja ernyedten hanyatlott le. A takaró egyik sarka lelógott az ágyról, és összegyűrődött a padlón.

Cara nem hasonlított önmagára. Hullaszerű volt. Még a lámpa aranysárga fényében is hamuszürke volt az arca. Richard nem látta, hogy lélegzik-e. Ő maga is alig tudott levegőt venni. Érezte, hogy remegnek a térdei. Akkora gombóc volt a torkában, hogy azt hitte, megfullad. Rá akart borulni és könyörögni, hogy ébredjen fel.

Nicci közel hajolt, finoman megérintette Cara arcát. Az ujjait végighúzta a nyakán. Richard észrevette, hogy Cara szörnyű remegése elmúlt. De nem hitte, hogy ez jót jelent.

– Még ugye nem?...

Nicci hátranézett.

– Még lélegzik, de attól félek, már nem sokáig.

Richard megpróbálta megmozdítani a nyelvét, és megnedvesíteni száraz szájpadlását, hogy képes legyen megszólalni.

– Tudtad, hogy Cara szerelmes?

– Tényleg?

Richard bólintott.

– Az emberek azt hiszik, hogy a Mord-Sithek képtelenek a szeretetre, de ez nem így van. Cara egy katonát szeret. Meiffert tábornokot. És Benjamin viszontszereti.

– Ismered?

– Igen. Jó ember. – Richard a szőke hajfonatot nézte, amely most Cara vállán feküdt a brokát ágytakarón. – Már ezer éve nem láttam. Most a d'harai sereggel van.

Nicci kételkedni látszott.

– És Cara bevallotta neked, hogy hogyan érez eziránt a férfi iránt?

Richard megrázta a fejét, ahogy Cara jól ismert arcát nézte. Gyönyörű arca most beesett volt és sápadt, csak árnyéka volt korábbi önmagának.

– Nem. Kahlantól tudom. Ők ketten nagyon közel kerültek egymáshoz az alatt az egy év alatt, amíg a d'harai sereggel voltak, és te fogva tartottál Altur'Rangben.

Nicci elfordította a tekintetét, és Cara takarójával kezdett babrálni. Ahogy Richard közelebb lépett, Nicci odament az egyik székhez az asztal mellett, hogy ne legyen útban. Richard úgy érezte, mintha kilépett volna a testéből, és most kívülről nézné, ahogy letérdel, felemeli Cara hideg kezét, és az arcához tartja.

– Drága szellemek, ne tegyétek ezt vele! – suttogta. – Kérlek – tette hozzá fojtott zokogással – ne vigyétek el!

Niccire nézett.

– Mord-Sith-hez méltón akart meghalni, harc közben, és nem ágyban.

Nicci egy kissé elmosolyodott.

– Így is volt.

A szavak, amelyek úgy hangzottak, mintha Cara már meg is halt volna, szinte arcul csapták. Ezt nem engedheti. Nem lehet. Kahlan elment, most pedig ő is? Ezt nem hagyhatja.

Cara jéghideg arcára tette a kezét. Mintha egy halottat érintene. Visszanyelte a könnyeit.

– Nicci, te varázslónő vagy. Te mentettél meg, amikor a halál küszöbén jártam. Senki más nem találhatta volna ki, mit kell tenni, csak te. Senki más nem menthetett volna meg. Tényleg nincs semmi, amit tehetnél érte?

Nicci felállt a székről, és a férfi mellé térdelt. Megfogta a kezét, és az ajkához érintette. A férfi érezte, ahogy a kezére, amelyet olyan gyengéden tartott, egy könnycsepp hull, mintha egy alázatos szolga kérné ura bocsánatát.

– Annyira sajnálom, Richard, de nincs! Remélem, tudod, hogy bármit megtennék, mindegy mibe kerül, ha meg tudnám vele menteni, de nincs semmi, amit tehetnék. Ez meghaladja a képességeimet. Mindenki életében eljön a pillanat, amikor el kell mennie. Az övé most jött el, és ezen nem tudok változtatni.

Richard hunyorogva nézte a gyászos helyszínt. A szobának alig adott egy kis fényt a két kis láng gyenge fénye. Az ágy, amelyben Cara feküdt, szinte lebegni látszott a halovány fényben, körülötte a sötétség, mintha a nőre várt volna.

Bólintott.

– Nicci, kérlek, megtennéd, hogy egyedül hagysz vele? Szeretnék kettesben lenni vele, amikor eljön az idő, hogy... – Ne haragudj meg érte, csak arról van szó, hogy úgy érzem, egyedül kell lennem vele.

– Megértem, Richard. – Nicci ujjaival megérintette a férfi hátát, ahogy felállt, majd, mintha nem szívesen engedné el, végigsimított a vállán, ahogy távolodott, – Itt leszek a közelben, ha szükséged lenne rám – ígérte, amikor elvette a kezét.

Az ajtó csendben becsukódott mögötte. A szobára csend borult. Bár a súlyos függönyöket behúzták, Richard így is hallotta a kabócák szűnni nem akaró énekét.

Nem tudta visszatartani a könnyeit. Fejét Cara mellkasára hajtotta, miközben zokogott, és mozdulatlan kezét szorította.

– Cara, úgy sajnálom! Az én hibám. Engem akart elkapni, nem téged. Annyira sajnálom. Kérlek, Cara, ne hagyj itt! Szükségem van rád!

Cara volt az egyetlen, aki azért követte, mert hitt neki. Lehet, hogy Niccivel együtt úgy gondolta, csak álmodta Kahlant, de akkor is hitt neki. Carát ismerve ez nem volt ellentmondás. Mostanában Richard egyre inkább úgy érezte, hogy a nő belé vetett hite volt az, ami tartotta benne a lelket, csak ezért tudott figyelni arra, hogy mit kell tennie. Voltak olyan ijesztő percei, amikor már ő maga sem tudta, hogy hisz-e magában. Annyira nehéz volt egy egész világgal szembenézni, amely azt gondolta, hogy csak áltatja magát. Iszonyú nehéz volt tenni, amit igaznak gondolt, amikor szinte senki nem hitt benne. De Cara hitt benne, még ha Kahlan létezésében talán nem is. Volt valami különleges ebben az érzésben. Más volt, mint a tisztelet, amelyet Nicci vagy Viktor érzett iránta.

Mindkét kezébe fogta Cara arcát, és homlokon csókolta.

Remélte, hogy nem szenved. Remélte, hogy békés vége ez, egy olyan életnek, amely mindennek, csak békésnek nem volt mondható.

Annyira sápadt volt, és alig lélegzett.

A bőre hideg volt, mint a halál.

Richard utálta a gondolatát, hogy ennyire fázik, ezért elhúzta az ágytakarót, közelebb hajolt, és köré fonta a karjait, remélve, hogy testének melege segít neki.

– Vedd el a meleget – suttogta a fülébe. – Vedd el, amennyi csak kell! Kérlek, Cara, szívd magadba a meleget!

Ahogy ott feküdt, és a karjában tartotta, Richard a haldoklás ködébe süllyedt. Tudta, mennyit szenvedett ez a nő. Tudta, milyen élete volt. Tudta, mennyi fájdalomban volt része. Ő maga is átélt néhány ilyen borzalmas dolgot az apja, Darken Rahl őrült uralma alatt. Ő is átélte ugyanazt a fájdalmat és reményvesztettséget. Ezért talán jobban együtt tudott érezni vele, mint bárki más. Tudta, hogyan ragadták el idegenek a fájdalom és őrület világába. Tudta, mert ő is járt ott. Mindenre képes volt azért, hogy visszahozza arról a sötét és rettenetes helyről!

– Vedd el a meleget, Cara! Itt vagyok, neked adom!

Megnyílt számára, elmondta, hogy mennyire szüksége van rá, és segíteni akart neki.

Szorosan a karjaiba zárta, és fejét a vállába fúrva zokogott. Szinte úgy érezte, hogy ha elég szorosan tudja tartani, akkor nem tud elmenni tőle, nem tud meghalni.

Ahogy ölelte, érezte, hogy még életben van, és azt is, hogy nem tudja sokáig így tartani. Azt kívánta, bárcsak Nicci tehetett volna érte valamit. Ha valaki megérdemelte, hogy meggyógyítsák, akkor Cara ilyen volt. Abban a pillanatban mindennél jobban vágyott rá, hogy meggyógyuljon.

Richard megnyitotta a lelkét, a lelke legmélyét. Átadta magát az együttérzésnek, ami elborította a nő iránt, akitől már annyi mindent kapott. Nem egyszer kockára tette az életét, hogy teljesíthesse a parancsait. És gyakran kockáztatta az életét, amikor nyíltan megtagadta, hogy teljesítse valamelyiket. A fél világon át követte. Számtalanszor védte meg Kahlan életét és az övét is a halálos veszedelemtől. Cara megérdemelte az életet, és rászolgált a jóságra. Semmit sem akart most annyira, mint hogy felépüljön. Teljesen azonosult ezzel a vággyal. Semmit sem tartott magában, minden erejét arra a vágyra fókuszálta, hogy Cara életben maradjon.

Hogy ezt elérje, hogy ez a kétségbeesett vágya teljesüljön, tudatosan kereste az életet benne, miközben belesüllyedt az elmúlásba. Gyorsan, mint a gondolat, rátalált a nő elméjére, amelyet betöltött az őrjítő fájdalom. Magához szorította, és siratta azért, hogy így kell szenvednie.

Fogcsikorgatva és lélegzetét visszafojtva szívta magába a fájdalmát. Csak arra koncentrált, hogy átvegye a fájdalmat tőle. Nem kímélte magát, nem próbált védekezni a támadás ellen, amely hirtelen rátört. Mindent érzett, amit Cara. Minden szenvedését átélte vele. Nyitott száját a vállához szorította, hogy elfojtsa a sikolyt, amelyet a rátörő fájdalom váltott ki.

Egy elhagyatott, sötét, sivár helyen voltak, ahol nem volt élet.

Richard remegett, ahogy átvette Cara szenvedésének egy részét. Cara azonban szorosan tartotta a fájdalmat, nem akarta elengedni, főleg nem neki. De amilyen gyenge volt, nem volt képes rá, hogy megtartsa, így a férfi még többet vett át belőle.

Ahogy a szenvedés mélyebb rétegeit is felfejtette róla, megérezte a halál jeges érintését.

A rettenetes félelem, amely ettől a találkozástól eltöltötte, olyan mértékben a hatalmába kerítette, amilyet még soha sem érzett. Carát teljesen átjárta ez a jeges sötétség. Richardot rázta a remegés, ahogy együtt szenvedett a nővel. A rettegés mindkettőjüket átjárta. Az elméjét addig facsarta a fájdalom, amíg annyira el nem borította, hogy már csak az akaraterejére támaszkodhatott, hogy tovább bírja.

Richardot magával sodorta a reménytelen nyomorúság hideg áramlata, amely lassanként őt is elemésztette. Úgy tűnt, hogy ez már több, mint amit el tud viselni, ám mégis egyre többet vett magára. Azt akarta, hogy a nő az ő erejéből merítsen, az ő életerejére támaszkodjon. De ehhez túl kellett élnie, hogy ezt a sötét, halálos mérget magába szívja, miközben átadja neki az erejét.

– Ha eljön a halál, és felajánlja, hogy magával visz... el akar majd ragadni – suttogta a fülébe. – De te ne fogadd el az ajánlatát, Cara. Maradj itt. Ne hívd magadhoz a halált.

– Meg akarok halni.

Ez a tiszta gondolat örvénylett át a haldoklásán. Megdöbbentette és megrémisztette. Mi lesz akkor, ha már nem tudja elviselni, hogy az életbe kapaszkodjon. Mi történik akkor, ha ez több, mint amit el tud viselni? Mi van, ha többet kér tőle, mint amire képes?... Többet, mint amennyit joga lenne kérni?

– Cara – súgta a fülébe. – Szükségem van rá, hogy élj. Kérlek, életben kell maradnod!

– Nem tudok!

– Cara, nem vagy egyedül. Itt vagyok veled. Tarts ki! Értem tarts ki, és engedd, hogy segítsek.

– Kérlek, engedj el. Engedj meghalni. Könyörgöm, ha szeretsz, akkor elengedsz... engedsz meghalni.

Távolodni kezdett. Richard még szorosabban tartotta. Még több szenvedést szívott el tőle. A nő belső énje, a lelke sírt, ahogy szembeszállt vele.

– Cara, nagyon kérlek – alig kapott levegőt, ahogy a fájdalom újabb hatalmas hulláma elborította –, hagyd, hogy segítsek. Ne hagyj el!

– Nem akarok élni. Cserben hagytalak. Meg kellett volna mentselek, amikor Nicci eljött érted, hogy elhurcoljon. Már tudom, megmutattad. Kész lennék meghalni érted, mégis elbuktam a szolgálatban, nem tudtam teljesíteni, amit megígértem magamnak. Már nem tudom, miért éljek. Nem vagyok érdemes rá, hogy megvédjelek. Kérlek, engedj el.

Richard döbbenten érezte a kétségbeesett vágyódást, és rettenetesen megijedt.

Ezt a fájdalmat is megpróbálta felemelni róla. Még úgy is sikerült elvennie, hogy a nő belekapaszkodott, és húzta el tőle.

– Cara, szeretlek. Kérlek, ne hagyj el! Szükségem van rád!

Kétségbeesetten erőlködött, hogy megszabadítsa a szenvedéstől. Végül megtörte az ellenállását, így a nő már nem tudta megállítani. Felemelte a halál szürke fátylát. Szorosan ölelte, miközben kitárta a szívét, az akaratát, a lelkét.

Cara sírt, mintha a szíve tört volna össze. A férfi átérezte irtózatos magányát.

– Veled vagyok Cara. Nem vagy egyedül!

Richard próbálta megnyugtatni, miközben kétségbeesetten igyekezett elviselni a döbbenetes szenvedést, amit a halál érintése okozott. Nem csupán a fájdalom volt az, hanem a sivár borzalom, amely elszívta belőle az életet. Most ugyanez a hideg sivárság lassan a férfit is agyonnyomta, ugyanakkor az iszonyatos fájdalom megakadályozta, hogy gyógyító erejét átadhassa.

Hirtelen úgy érezte magát, mintha egy fuldoklót akart volna megmenteni. De mindkettőjüket elragadta a vad áradat, és most majd együtt fulladnak meg a halálos fekete vízben.

Ha lenne esélye, ha a nőnek lenne... Először is elegendően sok terhet kell levennie róla. Meg kell tartania a súlyát. Magára vonta a fájdalmat, könnyelműen, kitárt karokkal, teljes erejével.

Amikor megérezte a lelke legmélyére összegyűjtött nyomorúság és gyötrődés teljes súlyát, küszködve próbált a saját életébe kapaszkodni, miközben engedte, hogy az ereje, a gyógyító energiája, szeretete átjárja a nőt. Richard soha nem tanulta, hogyan gyógyítson, hogyan irányítsa gyógyító mágiáját, csak egyszerűen hagyta, hogy a melegség átáramoljon a másik testébe.

– Nem akarok élni. Elbuktam. Kérlek, engedj meghalni!

– Miért akarsz elhagyni? Miért?

– Mert így szolgálhatlak a legjobban, mert akkor magad mellé vehetsz valaki mást, aki nem vall kudarcot.

– Cara, ez nem igaz! Valami nincs rendben. Valami, amit egyikünk sem ért. – A fájdalom közepette, Richard küszködve keresgélte a szavakat. – Te nem hagytál cserben. Hinned kell nekem. Muszáj hinned. Arra van a legnagyobb szükségem, hogy velem legyél, és hogy higgyél bennem. Rád van szükségem, nem a szolgálataidra. Kérlek, muszáj, hogy élj. Ez a szolgálat – a te életed jobbá teszi az enyémet.

Minden erejével azon volt, hogy kitartson – hogy Carát magával tartsa –, de a sötétség súlya a belsejében szinte agyonnyomta. Miközben érezte, hogy már nem tudja kordában tartani, úgy tűnt, mintha valami olvadt űrbe süllyedne, és az árny, amely a falon át érte jött, most egyre lejjebb húzná magával. Látta a nő szemén keresztül, és érezte a szívet bénító rémületet, amikor az a valami rátámadott.

Ez volt a rettenet magva, ez az aljas valami, a halál megtestesülése, amely érte jött a nőn keresztül. Nem a tudat gyengéd feloldódása volt ez a nemlét űrjében. Maga a sötét halál ereszkedett rá Carára, és ő ott állt egyedül, védtelenül. A könyörtelen lélektolvaj eljött, hogy elvegye tőle, miközben sikoltva próbál megszabadulni az életétől.

Amikor Cara ott állt előtte a szobában, keresztezve az útját, a rettenet megérintette őt a halálos erejével.

Richard akkor értette meg, hogy Cara úgy érezte, hogy korábban cserben hagyta Niccivel kapcsolatban, és most elszánta magát, hogy teljesíti az esküjét, akár az élete árán is. Még mindig benne élt az őrület.

Azt hitte, hogy a halál, amelyet magára vesz, a megváltást hozza el a számára, és nem tágított előle.

Meg akart halni, hogy bizonyítsa hűségét Richard előtt.

Ahogy átjött a falon, a szobájában Cara magától a haláltól akarta elragadni az erejét.

Richard érezte, ahogy a kínzó érintés mindent elemésztő agóniába zárja. Jéghideg érintés volt, amely megfagyasztotta a szívét.

A világ kezdett elúszni előle. Ahogy Carától is egyre távolabb került, úgy érezte, hamarosan el fog veszni a halálos érintés pusztító fájdalmában.

19. FEJEZET

Richardnak úgy tűnt, mintha egy befagyott folyó rohanó vizében rekedt volna a jégpáncél alatt. A rátörő pánik örvényei elborították.

Kimerült volt, az ereje elfogyott.

Ahogy a pusztulás érzete megérintette, rádöbbent, hogy mivel is jár ez a számára, megacélozta az akaratát és minden erejével igyekezett magát az öntudat távoli világossága felé küzdeni. Bár felrémlett előtte, hogy részben sikerült felébrednie, mégis még mindig valami távoli helyen vergődött egy ismeretlen mélységben. Úgy érezte, képtelen befejezni az utazását. Erőlködve próbált a felszínre jutni, életben maradni, de nem tudott megszabadulni.

Bár minden erejét összeszedte, úgy tűnt, túl nehéz és túlságosan távoli a cél. Most először vette számba a megadás békéjének lehetőségét, mint ahogy a nő is így tett, mielőtt alámerült volna ide.

A vég halálos fullánkjai egyre közeledtek.

Ahogy hirtelen teljes valójában ráébredt, mivel jár, ha most elbukik, megfeszítette minden erejét, összpontosított, és elkeseredett erővel az élet felé nyúlt.

Egy hatalmas levegőt vett és kinyitotta a szemét.

A fájdalom teljesen összetörte. Szédült, a gonosszal való találkozástól pedig hányingere volt. Még mindig remegett az erejétől. Attól félt, hogy a nyers belső erőszak miatt megállhat a szíve. Az enyészet nyálkás érintésétől kísértő rothadó hullák fojtogató bűze még mindig akadályozta, hogy rendesen levegőt vegyen.

Cara lelkébe nyúlt és ott a leselkedő gonosszal találkozott, amely elszívta a nő életerejét, és a halál fekete örökkévalóságába taszította. Olyan őrjítően félt, ahogy korábban még soha. Ez a félelem túlment minden határon, ez volt az öröklét fekete mélységén túli rettegés.

Az elképzelhetetlen borzalom csupaszon és vigyorogva jött el érte.

Először úgy tűnt, hogy a halál jeges arcát érintette meg, de már tudta, hogy nem erről volt szó. Az undora ellenére, tudta, hogy valami más volt ez, nem csupán a halál.

A halál csupán része volt ennek a mérgező valaminek.

A halál nem élő. Ez a valami viszont élt.

Annyira szenvedett, hogy nem volt biztos benne, hogy lábra tud-e állni valaha, egyáltalán életben marad-e. A csontjáig hatolt a fájdalom, egészen a velejéig. Megállíthatatlanul reszketett. Mégis, ez a fájdalom több volt, mint pusztán testi agónia; az iszonyatos nyomorúság volt az, ami a lelkébe szivárgott, és létezésének minden részecskéjét átitatta.

Apránként kezdtek a csendes szoba képének darabkái összeállni a szeme előtt. A lámpák még mindig égtek, hogy visszatartsák a sötétséget. A nehéz függönyök mögött továbbra is énekeltek a kabócák.

Ahogy az ágyon feküdt, még mindig védelmezőn ölelve Carát, végre újra normálisan tudott lélegezni. Ahogy beszívta a levegőt, megérezte a nő hajának illatát, és nedves, meleg bőrét a nyakán. A fájdalom kezdett visszavonulni.

Érezte, ahogy Cara szorosan magához vonja. A nő finom szálú haja az arcát simogatta.

– Cara? – suttogta.

A nő felemelte a kezét és finoman hátrasimította a férfi haját, miközben minden szégyen nélkül magához ölelte.

– Csss – súgta –, minden rendben van.

A férfinek nehezére esett összerakni, hogy mi történik.

Kissé összezavarodott attól, hogy Cara karjában találta magát, hogy ilyen gyengéden öleli magához és hogy észrevette, milyen bizalmas közelségben fekszenek egymás mellett. De semmi sem lehetett intimebb bizalmasabb, mint amit együtt éltek át, azon a sötét helyen, amikor szembe néztek a gonosszal, amely elragadta Carát.

Richard megnedvesítette cserepes ajkait. A könny sós ízét érezte rajta.

– Cara...

A nő bólintott, és újra a fülébe súgta:

– Minden jól van most már. Veled vagyok. Nem hagylak el!

Richard egy kissé elhúzódott, hogy láthassa a szemét. Kék volt és tiszta. Olyan mélységekről árulkodott, amilyennek a férfi még ezelőtt sohasem látta. Richard arcát tanulmányozta. Semmi máshoz sem hasonlítható odaadással, értő együttérzéssel.

Abban a pillanatban Richard tisztán meglátta a szemében, hogy ez most Cara volt és semmi több. A Mord-Sith-et most a lelke legmélyére zárta. Csak Cara volt, a nő, és semmi más.

– Ritka kivételes ember vagy te, Richard Rahl!

Szavainak lágy lehelete Richard arcán enyhítette a kósza fájdalmat. Legalább annyira, mint amennyire a karja, a szeme, a szavai, az élő, lélegző melege.

De még így is, a halál, amelyet sikerült leszednie róla, ott kísértett a férfiben, próbálta visszahúzni a sötétségbe és a pusztulásba. Valahol a tudata mélyén harcolt ellene az életerejével és az örömmel, amelyet Cara felépülése felett érzett.

– Varázsló vagyok – suttogta Richard válaszképpen.

A nő a szemébe nézett, és hitetlenkedve csóválta a fejét.

– Soha nem volt még ilyen Rahl Nagyúr előtted. Esküszöm, soha.

Karjával közelebb húzta magához, és megcsókolta a nyakát.

– Köszönöm, Rahl Nagyúr, hogy visszahoztál! Köszönöm, hogy megmentettél! Megláttattad velem, hogy élni akarok. Nekem kellene megvédenem a te életedet, és az előbb te kockáztattad a tiédet, hogy megments. – Lusta elégedettséggel kereste a férfi tekintetét. Szöges ellentétben állt ez a nézés azzal, ahogy a Mord-Sithek nézni szoktak, amikor az emberek lelkébe látnak. Annak elismerése volt, hogy milyen hatalmas értéknek tartja a férfit. Szerelem volt, a legtisztább értelemben. Semmiféle tartózkodás nem volt benne amiatt, hogy a férfi így lecsupaszítva láthatja az érzelmeit.

Richard úgy gondolta, hogy azok után, amin együtt keresztülmentek, bármilyen tartózkodás értelmetlen lenne. Tudta, hogy ez több annál. Ez itt most Cara volt, őszintén, félelem és szégyenkezés nélkül.

– Nem volt még soha ilyen Rahl Nagyúr!

– Cara, nem tudod, milyen boldog vagyok, hogy visszatértél!

A nő a két kezébe fogta a férfi arcát, és homlokon csókolta.

– Nagyon is jól tudom. Tudom, mit álltál ki értem ma éjjel. Tudom, hogy mennyire vissza akartál hozni. Nagyon is tisztában vagyok vele, mit tettél értem.

A férfi nyaka alá csúsztatta a karját, és szorosan magához ölelte.

– Még soha nem féltem ennyire, még akkor sem, amikor először kellett...

Richard az ajkára tette az ujját, hogy elhallgattassa, hogy ne kelljen kimondania, amit kimondani készült, nehogy megtörje a varázst és túl hamar visszahozza a levetett Mord-Sith páncélt a gyönyörű kék szemekbe. Tudta mit akart mondani. Ismerte azt az őrületet.

– Köszönöm, Rahl Nagyúr – suttogta Cara csodálkozva, amikor a férfi elvette az ujját. – Mindent köszönök, és azt is, hogy nem hagytad kimondani, amit akartam. – Egyik szemöldökét összehúzta, ahogy a fájdalom átsuhant az arcán. – Ezért mondom, hogy nem született még hozzád hasonló Rahl Nagyúr. Ők mindannyian Mord-Sitheket teremtettek. Mindannyian fájdalmat osztottak. Te véget vetettél ennek.

Richardot nem hagyta megszólalni a gombóc a torkában. Így inkább egyszerűen kisimította a szőke hajat a nő homlokából, és rámosolygott. Annyira örült, hogy visszakapta, hogy képtelen volt szavakba önteni.

Körbenézett a szobában, megpróbálta eldönteni mennyire járt későre az idő.

– Nem tudom, mennyi időbe telt, míg meggyógyítottál – mondta Cara, amikor látta, hogy a férfi a függönyöket nézi, vajon hajnalodik-e már. – De miután megtetted, olyan kimerült voltál, hogy szinte elájultál. Nem tudtalak felébreszteni... De nem is akartalak felébreszteni. – Karjait még mindig a férfi nyaka köré fonva boldog mosollyal nézett rá, mintha soha nem akarná elengedni. – Olyan gyenge voltam, hogy én is elaludtam.

– Cara, el kell mennünk.

– Miért?

Richard feltámaszkodott. Hirtelen világossá vált előtte a dolog sürgőssége. Annyira szédült, hogy a hányinger kerülgette.

– Mágiát használtam a gyógyításodhoz.

A nő bólintott, és elégedettnek látszott. Ez egyáltalán nem volt jellemző rá, főleg akkor nem, ha egyszerre emlegették őt és a mágiát. De most a mágia volt az, amely megmutatta neki az élet csodáját.

Azután hirtelen megértette, mire célzott a férfi. Gyorsan felült, de még meg kellett kapaszkodnia, hogy megtartsa magát.

Richard remegő lábakkal állt. Akkor döbbent rá, hogy most is viseli a Kardot. Örült, hogy kéznél van.

– Ha Jagang szörnyetege a közelben van, megérezhette, hogy használtam a Tehetséget. Nem tudom, hol lehet, de nem szeretném, ha itt fekve találna, amikor visszajön.

– Én sem. Egyszer elég volt egy életre.

Richard kinyújtotta a kezét, és talpra segítette Carát. Egy kis ideig bizonytalanul, mereven állt, majd ahogy teljesen magához tért, lazított a testtartásán. Richard megdöbbentőnek találta, hogy a vörös ruhája van rajta. Miután olyan közel volt hozzá, hogy megtapasztalta a bensőjét, a ruha valahogy idegennek tűnt.

Valami megmagyarázhatatlan módon Cara ismét magára vonta a Mord-Sith auráját.

Mosolygott. Ez a magabiztos mosoly megnyugtatta Richardot.

– Jól vagyok – mondta a nő, mintha csak az aggodalmát akarná eloszlatni. – Visszajöttem.

Az acélkemény tekintet újra megjelent a szemében. Cara tényleg visszatért. Richard bólintott.

– Én is. Már jobban érzem magam, hogy kezdek felébredni.

A csomagjára mutatott.

– Pakoljunk össze és induljunk!

20. FEJEZET

Nicci a magaslat szélén állt, a kezét összekulcsolta. A távolban a fáklyákkal megvilágított fehér márvány szobrot nézte. Altur'Rang polgárai úgy gondolták, hogy egy ilyen nemes alak, amely a szabadság szimbóluma volt számukra, nem állhat sötétben, ezért mindig fáklyák égtek körülötte.

Nicci az éjszaka nagy részében a fogadó sötét folyosóján járkált, csüggedten a gondolattól, hogy az ajtó túloldalán egy élet haldoklik. Mindent megpróbált, hogy megmentse Carát, de minden reménytelennek bizonyult.

Nicci nem ismerte igazán Carát, de Richardot igen. Valószínűleg jobban ismerte őt, mint bármely más élő ember, kivéve talán a nagyapját, Zeddet. Nem ismerte olyan jól a múltját, a gyermekkori élményeit, vagy az ehhez hasonló dolgokat, de ismerte Richardot, a férfit. Ismerte a lelke mélyéig. Senkit nem ismert nála jobban.

Megértette, milyen mély fájdalmat érez Cara elvesztése miatt. Amíg virrasztott, a Tehetsége révén akaratlanul is hallotta a nyíltan kifejezett gyász hangjait. Nicci szívét összetörte, hogy Richard ennyire szenved. Bármit megtett volna, hogy megkímélje.

Egyszer már-már azon volt, hogy bemegy, hogy megvigasztalja, hogy enyhítsen a fájdalmán azzal, hogy van kivel megosztania. De az ajtó nem akart kinyílni.

Bár meglepődött, érezte, hogy csak két ember van bent, és amit hallott, azt súgta neki, hogy a másik oldalon nincs más csak a szomorúság, ezért nem is próbálta meg felfeszíteni az ajtót. Mivel nem volt képes tovább hallgatni, hogyan könyörög Richard a haldokló Carához, végül kiment. Most az éjszaka sötét szakadékán át a szobrot nézte, amelyet a férfi alkotott.

Azon kívül, hogy Richard társaságában szeretett volna lenni, kevés dolog volt, amire Nicci vágyott. De talán az egyik ilyen dolog az volt, hogy nézhesse azokat a fenséges dolgokat, amiket a férfi hozott létre.

Néha egy szeretett személy elvesztése más megvilágításba helyezi az életet, és eszünkbe juttat olyan dolgokat, amelyek a legfontosabbak voltak az életünkben. Azon gondolkodott, hogy mihez kezd Richard, ha elveszíti Carát, hogy vajon visszatér-e ettől a valósághoz, feladja-e a fantomok kergetését, és helyette azok mellé áll, akik le akarják rázni magukról a Birodalmi Rend igáját.

Lépéseket hallott, majd a nevén szólították. Nicci megfordult.

Richard közeledett a sötétben, de nem egyedül. Nicci elszomorodott. Ez csak azt jelentheti, hogy Cara szenvedése végre véget ért.

Ahogy a férfi közelebb ért, Nicci meglátta ki van mellette.

– Drága Szellemek, Richard! – suttogta tágra nyílt szemekkel. – Mit csináltál?

A távoli fáklyák gyér fényében úgy tűnt Cara él, és jól van.

– A Rahl Nagyúr meggyógyított – mondta, csakúgy, mintha csak egy olyan aprócska dologról lenne szó, hogy segített neki vizet hozni.

Nicci döbbenten bámult.

– De hogyan? – ennyit tudott csak kinyögni.

Richard olyan fáradtnak látszott, mintha csatából érkezett volna. Szinte azt várta volna az ember, hogy több sebet is talál rajta.

– Nem bírtam elviselni a gondolatot, hogy ne tegyek meg érte mindent, amivel segíthetnék – mondta. – Azt hiszem, elég erősen akartam, hogy képes legyek megtenni, hogy meggyógyuljon.

Most értette meg Nicci, hogy miért nem tudta kinyitni az ajtót. A férfi tényleg csatából tért meg, és bizonyos értelemben tényleg meg is sebesült, csak nem úgy, hogy azt szemmel látni lehessen.

Nicci közelebb hajolt.

– Használtad a Tehetséged. – Vád volt, nem kérdés.

Azért a férfi válaszolt rá.

– Igen, azt hiszem.

– Azt hiszed. – Nicci azt kívánta, bárcsak ne hangozna úgy, mintha gúnyolná. – Tudom, hogy mindent megpróbáltam. Semmi sem segített. Nem tudtam meggyógyítani. Hogyan csináltad? Hogyan sikerült megérintened a Hanodat?

Richard önkéntelenül vállat vont.

– Nem igazán tudom. A karomba fogtam, és éreztem, hogy haldoklik. Éreztem, ahogy egyre távolabb kerül tőlem. Azt hiszem, valahogy, elengedtem magam, és hagytam, hogy a tudatom belé süllyedjen, a lelke mélyére, oda, ahol szüksége volt segítségre. Ahogy odaértem, találkoztam vele, és a fájdalmát magamba szívtam, hogy elég ereje maradjon hozzá, hogy elfogadhassa az élet melegét, amelyet felajánlottam neki.

Nicci nagyon is jól ismerte azt a bonyolult jelenséget, amelyet a férfi leírt, de hihetetlen volt hallani, hogy valaki ilyen könnyedén beszéljen róla. Olyan volt, mintha megkérdezte volna tőle, hogy hogyan képes ilyen életszerű márványszobrot faragni, és ő erre azt válaszolná, hogy csak levágta a kőről a felesleget, amely nem tartozott oda. Bár tényleg erről volt szó, mégis ez a magyarázat szinte abszurd módon leegyszerűsítette a dolgot.

– Magadra vetted, ami meg akarta ölni?

– Muszáj volt.

Nicci a halántékára szorította az ujjait. Még a rendelkezésére álló mágia ellenére sem, pedig hatalmas erővel bírt, nem is szólva a képzéséről, tapasztalatáról, tudásáról, még ezek ellenére sem volt képes ilyesmire. Kényszerítenie kellett magát, hogy lenyugodjon.

– Van fogalmad róla, hogy milyen veszélybe sodortad magad?

Richard egy kissé kényelmetlenül érezte magát a kérdés hevességétől.

– Ez volt az egyetlen lehetősége, Nicci – felelte egyszerűen.

– Ez volt az egyetlen – ismételte a nő döbbenten. Alig hitte el, amit hallott. – Van fogalmad róla, mennyi erő kell az ilyen lelki utazáshoz, nem is beszélve arról, hogy az ember vissza is tudjon jönni? Vagy, hogy milyen gyötrelemmel jár?

Richard zsebre vágott kézzel állt előtte, mint a gyermek, akit éppen megszidnak, mert rossz fát tett a tűzre. – Csak azt tudom, hogy ez volt az egyetlen módja, hogy visszahozzam Carát.

– És vissza is hozott. – Egyik ujját Niccire szegezte, nem is a hangsúly kedvéért, hanem inkább, hogy Richardot védje. – A Rahl Nagyúr eljött értem.

Nicci a Mord-Sithre bámult.

– Richard elment a holtak világának szélére érted... sőt, talán még azon is túl.

Cara egy pillanatra Richardra nézett.

– Tényleg?

Nicci lassan bólintott.

– A lelked már átcsúszott a holtak világába. Már nem értelek el. Ezért nem tudtalak meggyógyítani.

– Nos, a Rahl Nagyúrnak sikerült.

– Igen, így van. – Nicci egyik ujjával felemelte Cara állát. – Remélem, hogy amíg élsz nem felejted el, amit ez az ember érted tett. Kétlem, hogy bárki élő, aki képes lehetett volna erre, rajta kívül megkísérelt volna ilyesmit.

– Muszáj volt neki. – Cara szemtelenül Niccire mosolygott. – A Rahl Nagyúr nem boldogul nélkülem, és ezt ő is tudja.

Richard félrefordult, hogy elrejtse mosolyát.

Nicci alig akarta elhinni, hogy ilyen hatalmas tettről ez a nő ilyen stílusban nyilatkozik. Vett egy nagy levegőt, hogy ura legyen a hangjának, és ne keltsen rossz benyomást, olyat, mintha nem örülne annak, hogy Cara meggyógyult.

– Használtad a Tehetséged, Richard! A szörnyeteg már a közelben van, és te használtad a Tehetséged!

– Muszáj volt, különben elveszítettük volna. Richard számára ez annyira egyszerű és nyilvánvaló volt. De legalább volt annyi esze, hogy ne legyen annyira önelégült, mint Cara.

Nicci csípőjére tett kézzel hajolt közelebb.

– Hát nem érted, hogy mit tettél? Megint használtad a Tehetséged! Már figyelmeztettelek, hogy nem teheted! A szörnyeteg már valahol itt van a közelben, és azáltal, hogy használtad a Tehetségedet, elárultad neki, hogy pontosan hol vagy.

– És mégis mit kellett volna tennem szerinted? Hagynom, hogy Cara meghaljon?

– Igen! Megesküdött, hogy megvéd téged, akár az élete árán is. Ez a feladata – erre esküdött fel. Nem arra, hogy segít a szörnynek rád találni. Könnyen odaveszhettél volna, nem is szólva a gonoszról, amit felébresztettél. Mindent kockára tettél, amit D'Hara népének jelentesz, és az egész ügynek, és mindezt egyetlen emberért. El kellett volna engedned. Azzal, hogy megmentetted, lehetővé tetted, hogy mindkettőtökért eljöjjön a halál, mert a szörnyeteg rád fog találni. Ami most megtörtént, még egyszer megtörténik majd, csakhogy ez alkalommal nem lesz kiút. Épp most mentetted meg Cara életét a sajátod árán, és kétségtelen, hogy az övét is feláldoztad.

Ahogy beszélt, Nicci a férfi szemét elhomályosító haragból érezte, hogy nem kerül közelebb ahhoz, hogy megértesse vele, amit mondani akar. Cara szeméből, azonban látszott, hogy a nő rettenetesen megijedt. Richard a tarkójára tette a kezét, és biztatóan megszorította, mintha azt próbálná mondani neki, hogy ne figyeljen oda.

– Ez még korántsem biztos, Nicci. – Az állán kidagadtak az izmok, ahogy összeszorította a fogait. – Ez is egy lehetőség, de nem bizonyosság. Azonkívül semmiképpen nem engedhettem meg, hogy meghaljon valaki, akit szeretek, csak azért, mert akkor nagyobb biztonságban lehetek. Már így is vadásznak rám. Ha hagyom Carát meghalni, az nem változtatott volna ezen.

Nicci hagyta a karját erőtlenül az oldala mellé hullani. A férfi nem volt abban a hangulatban, hogy bárki is szót emeljen az ellen, hogy megmentette egy olyasvalakinek az életét, aki nagyon közel állt hozzá. Nicci nem tudta, hogyan magyarázhatná el a férfinek, úgy, hogy meg is értse, milyen hatalmas erőket idézett meg, és milyen halálos veszedelmet szabadított rájuk. Hogyan mondhatna bármit úgy, hogy a férfi ne értse félre? Végül rádöbbent, hogy ez talán nem is lehetséges.

A férfi vállára tette az egyik kezét.

– Azt hiszem, nem hibáztathatlak, Richard, mert a helyedben valószínűleg ugyanezt tettem volna. Majd egyszer, ha abban a luxusban lesz részünk, hogy elég időnk lesz, beszélnünk kell róla. Később szeretném hallani az egész történetet. Talán segíthetek, hogy megtanuld jobban irányítani, amit egyedül képtelen voltál kordában tartani. Talán segíthetek, hogy azokat a dolgokat, amelyeket spontán meg tudsz tenni, jobban képes legyél irányítani, és ezáltal kevésbé legyen veszélyes, amit csinálsz.

Richard bólintott köszönetképpen, de hogy ez Nicci ajánlatára, vagy a melegebb hangvételre vonatkozott-e, azt nem lehetett tudni.

Nicci látta Richard és Cara szemében, hogy amit közösen átéltek, közelebb hozta őket egymáshoz. Amikor ráébredt, hogy a férfi hamarosan elmegy, Nicci rövid öröme, hogy Cara életben van, elhomályosult.

– Azon kívül – mondta Richard, miközben a sötétet fürkészte, nem is tudhatjuk, hogy ennek a dolognak van-e köze ahhoz, ami az erdőben történt.

– Hát persze, hogy van – bólintott Nicci. A férfi ránézett.

– Honnan tudod? Az a valami szétszaggatta azokat az embereket. Ez a támadás más volt. És ami azt illeti, még azt sem tudjuk biztosan, hogy bármelyik támadást is Jagang szörnyetege hajtotta-e végre.

– Hogy érted ezt? Mi más lehetett volna? Biztosan ez az a fegyver, amelynek a megalkotására Jagang a nővéreket utasította.

– Nem azt mondom, hogy biztosan nem az – könnyen lehet, hogy igazad van –, de egy csomó minden nem áll össze.

– Mint például?

Richard az ujjaival fésülgette a haját.

– Az a dolog ott az erdőben megtámadta az embereket – engem nem, pedig nem voltam messze. Itt, nem foglalkozott vele, hogy Carát széttépje, mint ahogy az erdőben az emberekkel tette. Ha ugyanaz a dolog volt, akkor könnyedén megölhetett volna. Tehát, amikor idejött, és volt rá esélye, miért nem élt a lehetőséggel?

– Talán, mert megpróbáltam elvenni az erejét – vetette fel Cara. – Talán csak azért ment el mellettem, mert fenyegetést jelentettem, vagy talán eléggé elbátortalanította, és elmenekült.

Richard a fejét csóválta.

– Nem jelentettél fenyegetést a számára. Átment rajtad, és melletted, az érintése elég volt, hogy ne tudj közbelépni. Azután átjött a falon értem, de ahogy beért a szobámba, nem szökött el, inkább csak eltűnt.

Nicci váratlanul gyanakvóvá vált. Még soha nem hallotta az egész történetet.

– Bent voltál a szobában, és csakúgy eltűnt?

– Nem egészen. Kiugrottam az ablakon, hogy elmeneküljek, amikor bejött a szobámba. Ahogy ott lógtam, valami sötét dolog, mint egy mozgó árnyék, kijött az ablakon, és úgy tűnt, hogy elpárolog az éjszakában.

Nicci elgondolkodva húzogatta az ujjai között a köpenye zsinórját, miközben fontolóra vette, amit hallott. Megpróbálta az ismeretei közé illeszteni a történet darabjait, de egyiket sem sikerült. Úgy tűnt, hogy a szörnyeteg egyik tettének sincs semmi értelme – ha tényleg a szörnyeteg volt az. Richardnak igaza volt, hogy az egész minden logikának ellentmond.

– Lehet, hogy nem látott meg – mormolta magának, ahogy a kirakónak ezt a darabkáját vizsgálgatta.

Richard kétkedve nézett rá.

– Tehát azt állítod, hogy képes volt rám találni éjszaka, egy fogadó belsejében, azután keresztülrontott egy csomó falon, ahogy jött értem, de amikor épp csak, hogy sikerült kiugranom az ablakon, összezavarodott és elment?

Nicci a szemébe nézett.

– Mindkét támadásban van valami fontos, ami közös. Mindkét esetben óriási erők mozdultak meg. A fák apró ágak módjára törtek össze, a falak pedig, mintha papírból lettek volna.

Richard lemondóan sóhajtott.

– Azt hiszem, ez igaz.

– Csak azt szeretném tudni – tette hozzá Nicci, és összefonta a karját –, hogy vajon miért nem ölte meg Carát?

Meglátott egy apró szikrát a férfi szemében, és rájött, hogy többet tud, mint amennyit elmondott. Nicci félrebillentett fejjel várta, hogy elmondja.

– Amikor Cara elméjében voltam, és próbáltam magamra venni a fájdalmat, amit annak a gonosz lénynek az érintése okozott, volt ott valami más is, amit hátrahagyott – ismerte el halkan. – Azt hiszem, üzenetet hagyott. Azt akarta, hogy megtaláljam. Egy üzenetet, hogy eljön értem. Meg fog találni, és hogy akkor a halál majd csak egy elérhetetlen luxus lesz számomra.

Nicci tekintete Carára siklott.

– Nem én döntöttem úgy, hogy értem jöjjön a holtak világába – ahogy te nevezted. Nem én kértem rá, és nem is akartam, hogy megtegye. – A Mord-Sith ökölbe szorította a kezét. – De nem hazudhatom azt, hogy inkább lennék halott.

Nicci nem tudta megállni, hogy ne mosolyogjon ezen az őszinte vallomáson.

– Cara, örülök, hogy nem haltál meg – tényleg. Milyen embert követnénk, ha csak úgy hagyná meghalni a barátját anélkül, hogy mindent megtenne, hogy megmentse?

Cara arckifejezése elkomorodott, ahogy Nicci újra Richardhoz fordult.

– Még mindig azon gondolkodom, hogy miért nem ölte meg Carát. Végül is, egy ilyen üzenetet közvetlenül neked is odaadhatott volna, amikor már rád talált. Ha hihetünk a fenyegetésnek – és nincs okunk kételkedni benne –, akkor a szörnyetegnek rengeteg ideje lett volna rá, hogy megkínozzon, ha akkor, ott elragadott volna. De egy ilyen üzenet semmilyen célt nem szolgál. Sőt mi több, semmi értelme, hogy ott volt, azután meg eltűnt.

Richard az ujjaival dobolt a Kardon, miközben átgondolta.

– Ez mind nagyon jó kérdés, Nicci, de sajnos jó válaszaim nincsenek. – Bal tenyerét még mindig a fegyveren pihentetve, ismét a sötétséget fürkészte, hogy nem fenyegeti-e őket valamilyen veszély. – Szerintem, jobb ha Cara és én indulunk. Figyelembe véve, hogy mi történt Viktor embereivel, nagyon idegesít, hogy mi történhet majd akkor, ha visszajön ide értem. Nem szeretném, ha egy ilyesfajta szörnyeteg őrült vérengzése közepette a városban garázdálkodna. Nem akarom, hogy még több ártatlan ember sérüljön meg, vagy haljon meg. Bármi is ez a dolog – amit Jagang teremtetett a Nővérekkel, vagy valami olyasmi, amit még nem ismerünk –, úgy tűnik nekem, hogy jobb esélyeim vannak a túlélésre, ha nem maradok sokáig egy helyben. Ha egy helyben ülök, az olyan, mintha csak a hóhéromat várnám a kivégzés előtt.

– Nem biztos, hogy logikusak a következtetéseid – mondott ellent Nicci.

– Akkor is muszáj mennem, és jobban érezném magam, ha minél előbb indulhatnánk, és most már több okom is van rá. – Megigazított a hátizsákját. – Meg kell találnom Viktort és Ishaqot.

Nicci lemondóan intett a háta mögé.

– A támadás után elmentem, és megkerestem őket. Mindketten az istállónál vannak, ott hátul. Ishaq megszerezte a lovakat, amiket kértél. Néhányan pedig segítettek az élelmet összerakni. – A férfi karjára tette a kezét. – Viktor embereinek néhány rokona, azoké, akik meghaltak, szintén ott van velük. Látni akarnak.

Richard bólintott, miközben egy hatalmasat sóhajtott. – Remélem tudok nyújtani némi vigaszt a számukra. A gyász még nagyon friss. – Sürgetően megszorította Cara vállát. – De az enyém, már elmúlt.

Richard a vállára vetette az íját, és elindult. Egy szempillantás múlva elnyelte a sötétség.

21. FEJEZET

Ahogy Cara elment mellette, hogy utolérje Richardot, Nicci elkapta a Mord-Sith karját, és egy pillanatra megállította, hogy beszélhessen vele, anélkül hogy Richard hallaná.

– Hogy érzed magad, Cara? Őszintén!

Cara nyugodtan állta Nicci szúrós tekintetét.

– Fáradtan, de jól, most már. A Rahl Nagyúr mindent rendbe hozott.

Nicci elégedetten bólintott.

– Cara, feltehetek egy személyes kérdést?

– Hát, ha nem kell megígérnem, hogy válaszolok.

– Van egy férfi, aki iránt gyengéd érzelmeket táplálsz, egy bizonyos Benjamin Meiffert?

Még a halovány fényben is látta, hogy Cara arca olyan vörös lett, mint a ruhája.

– Kitől hallottál ilyesmit?

– Azt akarod ezzel mondani, hogy ez titok, és hogy senki nem tud róla?

– Nos, nem egészen – habozott. – Úgy értem... olyasmit akarsz mondatni velem, amit nem is akartam mondani.

– Nem akarlak belekényszeríteni semmibe, főleg olyasmibe, ami nem igaz. Csak Benjamin Meiffertről kérdeztelek.

Cara szemöldöke összeszaladt.

– Kitől tudod?

– Richardtól. Tehát igaz?

Cara összeszorított a száját. Végül Nicci mellett az éjszakába bámult. – Igen.

– Tehát elmondtad Richardnak, hogyan érzel eziránt a katona iránt?

– Elment az eszed? Soha nem mondtam volna el ilyesmit a Rahl Nagyúrnak. Hol hallhatott róla?

Egy ideig Nicci a kabócák szűnni nem akaró dalát hallgatta, ahogy a Mord-Sithet vizsgálgatta.

– Richard azt mondja, hogy Kahlantól tudja.

Cara tátott szájjal bámult rá. Egy idő után a homlokához emelte az ujját, ahogy megpróbált magához térni.

– Hát ez őrület... én, biztosan, én mondtam el neki. Azt hiszem, csak elfelejtettem. Annyi mindenről beszélünk, nehéz emlékezni rá, hogy mi mindent mondtam el neki, de most, hogy felhoztad, azt hiszem, rémlik, mintha egyik este említettem volna neki, amikor mindketten érzelmes dolgokról beszéltünk. Biztosan akkor meséltem neki Benjamin Meiffertről. Szerintem csak a tudatom mélyére száműztem ezt a személyes beszélgetést. Ő meg persze nem. Meg kell tanulnom befognom a számat.

– Nem kell félned attól, hogy bármit is elmondj Richardnak. Nincs nála jobb barátod a világon. És attól sem kell félned, hogy én tudok rólad dolgokat. Végső kétségbeesésében mondta el, amibe a te állapotod taszította, és azért, mert azt akarta, hogy tudjam, nem csupán egy Mord-Sith vagy, hanem egy önálló személyiség, akinek megvan a saját élete, a vágyai, és hogy megtanultál értékelni egy rendes embert. Megtisztelt azzal, hogy elmondta nekem. De megőrzöm a titkot. Az érzéseid biztonságban vannak nálam, Cara.

Cara hajfonatának végéből szórakozottan tépkedte a hajszálakat.

– Azt hiszem, ezt még sohasem fogalmaztam meg így magamnak – úgy értem, hogy megtisztelt azzal, hogy elmondta. Ez... kedves.

– A szerelem az a heves vágy, hogy megosszuk az életünket egy másik emberrel. Olyan emberbe szeretünk bele, akit csodásnak tartunk. Ez az egyén értékeinek legmélyebb elismerése, és hogy őbenne testesül meg az, amit a legtöbbre értékelsz az életben. A szerelem, számos okból, az élet egyik legnagyobb ajándéka. Nem kell szégyellned magad, vagy zavarban lenned emiatt. Úgy értem, ha igazán szereted Benjámint.

Cara egy ideig elmerengett ezen.

– Nem szégyellem, Mord-Sith vagyok. – Egy kissé engedett a feszültség a vállában. – De nem tudom, hogy szerelmes vagyok-e. Nem tudom biztosan, hogy mit gondolok róla. Az biztos, hogy gyengéd érzelmekkel gondolok rá. Bár nem tudom, hogy ez szerelem-e. Lehet, hogy ez csak az első lépés a szerelem felé. Nehéz nekem ilyesmiről beszélni. Nem vagyok hozzászokva, hogy számít, mit gondolok, vagy hogy hogyan érzek.

Nicci bólintott, ahogy csendben elindult a sötétségben. – Jó ideig én sem értettem, mi a szerelem. Jagang áltatta magát néha azzal, hogy szerelmes belém.

– Tényleg? Jagang? Szerelmes beléd?

– Nem, valójában nem az, csak azt hiszi. Már akkor is tudtam, hogy ez nem szerelem, még ha nem is értettem, miért. Jagang számára az érték a gyűlölet és a vágy. Elítél és megvet mindent, ami jó az életben, így hát nem ismerheti az igaz szerelmet. Csak úgy érzékelheti, mint valami számára elérhetetlen szívfájdító és titokzatos dolog halovány árnyékát, amelyet nagyon szeretne birtokolni. Azt képzelte, hogy megismerheti a szerelmet azáltal, hogy megragad, és a hajamnál fogva húzva magára kényszerít. Az eközben érzett élvezetét szerelemként értelmezte. Azt hitte, hogy nekem hálásnak kéne lennem azért, hogy ilyen erőteljes érzéseket táplál irántam, hogy az irántam érzett vágya képes bármi mást elhomályosítani. Mivel azt képzelte, hogy ha rám kényszeríti magát, azzal a szerelmét juttatja kifejezésre, szerinte megtiszteltetésként kellett volna fogadnom azt.

– Tetszett volna neki Darken Rahl – morogta Cara. – Ragyogóan megértették volna egymást. – Hirtelen, meghökkenten Niccire nézett. – De hiszen te varázslónő vagy. Miért nem használtad a varázserődet, hogy elégesd a nyomorultat?

Nicci mélyet sóhajtott. Hogyan magyarázhatná el egyszerűen egy életen át tartó agymosás hatását?

– Nem múlik el nap, hogy ne kívánnám, bárcsak megöltem volna ezt az aljas embert. De én ugyanúgy a Rend Testvériségének tanításai közepette nevelkedtem, mint ő, és hittem benne, hogy az erkölcsi szilárdság csakis önfeláldozás útján érhető el. Tanaik szerint az ember kötelessége, hogy gondot viseljen a szükséget szenvedőkre. Mindezt a közös jó, az emberiség boldogulása, vagy a Teremtővel szembeni engedelmesség nevében kényszerítik rád.

A Rend ideológiája azt tanítja, hogy nem azoknak kell szentelnünk magunkat, akiket az emberek között a legkiválóbbaknak tartunk, hanem a legrosszabbaknak, és nem azért, mert megérdemlik, hanem éppen azért, mert nem. Ez, állítja a Rend, az erkölcsösség magja és az egyedüli módja annak, hogy a halál utáni életünket a Teremtő fényének örökkévalóságában tölthessük. Az erényesek tehát feláldozzák magukat az alávalók szolgálatában. Soha nem nevezik annak, ami: az érdemtelenek merő mohóságának.

Jagang világi szükségletei a lába között keringtek. Bennem meg volt az, amire szerinte neki szüksége volt, így morálisan azt követelték tőlem, hogy vessem alá magam a szükségleteinek. Különösen, mivel ő az a vezető, aki a Rend erkölcsi tanításait elhozza a pogány világ számára.

Amikor Jagang addig ütött, amíg már majdnem elvesztettem az eszméletemet, s az ágyára hajított, hogy a kedvét töltse rajtam, csak azt csináltam, amire tanítottak. Ez volt az önzetlen kötelesség, amit elvártak tőlem. Azt hittem, hogy én vagyok a gonosz, amiért utáltam, amit velem tettek.

Mivel azt hittem, hogy gonosz vagyok az ilyen önös gondolatok miatt, úgy éreztem, rászolgáltam a fájdalomra, ami e világban az osztályrészem volt, és az örök kárhozatra a következőben. Nem ölhettem meg egy olyan embert, aki a Rend Testvériségének hitvallása szerint felsőbbrendű volt nálam a szükségletei jogán. Hogyan tehettem volna kárt valakiben, akit szolgálni tanítottak? Hogyan ellenkezhettem volna az ellen, amit velem tettek, ha egyszer rászolgáltam arra, amit kaptam, sőt még többre is? Mi ellen lázadhattam volna? Az igazságosság ellen? Ez a magasabb jóval szembeni kötelesség tanításának végtelen, szörnyűséges csapdája.

Csendben bandukoltak tovább, miközben Nicci a rátörő sötét emlékekkel küzdött.

– És mi változott? – kérdezte végül Cara.

– Richard – felelte elérzékenyülve Nicci. Örült, hogy sötét van. A könnyei ellenére büszkén felszegte a fejét. – A Birodalmi Rend tanításait csak brutalitással lehet betartatni. Richard azonban megmutatta, hogy senkinek sincs joga az én életemhez, sem az egészhez, sem egyes részeihez. Megmutatta, hogy az életem az enyém, és magamért élem, a saját céljaimért, és nem tartozik senki máshoz.

Cara értő együttérzéssel figyelte.

– Azt hiszem, sokban hasonló volt a sorsod a Mord-Sithek sorsához, amiben Darken Rahl uralkodása alatt volt részünk. D'Hara sötét hely volt akkor, mint amilyen most az élet a Birodalmi Rend elnyomása alatt. Richard nemcsak Darken Rahlt ölte meg, hanem véget vetett a D'Harára nehezedő beteges őrületnek is. Ugyanazt kaptuk tőle, amit te is, visszaadta az életünket. Azt hiszem, a Rahl Nagyúr meg tudott érteni bennünket, mert vele is ugyanúgy bántak.

Nicci nem volt biztos benne, hogy Cara mit ért ezalatt.

– Ugyanúgy?

– Egyszer egy Denna nevű Mord-Sith fogságba ejtette. Akkor az volt a feladatunk, hogy Darken Rahl ellenségeit halálra kínozzuk. Denna a legjobbak között is a legjobb volt ebben. Darken Rahl személyesen választotta ki, hogy fogja el Richardot, és az ő feladatává tette az idomítását. Darken Rahl már egy jó ideje vadászott Richardra, mert tudta, hogy tud valami fontosat Orden Szelencéiről. Darken Rahlnak kellett ez az információ. Denna feladata volt, hogy addig kínozza Richardot, míg végül majd ő maga könyörög érte, hogy válaszolhasson Darken Rahl kérdéseire.

Nicci ránézett, és látta a lány szemében csillogó könnyeket. Cara lassan megállt. Felemelte az Agielét, és az ujjai között sodorgatta. Nicci mindent tudott Dennáról, és hogy mit tett Richarddal, de úgy döntött, hogy jobb, ha csendben marad és figyel. Néha az embereknek szükségük volt rá, hogy elmondjanak dolgokat, nem is annyira másokért, hanem elsősorban maguk miatt. Nicci úgy vélte, mivel olyan sokat időzött a halál árnyékában, most talán Cara-nak is szüksége volt erre.

– Ott voltam – suttogta Cara, ahogy az Agielt nézte. – Ő nem emlékszik, mert Denna annyit kínozta, hogy szinte alig volt magánál, de láttam ott, a Népek Palotájában, és láttam, mit csinált vele Denna... és mi mindannyian.

Nicci alig mert levegőt venni. Gyanakvóan pillantott Carára. – Ti mindannyian? Hogy érted ezt?

– Bevett szokás volt a Mord-Sitheknél, hogy körbeadják a foglyaikat. Sokkal nehezebbé tette ez a számukra, hogy megtanulják elviselni a fájdalmat, mert mindenkire más módszerek voltak a jellemzők. Ez összezavarta, és még jobban megijesztette őket. A félelem a kínzás szerves része. Ez az első dolog, amit a Mord-Sith megtanul, amikor elhurcolják, hogy Mord-Sithet csináljanak belőle, hogy a félelem az ismeretlentől, százszor rosszabbá teszi a fájdalmat. Legtöbbször Denna egy Constance nevű Mord-Sithnek engedte át Richardot. De néha Denna azt akarta, hogy mi többiek is részt vegyünk a kínzásban.

Cara meredten bámulta az Agielét. – Nem sokkal azután történt, hogy a Népek Palotájába érkezett. Richard nem emlékszik – nem hiszem, hogy akár a saját nevét meg tudta volna mondani akkor, mert Denna a delírium ködében tartotta, egyfajta önkívületi állapotban volt attól, amit Denna tett vele... De egy napot velem töltött.

Ezt Nicci nem tudta. Mozdulatlanul állt, nem mert megszólalni. Nem tudta mit mondhatna.

– Denna a párjául fogadta Richardot – folytatta Cara. – Nem hiszem, hogy jobban értette, mi az a szerelem, mint Jagang vagy Darken Rahl. Bár végül, mély és kivételes szeretetet kezdett érezni Richard iránt. Láttam rajta a változást. Ahogy leírtad, ő is elkezdte értékelni, mint embert. Őszinte szenvedélyt kezdett érezni iránta. Annyira szerette, hogy a végén, megengedte, hogy megölje, azért, hogy elmenekülhessen.

De amikor még kínozta, többször is láttam, ahogy tehetetlenül lógott. Vér borította, és a halál megváltásáért könyörgött. – Egy könnycsepp gördült le az arcán. – Drága szellemek, én is arra kényszerítettem, hogy vágyja a halált, és csak álltam ott fölötte.

Cara hirtelen rádöbbent, hogy mit is mondott ki hangosan. Pánik öntötte el a tekintetét. – Kérlek, ne mondd el neki! Annyira régen volt ez – és már vége, már minden megváltozott azóta. Nem akarom, hogy tudja... rólam, hogy én is azt tettem... – Könnyek folytak végig Cara arcán. – Kérlek!

Nicci két kezébe fogta Cara egyik kezét. – Persze, hogy nem mondok el neki semmit. Én mindenki másnál jobban megértem, hogy mit érzel. És ahogy mondtad, annak már vége. – Nicci nagyot sóhajtott. – Azt hiszem, mindhárman tudjuk, mi a szerelem, és azt is, hogy mi nem az.

Cara bólintott, nemcsak a megkönnyebbüléstől, hanem azért is, hogy őszintén értékeli Nicci megértését. – Utol kellene érnünk a Rahl Nagyurat.

Nicci könnyedén az istállók felé intett. – Richard Viktor embereinek a rokonaival beszél. – Megütögette a homlokát. – Épp, hogy csak hallom a Tehetségemmel. – Kinyújtotta a karját, és letörölt egy könnycseppet Cara arcáról. – Van időnk összeszedni magunkat, mielőtt odaérünk.

Miközben lassan az istálló felé sétáltak, Cara megszólalt.

– Nicci, akkor mondhatnék valamit?... Valami személyeset?

A meglepetések éjszakáján, ez volt a sokadik.

– Természetesen.

– Nos... – Cara a homlokát ráncolta, és nem tudta, hol kezdje. – Amikor a Rahl Nagyúr eljött értem, hogy meggyógyítson, nagyon közel volt hozzám.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Azt, hogy ott feküdt mellettem, egy ágyban velem, a karjait körém fonta, tudod, védelmezőn, és hogy melegen tartson. – Megdörzsölte a karját, mintha megint fázni kezdett volna az emléktől. – Annyira fáztam! – röviden Niccire pillantott. – Azt hiszem, nos, azt hiszem, hogy abban az állapotban, szóval, én is szorosan öleltem őt.

Nicci felvonta a szemöldökét. – Aha.

– És az a helyzet, éreztem dolgokat, amikor a lelkembe lépett – és ha ezt el mered mondani neki, én megöllek, erre esküszöm.

Nicci mosolygott, és biztatóan bólintott.

– Mindketten nagyon szeretjük Richardot. Azt hiszem, amit elmondtál, az azért van, mert aggódsz érte.

– Így van. – Cara megint megdörzsölte a karját, ahogy folytatta. – Amikor ő... amikor eljött, hogy visszahúzzon, az olyan volt, mintha bennem lenne, úgy értem, a fejemben. Ez olyan, semmihez sem fogható, nagyon személyes dolog volt. A Rahl Nagyúr gyógyított már meg korábban is, amikor súlyosan megsérültem, de ez most más volt. Részben ugyanolyan, azaz voltak benne ugyanolyan érzések is: az őszinte aggódás meg ilyenek, amelyet éreztem már a részéről korábban, mégis, ez most más volt valahogy – igazán más. Akkor fizikai sérülésből gyógyított meg. – Cara az erőfeszítéstől, hogy megértesse magát, még közelebb hajolt. – Ez alkalommal a gonosz érintése a bensőmben hagyott nyomot, mintha megmérgezett volna, és a létemet, az élni akarásomat fenyegette. – Kihúzta magát, láthatóan elkeseredetten, hogy nem tudja jobban kifejezni, amit szeretne.

– Értem a különbséget, amit próbálsz elmagyarázni – szólalt meg Nicci. – Most személyesebb volt a kapcsolat kettőtök között.

Cara, megkönnyebbülten, hogy Nicci értette őt, bólintott.

– Igen, pontosan, személyesebb volt. Sokkal személyesebb – tette hozzá halkan. – Olyan volt, mintha a lelkem meztelenül feküdne előtte. Olyan volt, mintha... á, mindegy.

Cara elhallgatott. Nicci azt hitte egy pillanatig, hogy mindent elmondott, amit akart, és most úgy döntött, hogy itt megáll, de akkor Cara tovább folytatta.

– A lényeg az, hogy annyi mindent megérzett belőlem, a belső gondolataimból, meg minden. Soha senki még nem... – Cara ismét elhallgatott, de ez alkalommal nyilvánvalóan azzal küszködött, hogy hogyan fejezze ki magát.

– Értem, Cara – nyugtatta meg Nicci –, igazán értelek. Gyógyítottam már embereket, szóval ismerem az érzéseket, amelyeket átéltél, ha nem is olyan mélységben. Még soha nem jutottam el odáig, mint amilyen mélyre Richard veled jutott, de én is éreztem ilyesmit, amikor gyógyítottam, főleg, amikor Richarddal tettem.

– Jó hallani, hogy tudod, miről beszélek. – Cara félrerúgott egy követ séta közben. – Nem hinném, hogy a Rahl Nagyúr tudatában lenne, de amikor együtt voltunk így, nemcsak ő... érzékelt engem, azaz az érzéseimet és a gondolataimat, én is éreztem őt. – Magában mormolt. – Nem kellene ezt elmondanom. – Legyintett a kezével. – Felejtsd el, hogy bármit is mondtam.

Nicci nem volt biztos benne, hogy mire célzott a lány.

– Cara, ha kényelmetlenül érzed magad tőle, hogy elmondod, akkor ne tedd. Tudod, mennyire szeretem Richardot, mégis, ha úgy érzed, hogy nem kéne elmondanod, vagy hogy ezzel megsérted a veled lévő kapcsolatát, akkor talán bíznod kellene az ösztöneidben.

Cara sóhajtott.

– Talán igazad van.

Nicci nem emlékezett rá, hogy látta-e már Carát ennyire tehetetlennek. Ha volt valami, ami igazán tetszett benne, az a határozott magabiztossága volt. Mindig pontosan tudta, hogy mit kell tennie, bármilyen körülmények között is volt. Nicci nem mindig értett vele egyet, és tudta, hogy Richard sem, de arra mindig számíthattak, hogy Cara határozottan azt teszi, ami Richardnak a legjobb. Nem számított, hogy mennyire veszélyes is önmagára nézve, vagy hogy mennyire dühíti őket. Ha úgy érezte, hogy amit tesz, szükséges ahhoz, hogy megvédje a férfit, egyszerűen ment a saját feje után, és magára nézve nem érdekelték sem a következmények, sem az, hogy esetleg a férfi helyteleníti majd.

Ahogy csendben haladtak a sötét fasorban, Nicci a Tehetsége segítségével hallotta, hogy a távolban emberek beszélgetnek csendesen. Nem próbálta megérteni, miről; nem tett többet, csak a beszélgetés hangjait fogta fel. Férfiak és nők gyűltek össze az istállóban, és néhányan felváltva beszéltek. Nicci felismerte Richard hangját, ahogy gyengéden magyaráz valamit nekik, vagy a kérdéseikre válaszol. Hallotta, hogy néhányan sírnak.

A fogadó sarkánál, ahol jobbra az út az istállókhoz kanyarodott, Cara hirtelen elkapta Nicci karját és megállította, még amíg az árnyak eltakarták őket.

– Nézd, te és én, nos, mindketten úgy kezdtük, hogy szándékunkban állt megölni a Rahl Nagyurat.

Bár váratlanul érte a kijelentés, Nicci tudta, hogy ez nem a megfelelő pillanat ellenkezni.

– Igen, így van.

– Te és én, sokkal inkább, mint bárki más, egy különleges nézőpontból láthatjuk őt. Azt hiszem, amikor ártani akarsz valakinek, és ez a valaki azután beláttatja veled, hogy mekkorát tévedtél, és hogy ennél a te életed többet ér, nos, akkor ettől sokkal jobban fogsz ragaszkodni hozzá.

– Igen, egyet kell értenem veled.

Cara arrafelé mutatott, amerről jöttek, a téren át arra a helyre, amely ma a Szabadság tere. – Ott fent, amikor a forradalom elkezdődött, amikor a Rahl Nagyúr megsérült, és majdnem meghalt, az emberek nem akarták engedni, hogy megpróbáld meggyógyítani. Attól féltek, hogy ahelyett, hogy meggyógyítanád, kárt teszel benne. Én voltam az, aki azt mondta nekik, hogy bízzanak benned. Megértettem a megvilágosodást, amin keresztülmentél, mert én is szinte ugyanazt éltem át. Én voltam az egyetlen, aki tudta, hogyan kezdtél érezni iránta. Azt mondtam nekik, hogy engedjék, hogy megpróbáld. Attól féltek, hogy kihasználod a lehetőséget és megölöd. De én tudtam, hogy nem tennéd. Tudtam, hogy meg fogod menteni.

– Igazad van, Cara. Mindketten nagyon mélyen érzünk iránta. Mindkettőnket különleges kapocs köt hozzá.

– Így van. Egy különleges kötés. Bár más, mint más embereknél.

Mivel még mindig nem egészen értette, mit mond Cara, Nicci kinyújtotta a kezét.

– Tehát mondani akarsz nekem valamit?

Cara a csizmája orrát bámulva bólintott.

– Amikor a Rahl Nagyúr és én együtt voltunk ott, azon a helyen, éreztem az érzéseit. A belsejében szörnyű, égető magány van. Azt hiszem, hogy talán ez az egész ügy ezzel a nővel – ezzel a Kahlannal kapcsolatos –, szóval, miatta alakult ki.

Nicci nagy levegőt vett, és lassan kifújta, miközben azon gondolkodott, hogy vajon mi az igaz valója annak, amit Cara megérzett a férfiban.

– Azt hiszem, ez is benne van. Cara megköszörülte a torkát.

– Nicci, amikor férfit tartasz a karodban, és már együtt voltatok... nos, ilyen közeli kontaktusban, akkor igazán megérzed, hogy mi van benne.

Nicci az érzéseit az árnyak mélyére nyomta.

– Bizonyára igazad van, Cara.

– Úgy értem, én csak örökké ölelni akartam, vigasztalni, megvédeni a magánytól.

Nicci egy oldalpillantást vetett a Mord-Sithre. A száját húzogatta, miközben egyfolytában a földet leste. Nicci nem szólt, azt várta, hogy Cara folytassa.

– De én nem hiszem, hogy én lennék az, akinek ezt meg kellene tenni a Rahl Nagyúrért.

Nicci óvatosan kérdezett.

– Szóval, szerinted nem te vagy az a nő, aki enyhíteni tudná a... magányát?

– Nem. Nem én.

– Benjamin miatt?

A lány megvonta a vállát.

– Részben. – Nicci szemébe nézett. – Szeretem a Rahl Nagyurat. Az életemet adnám érte. És el kell ismernem, hogy ahogy mellette feküdtem, és a karjaimban tartottam, úgy éreztem, hogy tudnék több lenni, mint testőr és barát. Ahogy ott feküdtem az ágyban, és közel éreztem magamhoz, elképzeltem, milyen lenne ... – a hangja elhalkult.

Nicci nyelt egyet.

– Értem.

– De nem hiszem, hogy én vagyok az. Nem tudom, miért. Nem vagyok kimondottan szakértő a szív ügyeit illetően, de úgy érzem, nem én vagyok az, akire szüksége van. Egyszerűen nem hiszem. És ha megkérne rá, azonnal beleegyeznék... de nem azért, mert szeretném. Megértesz?

– Úgy érted, megtennéd mélységes tiszteletből, és mert aggódsz érte, de nem kívánnál a szeretője lenni.

– Így van – sóhajtott fel Cara megkönnyebbülten attól, hogy valaki más kimondta hangosan. – Azonkívül, nem hinném, hogy a Rahl Nagyúr úgy érez irántam. Amikor éreztem az érzéseit, amikor egymás karjaiban voltunk, azt hiszem, tudtam volna, ha úgy érezne irántam, de nem. Szeret engem, ennyit tudok, de nem úgy.

Nicci óvatosan kifújta a levegőt.

– Tehát... azt akartad, hogy tudjam? Hogy a magányossága lehet az oka a kitalációinak?

Cara bólintott.

– Igen... és még egy dolog.

Nicci az utcát nézte, ahogy az emberek az istálló felé tartanak.

– És mi lenne az?

– Azt hiszem, talán te lehetnél az.

Nicci szíve a torkában dobogott, ahogy Carához fordult, és rábámult. – Micsoda?

– Azt hiszem, te lehetnél az a valaki a Rahl Nagyúr számára. – Feltartotta a kezét, hogy elejét vegye az ellenérveknek. – Ne mondj semmit. Nem akarom, hogy azt mondd, megőrültem. Még most ne mondj semmit! Csak gondolkodj rajta. Hamarosan úgyis indulunk és még egy darabig nem fogunk találkozni, így lesz időd, hogy megemészd. Nem azt kérem, hogy áldozd fel magad érte, vagy bármi ilyen ostobaságot. Csak azt mondom, hogy a Rahl Nagyúrnak szüksége van valakire, és te lehetnél az a nő – úgy értem, ha te is úgy érzed. Én nem az vagyok, aki kell neki. Mord-Sith vagyok, és a Rahl Nagyúr egy varázsló. Drága szellemek, hogy utálom a mágiát, és ő maga a mágia. Mi nem illünk össze semmilyen tekintetben sem. De ti ketten sok mindenben hasonlítotok. Te varázslónő vagy. Ki érthetné meg jobban nálad? Ki segíthetne neki az élet minden területén nálad jobban?

Emlékszem, hogy azon az estén a táborban, a menedékben, ti ketten az Alkotó Mágiáról beszélgetettek. Én felét sem értettem, de hihetetlen volt, hogy ti ketten milyen könnyedén megértettétek egymás gondolatait és elveit, úgy, ahogy más képtelen lenne rá. Emlékszem, hogy mennyire meglepett, hogy ti ketten menynyire összeilletek. És emlékszem, az is megfordult a fejemben, amikor olyan közel feküdtünk hozzá, hogy melegítsük, hogy milyen szépen nézel ki ilyen közel mellette. Mint ahogy egy nő lehet közel egy férfihoz, akit szeret. Emlékszem, valami oknál fogva, szinte azt vártam, hogy megcsókol. Olyan természetesnek tűnt volna. Nicci nem tudta lecsillapítani őrülten kalapáló szívét.

– Cara, én... – nem találta a szavakat.

Cara az épület sarkán leválni készülő darabka festéket kapargatta. – Azon kívül te vagy a leggyönyörűbb nő, akit valaha láttam. A Rahl Nagyúrnak olyan feleség kellene, aki illik hozzá, és nálad nem tudok jobbat.

– Feleség...?

– Hát nem látod, hogy milyen logikus? Megszüntethetnéd az ürességet, amit éreztem benne. Örömre cserélhetnéd a nyomorúságát. Akkor végre lenne valaki, akivel megoszthatja a Tehetségét és a mágiához való kapcsolatát. Nem lenne egyedül. Csak gondold át!

– De Cara, Richard nem szeret engem!

Cara egy hosszú, kényelmetlen percig csak nézte. Niccinek akkor eszébe jutott, hogy mit mondott Richard, milyen bénító érzés is az, ha egy Mord-Sith az ember szemébe néz. Nicci most értette meg.

– Még lehet, hogy nem érez úgy, de ha majd ismét csatlakozol hozzánk, talán éreztethetnéd vele, hogy nyitott vagy egy ilyen dologra kettőtök között – persze csak ha te is akarod, ha el tudnád fogadni. Néha az embernek csak tudatosítania kell bizonyos dolgokat ahhoz, hogy komolyan gondolkodhasson rajtuk. Ezért éreztem azt, hogy beszélnem kell veled. Talán, ha úgy gondolja, hogy te nyitott lennél erre, akkor elkezdené érdekelni, és más színben látna.

Tudod, a szerelmeseknek valamikor egymásba kell szeretniük. Nem úgy születtek, hogy már szerették egymást. Talán csak hozzá kell segítened, hogy eljusson arra a pontra, hogy másként tekintsen rád. Az is lehet, hogy egyszerűen azt hiszi, hogy egy ilyen gyönyörű és intelligens nő mint te, soha nem érdeklődhetne komolyan iránta. Néha a férfiak nagyon félénkek, ha olyan nővel találkoznak, akit kivételes szépségnek tartanak.

– Cara, én egyszerűen nem hiszem, hogy ...

Cara bizalmasan közelebb hajolt.

– Még az is lehet, hogy azt hiszi, hogy soha nem fogsz iránta érdeklődést tanúsítani, és azért találta ki azt a másik nőt, hogy betöltse az űrt.

Nicci megnedvesítette az ajkait.

– Szerintem, jobb, ha átmegyünk az istállóba, vagy még a végén elmegy nélküled. Nagyon indulni akart.

Cara rámosolygott.

– Igazad van. Nicci, ha akarod, felejtsd el, hogy bármit is mondtam. Látom, hogy kényelmetlen helyzetbe hoztalak. Nem is érzem helyesnek, hogy ilyeneket mondtam.

– Akkor miért tetted?

Cara szomorkásan a távolba meredt.

– Talán azért, mert ahogy a karjaimban tartottam, megéreztem benne a szörnyű magányt, és ez összetörte a szívemet. – Újra Niccire nézett. – És a Mord-Sithekkel ez nem gyakran esik meg.

Niccinek már a nyelvén volt, hogy azt mondja: a varázslónőkkel sem.

22. FEJEZET

A vastag oszlopokról lelógó lámpák otthonos fénybe vonták az istállót. A friss szalma poros illata nehézzé tette a levegőt az állások és aklok előtt kígyózó hosszú folyosón. Férfiak, nők és gyerekek ácsorogtak mindenfelé, helyenként, még az aklokba is betömörültek, de most, miután Richard beszélt az elhunytak hozzátartozóihoz, sokan biztonságos utat kívántak neki, és elindultak hazafelé.

A hajnal még néhány órát váratott magára. A kései óra ellenére nagyon sokan eljöttek a gyászoló rokonokon kívül is, hogy kérdéseket tegyenek fel a küszöbön álló harccal kapcsolatban. Sokan a padláson ültek a szalmabálákon, de most többen megindultak lefelé a létrán. Richard arra gondolt, hogy hazamennek, hogy még aludhassanak néhány órát. Tudta, hogy nyugtalan álmuk lesz a városuk felé masírozó katonák miatt.

A közelében álló Viktor szomorú volt, miután az emberei bátorságáról beszélt, és hogy mennyire fognak neki hiányozni.

Sokan nyíltan zokogtak, ahogy hallgatták. Richard tisztában volt vele, hogy bármit mond is, nem veheti le róluk a gyász fájdalmát. Megtette, amit tudott, hogy megértsék, milyen nagyra tartotta ezeket az embereket, és mennyire törődött velük. Végül már csak annyit tehetett, hogy kifejezze együttérzését. Tehetetlennek, és haszontalannak érezte magát, még akkor is, ha úgy tűnt, nagyra értékelik a szavait.

Szeme sarkából meglátta az istálló végében a nagy kapun belépő Niccit és Carát. Át kellett vágniuk a távozó emberek között. Kíváncsi volt rá, hogy hová tűntek, de az emberek azért gyűltek össze, hogy beszélhessenek vele, nem hagyhatta itt őket. Arra gondolt, hogy vagy elég időt akartak hagyni neki, hogy beszélhessen az emberekkel, vagy Cara akart kint körülnézni, hogy megbizonyosodjon róla, minden rendben van-e. Bármelyik volt is az igaz, most örült, hogy látja őket.

– Tehát azt gondolod, hogy ez a dolog, ez a szörnyeteg, amelyik bezúzta Ishaq fogadójának falait, téged keresett? – szólalt meg egy Henden nevű idősebb férfi, aki Richard mellett állt. Görbe szárú pipáját az egyik kezében tartotta, homloka ráncokba szaladt, ahogy beszélt.

Arcán a vékony bőr megereszkedett az évek súlyától. Kora, és csendes, okos modora miatt sokan engedték, hogy ő kérdezzen először Richardtól. Henden megszívta a pipáját, és illatos füstfelhőket eregetett a szája sarkából, miközben Richard válaszára várt.

– Ahogy már mondtam, minden jel erre mutat, szóval szerintem igen. De bármi volt is, mivel engem akar, beláthatjátok, hogy miért jobb, ha minél előbb elindulok, és nem kockáztatom, hogy megint a városba jön utánam, és esetleg kárt tesz az itteni emberekben.

A férfi kivette a pipát a szájából, és a szárával Richard felé bökött. – Úgy érted, hogy azok az emberek, akik Viktorral voltak, amiatt haltak meg, mert a közeledben voltak?

Viktor most előre lépett. – Na ide figyelj, Henden, nem a Rahl Nagyúr hibája, hogy gonosz emberek megpróbálják megölni! Ugyanezek az emberek ide is el akarnak jönni, és minket is meg akarnak ölni, szörnyeteg ide vagy oda. Azt akarod, hogy te legyél az oka, ha a Rahl Nagyurat megtámadják azok a katonák, akik idetartanak, hogy téged elkapjanak?

Az én embereim a Birodalmi Rend ellen harcoltak, amikor a gonosz elkapta őket. Ezt a gonoszt a Rend szabadította el. A maguk és családjaik életéért harcoltak, hogy szabadon és biztonságban élhessenek. Ezt választották a leigázottság helyett.

Henden néhány pillanatig a pipa szárát rágogatta, békés szemekkel tanulmányozva Viktor arcát.

– Csak kérdeztem. Csak azt gondolom, jobb, ha tudjuk, mivel állunk szemben.

Richard látta, hogy több férfi és nő is bólogat.

– Igazad van, jobb – mondta a férfinak, mielőtt Viktor jobban belelovalhatta volna magát a dologba. – Nem bánom a kérdéseket, főleg, amikor emberéletekről van szó. De Viktor jól beszélt. Jagang mindannyiunkat meg akar öletni, és ahogy már mondtam, a Rendet meg kell állítani, máskülönben egyikünk sem lelhet nyugodalmat, mindegy, hol él.

Richard látta, hogy Nicci akadálytalanul halad keresztül az emberek között, akik utat engednek neki. Szőke haja repkedett fekete ruhája fölött. A ruha mély, csipkés kivágása kiemelte sudár alakját. Mégis, parancsoló tartása volt az, amitől leginkább kitűnt a többiek közül. Cara, a vörös bőr ruhájában, jelentette a királyi kíséretet.

Richard egy kissé kényelmetlenül érezte magát attól, hogy mindketten úgy nézték, mintha nem látták volna egy hónapja.

Henden váratlanul vállon veregette Richardot, és ezzel visszaterelte a gondolatait. A férfi a pipával a fogai közt beszélt.

– Jó utat, Rahl Nagyúr. És köszönünk mindent, amit értünk tettél. Reméljük, hogy mihamarabb visszatérsz majd Altur'Rang szabad városába.

– Köszönöm – mosolygott Richard a férfire.

Henden csatlakozott a többiekhez, akik beszélgetésbe merülve hazafelé indultak. Richard megkönnyebbült, hogy megértették, mit jelent a szabadságuk, és ragaszkodtak hozzá.

Ishaq, aki Richard mellett állt, a piros kalapjával integetett Niccinek és Cara-nak, amikor észrevette őket.

– Itt vagytok végre – kiáltotta. – Jól van, Cara kisasszony? Richard mondta, hogy már biztonságban van, de örülök, hogy a saját szememmel is láthatom.

Richard Ishaq nyomában a két nő elé sietett, aki sugárzott az örömtől, hogy láthatja őket.

– Jól vagyunk – mondta Cara. – Nagyon sajnálom, ami a fogadóval történt.

Ishaq legyintett, mintha nem történt volna semmi. – Az csak deszka meg malter. Nem számít. Az embereket nem lehet helyrehozni.

– Hát ebben igazad van – mondta Cara, és Richard szemébe nézett.

Richard észrevette, hogy Jamila a folyosó túloldalán áll, és rosszallóan nézi, ahogy Ishaq semmibe veszi a fogadóban keletkezett kárt, de nem szólt semmit. Egy kislány kezét fogta, és a nagy ajtó melletti falhoz támaszkodva nézte őket. A kislány kerek arcából Richard arra következtetett, hogy Jamiláé. A gyermek szélesen rámosolygott, és ettől muszáj volt visszamosolyognia.

– Ishaq, mondtam, hogy a kárt le kell vonnod a tartozásodból. Ragaszkodom hozzá.

Ishaq a fejére tette a kalapját.

– Miért aggódsz annyit? Mondtam, hogy mindent rendbehozok.

Mielőtt Richard válaszolhatott volna, kavarodás hangjai hallatszottak kintről. Néhányan a közelben járőrözők közül beléptek az ajtón, és két nagydarab férfit rángattak magukkal. A két férfi, az egyiknek kócos fekete színű, a másiknak rövidre nyírt haja volt, barna tunikát viselt, ahhoz hasonlót, amilyet a városiak közül sokan hordtak.

Viktor Richard fülébe súgta:

– Kémek.

Richard nem kételkedett. Látta a széles öveket a tunikák alatt, amelyek valószínűleg fegyvereket rejtettek. Ahogy a Birodalmi Rend katonái közeledtek, valószínűleg felderítőket küldtek előre, hogy megtudják, mire számíthatnak. Most, hogy elkapták őket, meg lehetett próbálni információt kiszedni tőlük a közelgő támadást illetően. A ruházatuk ellenére látszott, hogy nem idevalósiak. Az egyszerű ruhák nem voltak elég nagyok, hogy eltakarják a hasukat. Egyikőjük sem volt magas, s izmos sem, de a megjelenésük hűvös magabiztosságot sugallt. Mindketten hallgattak, de a szemük éberen figyelt, mindent jól szemügyre vettek. Veszélyesnek tűntek, akár a farkasok a bárányok között.

Amikor az őrök beráncigálták őket az istálló szűk folyosójára, Richard ösztönösen megemelte a Kardot, mielőtt visszaejtette, így ellenőrizte, hogy szabadon jár-e a penge,

Ahogy az egyik őr egy pillanatra elfordult, hogy megnézzen valamit, a hosszú hajú fogoly vadul az őt fogva tartó férfi sípcsontjába rúgott. Az őr felkiáltott a fájdalomtól és a meglepetéstől, azután összegörnyedt. Ekkor a fogoly megcsavarta a karjait és hirtelen kirántotta magát az őr szorításából. A közelben állók közül néhányan elestek. Az őrök a kiszabadult fogoly után ugrottak. A kavarodásban többen véresen zuhantak a padlóra, egy másik ember átesett a korláton.

Egy pillanat alatt az istállóban uralkodó békés hangulat hirtelen megváltozott, ahogy a helyet elborította a pánik. A nők sikítottak, a gyerekek az anyjuk sikításától sírni kezdtek. A nagyobb gyerekek jajgattak, a férfiak üvöltöztek, az őrök parancsokat kiabáltak. Zavar és félelem söpört végig a tömegen. A kiszabadult ellenséges kém, egy hatalmas férfi, aki tudta, hogyan bánjon el ellenfeleivel, és hogyan szabaduljon ki a meglehetősen szűk helyről, ahol nem tudtak annyian rátámadni, hogy le tudják gyűrni, üvöltve felugrott.

Jamila kislányának hajába markolt.

Valahogy a kavarodásban sikerült valakitől egy kést szereznie, és most a kislány torkának szegezte. A kislány rémülten sivalkodott. Jamila a lánya után kapott, de fejbe rúgták, és a hatalmas ütéstől hátratántorodott. A másik földön fekvő őr, aki megpróbálta kihasználni a lehetőséget, és közelebb akart kerülni, szintén így járt.

Richard elszántan közeledett, nem tévesztve szem elől a fenyegetést.

– Vissza, mindenki! – vicsorogta a férfi a körülötte állóknak.

Egy fejrántással hátradobta a zsíros hajat az arcából. Szemeit a hátrálni próbáló embereken jártatta. Még mindig zihált a rövid küzdelemtől. Himlőhelyes arcán izzadság csorgott.

– Mindenki menjen hátrább, vagy elvágom a torkát!

A húsos kezek a kislány haját markolták, aki a rémülettől ismét sikoltozni kezdett. A férfi a hasához szorította, miközben a kislány lába a levegőben rúgkapált, és hiába próbált kiszabadulni.

– Engedjétek el! – utasította a társát fogva tartó őröket. – Most! Vagy a lány meghal!

Richard elveszett a szabadjára engedett harag folyamában. Nem lesz kompromisszum, sem tárgyalás.

Oldalt állt, enyhén összegörnyedve, jobb oldalát fordítva a kislányt tartó férfi felé, eltakarva előle a Kardot. A férfi a tőle balra álló őrök felé tekingetett, akiknél a társa volt. Richardra nem fordított különösebb figyelmet.

Bár a kislányt szorongató nagydarab férfi ezt nem tudhatta, Richard fejében már kész volt a terv. Richard gondolataiban ez a férfi már halott volt.

Kardjának dühe már azelőtt elszabadult, hogy a kezével megérintette volna a markolatot. A vihar visszafoghatatlanul tört fel benne, erővel töltve el izmait, és csatlakozott mindent elsöprő vágyához, hogy a halálos gondolatot beteljesítse.

Egy szempillantás alatt a nyugalmat a cselekvés szükségének szörnyű lavinája söpörte el.

Abban a pillanatban nem létezett más, Richard a férfi vérét akarta. Ennél kevesebbel nem érte be. A meggyőződés elhamvasztotta minden kételyét. Az Igazság Kardja a Kereső szándékának eszköze, és ez a szándék most egyszerű volt, és egyértelmű. Most, hogy Richard a Kard markolatára tette a kezét, semmi más nem létezett többé, csak a cél: egyetlen célja most az volt, hogy halállal sújtsa az előtte álló férfit.

A látótere leszűkült. Egész létezése most egyetlen halálos elhatározássá sűrűsödött.

A férfinek csak a vékonyka húson kell végighúznia a kését, és a kislány meghal. De ez időbe telik, nagyon rövid időbe, de időbe, mert először el kell döntenie, hogy megteszi. Abban a pillanatban a férfi élete a kislányéhoz köttetett. Ha a kislány meghal, a pajzsa értékét veszti. Mérlegelnie kellett ezt a választást, és eldöntenie, hogy megöli, mielőtt tényleg megteszi. Ez a döntés pedig egy szemvillanásnyi időt igényelt.

Richard azonban már meghozta a maga döntését és teljesen átadta magát a feladatnak. Most volt egy leheletnyi előnye, amely lehetővé tette, hogy megváltoztassa a helyzetet, és ő irányíthassa az eseményeket. Nem engedheti kicsúszni ezt az apró helyzeti előnyt a kezéből.

De már ez sem számított.

Most, hogy a halálos düh vezette, a Kardjáé és az övé, a férfi vérét akarta. Semmi más nem állíthatta meg.

Richard elhajolt, a hátát mutatta a férfinak, akinél a kislány volt, azt a látszatot keltve, hogy elfordult, és távolodik, ahogy azt a férfi parancsolta. Richard tudta, mivel annyi minden másra kell figyelnie, őt most figyelmen kívül hagyja és a többi, nyilvánvalóbb fenyegetésre koncentrált inkább.

Ahogy keményen megragadta a dróttal beszőtt markolatot, Richard nagy levegőt vett. A világ elcsendesedett körülötte és lelassult.

Ahogy elérte a hátracsavar végét, egy pillanatra megállt.

Érezte, ahogy a szíve egy újabb ütemet kezd.

Miközben az emberek megkövülten álltak, a férfi késsel a kezében gyilkosságra készült. A kislány sikolya egy hajszálvékony hangként töltötte ki az idő üres pillanatát. Ebben a pillanatban Richard szabadjára engedte dühét, és a pillanat felrobbant.

Teljes erőből fordult vissza. A penge a saját dühét és Richard halálos elszántságát egyesítve kirepült hüvelyéből. Ahogy az Igazság Kardja egyedi pendüléssel elősiklott, Richard is felkiáltott dühében. Fordultában minden dühét beleadta az ordításba. Az erőfeszítés minden apró részét fókuszálva elképesztő sebességgel és erővel suhintotta meg a pengét. Egy kristálytiszta pillanatig látta maga előtt a mozdulatlanná merevedett férfit késsel a kezében, meglepetten. Ebbe a pillanatba sűrítette Richard minden erejét, dühét, vágyát. Ez az ő pillanata volt, és csakis az övé, az ő célját szolgálta.

Látta, hogy a levegőben izzadságcseppek repülnek, ahogy a férfi felkapta a fejét. A lámpák narancssárga fénye apró pontokként tükröződött minden egyes, levegőben lebegő gömböcskén, ahogy a Kard lassan elhaladt köztük. Meg tudta volna számolni a férfi zsíros hajszálait, ahogy a cseppek közt a levegőben szálltak.

Richard tudatában volt az istállóban figyelő szempároknak, köztük a kislányét is látta, de ez most nem számított. Kizárólag a sötét szemekre összpontosított, amelyek végül találkoztak gyilkos pillantásával.

Richard látta azokban a fekete szemekben a gondolat csíráját. Kardjának hegye sivítva szelte a poros levegőt. Lámpafény csillant a borotvaéles acélon. Látta tükröződni a férfi sötét szemében. És meglátta bennük a halálos veszedelem teljes felismerését is.

A Kard, mint valami korbácsütés, siklott a fekete szemek felé, a Richard tekintetébe zárt cél felé.

Abban a pillanatban a férfi a gondolat végére ért, meghozta a döntést. De az a végtelenül apró időpillanat, amíg idáig eljutott, elég volt ahhoz, hogy a penge leküzdje a távolság nagy részét. Bár a férfi meghozta a döntést, Richard harci kiáltása félelemmel töltötte el, és egy pillanatig izmait a félelem uralta a szándék helyett.

A pengék versenyre keltek, melyik ér előbb húst.

A csatavesztés végleges lesz.

Tekintete fogva tartotta a férfiét. Richard látta, ahogy a Kard ijesztő sebességgel repül a látóterében. A penge látványa boldogsággal töltötte el. Dühöngő haragja által vezérelve a sötét szemek vonalában találta el a férfi fejét, pontosan ott, ahová szánta. Abban a szempillantásban a végtelenségig feszített idő hangok és érzelmek kavalkádjává robbant szét. A világ vörösbe fordult Richard szemében, ahogy a férfi feje a Kard nyomán kettévált. Hangja betöltötte az istállót.

Csont reccsent. Bíbor cseppek záporoztak. A koponya teteje megemelkedett, ahogy a penge átvágott az élő szöveten. A falon egy csíkban szövet és vér jelölte a Kard útját.

A rettenetes pillanatban a férfi élete véget ért. Richard könyörtelen dühe bevégezte az életét. A Kard becsapódásának lendülete miatt már azelőtt lehanyatlott a férfi kést tartó keze a kislány elől, hogy Richard mozdulata végére ért. A férfi teste tehetetlen hústömegként a földre készült zuhanni.

A férfi eldöntötte, hogy megöli a kislányt, de miután meghozta ezt a döntést, már nem volt ideje rá, hogy a kése teljesítse az utasítást.

De Richard kardja képes volt még időben végezni vele.

Érezte, ahogy szíve befejezi a dobbanást, amit azelőtt kezdett, mielőtt rés nyílt volna az időben.

A férfi teste egyre nagyobb sebességgel zuhant. Végül egy nagy puffanással, porfelhőt kavarva földet ért. Fejének teteje, a haj egy részével a nyitott istállóajtón kívülre zuhant, és elgurult a sötét éjszakába, görbe, véres nyomot hagyva maga után.

Richard hallotta a döbbenet hangjait. Néhányan felsikoltottak.

A kislány, a rémülettől sikítva, anyja ölelő karjaiba vetette magát.

Richard a pengét még a levegőben tartotta, bármilyen veszély kivédésére készen, amikor meglátta a másik férfi tágra nyitott szemét, aki még mindig Viktor embereinek őrizetében állt. A férfin nem látszott, hogy harcolni vagy menekülni akart volna.

Viktor átverekedte magát a közelben állókon, magasra tartotta nehéz buzogányát. Cara is mögöttük termett, Agielét a kezében tartotta.

Richard először Niccit látta meg, ahogy felemelt kézzel jött a folyosón.

– Ne! – kiáltotta – Állj!

Viktor meglepetten megdermedt. Nicci megragadta felemelt öklét, mintha azt hinné, hogy a másik fogolyra készült volna lesújtani vele.

– Nyugalom, kovács!

Viktor meglepetten megállt, és leengedte a karját. Nicci dühödt tekintettel fordult Richardhoz.

– Te is, te ács! Azt teszed, amit mondok, és megállsz! Hallod, amit mondok? – üvöltötte dühödten.

Richard pislogott. – Ács?

Folytatása következik!

Terry Goodkind: Futótűz – II. A Vérszörny

Terry Goodkind: Futótűz – III. Négyfejű vipera