Terry Goodkind:

Védtelen Birodalom

III. A nyolcadik szabály

© Terry Goodkind

Naked Empire

Copyright: 2003 by Terry Goodkind

A magyar fordítás a Tor Book

2003. kiadása alapján készült.

Tor Books

Published by Tom Doherty Associates LLC

All Rights Reserved!

Hungarian Edition: Copyright © Excalibur Könyvkiadó, 2007

Hungarian Translation: Excalibur Könyvkiadó

Hungarian Edition: Pál Tamás

Kiadja: az Excalibur könyvkiadó

A kiadásért felel: a kiadó igazgatója

A borítón Szendrei Tibor festménye látható

Nyomdai munkálatok: Novum Kft.

ISBN 978-963-9285-67-5 Ö

ISBN 978-963-9285-70-5

ö

Terry Goodkind

Védtelen
birodalom

III. A nyolcadik szabály

Excalibur Könyvek

1. FEJEZET

A férfiak izgatottak voltak a hágó tetején. Néhányan a távolba meredve saját gondolataikba merültek, mások Kaja-Rang szobrát bámulták, az emberét, aki száműzte népüket. Néhányan futó pillantást vetettek társaikra. Richard látta rajtuk, hogy küszködtek a vággyal, hogy megkérdezzék barátaikat, ők mit tennének, de betartották Richard rendelkezéseit és egy szót sem szóltak.

Végül, amikor Richard eléjük lépett, az egyik ifjú kivált a tömegből és felé indult. Egyike volt azoknak, akik lelkesen hallgatták Richard szavait. Látszott rajta, hogy gondosan figyelt és alaposan fontolóra vette, amiket Richardtól hallott. Richard tudta, hogy ha ez a férfi nemet mond, akkor esély sincs arra, hogy a többiek közül bárki is beleegyezzen.

A fiatal szőke férfi kinyitotta markát. Két kavics hevert tenyerén. Richard belül felsóhajtott, hogy a férfiak közül legalább egy ténylegesen a helyes út mellett döntött.

Egy másik férfi is előre jött, kinyitotta a markát, s megmutatta, hogy tenyerében két kavics pihen. Richard köszönetképpen bólintott, anélkül, hogy bármiféle reakciót mutatott volna, majd hagyta a férfit továbbmenni oldalra. A többi férfi felsorakozott. Mindegyik előre lépett sorban egymás után. Mindegyik tenyerében két kavics volt, mely azt mutatta, hogy visszavonná a halálos fenyegetést, ezután tovább indult, hogy a következő léphessen a helyére.

Owen volt az utolsó a sorban. Felnézett Richardra, szorosan összezárta ajkait, majd kinyújtotta a kezét. – Te nem ártottál nekünk – mondta, miközben kinyitotta a markát. Tenyerén szintén két kavics feküdt.

– Nem tudom, mi fog most történni velünk – folytatta Owen –, de azt látom, hogy nem szabad ártanunk neked, mert kétségbeesve számítunk a segítségedre.

Richard bólintott.

– Köszönöm! – Hangjának őszintesége mosolyt csalt sok figyelő arcra. – Ti mindannyian két kavicsot mutattatok nekem. Lelkesít, hogy mind a helyes utat választottátok. Most már van közös alapunk, melyre építve megtalálhatjuk a jövendő útját.

A férfiak meglepve néztek egymásra. Mindannyian vidáman gyűltek barátaik köré, izgatottan beszélgettek arról, hogyan hozták meg ugyanazt a döntést. Ujjongva örvendtek, hogy döntésükben egyesültek. Richard hátravonult a szoborhoz, ahol Kahlan, Cara, Jennsen és Tom álltak.

– Elégedettek vagytok? – kérdezte Kahlant és Carát.

Cara összefonta a karjait.

– Mit tettél volna, ha mind úgy döntenek, hogy titokban tartják az ellenszer helyét, amíg nem segítettél nekik?

Richard vállat vont

– Nem lenne jobb a helyzetem, de rosszabb sem, segítenem kell nekik, de legalább tudnám, hogy nem bízhatok meg egyikükben sem.

Kahlan még mindig nem tűnt elégedettnek.

– És ha a többségük igent mondott volna, de néhányan, akik csökönyösek, ellened lettek volna?

Richard mélyen belenézett a nő elszánt zöld szemeibe.

– Miután az engem támogatók beleegyeztek és megmondták volna az ellenméreg helyét, meg kellett volna ölnöm azokat, akik nemet mondtak.

Kahlan, értve Richard magyarázatának komolyságát, bólintott. Cara mosollyal adta Richard tudtára elégedettségét. Jennsen döbbenten állt.

– Ha bárki közülük nemet mondott volna – magyarázta Richard Jennsennek –, a döntésük azt jelentette volna, hogy továbbra is rabszolgasorban kívánnak tartani. Halálos ítéletük fenyegetésével manipulálták volna az életemet, hogy megkapják tőlem, amit akarnak. Soha nem bízhattam volna meg bennük, sőt, abban sem, amit a többiektől kérnem kell. Nem bízhattam volna életünket ilyen árulókra. De most eggyel kevesebb gond miatt kell aggódnunk.

Richard a várakozó férfiakhoz fordult.

– Mindannyian úgy döntöttetek, hogy visszaadjátok az életemet.

Az őt figyelő arcok komolyra váltak, amint hallani akarták, mit fog most tenni Richard. A férfi saját kicsiny mását nézte, a lefelé pergő homokot, a kísérteties fekete felszínt, mely már túlterjedt a szobor tetején, mintha maga az Alvilág lenne, mely lassan emészti az életét. Ujjai nyomán elkenődött vér maradt a szobor felszínén.

A felhők leereszkedtek köréjük, sűrűbbé váltak, így a délutáni fény az alkony homályához vált hasonlatossá.

Richard leengedte a szobrot, s felnézett, vissza a férfiakra. – Meg fogunk tenni mindent, s meglátjuk, tudunk-e segíteni nektek megszabadulni a Rendtől.

A ritka, hideg levegőt vidámság zaja töltötte meg. A férfiak izgatottságukat, s megkönnyebbülésüket lármával juttatták kifejezésre. Richard eddig egyiküket sem látta ilyen széles mosollyal arcán. Ezek a mosolyok mindennél jobban árulkodtak vágyaik mélységéről, hogy megszabaduljanak a Rend katonáitól. Richard azon töprengett, hogyan fogják érezni magukat, amikor elmondja nekik, mit kell tenniük.

Tudta, hogy amíg Nicholas az Árny képes kifürkészni hollétüket a kara-karák szemein keresztül, állandó fenyegetés marad, bárhová is mennek, és veszélybe sodorja minden erőfeszítésüket, hogy felkelésre vegyék rá az Óvilágot a Birodalmi Rend ellen. Nicholas ráadásul képes lesz gyilkosokat küldeni utánuk, hogy rájuk találjanak. A gondolattól, hogy Nicholas képes lehet látni Kahlant és tudhatja, hol találhat rá, végigfutott a hideg Richard hátán. Végeznie kell Nicholas-szal. Lehetséges, hogy ezáltal, hogy elpusztítja a vezetőjüket, ezeknek az embereknek is segít majd a Rendet elűzni otthonukból.

Richard intett a férfiaknak, hogy gyűljenek köré.

– Először, mielőtt a népetek felszabadításának ügyére térnénk, meg kell mutatnotok, hová rejtettétek az ellenmérget.

Owen leguggolt és felvett a földről egy kisebb követ. A követ krétaként használva egy oválist karcolt a szikla egy lapos részének felszínére. – Mondjuk, hogy ez a vonal jelenti a Bandakart körülvevő hegyeket. A követ az ovális forma, Richardhoz legközelebb eső pontjára helyezte. – Akkor ez a földünkre vezető hágó, ahol most vagyunk.

Felkapott három kavicsot a földről.

– Ez a mi városunk, Witherton, ahol éltünk – mondta miközben lerakta az egyik kavicsot, nem messze a hágót jelképező kőtől. – Ott van az ellenszer.

– És ti mindannyian itt rejtőztetek? – kérdezte Richard, ujjával egy kört írva le az első kavics körül – A Withertont körülvevő hegyekben?

– Főleg ettől délre – magyarázta Owen, ujjával mutatva a területet. A második kavicsot az ovális közepéhez közel helyezte el. – Itt van egy másik fiola ellenszer, ebben a városban, melynek Hawton a neve. – A harmadik kavicsot az ovális széléhez közel helyezte el. – A harmadik fiola itt van, ebben a városban, Northwickban.

– Akkor hát – összegezte Richard – Csak el kell mennem a három város egyikébe, és megszerezni az ellenszert. Mivel a ti városotok a legkisebb, valószínűleg az lesz a legjobb esély.

A férfiak közül néhányan a fejüket rázták, mások félrenéztek.

Owen aggódó arccal, egyesével megérintette a három kavicsot.

– Sajnálom Rahl Nagyúr, de egy fiola nem elég. Túl sok idő telt el. Mostanra már kettő sem elegendő. Az ember, aki a mérget készítette, azt mondta, ha túl sok idő telik el, mind a négyre szükség lesz a biztos felépüléshez.

Azt mondta, ha nem veszed be azonnal az első ellenszert, amit hoztam, akkor csak egy időre állítja meg a méreg hatását. Azt mondta, akkor szükség lesz mind a három további fiolára. Azt is mondta, hogy ebben az esetben a mérgezés három stádiumon keresztül fog haladni. Ha meg akarsz szabadulni a méregtől, meg kell innod, mind a három megmaradt ellenszert. Ha nem sikerül, meghalsz.

– Három stádium? Mit jelent ez?

– Az első stádiumban fájdalmat érzel a mellkasodban. A második stádium szédüléssel jár, amitől nehéz állva maradni. – Owen nem állta tovább Richard metsző tekintetét. – A harmadik stádiumban a méreg megvakít. – Felnézett és kezével megérintette Richard karját, mintha csak aggodalmát akarná elhessegetni. – De, ha beveszed mind a három fiola ellenszert, meggyógyulsz, egészséges leszel.

Richard elcsigázottan megsimogatta homlokát. A mellkasában érzett fájdalom elárulta, hogy a mérgezés első stádiumában volt.

– Mennyi időm van?

Owen a tekintetét a föld felé fordította, miközben ingujját egyengette. – Nem tudom biztosan, Rahl Nagyúr. Sok időbe telt mire idáig eljutottunk, amióta megkaptad az első fiolát. Azt hiszem nincs vesztegetni való időnk.

– Mennyi időm van? – kérdezte Richard olyan nyugodtan, amennyire csak nyugodt bírt maradni.

Owen nyelt egyet.

– Hogy őszinte legyek Rahl Nagyúr, meglep, hogy el tudod viselni a méreg első fázisa miatti fájdalmat. Mint hallottam, a fájdalom idővel egyre növekszik.

Richard egyszerűen bólintott. Nem nézett fel Kahlanra.

A Birodalmi Rend Bandakart megszálló katonái miatt elég nehéznek tűnt egyetlen városba is bejutni, s megszerezni az ellenszert, ám mindhárom helyre eljutni és begyűjteni a fiolákat jóval több volt mint nehéz.

– Nos, mivel az idő szorít, van egy jobb ötletem – mondta Richard. – Készítsetek még ellenszert. Akkor nem kell majd aggódnunk amiatt, hogyan szerezzük meg, amit elrejtettetek, s legfeljebb csak amiatt kell aggódnunk, hogyan tudjuk legkönnyebben legyőzni a Rend embereit.

Owen megrántotta egyik vállát.

– Nem tudunk.

– Miért nem? – hajolt közelebb Richard – Már készítettetek! Elkészítettétek az ellenszert, amit elrejtettetek. Készítsetek még!

Owen összehúzta magát.

– Nem tudunk.

Richard türelmes mély levegőt vett.

– Miért nem?

Owen a kis batyura mutatott, amit magával hozott, s most a földön hevert. A batyuban voltak a három lány levágott ujjai. – Azoknak a lányoknak az apja készítette a mérget és az ellenszert. Ő volt az egyetlen közöttünk, aki tudta, hogyan kell ilyen összetett dolgokat készíteni növényekből. Mi nem tudjuk, hogyan kell – az összetevők jó részét még csak nem is ismerjük.

A városokban lehetnek mások, akik képesek elkészíteni az ellenszert, de nem tudjuk, kik ők, vagy hogy életben vannak-e még. A Rend katonáinak ellenőrzése mellett, még csak nem is lennénk képesek megtalálni ezeket az embereket. S ha mégis, nem tudjuk, milyen anyagokból készült a méreg, ezért nem tudnák, hogyan készítsék el az ellenszert. Az egyetlen esélyed arra, hogy életben maradj, ha megszerezzük a három fiola ellenszert.

Richardnak olyan erős fejfájása volt, hogy nem tudta meddig bírja még. Mivel csak három fiola létezett, s az életben maradásához mindháromra szükség volt, meg kellett szereznie, mielőtt történik valami velük. Valaki megtalálhatja és egyszerűen kidobhatja. Elvihetik máshová. Eltörhetnek, az ellenszer kiszivároghat a földbe. Richard minden lélegzetvételére belé nyilallt mellkasába a fájdalom. A pánik már ott loholt acsarkodva a gondolatai nyomában.

Amikor Kahlan a kezét a férfi vállára tette, Richard hálásan ráhelyezte az övét.

– Segíteni fogunk neked megtalálni az ellenszert, Rahl Nagyúr – mondta az egyik férfi. Egy másik bólintott. – Így van. Segítünk megszerezni.

A férfiak mindannyian hangosan beszélni kezdtek, egyöntetűen erősítgetve, hogy majd segítenek megszerezni az ellenszert, hogy Richard megszabadíthassa magát a méregtől.

– Többségünk volt legalább kettőben e helységek közül – mondta Owen. – Néhányan mindháromban jártak már. Én rejtettem el az ellenszert, de elmondtam a többieknek, hogy pontosan hová, tehát mindannyian tudjuk, hol vannak a fiolák. Tudjuk, hová kell bejutnunk, hogy megszerezzük őket. Neked is el fogjuk mondani.

– Akkor hát ezt fogjuk tenni. – Richard leguggolt, s tanulmányozni kezdte a kő-térképet. – Hol van Nicholas?

Owen lehajolt és megérintette a középső kavicsot. – Itt, Hawtonban van ez a Nicholas.

Richard felnézett Owenre.

– Komolyan abba az épületbe rejtetted az ellenszert, ahol Nicholast láttad?

Owen öntudatosan vállat vont.

– Akkor, jó ötletnek tűnt. Bárcsak jobban meggondoltam volna!

Cara Richard mögött állt. Leplezetlen ellenszenvvel forgatta a szemeit. – Meglep, hogy nem adtad oda Nicholasnak, s kérted meg szépen, hogy vigyázzon rá.

Owen látható ügybuzgalommal témát váltva a Northwicket jelképező kavicsra mutatott.

– A Bölcs ebben a városban rejtőzik. Talán a nagy szónokoktól segítséget kaphatunk. Talán a Bölcs áldását adja, s az emberek segítenek majd erőfeszítéseinkben, hogy megszabadítsuk földünket a Birodalmi Rendtől.

Mindazok után, amit hallott a Határ mögötti Bandakarban élő emberekről, Richard nem hitte, hogy jelentős segítségre számíthat tőlük; meg akartak szabadulni a földjüket fosztogató kegyetlen katonáktól, de elítélték az egyetlen módszert, mely valóban hozzásegítheti őket a szabaduláshoz. Az előtte álló férfiak legalább egy bizonyos fokú elszántságról tettek tanúbizonyságot. Nekik majd keményen kell dolgozniuk, hogy megváltoztassák mások hozzáállását, de Richardnak kétségei voltak afelől, hogy képesek lennének azonnali segítséget szerezni.

– Azért, hogy elérjétek, amit jogosan akartok – vagyis a Rend hatalmának letörését vagy legalább is azt, hogy elhagyják otthonaitokat –, segítenetek kell majd. Kahlan, Cara, Jennsen, Tom és én nem leszünk képesek egyedül mindent végigcsinálni. Ha azt akarjuk, hogy sikerüljön, nektek is segítenetek kell.

– Mit kívánsz tőlünk, mit tegyünk? – kérdezte Owen. – Már megígértük, hogy elviszünk ezekre a helyekre, ahová az ellenszert elrejtettem. Mi mást tehetünk?

– Segítenetek kell majd megölni a Birodalmi Rend embereit.

A férfiak azonnal heves tiltakozásban törtek ki. Mindannyian egyszerre beszéltek. A fejüket rázták és kezükkel integetve hárították el az elképzelést. Bár Richard nem értette minden szavukat, az érzéseik azzal kapcsolatban, amit Richard mondott nekik, elég nyilvánvalóak voltak. A szavak, amit kihallott a hangkavalkádból, mind tiltakozást fejeztek ki, hogy ők nem ölhetnek.

Richard felemelkedett.

– Tudjátok, mit tettek ezek az emberek – mondta erőteljes hangon, mely lecsendesítette őket. – Elmenekültetek, hogy benneteket ne öljenek meg. Tudjátok, hogyan bánnak a népetekkel. Tudjátok, mit tesznek szeretteitekkel a fogságban.

– De mi nem árthatunk másoknak – siránkozott Owen. – Mi nem.

– Ez nem a mi utunk – tette hozzá egy másik férfi.

– A bűnözőket száműztétek a Határon túlra – mondta Richard. – Hogyan vettétek rá őket, hogy átmenjenek a határon, ha nem engedelmeskedtek?

– Ha kellett – mondta az egyik idősebb férfi –, többen közülünk lefogták a bűnözőt, hogy ne árthasson senkinek. Megkötöztük a kezét és a Határhoz cipeltük. Azt mondtuk az ilyen száműzöttnek, hogy el kell hagynia földünket. Ha még mindig ellenkezett, egy hosszú meredek lejtésű helyre vittük a sziklák közé, ahol lefektettük és lábbal előre lelöktük a lejtőn, lecsúszott a sziklán át a Határon. Miután leért, már nem térhetett vissza.

Richard eltöprengett azon, hogy ezek az emberek milyen messzire elmentek abban, hogy ne ártsanak még a köztük élő brutális emberi fenevadaknak sem. Vajon hány embernek kellett még szenvednie vagy akár meg is halnia e bűnözők kezeitől, mielőtt Bandakar népe elegendő indokot lát majd a számukra elképzelhetetlen elfogadására.

– A nagy részét értjük annak, amit elmondtál – szólt ezúttal Owen –, de nem tehetjük meg, amire kérsz bennünket. Azzal rosszat tennénk. Bennünket úgy neveltek, hogy ne ártsunk másoknak.

Richard felkapta a batyut, melyben a lányok ujjai voltak és megrázta a férfiak felé. – A szeretteitek azt szeretnék, hogy megmentsék őket. El tudja képzelni valaki közületek, menyire rettegnek? Tudom, milyen az, ha kínoznak valakit, ha kétségbeesett és magányos, ha úgy érzi, sohasem menekülhet. Az ilyen helyzetben semmit sem akar jobban, mint hogy vége legyen. Mindent megtenne azért, hogy vége legyen.

– Ezért van rád szükségünk – mondta egy idősebb férfi – Meg kell tenned. Meg kell szabadítanod bennünket a Rendtől.

– Mondtam nektek, egyedül nem vagyok rá képes. – Kezével, amelyen már átvérzett a kötés, lendületesen magyarázott. – Ha megadjátok magatokat a Rend embereinek, akik ilyen szörnyűségeket tesznek, azzal nem oldotok meg semmit. A Rend emberei gonoszak; harcolnotok kell ellenük.

– De ha beszélnél azokkal az emberekkel, mint ahogy beszéltél velünk, belátnák, hogy rossz úton járnak. S akkor megváltoznának.

– Nem, nem fognak. Az élet nem számít nekik. Már döntöttek, és a kínzást, erőszakot és gyilkolást választották. Az egyetlen esélyünk a túlélésre, az egyetlen esélyünk arra, hogy legyen jövőnk, ha elpusztítjuk őket.

– Mi nem árthatunk egy másik embernek – ismételte meg az egyik férfi.

– Másoknak ártani rossz – értett vele egyet Owen.

– Egy másik embernek ártani, még inkább megölni őt, mindig erkölcstelen – mondta egy középkorú férfi társai motyogva kifejezett egyetértésére. – Azok, akik rosszat cselekednek, nyilvánvalóan fájdalmak között élnek, és a megértésünkre van szükségük, nem pedig a gyűlöletünkre. A gyűlölet csak gyűlöletet szül. Az erőszakkal csupán az erőszak ciklusa indul útjára, mely sohasem old meg semmit.

Richard úgy érezte, kezd kicsúszni a lába alól az a közös alap, melyet eddig kialakított ezekkel a férfiakkal. Éppen hátra akarta fésülni ujjaival a haját, amikor észrevette, hogy ujjait már ellepte a vér. Karját leengedte, és más megközelítéssel fogott hozzá.

– Ti megmérgeztetek, hogy rávegyetek, öljem meg azokat az embereket. Ezáltal már bebizonyítottátok, hogy elfogadjátok a realitását annak, hogy néha az ártatlan életek megmentéséhez szükséges ölni – ezért akartatok engem. Nem hihetitek azt, hogy minden körülmények között rossz ártani másoknak, s ugyanakkor kényszerítetek, hogy megtegyem nektek. Ez egyszerűen nem más, mint megbízás általi ölés.

– Szükségünk van a szabadságunkra – mondta egyikük. – Úgy gondoltuk, talán uralkodói tekintélyednél fogva, s mert félnek tőled, te meggyőzhetnéd ezeket az embereket, hogy hagyjanak bennünket békén.

– Éppen ezért kell segítenetek nekem. Te mondtad ki – hogy féljenek tőlem. Segítenetek kell ebben, hogy a félelem, a fenyegetés, hihető legyen. Ha nem hiszik el, hogy a fenyegetés valós, miért hagynák el a földeteket?

Egy másik a karjait összefonva szólalt meg.

– Úgy gondoltuk, te képes lehetsz erőszak nélkül, emberölés nélkül megszabadítani bennünket a Rendtől, de az ölés a te feladatod, ha ez a te utad. Mi nem ölhetünk. A kezdetektől fogva őseink azt tanították, hogy ölni rossz. Ezt neked kell megtenned.

Egy harmadik egyetértését bólintással kifejezve szólalt meg.

– Kötelességed segíteni azoknak, akik nem képesek megtenni azt, amire te képes vagy.

– Kötelesség. Nemes szó a szolgaság láncaira. – Richard elfordult, s szemét behunyva ujjait halántékára szorította. Már azt hitte, mondanivalója kezd eljutni ezekhez a férfiakhoz. Azt hitte, képes lesz rábírni őket, hogy használják az eszüket – saját érdekeiknek megfelelően –, ahelyett, hogy engedelmeskednének neveltetésük gépies parancsainak.

Alig tudta elhinni, hogy mindazok után, amit elmondott nekik, ezek az emberek még mindig inkább hagyják, hogy szeretteik a kínzás és a brutális gyilkosság áldozatai legyenek, mintsem hogy ártsanak a bűnök elkövetőinek. Azáltal, hogy nem hajlandók a valóság természetével szembenézni, ezek a férfiak készségesen meginvitálják a jó helyett a gonoszt, az élet helyett a halált.

Azután felismerte, hogy ez még annál is alapvetőbb reakció náluk. Szó szerint szándékosan döntenek a gonosz valóságának visszautasítása mellett.

Mélyen tüdejében, minden lélegzetvételére, fájdalom nyilallt belé. Meg kell szereznie az ellenszert. Az ideje vészesen fogy.

Ez önmagában azonban nem oldaná meg a problémáját; a Tehetsége éppen olyan biztosan pusztítja majd el, mint a méreg. Olyan rosszul érezte magát a lüktető fejfájástól, hogy azt hitte, menten elhányja magát. Ráadásul még a kardjának mágiája is cserbenhagyja.

Richard félt a méregtől, de még ennél is jobban félt a haláltól, mely belülről közeledett és emésztette – a Tehetsége felől. A méregnek, bármennyire veszélyes is volt, legalább logikusan meghatározott oka és gyógymódja volt. A Tehetségével szemben azonban elveszettnek érezte magát.

Richard visszanézett Kahlan gondterhelt szemébe. Látta rajta, hogy nem tudott megoldást ajánlani ő sem. Testtartása kimerültségről árulkodott, karja a kezében szorított figyelmeztetés szobrának súlyától a teste mellett lógott. A figyelmeztetés azonban úgy tűnt, csak azt közölte Richarddal, hogy haldoklik, ám válaszokkal nem szolgált. A szobor létezésének célja az volt, hogy elhívja a Határ leomlása miatt bekövetkező események megoldására, mintha csak Richard élete nem is a sajátja lenne. Ezek az emberek pedig a kötelességre való hivatkozással béklyóba verték.

Ez a dolog – a kötelesség – nem kevésbé volt mérgező, mint a szer, melyet ezek a férfiak adtak neki... kényszerrel elhozták ide, hogy áldozza fel magát.

Richard elvette a kis szobrot Kahlantól és meredten nézte egy ideig. A koromszerű feketeség már a szobor hosszának felét beburkolta. Richard életét emésztette a méreg és a Tehetsége. A homok továbbra is pergett. Az ideje fogyott.

Kaja-Rang, a régóta halott varázsló kőalakja, aki a figyelmeztetéssel elhívta őt és megbízta egy lehetetlen feladattal, föléje magasodott, mintha csak szótlanul dorgálná.

Mögötte a férfiak közelebb húzódtak egymáshoz, miközben egymásnak erősítgették hiedelmeiket, útjaikat, ősi ideáljaikkal szembeni kötelességeiket, s azt, hogy a Rend emberei azért cselekedtek így, mert félrevezették őket, s még van esély arra, hogy megváltozzanak. Beszéltek ezen kívül a Bölcsről és a nagy szónokokról, akik a béke és erőszakmentesség ösvényének elkötelezett híveivé tették őket. Mind megerősítették hitüket abban, hogy azt az utat kell követniük, melyet őseik a kezdetek kezdetén kijelöltek számukra. Őseik, akiktől szokásaikat, hitelveiket, értékeiket, és életmódjukat kapták.

Megpróbálni felemelni ezeket az embereket a jó és rossz megértésének szintjére olyan nehéznek tűnt, mintha azzal próbálkozna, hogy egy vékony fonálra függesztve emelje fel őket. De ez a fonál elszakadt.

Richard csapdában érezte magát. A férfiak magukat áltató meggyőződéseinek, a mérgüknek, a fejfájásnak, a rájuk vadászó Nicholasnak, és egy régóta halott varázslónak a csapdájában, aki karját az Alvilágból nyújtva feléje próbálja meg egy régóta értelmetlen kötelesség szolgaságába leláncolni.

Düh gyülemlett fel benne. Richard hirtelen mozdulattal Kaja-Rang szobra felé hajította a figyelmeztetést.

A férfiak lebuktak, amint a fejük felett elrepült a kis szobor, s darabokra tört Kaja-Rang emlékművének alapzatán. Borostyánkő darabok és koromfekete szilánkok repültek mindenfelé. A szoborban lévő homok a talapzat elején szétfröccsent.

A meglapuló férfiak elhallgattak.

A fejük felett a baljós felhők foszlányai szinte elég közel sodródtak ahhoz, hogy megérinthessék. Néhány jeges hópehely lebegett át a mozdulatlan levegőn. Körös-körül fagyos köd burkolta be a környező hegyeket, s ettől a hágó teteje a kő-őrszemmel elhagyatottnak és nem eviláginak látszott, s úgy tűnt, a világon ezen kívül semmi nem létezik. Richard állt a síri csendben, a figyelem középpontjában.

Az ó-d'harai nyelven a szobor talapzatára írt szavak visszhangzottak belsejében.

Rettegj e birodalom zárjának feltörésétől... mert mögötte a gonosz lakik: azok, akik nem látnak.

Az ó-d'harai szavak újra és újra átfutottak elméjén. E szavak fordítását nem érezte helyesnek.

– Drága szellemek! – suttogta Richard, hirtelen felismerve a valóságot. – Tévedtem! Nem ezt jelenti!

2. FEJEZET

Kahlan úgy érezte, a szívét darabokra zúzza a megpróbáltatás, melynek Richardot kitették ezek az emberek. Éppen amikor már azt hitte, Richardnak sikerült megértetnie velük annak igazságát, amit tenniük kell, úgy tűnt, elúszik minden, amint a férfiak visszatértek szándékos vakságukhoz.

Richard azonban, mintha szinte teljesen megfeledkezett volna a férfiakról. Dermedten állt, s meredten nézte a helyet, ahol a figyelmeztetés darabokra tört a szobor talapzatán. Kahlan közelebb lépett hozzá és suttogva kérdezte.

– Hogy érted, hogy tévedtél, és nem azt jelenti? Miről beszélsz?

– A fordításról – felelte Richard, a hirtelen megértéstől döbbent hangon. Mozdulatlanul állt Kaja-Rang tornyosuló szobra előtt. – Emlékszel, amikor azt mondtam, furcsa a megfogalmazása.

Kahlan a szoborra pillantott, majd vissza Richardra.

– Igen, emlékszem.

– Egyáltalán nem furcsa, csak tévedtem, rosszul fordítottam. Megpróbáltam a jelentését úgy alakítani, amiről azt gondoltam, helyes – hogy azok, akik a határon túl élnek nem látják a mágiát –, ahelyett, hogy láttam volna, ami ott volt az orrom előtt. Nem azt jelenti, amit mondtam...

Amikor Richard hangja halkulni kezdett, Kahlan megragadta a karját, hogy a férfi figyelmét magára vonja.

– Hogy érted, hogy nem azt jelenti?

Richard a szobor felé mutatott.

– Már értem, mit fordítottam helytelenül, a szavak sorrendjével volt bajom. Mondtam neked, hogy nem vagyok biztos a fordításban. Igazam volt, hogy kételkedtem. Nem azt jelenti: Rettegj e birodalom zárjának feltörésétől... mert mögötte a gonosz lakik: azok, akik nem látnak.

Jennsen Kahlan mellett közel hajolt.

– Biztos vagy benne?

Richard tekintetét ismét a szoborra emelte, hangja távoli.

– Most már igen.

Kahlan megrántotta a karját, hogy Richard rá figyeljen.

– Akkor, hát mit jelent?

A férfi szürke szeme egy pillanatra találkozott Kahlan tekintetével, majd a Teremtés Oszlopaira meredő Kaja-Rang szobrának szeme felé fordult. A szobor utolsó véderőként állt, hogy oltalmazza a világot ezektől az emberektől. Richard felelet helyett elindult a szobor felé. A férfiak csoportja szétnyílt, amint nagy léptekkel elvonult közöttük. Kahlan szorosan követte, Cara pedig utánuk iramodott. Jennsen megmarkolta Betty kötelét és húzta az állatot maga után. A férfiak, elhátrálva Richard útjából, gyanakvó pillantásokat vetettek a kecskére és úrnőjére, amint elvonultak mellettük. Tom maradt, ahol volt, gondosan, de nem feltűnően figyelemmel tartotta a férfiakat.

A szoborhoz érve Richard erőteljes mozdulattal lesöpörte a havat a peremről, újra felfedve így az ó-d'harai nyelven bevésett szavakat. Kahlan figyelte a férfi szemét, amint végigtekintett a soron, s olvasta a szavakat magában. Mozdulatai egyfajta izgatottságról árulkodtak, ami azt sugallta Kahlannak, hogy a férfi jó nyomon jár.

Azt is látta, hogy Richard fejfájása, legalábbis egyelőre, elmúlt, Kahlan nem értette e hullámzás okát, de megnyugodva látta, hogy Richard mozdulatai ismét erőteljesek. Ujjait szétterpesztette a kövön, támaszkodva felnézett. A fejfájás nélkül, szürke szemében vibráló tisztaság tündökölt.

– A szöveg egy része fejtörést okozott – mondta – Most már értem. Nem azt jelenti: Rettegj e birodalom zárjának feltörésétől... mert mögötte a gonosz lakik: azok, akik nem látnak.

Jennsen orrán ráncok jelentek meg.

– Nem? Úgy érted, nem ezekre a mágia nélküli emberekre utal?

– Ó, de róluk van szó, az helyes, de nem ebben a tekintetben. Richard ujjával megérintette a vésett szavakat. Nem azt jelenti: „ ...mert mögötte a gonosz lakik: akik nem látnak," hanem valami alapvetően mást. Azt jelenti: „Rettegj e birodalom zárjának feltörésétől... mert mögötte azok élnek, akik nem látják a gonoszt."

Kahlan összevonta a szemöldökét ahogy ismételte:

– ... azok élnek, akik nem látják a gonoszt.

Richard bekötözött karját felemelte a föléjük tornyosuló alak felé. – Ez az, amitől Kaja-Rang a legjobban félt – nem azoktól, akik nem látják a mágiát, hanem azoktól, akik nem látják a gonoszt. – Hüvelykujjával a háta mögé mutatott a férfiak felé.

– Erről szól ez az egész.

Kahlan zavarba jött és megrökönyödött.

– Gondolod, lehetséges, hogy ezek az emberek azért nem képesek felismerni a gonoszt, mert nem látják a mágiát – kérdezte –, vagy attól, amiért ők mások, egyszerűen nincs meg a képességük a gonosz észlelésére, nagyjából ugyanúgy, ahogyan nem képesek észlelni a mágiát. A valódi mágiát, aminek semmi köze a miszticizmushoz.

– Kaja-Rang részben ezt gondolhatta – mondta Richard –, de én nem.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Jennsen.

– Igen.

Mielőtt Kahlan rávehette volna, hogy elmagyarázza, Richard a férfiakhoz fordult.

– Kaja-Rang itt egy kőbe vésett figyelmeztetést hagyott a világnak. Kaja-Rang figyelmeztetése azokról szól, akik nem látják a gonoszt. Az őseiteket száműzték az Újvilágból, mert a mágia nélkül születtek. De ez az ember, ez a nagyhatalmú varázsló, Kaja-Rang valami más miatt félt tőlük: az eszméik miatt. Félt tőlük, mert megtagadták, hogy lássák a gonoszt. Ez tette oly veszélyessé őseiteket az Óvilág népére.

– Hogyan lehetséges ez? – kérdezte az egyik férfi.

– Összeterelve s egy különös helyre, az Óvilágba száműzve az őseitek biztosan kétségbeesve kapaszkodtak egymásba. Olyannyira féltek az elutasítástól, a száműzetéstől, hogy minden áron el akarták kerülni, hogy saját fajtájuk közül bárkit is elutasítsanak. Ez erős hiedelemmé alakult, hogy bármi is történjék, meg kell próbálniuk senkit sem elítélni. Ezért, elutasították a gonosz fogalmát, mert féltek, hogy ítéletet kell hozniuk valaki felett. Ha valakit gonosznak ítéltek volna meg az azt jelentette volna, hogy szembe kellett volna nézniük az eltávolításának problémájával. A valóságtól való menekülésük közben gyakorlati megoldásaikat azzal igazolták, hogy azt a fantázia szülte eszmét vallották, mely szerint semmi sem valós, s így senki sem ismerheti meg a valóság természetét. Ily módon nem kellett beismerniük, hogy valaki gonosz is lehet. Jobb volt tagadni a gonosz létezését, mint hogy a gonosztevőt ki kelljen rekeszteniük maguk közül. Jobb volt vaknak lenni a problémára, figyelmen kívül hagyni, s remélni, hogy elmúlik.

Ha beismerték volna a gonosz valóságosságát, akkor a gonosztevő kirekesztése lett volna az egyetlen helyes cselekedet. Így hát, továbbvíve a gondolkodásmód logikáját, mivel őket is száműzték, azt gondolták, biztosan azért száműzték őket, mert gonoszak voltak. A probléma feloldása számukra a gonosz egész fogalmának elvetése volt. E mag köré egy egész hiedelem rendszert fejlesztettek ki.

Kaja-Rang talán úgy gondolta, hogy mivel ezek az emberek a Tehetség nélkül születettek voltak és nem voltak képesek látni a mágiát, nem voltak képesek látni a gonoszt sem. Ám a legjobban attól félt, hogy hiedelmeikkel megfertőznek másokat. A gondolkodás erőfeszítést kíván meg; ám ezek az emberek olyan hiedelmeket ajánlottak, melyekhez nem volt szükség gondolkodásra, csupán néhány nemes hangzású frázis elfogadására. Valójában ez az emberi elme erejének arrogáns elutasítása volt – a bölcsesség illúziója, mely durván semmibe vette az őket körülvevő világ megértésére irányuló őszinte törekvéseket. Inkább a saját hitelveiket akarták minden áron igazolni. Az ilyen primitív megoldások, mint például mindenféle erőszak feltétel nélküli visszautasítása, különösen vonzók a fiatalok fejletlen elméje számára, akik közül sokan lelkesen fogadták be ezeket a zavaros érveléseket a felvilágosultság talizmánjaként.

Amikor elkezdték fanatikusan másokra erőltetni ezeket az üres tanokat, Kaja-Rangban valószínűleg megkondult a vészharang. Az ilyen eszmék terjedésével, s azzal, ahogyan bizonyos emberek vakbuzgó foglyaivá váltak ezeknek az eszméknek, mint, ahogyan ti is. Kaja-Rang és népe látta, hogy ha ezek a hiedelmek elszabadulnak, az végül anarchiába és pusztulásba torkollik. Mégpedig azáltal, hogy a gonoszt szentesíti és a gonosz így szabadon mászkálhat az emberek között, éppen úgy, ahogyan védtelenül hagy benneteket a Birodalmi Rend gonoszságával szemben, mely most eljött közétek.

Kaja-Rang e hiedelmekben meglátta azok lényegét: a halál elfogadását az élet helyett. A valódi megvilágosodottságból a meglátás illúziójába történő hanyatlás zűrzavart szült, s ez az egész Óvilágra nézve fenyegetést jelentett, megidézve a sötétségbe süllyedés vízióját.

Richard az ujjával megérintette a talapzat peremének tetejét.

– Van itt egy másik felirat is az alap körül, amelyik éppen ennyit sugall, s utal arra, hogy mi lett végül a megoldás. Kaja-Rang elrendelte a tanításokban hívők összegyűjtését, s nem csak az Újvilágból száműzött Tehetség nélküliek tartoztak ide, hanem azok a vakbuzgó hívők is, akik a mágia nélküliek téveszmén alapuló filozófiájának rabjai lettek, majd száműzte az egész társaságot.

Az első száműzetés az Újvilágból az Óvilágba igazságtalan volt. A második száműzetés az Óvilágból ezen a területen túlra, megérdemelt.

Jennsen Betty kötelének szétfoszlott végét pödörgette, és kétkedve tekintett Richardra.

– Tényleg azt gondolod, hogy a Tehetség nélkül születettekkel együtt másokat is száműztek? Ez azt jelenti, hogy nagyon sokan lehettek. Hogyan vehette rá Kaja-Rang mindezeket az embereket, hogy elhagyják addigi otthonukat? Nem álltak ellent? Hogyan kényszerítette Kaja-Rang mindannyiukat? A száműzetés vérontással járt?

A férfiak bólogatva helyeseltek, nyilván ugyanezen gondolkodtak.

– Nem hiszem, hogy az ó-d'harai nyelvet sokan ismerték volna, legalábbis nem idelenn. Gyanítom, hogy kihalófélben levő nyelv lehetett, amit csak néhány tanult ember, mint például a varázslók használtak egymás között – Richard a hágón túli vidék felé mutatott. – Kaja-Rang ezeket az embereket Bandakarnak – száműzötteknek – nevezte. Nem hiszem, hogy azok az emberek tudták, mit jelent a szó. Birodalmukat nem a Teremtés Oszlopainak nevezték, sem pedig egyéb olyan néven illették, mely kizárólag a Tehetség nélküliekre utalt. Az írás itt azt sugallja, hogy ez azért volt így, mert nem csak a Tehetség nélkül születetteket száműzték, hanem mindazokat, akik osztották hiedelmeiket. Ők mind bandakarok voltak, száműzöttek.

Magukról, a hiedelmeikről azt gondolták, hogy megvilágosodottak. Kaja-Rang ezt kihasználta, hízelgett nekik, azt mondta, hogy ez a hely számukra van fenntartva, hogy megvédje őket a világtól, mely nem állt készen arra, hogy elfogadja őket. Azt éreztette velük, hogy őket azért helyezték ide, mert jobbak mindenki másnál. Mivel az ésszerű gondolkodásra nem voltak hajlandók, ezeket az embereket ily módon könnyedén rá lehetett szedni, hogy együttműködjenek saját száműzetésükben. A szobor talapzatán lévő írás utalásai szerint boldogan mentek a helyre, amit az ígéret földjének hittek. S mivel ettől kezdve nem hagyhatták el ezt a helyet, az egymás közötti házasságok következtében a következő generációk során a mágia nélküli születés hamarosan Bandakar egész népességében elterjedt.

– És Kaja-Rang tényleg hitte, hogy olyan szörnyű fenyegetést jelentenek az Óvilág többi lakójára? – kérdezte Jennsen. A férfiak egy része ismét bólintott afelett érzett elégedettségében, hogy a lány feltette a kérdést. Kahlan gyanította, hogy Jennsen talán a férfiak érdekében tette fel a kérdést.

Richard felmutatott Kaja-Rang szobrára.

– Nézzétek a szobrot! Mit csinál? Szimbolikusan őrt áll a Határ felett, amit ő helyezett ide. Ezt a hágót védi, a zárat őrzi, mely visszatartja a mögötte élőket. Örök éberségben, állandó készenlétben, kardot tart a kezében, hogy mutassa a veszély nagyságát. Az Óvilág népe olyan hálát érzett e fontos férfiú iránt, hogy megépítették ezt az emlékművet annak tiszteletére, amit értük tett: megvédte őket attól a romboló eszmétől, amelyekről tudták, hogy veszélybe sodorta volna társadalmukat. Ez a fenyegetés óriási volt! Kaja-Rang még halálában is őrzi a Határt. A holtak világából figyelmeztetést küldött nekem, hogy a zárat feltörték. – Richard a feszült csendben várt, amíg minden férfi tekintetét ismét magán tudta, majd halkan levonta a végkövetkeztetést.

– Kaja-Rang nem csak azért száműzte az őseiteket, mert nem voltak képesek látni a mágiát, hanem, ami sokkal fontosabb, azért mert nem voltak képesek látni a gonoszt.

Nyugtalanul mozgolódva a férfiak társaikra tekintgettek.

– De, amit te gonosznak nevezel, az csak a belső fájdalom kifejezésének egy módja – mondta egyikük sokkal inkább mentségként, mint érvként.

– Igaza van – mondta egy másik Richardnak. – Valakiről azt mondani, hogy gonosz, az előítélet. És ez egy módja annak, hogy ócsároljunk valakit, akinek valamilyen oknál fogva már egyébként is fájdalmai vannak. Az ilyen embereket el kellene fogadni, s megtanítani őket, hogyan győzzék le félelmüket embertársaiktól, s akkor majd nem mérnek erőszakos csapásokat senkire.

Richard tekintete végigsöpört a figyelő arcokon. Felmutatott a szoborra.

– Kaja-Rang félt tőletek, mert ti mindenkire nézve veszélyt jelentetek – nem azért, mert nem bírtok a Tehetségnek még a legapróbb szikrájával sem, hanem mert a tanításaitokkal elfogadjátok a gonoszt. Ezáltal, hogy megpróbáltok kedvesek lenni, önzetlenek, s igyekeztek nem ítélkezni, lehetővé teszitek a gonosz számára, hogy sokkal erősebb legyen, mint egyébként lehetne. Nem vagytok hajlandóak látni a gonoszt, s így örömmel fogadjátok magatok közé. Megengeditek a létezését. Saját magatok feletti hatalmat adtok a kezébe. Ti olyan nép vagytok, akik szívesen látták a halált és nem voltak hajlandók ellentmondani neki. Egy olyan birodalom vagytok, mely védtelen a gonosz árnyával szemben.

Pillanatnyi sűrű csend után, az egyik idősebb férfi szólalt meg.

– Ez a hit a gonoszban, ahogy te nevezed, meglehetősen intoleráns hozzáállás, és túlságosan leegyszerűsített ítélet. Semmi más, mint embertársaid igazságtalan megbélyegzése. Egyikünk sem, még te sem ítélhetsz meg másokat.

Kahlan tudta, hogy Richard végtelenül türelmes, de a tűrőképessége nagyon kicsi. Nagyon türelmes volt ezekkel a férfiakkal, de Kahlan látta, hogy elérte tűrőképességének határát. Már félig-meddig arra számított, hogy Richard kardot ránt.

A férfiak között lépdelt, ragadozó tekintete egyeseket hátrálásra kényszerített, amint elvonult mellettük.

– Ti emberek megvilágosodottnak tekintitek magatokat, mint akik felette állnak az erőszaknak. Nem vagytok felvilágosultak; csupán urukra váró szolgák, gyilkosukra váró áldozatok vagytok! Végül elérkeztek hozzátok azok, akiket vártatok!

Richard felkapta a kis batyut, és a férfi elé állt, aki utolsóként beszélt.

– Nyisd ki a markod!

A férfi a mellette állókra pillantott. Végül tenyérrel felfelé kinyújtotta a kezét.

Richard belenyúlt a batyuba, majd egy apró, fonnyadt húsú, vérrel bemocskolt ujjat helyezett a férfi tenyerére.

A férfi nyilvánvalóan nem akarta tenyerén tartani a kis ujjat, de miután felnézett Richard haragos, lesújtó tekintetébe, nem szólt, s meg sem próbált megszabadulni a véres trófeától.

Richard a férfiak között járkált, s látszólag véletlenszerűen megparancsolta néhánynak, hogy nyissák ki a tenyerüket. Kahlan észrevette, hogy azokat választotta ki, akik ellentmondtak annak, amit Richard magyarázott nekik. Mindegyik felfelé fordított tenyérbe beletett egy-egy ujjat, mígnem a batyu kiürült.

– Amit a kezeteken tartotok, az a gonosz következménye – mondta Richard. – Ti mind tudjátok ennek az igazságát. Mind tudjátok, hogy a gonosz szabadon garázdálkodik a hazátokban. Mind változtatni akartatok ezen. Mind meg akartatok szabadulni a gonosztól. Mind élni akartatok. Mind azt akartátok, hogy szeretteitek is éljenek. Mind azt reméltétek, hogy anélkül tehetitek, hogy szembesülnötök kelljen az igazsággal. Megpróbáltam elmagyarázni nektek a dolgokat, hogy megérthessétek az előttünk álló harc valódi természetét.

Richard megigazította a kardszíját a vállán.

– Végeztem a magyarázattal! A földetekre akartatok hozatni. Elértétek a célotokat. Most el fogjátok dönteni, követitek-e az utat, amelyről tudjátok, hogy helyes.

Richard ismét előttük állt, egyenes háttal, feltartott állal, kardhüvelye ragyogott a borús félhomályban, arannyal díszített fekete tunikája éles kontrasztot alkotott a mögötte emelkedő ködbe burkolt hegyekkel. Most minden eddiginél jobban sugárzott belőle, hogy ő a Rahl Nagyúr. Kahlan látta, hogy parancsoló tekintélye erőteljesebb volt, mint valaha.

Richard és Kahlan közös útjuk oly' régen volt kezdetei óta, amikor nekivágtak a férfi magányos erdejéből, Richard valósággal felforgatta a világot. A kezdetektől fogva ő volt küzdelmük hajtóereje, s most egy birodalom uralkodója – még ha az a veszélyeztetett birodalom jórészt legalább akkora rejtély is volt számára, mint a Tehetsége.

Az ügy, melyért küzdött, azonban kristálytiszta volt előtte.

Együtt, Kahlan és Richard egy háború viharának középpontjában voltak, s ez a háború elborította világukat. Most elborította ezt a népet és a hazájukat is.

Sok ember számára Richard volt az egyetlen lehetséges megváltás. Úgy tűnt, Richard állandóan azt akarja bebizonyítani, hogy tévednek. Sok más ember számára azonban a leggyűlöletesebb élő ember volt. Nekik Richard sajátos okot szolgáltatott; azt mondta az embereknek, hogy az életük az övék. A Birodalmi Rend mindenek felett ezért, és nem is annyira azokért a csapásokért, melyeket Richard rájuk mért, holtan akarta tudni.

– Így lesz, ahogy mondtam – összegezte végül Richard, hangjában nyugodt tekintéllyel.

– Vagy hűséget fogadtok a D'Harai Birodalomnak s átadjátok a földeteket, vagy a Birodalmi Rend alattvalói lesztek. Csak ez a két választásotok van. Nincs más. Tetszik vagy sem, választanotok kell. Ha nem vagytok hajlandóak választani, az események döntenek helyettetek, s valószínűleg a Birodalmi Rend keze között végzitek. Ne reménykedjetek, azok gonosz kezek.

A Rend uralma alatt, ha nem gyilkolnak meg benneteket, rabszolgák lesztek és úgy is kezelnek majd titeket. Azt hiszem, nagyon jól tudjátok, ez mivel jár. Az életeteknek nem lesz értéke. Legfeljebb csak annyi, mint a rabszolgáknak, akiket gonoszságuk terjesztésére használnak fel.

A D'Harai birodalom részeként viszont az életetek a sajátotok lehet. Azt várom majd el tőletek, hogy emelkedjetek fel, és életeteket egyénként éljétek, aszerint, amik vagytok, s nem pedig apró sárdarabokként a mocskos gödörben, ahová beástátok magatokat.

A rejtekhelyetek, a Bandakari Birodalom zárját feltörték. Nem tudom, hogyan lehetne helyrehozni, s nem is tenném meg. Nincs többé Bandakari Birodalom! Nincs mód arra, hogy megengedjem, hogy megmaradjatok annak, amik voltatok és megvédjelek benneteket. Talán el lehetne űzni egy időre a Birodalmi Rendet a földetekről, de nem lehetne őket kívül tartani mindenfajta védelmi erőfeszítés nélkül, mivel az eszméik azok, melyek benneteket elpusztítani jöttek.

Válasszatok hát! Rabszolgák lesztek vagy szabad emberek? Az élet semmiképp nem lesz könnyű. Azt hiszem, tudjátok, milyen lesz az élet rabszolgaként. Szabad emberekként, küzdenetek kell majd, dolgozni és gondolkodni, de mindez az erőfeszítés gyümölcsöket terem, s azok nem lesznek senki másé, csakis a tiétek.

A szabadságot ki kell vívni, ám azután meg is kell védelmezni, nehogy a Rend vagy a hozzá hasonlók újra eljöjjenek és rabszolgasorba döntsék azokat, akik másokra bízzák, hogy gondolkodjanak helyettük. Én vagyok a Rahl Nagyúr. Meg akarom kapni az ellenszerét a méregnek, amit ti beadtatok nekem. Ha azt választjátok, hogy részei lesztek ennek a küzdelemnek, hogy megszabadítjátok magatokat és szeretteiteket a gonosztól, segítek nektek.

Ha úgy döntötök, hogy nem álltok mellénk, visszamehettek és hagyhatjátok, hogy a Rend azt tegyen veletek, amit akar, vagy menekülhettek. Ha menekültök, egy ideig életben maradhattok, mint az sikerült eddig, de mivel ti nem ilyen életre vágytok, rémült állatok módjára fogtok meghalni, s soha nem élhetitek meg azt, amit az élet kínálhat nektek.

Válasszatok hát, de ha úgy döntötök, hogy mellém álltok a gonosz elleni harcban, akkor meg kell szabadulnotok önként vállalt vakságotoktól, és ki kell nyitnotok a szemeteket, hogy körbenézzetek, s lássátok az életet. Látnotok kell a benneteket körülvevő világ valóságát. A világban van jó és rossz. Az eszeteket kell használnotok, hogy megítéljétek, melyik, melyik, hogy azután keressétek a jót és elutasítsátok a rosszat. Ha úgy döntötök, hogy mellém álltok, mindent megteszek azért, hogy megválaszoljak minden őszinte kérdést, és megpróbállak megtanítani benneteket arra, hogyan diadalmaskodjatok a Rend emberei és a hozzájuk hasonlók felett. De nem fogom tűrni értelmetlen tanításotokat, ami nem más, mint az élet szándékos elutasítása.

Nézzétek e véres ujjakat a barátaitok kezében! Nézzétek, mit tettek a gonosz emberek a gyermekekkel! Gyűlölnötök kellene azokat, akik ilyet tesznek. Ha nem gyűlölitek, vagy ha nem vagytok képesek gyűlölni, akkor semmi dolgotok velünk, akik magukhoz öleljük az életet.

Azt akarom, hogy közületek mindenki gondoljon azokra a gyerekekre, a rettegésükre, fájdalmukra, s vágyukra, hogy ne bántsák őket. Gondoljatok arra, hogy milyen volt nekik egyedül lenni gonosz emberek karmai között. Jogosan gyűlölitek az olyanokat, akik ilyet tesznek. Öleljétek magatokhoz szorosan e jogos gyűlöletet, mert ez a gonosz gyűlölete.

Meg akarom kapni az ellenszert, hogy élhessek. S miközben ezt teszem, meg akarok ölni a gonosz emberek közül annyit, amennyit csak tudok. Ha egyedül megyek, talán sikerül megszereznem az ellenszert, de nem járhatok sikerrel, hogy megszabadítsam otthonaitokat a Birodalmi Rendtől.

Ha azt választjátok, hogy velem jöttök és segítetek a küzdelemben, talán van esélyünk. Nem tudom, mivel kerülök ott szemben, ezért őszintén szólva, nem tudom, hogy jók-e az esélyeink. Csak azt tudom mondani, hogy ha nem segítetek, valószínűleg nincs semmiféle esély.

Richard feltartotta egyik ujját.

– Ne áltassátok magatokat! Ha azt választjátok, hogy velem jöttök, és bele fogunk e harcba, néhányan közülünk meg fognak halni. Ha nem harcolunk, mindannyian meghalunk, nem szükségképpen testben, hanem lélekben. Az olyan uralom alatt, melyről a Rend bizonyságot adott nektek, senki sem él, még ha az emberek teste egy ideig el is viseli a rabszolga-élet nyomorát. A Rend uralma alatt minden lélek sorsa a senyvedés és a halál.

A férfiak csendben álltak, amikor Richard szünetet tartott, hogy a szemükbe nézzen. Többségük nem tudott félrenézni, míg mások szégyenükben a földet bámulták.

– Ha úgy döntötök, hogy mellém álltok ebben a harcban – folytatta Richard megfontoltan –, meg kell majd ölnötök a Rend emberei közül, amennyit csak tudtok, gonosz embereket. Ha valaha is azt gondoltátok, hogy én élvezem az öldöklést, biztosíthatlak benneteket róla, hogy nagyon tévedtek. Gyűlölöm! Azért teszem, hogy megvédjem az életet. Sohasem várnám el tőletek, hogy élvezzétek az ölést. Szükség van rá, hogy megtegyük, de arra nem, hogy élvezzük. Azt várom el tőletek, hogy az életet élvezzétek, s tegyetek meg minden szükségest a megóvására.

Richard felkapta az egyik oldalt heverő tárgyat, melyet akkor készítettek, amikor Tomra és Owenre vártak, hogy felhozzák a férfiakat a hágón. A tárgy leginkább egy masszív botnak nézett ki. Valójában tölgyfa-ágból készítették. A hátsó részén le volt kerekítve, hogy jól feküdjön a tenyérbe, a közepén egy ponton elkeskenyedett, a másik vége pedig ki volt hegyezve.

– Nektek nincsenek fegyvereitek. Miközben rátok vártunk, készítettünk néhányat. – Magához intette Tomot. – A Rend emberei nem fognak rájönni, hogy ezek fegyverek, legalábbis először nem. Ha megkérdezik, mondjátok azt, hogy ezt az eszközt ültetéshez használjátok, a földbe szoktatok vele lyukat vájni.

Richard bal kezével megragadta Tom ingét a vállánál, és bemutatta a fegyver használatát: lassan imitálta a mozdulatot, ahogy egy ember testébe beledöfi, épp a bordái alatt. Néhány az őt figyelő arcok közül elborzadt.

– Ezt a fegyvert legkönnyebben egy ember lágy részébe lehet beleszúrni, felfelé a bordái alatt – folytatta Richard. – Amint beszúrtátok, gyorsan csavarjátok meg oldalra, hogy eltörjön a vékony résznél. Így, akit megszúrtatok vele, nem fogja tudni kihúzni. Egy ilyen fegyverrel a testében, ha állva tud maradni egyáltalán, nem lesz képes utánatok futni vagy lebirkózni benneteket. Könnyedén elmenekülhettek.

Az egyik férfi kezét felemelte, s megszólalt.

– De egy ilyen fadarab nedves, és nem törik el. A fa rostjai csak meghajlanak, s a marokrésze nem válik el.

Richard odadobta a fegyvert a férfinak, aki elkapta.

– Nézd meg a közepét, ahol egy vékony nyaki részt vágtunk rajta. Láthatod, hogy tűz fölé tartottuk és éppen ezért kiszárítottuk. S vedd észre a hegyes végét is! Láthatod, hogy négy részre lett hasítva, s a hegyek virágrügyhöz hasonlóan kifelé hajlanak, így ha egy ellenség testébe beleszúrod, a hegyek jó eséllyel eltörnek, s a négy rész, négy különböző irányba hatol be a testbe, s így nagyobb sérülést okoz. Egyetlen döféssel, mintha négyszer szúrnád meg.

– Amikor eltöröd a fegyver nyelét az ellenséged testében, nem lesz képes harcolni ellened, mert minden mozdulatára azok a hosszú tölgyfaszilánkok további károkat és fájdalmat okoznak érzékeny belső részeiben. Ha a fegyver nem talál el valami életfontosságú szervet és nem öli meg ezáltal azonnal, akkor is bizonyosan meghal még aznap. Haldoklása közben fájdalmában és félelmében kiáltozni, sikoltozni fog. Azt akarom, hogy ezek a gonosz emberek tudják, a fájdalom és a halál, melyet másoknak tartogattak, végül eljön értük is. A félelemtől elkezdenek majd gondolkodni a menekülésen. A félelemtől nem tudnak majd aludni, ez legyengíti őket, így, amikor közel kerülünk hozzájuk, könnyebb lesz végezni velük.

Richard felkapott egy másik tárgyat.

– Ez egy kis íjpuska – magasra tartotta, hogy lássák, miközben elmagyarázza a részeit. – Mint látjátok, az íjhúr ki van feszítve ezen a nyereg részen. Ebben az árokban fekszik fel ez a vaskos nyílvessző. Ha meghúzzátok ezt az emelőt, a nyereg megfordul, elengedi a húrt és kilövi a nyílvesszőt. Ez nem puszta képzelgés, s bár ti nem vagytok tapasztaltak az ilyen fegyverek használatában, közelről nincs is szükség arra, hogy különösebben jól célozzatok.

Elkezdtem már jó néhány íjpuskát és kész vagyok egy halom tussal és egyéb alkatrészekkel. A darabokkal, amiket visszahoztatok, elkészíthetjük a nyílpuskákat. Elég kimunkálatlanok, és, mint mondtam, nagyobb távolságról nem használhatók, de kicsik, így jól elrejthetitek egy köpeny alatt. Nem számít, milyen erős és hatalmas az ellenség, közületek a legkisebb is képes lesz végezni vele. Még a páncéling sem véd meg egy ilyen közelről kilőtt nyílveszőtől. Biztosíthatlak benneteket, hogy ezek a fegyverek igencsak halálosak.

Richard mutatott még a férfiaknak keményfából faragott bunkósbotokat, melyeket szögekkel kell majd kiverniük. Ezeket is jól el lehet rejteni. Mutatott nekik egy egyszerű zsinórt mindkét végén kis fából készült fogó résszel, melyet arra lehet használni, hogy az ellenséget hátulról megfojtsák vele, amikor majd mögéjük lopakodnak.

– Ha elkapjuk ezeket az embereket, tudunk majd szerezni más fegyvereket – késeket, szekercéket, buzogányokat, kardokat.

– De Rahl Nagyúr – szólt közbe Owen, aggódva tekintgetve maga mellé –, még ha bele is egyezünk, hogy csatlakozzunk hozzád mindebben, mi nem vagyunk harcosok. A Rend emberei kegyetlen katonák, akik tapasztaltak az ilyesmiben. Semmi esélyünk nem lenne ellenük.

A többiek aggodalommal teli hangon fejezték ki egyetértésüket. Richard megrázta a fejét, miközben feltartotta kezét, csendre intve őket.

– Nézzétek azokat az ujjakat! Kérdezzétek meg magatoktól, mennyi esélye volt azoknak a kislányoknak az ilyen férfiak ellen. Kérdezzétek meg, mennyi esélye van anyáitoknak, nővéreiteknek, feleségeiteknek és lányaitoknak. Ti vagytok számukra az egyetlen reménység! Ti vagytok saját magatok számára az egyetlen reménység!

A legvalószínűbb, hogy nektek sem lenne semmi esélyetek a Rend katonái ellen. De nem áll szándékomban úgy harcolni ellenük, mint ahogy ők gondolják. Az jó módszer volna arra, hogy megölessétek magatokat – Richard az egyik fiatalabb férfira mutatott. – Mit is akarunk mi? Miért jöttetek hozzám?

A férfi zavartan felelt.

– Hogy megszabaduljunk a Rend katonáitól.

– Igen – mondta Richard. – Így van. Meg akartok szabadulni a gyilkosoktól. És a legkevésbé sem akartok harcolni velük.

A férfi a fegyverekre mutatott, amiket Richard mutatott nekik.

– De ezek a tárgyak...

– Ezek az emberek gyilkosok. A mi feladatunk, hogy kivégezzük őket. A harcot el akarjuk kerülni. Ha harcolnánk velük, azzal azt kockáztatjuk, hogy megsebesítenek vagy megölnek minket. Nem azt mondom, hogy nem kell majd harcolnunk ellenük, de nem ez a célunk. Lesz alkalom, amikor kevesen vannak, s biztosak lehetünk benne, hogy meglepve őket végezhetünk velük, mielőtt esély nyílna komolyabb ütközet kibontakozására. Ne feledjétek, hogy ezek az emberek ahhoz vannak szokva, hogy közületek senki sem tanúsít ellenállást. Reméljük, hogy azelőtt végezni tudunk velük, mielőtt eszükbe jutna fegyvert rántani.

De ha nem kell szemtől szembe kerülnünk velük, annál jobb. A célunk az, hogy megöljük őket. Megöljünk közülük mindenkit, akit tudunk. Amikor alszanak, amikor másfele néznek, esznek, beszélgetnek, isznak, vagy sétára mennek.

Ezek az emberek gonoszak. Meg kell ölnünk őket, s nem pedig harcolnunk ellenük.

Owen a magasba lökte a kezét.

– De Rahl Nagyúr, ha elkezdenénk öldösni őket, bosszút állnának mindazokon, akiket már elfogtak.

Richard figyelte a férfiakat, várt, amíg megbizonyosodott róla, hogy mindenki őt nézi.

– Te éppen most ismerted fel annak valóságát, hogy ők gonoszok. Igazad van; valószínűleg elkezdik meggyilkolni a foglyaikat, hogy rávegyenek benneteket a megadásra. De már most is öldösik őket. Idővel, ha senki nem avatkozik közbe, az öldöklés óriási méreteket ölt majd. Minél gyorsabban öljük meg mi őket, annál gyorsabban vége lesz az öldöklésnek. Lesznek emberek, akik amiatt halnak meg, amit mi teszünk, de a többieket éppen ezáltal szabadítjuk majd meg. Ha nem teszünk semmit, azokat az ártatlan embereket arra ítéljük, hogy a gonosz kegyelmétől függjön életük, és a gonosz nem gyakorol kegyelmet. Mint már mondtam, a gonosszal nem lehet tárgyalni. A gonoszt el kell pusztítani.

Az egyik férfi a torkát köszörülte mielőtt megszólalt.

– Rahl Nagyúr, néhányan közülünk a Rend emberei mellé álltak – hittek szavaikban. Ők nem akarják majd, hogy ártsunk a Rend katonáinak.

Richard nagyot sóhajtott. Egy pillanatra elfordult s a homályos messzeségbe meredt, majd figyelmét ismét a férfiak felé fordította. – Egész életemet végigkísérte, hogy olyan embereket kellett megölnöm, akiket ismertem, mert a Rend mellé álltak, éppen úgy, ahogy te mondod. Hinni kezdtek a Birodalmi Rend embereinek, s mert én a Rend ellensége voltam, megpróbáltak megölni. Szörnyű dolog, ha egy ilyen embert kell megölnötök, akit ismertek. De hiszem, hogy a másik lehetőség rosszabb.

– A másik lehetőség? – kérdezte a férfi.

– Hagyni, hogy ehelyett ők öljenek meg benneteket. Ez a másik lehetőség: elveszteni az életedet, a harcot az ügyért, melyre feltetted az életed és a szeretteid életéért. – Richard arckifejezése elkomorodott. – Ha vannak olyanok a népetekben, akik csatlakoztak a Rendhez, vagy védelmükre kelnek, előfordulhat, hogy szembe kerültök velük. Akkor vagy az ő életük vagy a ti életetek lesz majd a tét. Nem csak a mi életünk, de a többiek élete is múlhat rajta. Ha a gonosz mellé állnak, nem szabad megengednünk nekik, hogy megállítsanak bennünket a gonosz megsemmisítésében.

Ez része mindannak, amit mérlegre kell tennetek, amikor eldöntitek, hogy csatlakoztok hozzánk vagy sem. Ha felvállaljátok ezt a harcot, el kell fogadnotok, hogy esetleg olyan embereket is meg kell ölnötök, akiket ismertek. Mérlegelnetek kell ezt is a választáskor.

A férfiak Richard szavain már nem döbbentek meg. Komoly, ünnepélyes arckifejezéssel figyeltek.

Kahlan elsuhanó, éjszakai pihenőhelyet kereső kis madarakat látott. A jeges, ködös ég sötétedett. Az eget fürkészte, éberen, fekete szárnyú kara-karák után kutatva. Mivel a hágón szörnyű volt az idő, meglepte volna, ha megjelennek. A köd jelenléte legalább ebből a szempontból megnyugtató volt.

Richard kimerültnek látszott. Mivel a levegővétel a magaslaton számára is nehéz volt, Kahlan tudta, hogy Richard helyzete jóval rosszabb. Félt attól, hogy a méreg miatt a ritka levegő megfosztja Richardot erejétől. Minél előbb le kell jutniuk a magas hágóról.

– Elmondtam nektek az igazságot, mindazt, amit egyelőre elmondhattam – szólalt meg Richard ismét. – A jövőtök most rajtatok múlik.

Halkan megkérte Carát, Jennsent és Tomot, hogy szedjék össze a dolgaikat. Kezét gyengéden Kahlan hátára helyezte, miközben a férfiak felé fordult és a hegyről lefelé mutatott.

– Visszamegyünk a táborunkba, abba az erdőbe. Döntsétek el, mit tesztek. Ha velünk vagytok, gyertek le oda a fák védelmébe, ahol a kara-karák nem vesznek észre akkor sem, ha tisztul az idő. Be kell fejeznünk a fegyvereitek elkészítését. Ha bárki közületek úgy döntene, hogy nem csatlakozik hozzánk, akkor magatokra maradtok. Úgy tervezem, hogy nem maradunk sokáig ebben a táborban. Ha a Rend elfog benneteket, valószínűleg megkínoz, s nem akarok a közelben lenni, amikor majd sikoltozva, tüdőtöket kiköpve eláruljátok a táborunk helyét.

A kétségbeesett férfiak egy csoportban ácsorogtak összezsúfolódva.

– Rahl Nagyúr – szólalt meg Owen –, úgy érted most kell választanunk?

– Mindent elmondtam nektek, amit tudtam. Mennyi ideig várhatnak még rátok azok, akiket kínoznak, megerőszakolnak s végül meggyilkolnak? Ha csatlakozni akartok hozzánk, és részévé kívántok válni az életnek, gyertek le a táborunkba. Ha úgy döntötök, hogy nem álltok mellénk, akkor szerencsét kívánok nektek. De kérlek, ne próbáljatok meg követni, különben meg kell öljelek benneteket. Valaha az erdő volt az otthonom és a munkám, tudni fogom, ha bárki közületek követ.

Az egyik férfi, az elsőként mutatta meg tenyerében a két kavicsot annak jeléül, hogy fel fogja fedni az ellenszer helyét, előrelépett, el a többiektől.

– Rahl Nagyúr, a nevem Anson – kék szemét könnyek lepték el –, Azt akartam, hogy tudd, tudd, hogy ki vagyok. Anson vagyok.

Richard bólintott.

– Rendben, Anson.

– Köszönöm, hogy felnyitottad a szemem. Mindig is voltak gondolataim, melyek utaltak arra, amiket az imént elmagyaráztál. Most már értem, miért, és értem, milyen sötétségben tartottak bennünket. Nem akarok továbbra is így élni. Nem akarok semmit sem jelentő szavak által vezérelve élni, és nem akarom, hogy életem felett a Rend uralkodjon. A szüleimet megölték, láttam az apám testét lógni egy póznán. Sohasem bántott senkit. Semmit sem tett, amivel ilyen sorsot érdemelt volna ki. A húgomat elvitték. Tudom, mit tesznek vele azok a szörnyetegek. Nem tudok éjszaka aludni, mert erre gondolok, a rettegésére. Harcolni akarok! Meg akarom ölni ezeket a gonosz embereket. Megérdemlik a halált. Porrá akarom zúzni őket, ahogy te mondtad. Azt választom, hogy csatlakozom hozzád és harcolok a szabadságomért. Szabadon akarok élni. S azt akarom, hogy szeretteim is szabadon éljenek.

Kahlan elképedt, hogy egyikük ilyeneket mondott, különösen úgy, hogy nem egyeztetett előtte a társaival. Miközben Anson beszélt, Kahlan nézte a többiek szemét. Mindannyian feszülten figyelték Anson minden szavát.

Richard mosolygott, miközben kezét a fiatalember vállára tette.

– Üdvözöllek D'Harában, Anson. Üdvözöllek itthon. Elkél a segítséged. – Cara és Tom felé mutatott, akik a bemutatni hozott fegyvereket szedték össze. – Segíts nekik ezeket visszavinni a táborunkba.

Anson vigyorogva egyezett bele. A finom beszédű fiatalembernek széles válla és vaskos, izmos nyaka volt. Jóindulatú volt, de látszott rajta elszántsága. Kahlan arra gondolt, hogy ha ő a Birodalmi Rend katonája lenne, nem szeretné, ha egy ilyen erős felépítésű férfi üldözné.

Anson buzgón próbálta meg elvenni Cara karjairól a terhet. A nő nem eresztette, így hát felszedte a maradékot, majd elindult Tom után, lefelé a hegyen. Jennsen is ment velük, maga után húzva Bettyt a kötelén. Az első néhány lépést rángatva tették meg, mert Betty azt akarta, hogy Kahlannal és Richarddal maradjanak.

A többi férfi nézte, amint Anson lefelé indul a hegyen Carával, Tommal és Jennsennel. Azután félrevonultak, el a szobortól, s egymás között suttogva próbálták eldönteni, mit tegyenek.

Richard rápillantott Kaja-Rang szobrára, mielőtt elindult volna lefelé a hegyen. Valamin megakadt a szeme.

– Mi a baj? – kérdezte Kahlan.

Richard mutatta.

– Az az írás. Az alapzat elején, a lába alatt!

Kahlan tudta, hogy az imént még nem volt semmi ott, és még mindig túl messze volt ahhoz, hogy meg tudja mondani, lát-e írást a tarka grániton. Visszapillantott a hegyen lefelé induló társaik felé, de inkább Richardot követte, aki a szobor felé tartott. A férfiak még mindig félrevonulva, szorgosan tárgyaltak.

Kahlan látta az alapzat elején a foltot, ahol a figyelmeztetés összetört. A Richardot jelképező homok még mindig a talapzat elején volt szétszóródva.

Amint közelebb ért, alig hitt a szemének. Úgy nézett ki, mintha a homok kimarta volna a követ és ezáltal létrehozott valami szöveget. A szavak azelőtt nem voltak ott, ebben biztos volt.

Kahlan számos nyelvet ismert, de ezt nem. Viszont felismerte. Ó-d'harai volt.

Karjával melengette magát a felélénkült fagyos szélben. A komor felhők nyugtalanul kavarogtak. Körbekémlelt az impozáns hegyek felé, melyek közül sokat sötét ködfátyol takart el. Más lejtőket örvénylő hófüggöny homályosított el a távolban. Az egyre zordabbá váló időjárás egy pillanatnyi résén át, a hágón keresztül, valami zöld és meleg ígéretét látta.

És a Birodalmi Rendet.

Kahlan szorosan Richard mellett állva azt kívánta, bárcsak a férfi melegen átölelné. Figyelte őt, amint a kőben kirajzolódó halvány betűkre meredt. Túlságosan is csendes volt ahhoz, hogy Kahlan nyugodt maradjon.

– Richard – suttogta közel hajolva hozzá –, mit jelent a szöveg?

A férfi kővé meredten állt, majd ujjait lassan, lágyan végigfuttatta a betűkön, ajkai hangtalanul ejtették ki az ó-d'harai szavakat.

– Talga Vassternich. A Varázslók Nyolcadik Szabálya – suttogta Richard a fordítást.

3. FEJEZET

Verna a futárt követve oldalra lépett, mert tömött sorban lovak vágtáztak el mellettük. Az állatok hasát vastag sárréteg borította, orrlyukaik tágra nyíltak az izgalomtól. A marjukra hajoló katonák szeme zord elszántságot sugárzott. Az elmúlt hetek állandó feladatai mellett Vernának óvatosnak és ébernek kellett lennie mindahányszor kilépett egy sátorból, nehogy átgázoljon rajta valami vagy valaki. Ha nem a táboron átviharzó lovak, akkor rohanó katonák jelentettek veszélyt.

– Előttünk, fent! – kiáltotta a futár a válla felett.

Verna bólintott a férfi fiatal arcára pillantva, amint hátranézett. Udvarias fiatalember volt. Göndör szőke haja és tisztességtudó modora is Warrenre emlékeztették Vernát. Védtelen volt a fájdalomhullámmal szemben mely átsöpört rajta Warren emlékére gondolva, minden egyes nap csak az ürességet érezte.

Nem emlékezett a futár nevére. Oly sok a hozzá hasonló fiatalember, nehéz emlékezni mindegyikük nevére. Bár megtett minden tőle telhetőt, nem tudta követni őket. Legalább most, egy ideje már nem haltak meg olyan szörnyű gyakorisággal. A telek kemények voltak odafenn D'Harában, de ez az időjárás legalább némi nyugalmat hozott az előző nyár csatái után, az állandó harc és halál után. Most, hogy a nyár újra közeledett, Verna tudta, hogy a viszonylagos nyugalom nem fog sokáig tartani.

Egyelőre tartották a szorosokat a Birodalmi Renddel szemben. Az ilyen szűk és zárt helyeken, az ellenség számbeli fölénye nem számított olyan sokat. Ha csak egyetlen ember fért át egy keskeny résen, egy kőfalon, nem sokat jelentett, hogy százak vagy ezrek várnak mögötte, hogy átjuthassanak. Egy emberrel szemben védekezni nem volt olyan reménytelen feladat, mint állni Jagang egész seregének rohamát.

Amikor Verna meghallotta a távoli mennydörgést, s érezte végiggördülni a lába alatt, felpillantott az égre. A Nap két napja nem tűnt elő. Vernának nem tetszett a hegy lejtői felett sűrűsödő felhők látványa. Úgy tűnt, csúnya vihar készülődik.

Lehet, hogy a hang nem is mennydörgés volt, hanem mágia, melyet az ellenség vetett be a szorosokat védő pajzsok ellen. Az ilyen támadásnak nem sok haszna volt, de a hang, mellyel járt, sokak álmát zavarta, s az ellenség, ha másért nem, ezért folytatta.

A szemben elhaladó katonák és tisztek bólintással, mosollyal vagy kurta intéssel üdvözölték.

Verna nem látott egyet sem a Fény Nővérei közül. Sokan biztosan a szorosokban vannak, a pajzsokról gondoskodnak, s biztosítják, hogy a Birodalmi Rend egyetlen Katonája se juthasson át. Zedd megtanította őket, hogy gondoljanak minden eshetőségre, bármennyire furcsának tűnhet is némelyik, s védekezzenek mind ellen. Verna éjjel és nappal gondolatban végigfutott mindegyik ilyen helyen, s megpróbálta felmérni, nincs-e valami, amit nem vettek észre, ami elkerülte a figyelmüket, s ami lehetővé tenné az ellenséges erőknek, hogy lerohanják őket.

Ha ez megtörténne, ha áttörnének, semmi sem állíthatná meg előrenyomulásukat D'Harába a védhadsereg kivételével, ám a védhadsereg létszámban nem ért fel a hegyek túloldalán összegyűlt katonákkal.

Verna képzeletében nem tudott felidézni egyetlen rést sem a védővonalukon, de állandóan aggódott, hogy mégis van valahol egy ilyen.

Úgy tűnt, a végső csata bármelyik pillanatban kitörhet.

De hol van Richard?

A jóslat szerint Richard jelenléte létfontosságú az emberiség jövője szempontjából. Úgy tűnt, egyetlen csatára vannak már csupán a szabadság utolsó szikrájától, attól, hogy vége legyen, ám a Rahl Nagyúrnak a távolléte miatt megvolt a nagyon is valós kockázata, hogy elszalasztja a döntő pillanatot. Verna alig volt képes elhinni, hogy amit a Prófécia századok óta megjósolt, hogy lesz egy ember, aki vezetni fogja őket, s amikor végre eljön az idő, ő valahol máshol van. A Próféciának tényleg sok haszna van...

Verna ismerte Richard és Kahlan szívét. Nem volt helyes egyikükben sem kételkedni, de Verna volt az, akinek szembe kellett néznie Jagang hordájával, Richard pedig nem volt sehol.

Abból a kevés információból, amit Verna Ann Útikönyvéből olvasott üzeneteiből állított össze, baj volt készülőben. Verna Ann üzeneteiből úgy érezte, hogy a nőt valami nagyon aggasztja.

Bármi is volt az ok, Ann és Nathan dél felé vágtattak vissza az Óvilágba. Ann kitért a magyarázat elől, valószínűleg nem akarta terhelni őket, ezért Verna nem erősködött. Elég sok gondot okozott neki, hogy megértse, Ann miért csatlakozott a Prófétához, ahelyett, hogy fülön csípte volna. Ann csak annyit mondott, hogy egy Útikönyv nem megfelelő hely az ilyen dolgok megmagyarázására.

Annak ellenére, hogy Nathan néha hasznos munkát végzett, Verna rendkívül veszélyesnek tartotta. Egy vihar életadó esőt hozhat, de ha egy villám eltalál valakit, annak nem sok haszna lesz belőle. Az, hogy Ann és Nathan egyesítették erőiket, biztosan a mindannyiukat fenyegető bajra utalt.

Vernának emlékeztetnie kellett önmagát, hogy nem minden szól ellenük, nem minden reménytelen és borús. Végül is, Jagang hadserege Zedd és Adie kezétől szédítő csapást szenvedett, megdöbbentő számú katonát veszített egy pillanat alatt, és a sebesültek száma is hatalmas lehetett. Ennek következtében a Birodalmi Rend visszavonult Aydindriltől, és érintetlenül hagyta a Varázslók Tornyát. Az Álomjáró kapzsisága ellenére a Torony hozzáférhetetlen maradt számára.

Zedd és Adie a Torony védelmét jól kézben tartották, tehát nem csak bajban és küzdelemben volt részük. A Torony a D'Harai Birodalomnak értékes vagyona volt. A Torony még döntőnek bizonyulhat a Birodalmi Rend megállításában. Vernának hiányzott az öreg varázsló, a tanácsai, a bölcsessége, bár ezt sohasem ismerte volna be hangosan. Abban az idős emberben Verna meglátta azt, hogy Richard honnan kapta legjobb tulajdonságainak jelentős részét.

Verna megtorpant, amikor meglátta Rikkát nagy léptekkel elhaladni maga előtt. Verna elkapta a Mord-Sith karját.

– Mi az, Prelátus?

– Hallottad, miről szól ez az egész?

Rikka csodálkozó tekintettel kérdezett vissza.

– Mi szól, miről?

A futár megállt az utak kereszteződésének túlsó oldalán. Lovak ügettek el mindkét irányba, az egyik vizeshordókkal megpakolt kocsit húzott. A mellékúton állig felfegyverzett katonák vágtak át. A tábor, mely egyike volt a néhánynak, s melyet védőfal vett körül, már szinte várossá alakult, s utak szelték keresztül kasul a katonák, lovak és szekerek számára.

– Valami történik – mondta Verna.

– Sajnálom, nem hallottam semmit.

– Van valami dolgod?

– Semmi sürgős.

Verna határozottan megragadta Rikka karját, és magával cipelte.

– Meiffert tábornok küldött értem. Talán jó is, hogy erre jártál. Így, ha téged is látni akar, nem kell érted küldenünk.

Rikka vállat vont.

– Részemről... – a Mord-Sith arckifejezése gyanakvó lett. – Van valami elképzelésed, hogy mi nincs rendben?

Verna szemmel tartotta az előtte lévő, férfiak, sátrak, szekerek, lovak és javító állások között haladó futárt, s közben Rikkára pillantott. – Semmi, amiről tudnék. – Verna kissé fintorgott, amikor megpróbálta szavakba önteni émelygős hangulatát. – Volt már úgy veled, hogy felébredtél, s egyszerűen úgy érezted, hogy valami nincs rendben, de nem tudtad megmagyarázni, miért érzed azt, hogy egy rossz nap következik?

– Ha ez rossz napnak néz ki, gondoskodom róla, hogy másnak legyen rossz, és én legyek az oka.

Verna mosolygott magában.

– Nagy kár, hogy nem rendelkezel Tehetséggel. Jó Fény Nővére lenne belőled.

– Inkább vagyok Mord-Sith, aki képes rá, hogy megvédje a Rahl Nagyurat.

A futár megállt a tábori út mellett.

– Ott hátul, Prelátus. Meiffert tábornok azt mondta, hogy ahhoz a sátorhoz hozzalak, ott a fák mellett.

Verna megköszönte a fiatalembernek, és Rikkával az oldalán odasietett. A sátor a tábor egy félreeső helyén állt, egy csendesebb területen, ahol a tisztek gyakran találkoztak a felderítőkkel, akik őrjáratból tértek vissza. Verna gondolatai száguldoztak, megpróbálta elképzelni, milyen hírekkel térhettek vissza a felderítők. Riadó nem volt, tehát a szorosok még kitartottak. Ha baj lenne, izgatott sürgés-forgás lenne a táborban, de ez a nap éppen olyannak tűnt, mint bármelyik más.

Az őrök látták Vernát közeledni, s gyorsan befordultak a sátorba, hogy jelentsék megérkezését. A tábornok szinte azonnal kilépett a sátorból és rohant Verna elé. Kék szeme acélos elszántságot tükrözött, arca azonban holtsápadt volt.

– Találkoztam Rikkával – magyarázta Verna, mialatt Meiffert tábornok sietős üdvözlésképpen biccentett felé a fejével. – Úgy gondoltam, magammal kellene hoznom, hátha rá is szükséged van.

A magas, szőke d'harai röviden Rikkára pillantott. – Igen, helyesen tetted. Gyertek be kérlek.

Verna elkapta a tábornok kabátujját.

– Miről van szó? Mi folyik itt? Valami baj van?

A tábornok előbb Rikkára majd Vernára nézett.

– Üzenetet kaptunk Jagangtól.

Rikka előrehajolva, éles hangon kérdezte.

– Hogyan juthatott át Jagang hírnöke, s nem ölte meg senki?

Bevált gyakorlat volt, hogy senki sem juthatott át, semmiféleképpen. Nem akarták, hogy akár egy egér is átjusson. Nem lehetett tudni, hogy nem valami trükkel próbálkozik az ellenség.

– Egy kis szekér volt, egyetlen lóval – a tábornok megbillentette fejét Verna felé. – A katonák azt hitték, a szekér üres. Nem feledve az utasításaidat, átengedték.

Vernát kissé meglepte, hogy Ann figyelmeztetése az üres szekérrel ilyen pontos volt. – Egy szekér jött magától? Egy üres szekér?

– Nem egészen. A katonák, akik átengedték, azt hitték, üres. A ló igáslónak tűnik, amelyik hozzá van szokva az utakhoz. Rótta az utat, s húzta a szekeret, ahogy betanították. Meiffert tábornok szorosan összezárta ajkait, amikor meglátta a zavar jeleit Verna arcán, majd elfordult a sátortól. – Gyertek, megmutatom.

A sorban a harmadik sátorhoz vezette őket, s félrevonta a sátorlapot. Verna lehajolva belépett, utána Rikka, majd a tábornok. Odabenn a padon egy fiatal novícia, Holly ült, karjai között egy nagyon rémült, tíz évesnél nem idősebb kislánnyal.

– Megkértem Holly-t, hogy maradjon vele – suttogta Meiffert tábornok. – Gondoltam, így talán kevésbé lesz izgatott, mintha egy katona felügyelne rá.

– Természetesen – helyeselt Verna. – Bölcs gondolat. Ő hozta tehát az üzenetet?

A fiatal tábornok bólintott.

– A szekér hátuljában ücsörgött, így a katonák, akik először látták, azt hitték, üres.

Verna most már értette, hogyan juthatott át egy ilyen hírnök. A katonák nem valószínű, hogy megölnének egy gyermeket, a Nővérek pedig próbának vethették alá, hogy megbizonyosodjanak, nem jelent-e fenyegetést. Verna azon töprengett, vajon Zeddnek lenne-e valami mondanivalója erről; a halál gyakran meglepő csomagolásban érkezik. Verna odament a padon ücsörgőkhöz. Mosolyogva lehajolt.

– Verna vagyok. Jól vagy, ifjú hölgy?

A lány bólintott.

– Kérsz valamit enni?

A lány kissé remegve, amint nagy barna szemeivel végignézett az őt figyelő embereken, ismét bólintott.

– Prelátus – mondta Holly –, Valery már elment, hogy hozzon neki valamit.

– Értem – mondta Verna, mosolyát megtartva. Letérdelt és gyengéden megpaskolta a lány kezét az ölében, hogy megnyugtassa. – Errefelé laksz?

A lány pislogott, megpróbálta felmérni, milyen veszélyt jelent számára az előtte térdelő felnőtt. Verna mosolya és kedveskedő érintése csak kissé nyugtatta meg.

– Egy kis utazásra innen, észak felé, asszonyom.

– És valaki ideküldött hozzánk?

Nagy barna szemei könnyel teltek meg, de nem sírt.

– A szüleim odaát vannak, a szoroson túl. A katonák ott tartják őket. Vendégként, azt mondják. Férfiak jöttek és a seregükhöz vittek. Ott kellett maradnunk néhány hétig. Ma azt mondták, hogy hozzak át egy levelet a szoroson az itteni embereknek. Azt mondták, ha megteszem, amit mondtak, akkor hazaengedik az anyámat, az apámat és engem.

Verna ismét megpaskolta a lány kis kezét.

– Értem. Szép tőled, hogy segítesz a szüleiden.

– Én csak haza akarok menni.

– Haza is fogsz, gyermek. – Verna felegyenesedett. – Kapsz enni, drága, úgyhogy tele lesz a hasad mielőtt visszamész a szüleidhez.

A lány felállt és bókolt.

– Köszönöm a kedvességedet. Akkor hát visszamehetek, miután ettem?

– Természetesen – mondta Verna. – Megyek elolvasom a levelet, amíg te eszel valami finomat, s azután visszamehetsz a szüleidhez.

A kislány feszengve-fészkelődve visszaült a padra Holly mellé, de közben aggódó tekintetét nem tudta levenni a Mord-Sith-ről.

Verna, nyugtalanságát rejtve, egy mosollyal elköszönt a kislánytól, majd kivezette a többieket a sátorból.

– Mi van a levélben? – kérdezte Verna, miközben a parancsnoki sátorhoz siettek.

Meiffert tábornok a sátorhoz érve megállt, hüvelykujjával kabátjának egy rézgombját fényesítgetve fogadta Verna tekintetét. – Jobb lenne, ha te is minél hamarabb elolvasnád, Prelátus. Egy része elég egyértelmű. De egyes része, nos, egyes részeit remélem meg tudod nekem magyarázni.

A sátorba lépve Verna meglátta az oldalt várakozó Zimmer kapitányt. A szögletes állú férfi ajkáról ezúttal hiányzott megszokott széles mosolya. A kapitány vezette a d'harai különleges erőket, egy csapat katonát, akiknek az volt a feladatuk, hogy akár éjjel-nappal, lopva ellenséges területen ólálkodva, megöljenek annyi ellenséget, amennyit csak tudtak. Úgy tűnt, ellenséges katonából a készlet végtelen. A kapitány elszánta magát, hogy elhasználja ezt a készletet.

A Zimmer kapitány alakulatába tartozó férfiak nagyon jól végezték munkájukat. Az ellenség levágott füleit zsinórra fűzve gyűjtötték. Kahlan minden visszatértekor látni akarta trófeáikat. A kapitánynak és embereinek kimondhatatlanul hiányzott Kahlan.

Villám csapott le, s mindannyian felpillantottak. A vihar közeledett. Egy pillanat múlva a föld belerázkódott a morajló, robajló mennydörgésbe.

Meiffert tábornok elvett egy kis összehajtogatott papírt az asztalról és átnyújtotta Vernának.

– Ezt hozta a lány.

Röviden a két férfi komor arcára tekintett, majd kihajtogatta a papírt és elolvasta a tiszta írást.

Fogva tartom Zorander varázslót és egy Adie nevű varázslónőt. Birtokomban van a Varázslók Tornya Aydindrilben minden tartalmával. Az Árnyam hamarosan elhozza nekem a Rahl Nagyurat és az Inkvizítor Anyát.

Az ügyetek veszett ügy. Ha megadjátok magatokat most, és megnyitjátok a szorosokat, megkímélem az embereitek életét. Ha nem, mindegyikkel végzek.

Jagang, az Igazságos

Verna leengedte karját a remegő ujjakkal tartott papírral.

– Drága Teremtő! – suttogta. Szédült.

Rikka kikapta kezéből a papírt és elfordulva olvasta. Alig hallhatóan átkozódott.

– Ki kell szabadítanunk Zeddet! – heveskedett Rikka. – Ki kell szabadítanunk Zeddet és Adie-t Jagang fogságából.

Zimmer kapitány megrázta a fejét.

– Nincs mód rá, hogy végrehajtsunk egy ilyen küldetést.

Rikka arca a dühtől elvörösödött.

– Megmentette az életemet! A tiédet is! Ki kell szabadítanunk onnan!

Rikka dühös kitörésével szemben, Verna lágyan szólalt meg.

– Mindannyian ugyanazt érezzük iránta. Zedd valószínűleg többször is megmentette mindannyiunk életét. Sajnos, Jagang talán ezért is a legrosszabb bánásmódban részesíti.

Rikka megrázta az üzenetet az arcuk előtt.

– Szóval, csak hagyni fogjuk, hogy meghaljon ott? Hagyjuk, hogy Jagang megölje! Belopózunk vagy nem?

Zimmer kapitány csuklóját az övébe tűzött hosszú kés markolatára fektette.

– Rikka úrnő, ha azt mondanám neked, hogy egy emberem itt rejtőzik ebben a táborban, a többszázezer sátor egyikében, és senki sem zavarna vagy kérdezősködne, hanem szabadon keresgélhetnél, mit gondolsz, mennyi ideig tartana, amíg rátalálnál arra a rejtőző emberre?

– De ők nem akármelyik sátorban vannak – ellenkezett Rikka. – Nézz ránk! Jött ez az üzenet. Csupán egy véletlenszerűen kiválasztott sátorba került? Nem, olyan helyre került, ahol az ilyesmikkel foglalkoznak.

– Már annyiszor voltam a Birodalmi Rend táborában, hogy megszámolni is nehéz – mondta Zimmer kapitány, s közben karját kivetette a hegyeken túli ellenség felé, nyugatra. – El sem tudod képzelni, milyen hatalmas a táboruk. Több millió emberük van.

– A táboruk gyilkosokkal teli mocsár. Káosz uralta hely. Ez a rendetlenség lehetővé teszi, hogy beosonjunk, megöljünk néhányat, s gyorsan kijöjjünk onnan. Nem kell sokáig ott lenni. Felismerik a nem közéjük valókat, különösen, ha szőkék.

– Ráadásul különféle katonák vannak a táborban. A harcosok többsége csak kevéssel több, mint gonosztevőkből álló csőcselék, akiket Jagang időről időre szabadjára enged. Egyiküket sem engedik egy bizonyos ponton túl a saját táborukban. A magasabb biztonsági szintű területeket védő katonák közel sem olyan ostobák és lusták, mint a közönséges martalócok.

A védett területeken őrködök létszáma nem olyan magas, mint a közönséges katonáké, de ők kiképzett hivatásosok. Éberek, gyorsak és halálosak. Ha valahogyan sikerülne is átjutni a csőcselék tengerén és eljutni a belső szigethez, ahol a kínzók és a parancsnoki sátrak vannak, azok a hivatásos katonák lándzsavégre tűznének egy szempillantás alatt.

De még ők sem egyformák. E belső sziget külső gyűrűje, azonkívül, hogy ezek a hivatásosok őrzik, az a hely, ahol a Nővérek vannak. Mind ott lakik és mágiát használva őrködnek a behatolók ellen. Beljebb további gyűrűk vannak, az elit őrökkel kezdve, s végül a Császár személyes testőrei. Ezek a férfiak évek óta Jaganggal harcolnak. Megölnek mindenkit, még az elit őrség tisztjeit is, ha egy kicsit is gyanússá válnak. Ha csak meghallják, hogy valaki becsmérlő szavakkal illeti a Császárt, levadásszák és megkínoztatják. A kínzás után, ha egyáltalán túlélik, végeznek velük.

Nem azt mondom, hogy az embereim és én nem lennénk hajlandóak kockára tenni az életünket azért, hogy kiszabadítsuk onnan Zeddet. Azt mondom, hogy az életünket áldoznánk fel hiába.

A sátorban a hangulat nem lehetett volna ennél reményvesztettebb.

A tábornok a levéllel a kezében magyarázott, miután Rikkától visszakapta.

– Van valami elképzelésed arról Prelátus, hogy mi az az Árny.

Verna mélyen belenézett a férfi kék szemébe.

– Lélektolvaj.

A tábornok szemöldökét ráncolva kérdezte.

– Hogy micsoda?

– A nagy háborúban – háromezer évvel ezelőtt – a kor varázslói emberekből fegyvereket teremtettek. Az Álomjárók, mint Jagang is, ilyen fegyverek voltak. A legjobban úgy tudom elmagyarázni, hogy ha azt mondom, az Árny az Álomjárókhoz hasonló néhány tekintetben. Az Álomjáró képes behatolni egy ember elméjébe és megszerezni az uralmat felette. Az Árny, azt hiszem, valami olyasmi, épp csak az ember szellemét, a lelkét ragadja meg.

Rikka grimaszolt.

– Miért?

Verna reményvesztetten emelte fel kezeit.

– Nem igazán tudom. Talán, hogy uralja az áldozatát.

A Tehetséggel bíró emberek megváltoztatása ősi gyakorlat volt. A Tehetséggel bírókat néha úgy változtatták meg mágiával, hogy egy különleges célt szolgáljanak. A Pusztító Mágiával elvettek tőlük tulajdonságokat, melyeket nem akarták, hogy birtokoljanak, majd Alkotó Mágiával felruházták őket vagy felerősítettek bennük olyan tulajdonságokat, melyeket akartak, hogy birtokoljanak.

Nem vagyok igazán képzett a tárgyban. Amikor Prelátus lettem, olyan könyvekhez férhettem hozzá, amilyeneket azelőtt sohasem láttam. Ott találkoztam az Árnyra tett utalásokkal. Arra használták őket, hogy becsusszanjanak az emberek lényébe és ellopják létük lényegét – a szellemüket, a lelküket.

Az emberek megváltoztatása oly módon, hogy ilyen Árnyakat teremtsenek belőlük, már régóta halott tudomány. Attól tartok, nagyon sokat nem tudok erről a dologról. Arra viszont emlékszem olvasmányaimból hogy az Árnyak rendkívül veszélyesek.

– Régóta halott tudomány – morogta maga elé a tábornok. Úgy nézett ki, mint akinek nagy erőfeszítésébe kerül, hogy visszafogja magát. – Annak a régi kornak a varázslói alkottak ilyen fegyvereket, mint az Árny, de hogyan volt erre képes Jagang? Ő nem varázsló. Lehetséges, hogy hazudik?

Verna egy pillanatig fontolgatta a választ.

– Vannak Tehetséggel bíró emberei a közvetlen irányítása alatt. Néhányan közülük képesek Pusztító Mágiát használni. Mint mondtam, sok mindent nem tudok erről, de feltételezem, képes lehetett rá.

– Hogyan? – érdeklődött tovább a tábornok. – Hogyan volt képes Jagang ilyesmire? Még csak nem is varázsló!

Verna összekulcsolta a kezeit maga előtt.

– Jagang uralma alatt vannak Fény és Sötétség Nővérei is. Feltételezem, mindene megvan, ami kell neki. Olyan ember, aki tanulmányozza a történelmet. Személyes tapasztalatból tudom, hogy nagyra értékeli a könyveket. Terjedelmes és meglehetősen értékes gyűjteménye van. Nathan, a Próféta, éppen emiatt nagyon aggódott, s megsemmisített számos fontos kötetet, mielőtt azok Jagang birtokába juthattak volna.

A Császárnak azonban nagyon sok más könyve van. Igazság szerint, hatalmas gyűjtemény van a birtokában. Most, hogy elfoglalta a Tornyot, fontos könyvtárakhoz fér hozzá. Ezek a könyvek veszélyesek, egyébként nem lettek volna elzárva a Varázslók Tornyába.

– Most pedig Jagang használhatja őket – Meiffert tábornok hátrasimította haját. Megragadta a kis asztal mögé állított szék támláját és előredőlt. – Gondolod, tényleg fogságban tartja Zeddet és Adie-t?

A kérdés könyörgésként hangzott egy halvány reménysugárért. Verna nyelt egyet, miközben alaposan fontolóra vette a kérdést. Őszinte hangon felelt, nem akart hamis reményeket kelteni. Amióta elolvasta Jagang üzenetét, ugyanazt a reménysugarat kereste.

– Nem hiszem, hogy olyan ember lenne, aki elégedettséget lelne puszta kérkedésben valami olyasmiről, amit valójában nem is ért el. Azt hiszem, biztosan az igazat mondja nekünk, és önelégülten, kárörvendve vigyorog sikerei tudatában.

A tábornok elengedte a széket, s megfordult, miközben Verna szavait latolgatta. Végül előállt egy még súlyosabb kérdéssel.

– Gondolod, az is igaz, amit a Rahl Nagyúrról és az Inkvizítor Anyáról írt, hogy ez az Árny elfogta őket? Gondolod, hogy ez a szörnyű teremtmény, ez az Árny hamarosan elviszi őket Jagangnak?

Verna azon töprengett, vajon ez volt-e az oka annak, hogy Ann és Nathan pánikszerűen rohant le az Óvilágon át. Verna tudta, hogy Richard és Kahlan valahol odalent vannak. Ennél sürgősebb oka nem is lehet Ann és Nathan délre tartó vágtájának. Lehetséges, hogy ez az Árny már elfogta őket, vagy fogva tartja a lelküket? Vernának elszorult a szíve. Vajon Ann már tudta, hogy az Árny elkapta Richardot, és ezért nem mondott neki szinte semmit a küldetéséről.

– Nem tudom – felelte végül Verna.

– Azt hiszem, Jagang épp most követett el egy hibát – mondta Zimmer kapitány.

Verna kétkedve nézett rá.

– Vagyis?

– Épp most árulta el nekünk, mennyi gondot okoznak neki a szorosok. Épp most közölte velünk, mennyire jól működik a védelmünk, és mennyire kétségbe van esve. Ha nem sikerül átjutnia ebben az évszakban, az egész seregének egy helyben kell ülnie egy újabb télen át. Azt akarja, hogy átengedjük. A d'harai telek kemények, s különösen az olyanok számára, mint az ő emberei, akik nincsenek hozzászokva az ilyen körülményekhez. Saját szememmel láttam egyértelmű jeleit annak, hogy tavaly télen milyen sok embert veszített. Többszázezer embere halt meg betegségben.

– Rengeteg embere van – szólt közbe Meiffert tábornok. – Megengedheti magának a veszteségeket. Állandóan érkeznek új csapatai azok helyére, akikkel tavaly télen végzett a láz és a betegség.

– Tehát, szerinted a kapitány téved? – kérdezte Verna.

– Nem, egyetértek abban, hogy Jagang már nagyon szeretne túl lenni rajta, épp csak nem hiszem, hogy érdekli, hány embere hal meg. Azt hiszem, mohón vágyik rá, hogy uralja a világot. Általában türelmes, de most úgy látja, már a kezében a győzelem, a célja csupán karnyújtásnyira van tőle. Mi vagyunk az egyetlen dolog, ami az útjában áll, ami megakadályozza, hogy zsákmánya az ölébe hulljon. Az emberei is türelmetlenül várják, hogy fosztogathassanak.

A döntésével, hogy kettévágja az Újvilágot azáltal, hogy először előrenyomul fel Aydindrilig, közel került a céljához, ám más szempontból viszont jóval távolabb. Ha nem tud átjutni a szorosokon, lehet, hogy felkerekedik seregével és elvonul délre a Kern folyó völgyéhez, ahonnan egy hosszú út után behatolhat D'Harába. Amint a serege elfoglalja a nyílt területet lent délen, nem állíthatjuk meg.

Ha nem tud áttörni a szorosokon most, az hosszú menetelést jelent számára és jelentős késedelmet, de végül így is legyőz bennünket. Ám inkább győzne most, és ezért hajlandó felajánlani az embereink életét, hogy létrejöjjön egy megállapodás.

Verna a semmibe meredt.

– Súlyos hiba a gonosz megbékítésével próbálkozni.

– Egyetértek – helyeselt Meiffert tábornok. – Ha megnyitnánk a szorosokat, lemészárolna bennünket

az utolsó emberig.

A sátorban a hangulat olyan borús volt, mint az idő odakint.

– Szerintem, válaszolnunk kellene neki levélben – mondta Rikka. – Azt hiszem, közölnünk kellene vele, hogy nem hisszük, hogy a fogságában van Zedd és Adie. Ha azt akarja, hogy elhiggyük, bizonyítsa be, küldje el nekünk a fejüket.

Zimmer kapitány a javaslat hallatán elmosolyodott.

A tábornok ujjával az asztalon dobolva gondolta át.

– Ha úgy van, ahogy mondod, Prelátus, és Jagang tényleg fogságban tartja őket, akkor semmit sem tehetünk. Meg fogja ölni őket. Azután, amit Zedd Aydindrilben tett a seregével, nem beszélve a pusztításról, melyet a Birodalmi Rendnek okozott a múlt nyáron, amikor az Inkvizítor Anya velünk volt, tudom, nem lesz könnyű halál, de végül úgyis megöli őket.

– Akkor hát egyetértesz, hogy semmit sem lehet tenni.

Meiffert tábornok megdörzsölte az arcát.

– Gyűlölöm beismerni, de attól tartok, elvesztek. Szerintem nem kellene megadnunk Jagangnak az örömöt, hogy tudja, hogyan érzünk valójában.

Verna szédülni kezdett a gondolatra, hogy Zeddet és Adie-t megkínozzák, hogy Jagang és a Sötétség Nővérei karmai között vannak. Elcsüggedt a gondolatra, hogy a d'haraiak elveszítik Zeddet. Senki sem rendelkezett hozzá hasonló tudással és tapasztalattal. Senki sem helyettesíthette őt.

– Akkor hát írunk Jagangnak egy levelet – mondta Verna –, melyben közöljük vele, nem hisszük, hogy Zedd és Adie nála vannak.

– Az egyetlen, amit tehetünk – mondta Rikka –, hogy megtagadjuk Jagangtól, amit a legjobban akar, azt, hogy feladjuk.

Meiffert tábornok a széket kihúzva hellyel kínálta Vernát, hogy írja meg a levelet.

– Ha Jagangot feldühíti a levelünk, talán tényleg elküldi a fejüket. Ha megteszi, szörnyű szenvedésektől menekülnek meg. Ez az egyetlen, amit tehetünk értük – a legjobb, amit tehetünk értük.

Verna szemügyre vette a komor arcokat, s csak elszántságot látott. Leült a székbe, melyet a tábornok tolt oda neki, majd ide-oda mozgatva kihúzta a tintás üveg dugóját, ezután pedig az asztal szélén egy dobozból elővett egy darab papírt.

Megmártotta a tollat, majd egy pillanatig meredten nézte a papírt, gondolatban megpróbálta megfogalmazni a levelet. Megpróbálta elképzelni, Kahlan mit írna. Amint rátalált a megfelelő szavakra, előrehajolt és írni kezdett.

Nem hiszem, hogy elég értelmes lennél Zorander varázsló elfogásához. Ha az lennél, elküldenéd a fejét bizonyságul. Többé ne zaklass a nyafogásoddal, hogy nyissuk meg a szorosokat, csak mert te túlságosan ostoba vagy ahhoz, hogy ezt megtedd magad.

Rikka Verna válla felett olvasta, majd így szólt:

– Nekem tetszik.

Verna felnézett a többiekre.

– Hogy írjam alá?

– Mi dühítené fel vagy nyugtalanítaná a legjobban Jagangot? – kérdezte Zimmer kapitány.

Verna a toll szárát az állához ütögetve gondolkozott, Azután rájött. Tollát a papírra helyezte:

Az Inkvizítor Anya.

4. FEJEZET

Richard a széles, zöld völgyet fürkészte katonákra utaló jelek után. Owenre nézett.

– Az Witherton?

Owen a dús erdei talajra támaszkodva egy alacsony sziklataréjon közelebb húzta magát a peremhez. A nyakát nyújtogatta, hogy lásson a kiemelkedés felett, végül bólintott és visszaengedte magát.

Richard nagyobbnak képzelte.

– Nem látok katonákat.

Owen visszakúszott a peremtől. Az árnyas fedezékben páfrányok és alacsony cserjék között megállt és lesöpörte a nedves levéldarabokat az ingéről és a nadrágjáról.

– A Rend katonái főként a városban tartózkodnak. Nem áll érdekükben segíteni a munkában. Az ételünket eszik és a népünktől elvett dolgokkal játszanak hazárdjátékot. Amikor ezzel vannak elfoglalva, más nemigen érdekli őket. – Arca vörösre hevült. – Éjszakára nőket gyűjtöttek össze. – Mivel az ok elég nyilvánvaló volt, Owen nem öntötte szavakba. – Nappal néha kijöttek ellenőrizni a földeken dolgozókat, és figyelni, hogy visszajönnek-e éjszakára.

Ha régebben a katonák a város falain kívül táboroztak is, most már nem. Nyilvánvalóan jobban szerették a városon belüli kényelmesebb szálláshelyeket. Megtanulták, hogy ezektől az emberektől nem kell ellenállásra számítaniuk; terelhették, uralhatták őket pusztán szavakkal. A Birodalmi Rend emberei biztonságban aludhattak közöttük.

A Witherton körüli fal eltakarta a város nagy részét Richard szeme elől. Azonkívül, amit a nyitott kapukon keresztül láthattak, nem sok látnivaló volt. A falat függőlegesen álló cölöpökből szerkesztették, melyek nem sokkal voltak magasabbak egy embernél. A tenyérnyinél nem szélesebb, változó vastagságú cölöpöket alul és felül kötéllel kötözték össze. A hullámzó fal körbekígyózta a várost, egyes helyeken be- vagy kifelé megdőlve. Sem földsánc, de még egy árok sem volt a fal előtt. A fal azon kívül, hogy a legelő szarvasokat, s talán a bóklászó medvéket is a városon kívül tartotta, nem látszott elég erősnek ahhoz, hogy kiállja a Birodalmi Rend katonáinak rohamát.

A katonák kétségtelenül nem a fal ereje miatt használták a kapukat a városba való bevonuláskor. A kapu kinyitása a Birodalmi Rend katonáinak a behódolás szimbolikus jele volt.

A völgyben, széles sávokban, a fák helyett gabonaföldek terültek el, és közösségi kertekben kapásnövényeket termesztettek. Faágakból összekötött kerítések között teheneket tartottak. Az állatok a vadon növő füvet rágták. Csirkék kószáltak szabadon a ketrecek közelében. A durva talajon juhok legeltek.

A dús föld, a vadvirágok és fűfélék illatát könnyű szellő hozta a fák közé, ahol Richard figyelt. Nagy megkönnyebbülés volt, hogy végre leereszkedtek a hágóról. A magaslati lejtőkön, a ritka levegőben, a légzés egyre nehezebb lett. Lényegesen melegebb is volt itt lent, mint odafenn a magas hegyek közt a hágón, bár ő még mindig fázott.

Richard még egyszer ellenőrizte a völgyet majd Owennel visszaindultak a fák kusza sűrűje felé, ahol a többiek vártak. A fák többsége keményfa volt, juhar és tölgy, nyírfákból álló foltokkal, de itt-ott örökzöldek csoportjai is tornyosultak. A sűrű lombozatban madarak csiripeltek. Egy fenyőfa ágán mókus csattogott rájuk, amint elhaladtak alatta. Az erdő sűrű koronája alatti mély árnyékot csak helyenként szakította meg foltokban a napfény.

A férfiak közül néhányan rovarokat csapkodva álltak egy sással benőtt területen, amikor Richard bevezette Owent a zárt erdei tisztásra. Richard örült, hogy az alacsony szögben beeső napfény melegében állhatott.

Úgy tűnt, a sűrű erdőben a tisztás akkor keletkezhetett, amikor egy hatalmas juharfába villám csapott. A juhar kettéhasadt és kétfelé dőlt, magával sodorva a közeli fákat. Kahlan leugrott az elbukott uralkodó törzséről. Betty élénk farkcsóválással köszöntötte Richardot, mohón vágyva figyelemre, kedveskedésre. Richard megvakarta az állat füle tövét – ez volt Betty kedvence.

Férfiak érkeztek a tisztásra kifordult gyökerek mögül, melyeket ezüstösre változtattak az elemek az évek során. A napos területen, mely az öreg juhar hirtelen és erőszakos halálával keletkezett, egy csoport, legfeljebb mellkasig érő lucfenyő nőtt. Kahlan, Cara, Jennsen és Tom között állt a többi férfi – Richard hadserege.

Még odafenn a hágón Anson kijelentése, hogy segíteni akar népét megszabadítani a Birodalmi Rendtől, úgy tűnik, erőt öntött a többiekbe, és a mérleg nyelve végül elmozdult. Amint ez megtörtént, egy élethossznyi sötétség és kétség adta meg magát a vágynak, hogy a fény felé forduljon. A férfiak az eltökéltség egy lélegzetelállító pillanatában mind kijelentették, hogy csatlakozni kívánnak Richardhoz, a D'Harai birodalom részévé akarnak válni és harcolni akarnak a Birodalmi Rend katonái ellen, hogy kivívják szabadságukat.

Mind amellett döntöttek, hogy a Rend emberei gonoszak és megérdemlik a halált, még úgy is, hogy nekik maguknak kell végezniük velük. Amikor Tom lepillantott és látta, hogy Betty visszament gyomot legelészni, Richard észrevette, hogy szemöldökén izzadságcseppek gyöngyöznek. Cara egy maréknyi nagy, hegyi juhar levéllel legyezte magát. Richard már azon volt, hogy megkérdezze, mitől izzadnak egy ilyen hűvös napon, amikor rájött, hogy ő a méregtől fázik. Jeges rettegés fogta el, amikor emlékezetébe ötlött, mennyire fázott utoljára – a méreg majdnem végzett vele azon a borzalmas éjszakán.

Anson és egy másik férfi, John levették csomagjukat. Ők voltak azok, akik a terv szerint elvegyülnek majd a városba visszatérő mezei munkások között az éjszaka beálltakor. Amint belopóznak a városba, a terv szerint megkeresik majd az ellenszert.

– Azt hiszem, jobb ha veled megyek – mondta Richard Ansonnak. – John, mi lenne, ha itt várnál a többiekkel?

John meglepődött.

– Ha így akarod, Rahl Nagyúr, de nincs szükség arra, hogy te menj.

Nem olyan behatolásra készültek, mely erőszakos eseményekbe torkollhat, csak az ellenszert akarták megtalálni. A Birodalmi Rend katonáinak megtámadására csak később kerülne majd sor, miután biztonságosan megszerezték az ellenszert és felmérték a helyzetet, a katonák számát és a város elrendezését.

– Johnnak igaza van – mondta Cara. – Egyedül is meg tudják oldani a dolgot.

Richardnak nehezére esett a légzés. Erővel kellett visszafojtania a köhögést.

– Tudom. Épp csak úgy gondolom, jobb ha magam nézek körül.

Cara és Kahlan oldalpillantásokat váltottak egymással.

– De ha Ansonnal mész be – mondta Jennsen –, nem viheted a kardodat.

– Nem fogok háborút indítani. Csak alaposan körül akarok nézni a városban.

Kahlan közelebb lépett.

– Ők ketten felderíthetik a várost és jelenthetnek neked. Te pihenhetsz – csak néhány óráig lesznek távol.

– Tudom, de nem hiszem, hogy olyan sokáig akarok várni.

Richard érezte, hogy Kahlan a szemeiből kiolvassa, milyen erős fájdalmai vannak. A nő nem vitatkozott tovább, hanem beleegyezően bólintott.

Richard a kardszíjat a kardövvel együtt átemelte a fején, majd a kardszíjat a vállán átvetve rácsúsztatta Kahlanra.

– Ezennel kinevezlek az Igazság Keresőjének.

Kahlan ökleit csípőjére helyezve elfogadta a Kardot és megtiszteltetést.

– Aztán ne csinálj semmit, míg odabenn vagytok. Nem ez a terv. Te és Anson egyedül lesztek. Várjatok, amíg mind együtt leszünk.

– Tudom. Csak meg kell szereznem az ellenszert, azután rögvest visszajövünk.

Az ellenszer megszerzésén kívül Richard látni akarta az ellenséges erőket, hogy miként helyezkednek el, és a város elrendezésére is kíváncsi volt. Az, hogy térképet rajzoltatott a férfiakkal a városról nem volt ugyanaz, mint, amikor saját szemével látja majd. Ezek a férfiak nem tudták, hogyan kell értékelni a fenyegetést jelentő pontokat.

Az egyik férfi levetette könnyű kabátját, sokan közülük, ilyet viseltek, s Richard felé nyújtotta. – Tessék, Rahl Nagyúr, viseld ezt. Ebben inkább úgy nézel majd ki, mint, aki közülünk való.

Richard egy bólintással megköszönte, majd magára öltötte a kabátot. Harci Mágus öltözetét már lecserélte utazó ruháira, úgy gondolta, így nem fog kitűnni Witherton lakosai közül. A férfi közel akkora volt, mint Richard, a kabát mérete éppen megfelelt. Övébe dugott kését is elrejtette.

Jennsen megrázta a fejét.

– Nem tudom, Richard. Nem úgy nézel ki, mintha közülük való lennél. Még mindig Rahl Nagyúrnak látszol.

– Miről beszélsz? – Richard kinyújtotta karjait, s végignézett magán. – Mi a baj azzal, ahogy kinézek?

– Ne állj olyan egyenesen – mondta a lány.

– Húzd be a nyakad és a fejed lógasd egy kicsit – javasolta Kahlan.

Richard komolyan vette a tanácsukat, ez eddig nem foglalkoztatta különösebben, de a férfiak valóban többnyire behúzott nyakkal járkáltak. Nem akart kitűnni közülük. El kellett vegyülnie, ha nem akarta, hogy a katonák gyanakvását felébressze. Egy kicsit meghajolt.

– Ez így milyen?

Jennsen az ajkát biggyesztette.

– Nem nagy különbség.

– De, hát előre hajolok.

– Rahl Nagyúr – mondta Cara lágy hangon, jelentőségteljesen Richardra pillantva –, emlékszel, milyen volt amikor Denna vezetett a nyakbilincshez kötött láncon? Tartsd magad úgy, mint akkor.

Richard a nő felé pislogott. A lelki szemei előtt megjelent a kép, amikor egy Mord-Sith foglya volt, pofonként érte. Összeszorította ajkait, nem szólt egy szót sem, s egyetlen bólintással elfogadta a javaslatot. A cserbenhagyottság idejének emléke elég elkeserítő volt ahhoz, hogy ne okozzon neki gondot felvenni a szerepet.

– Indulnunk kellene – mondta Anson. – Most, hogy a Nap lebukik a hegyek mögött, a sötétség gyorsan be fog állni. – Tétovázott, majd újra megszólalt. – Rahl Nagyúr, a Rend emberei nem fognak felismerni – úgy értem, nem jönnek majd rá, hogy nem a városunkból való vagy. De a mieink nem hordanak fegyvert, ha meglátják azt a kést, tudni fogják, hogy nem közülünk való vagy, és riadót fújnak.

Richard megemelte a kabát szárnyát, a kését nézte, – Igazad van. – Meglazította az övét és levette a tokot a késsel együtt. Átnyújtotta Carának, hogy vigyázzon rá.

Richard kezét búcsúzásképpen gyorsan Kahlan arcára tette. A nő két kezével megfogta a simogató kezet és röviden megcsókolta Richard ujjait. Kezei oly kicsinyek és finomak voltak a férfi kezét tartva. Richard néha viccelődött vele, hogy nem is érti, ilyen kicsiny kezekkel, hogyan lehet bármit is elvégezni. Kahlan azt felelte, hogy az ő kezeinek mérete normális és tökéletesen alkalmas, csak a férfié túlméretezettek.

A férfiak mind észrevették Kahlan szerető ragaszkodást kifejező mozdulatát. Richard ettől nem jött zavarba. Azt akarta, hogy tudják, más emberek is ugyanolyanok, mint ők, minden fontos emberi vonatkozásban. Ez volt, amiért harcoltak – az esélyért, hogy emberiek lehessenek, szerethessenek, dédelgethessék szeretteiket és úgy élhessék az életüket, ahogyan akarják.

A sötétség gyorsan növekedett, amint Richard és Anson a fák sűrűjén keresztül, a vad, füves mezők mellett futva haladtak. Richard oda akart eljutni, ahol az erdő széle a kertekben gyomláló, állataikról gondoskodó emberek közelében futott. A nyugaton emelkedő magas hegyek mögött a nap korábban eltűnt, mintha sík vidéken lettek volna. Az égen zöldeskék sáv maradt, a völgyre pedig különös, aranyszínű félhomály borult.

Amikor Ansonnal odaértek a helyre, ahol el akarták hagyni az erdőt, még mindig kissé túl világos volt, ezért vártak egy rövid ideig, amíg Richard már úgy érezte, hogy a földekre boruló homály elég ahhoz, hogy elrejtse őket. A várostól elég messze voltak, s mivel Richard nem tudott kivenni a kapuk előtt senkit, ezért úgy vélte, hogy ha a katonák figyelnek is, nem láthatják őket.

Amint gyorsan áthaladtak a vadfüves mezőn keresztül, lehúzódva és vigyázva, hogy ne láthassák meg őket, Anson előre mutatott.

– Ott, azok a férfiak mennek vissza a városba, kövessük őket!

Richard a válla felett halkan szólt vissza.

– Rendben, de ne feledd, nem szabad utolérnünk őket, különben felismerhetnek téged, és nagy lármát csapnak. Hagyjuk, hogy jó távol menjenek előttünk.

Amikor a város falaihoz értek, Richard meglátta, hogy a kapu csupán a póznákból emelt fal két-két szakaszából áll. Egy pár, Richard csuklójánál nem vastagabb karó volt kikötözve oldalra, hogy a falszakaszokat kimerevítse, így használták kapuként. A karók kikötésére használt kötelek szolgáltak zsanérokként. A falszakaszokat egyszerűen felemelték és körbe forgatták, amikor kinyitották vagy bezárták a kaput. Távolról sem volt egy biztonságos erőd.

A szürkületi homályban a két őr, akik a kapukon belül keringtek és figyelték a visszatérő munkásokat, nem sokat láthattak Richardból és Ansonból. Az őrök számára két munkásnak látszottak. A Rend tisztában volt a munkások értékével; szükségük volt rabszolgákra, hogy elvégezzék a munkát, s a katonáknak legyen mit enniük.

Richard behúzott nyakkal, lógó fejjel ment előre. Emlékezett a szörnyű időszakra, amikor fogolyként, minden reménytől megfosztva, hogy valaha ismét szabad legyen, Dennát követve járkált. Erre az embertelen időszakra gondolva, átcsoszogott a nyitott kapun. Az őrök oda sem figyeltek rá.

Már éppen túljutottak volna az őrökön, amikor a közelebb álló elkapta Anson kabátujját, s visszaperdítette őt maga felé.

– Tojást akarok! – követelte a fiatal katona. – Adj néhány tojást abból, amit összeszedtél.

Anson tágra nyílt szemekkel állt, fogalma sem volt, mit tegyen. Nevetségesnek tűnt, hogy ezeknek a fiatal férfiaknak megengedték, hogy ügyük szolgálatát ilyen zsarnokian lássák el. Richard odalépett Anson mellé és gyorsan megszólalt, fejét nem felejtette lehajtva tartani, nehogy a katona fölé magasodjon.

– Nincs nálunk tojás, uram. A babföldön gyomláltunk. Bocsáss meg kérlek. Holnap hozunk neked tojást, ha kívánod.

Richard felpillantott éppen, amikor az őr visszakézből szájon vágta, s hanyatt esett. Dühét azonnal visszafojtotta. Vért törölve szájáról úgy döntött, marad, ahol van.

– Igazat mond – vonta magára Anson az őr figyelmét –, babot gyomláltunk. Ha kívánod, holnap hozunk neked tojást, amennyit csak akarsz.

Az őr morogva átkozódott egyet, majd társát magával vonva dühösen arrébb vonult. Egy közeli hosszú, de alacsony építmény felé indultak, mely előtt egy póznához kötve fáklya égett. A fáklya vibráló fényében Richard nem tudta kivenni, mi az az építmény, de úgy tűnt, részben egy földbe ásott szerkezet, így az eresze szemmagasságban volt. Miután a két katona biztonságos távolságba került, Anson felsegítette Richardot. Richard nem gondolta, hogy az ütés nagyon kemény lett volna, ám mégis erősen szédült.

Amint tovább indultak, ajtókból és sötét sarkokból arcok tűntek elő és figyelték őket. Amikor Richard feléjük nézett, gyorsan visszahúzódtak.

– Tudják, hogy nem a városba való vagy – suttogta Anson.

Richard nem bízott abban, hogy egyikük nem fogja hívni az őröket. – Siessünk, és szerezzük meg, amiért jöttünk.

Anson bólintott és sietve vezetni kezdte Richardot egy keskeny utcán, két oldalán összezsúfolt, kunyhóknál nem sokkal többnek látszó építményekkel. Az egyetlen fáklya, mely az épület előtt égett, ahová a katonák bementek, alig világította meg az utcát. A város, legalábbis, amit Richard a sötétben látott belőle, egy meglehetősen leromlott külsejű hely volt. Valójában nem is nevezte volna városnak, inkább csak falunak. Az építmények közül sok láthatólag állatoknak, s nem embereknek adott szállást. A zömök épületekből csak néhol világított fény, s az is inkább gyertyák fénye volt, sem mint lámpásoké.

Az utca végén Richard Ansont követve belépett a kis oldalajtón egy nagyobb épületbe. A tehenek odabenn felbőgtek a behatolásra. Birkák mozgolódtak a karámjukban. Más karámban néhány kecske mekegett. Richard és Anson megálltak és megvárták, amíg az állatok megnyugodnak, majd folytatták útjukat az istállón keresztül egy létráig. Richard követte Ansont, aki gyorsan felkapaszkodott egy kis szénapadlásra.

A padlás végén Anson felnyúlt egy alacsonyan fekvő szarufa mögé, ahol az egy keresztvas mögött bekötött a falba. – Itt van – mondta karját nyújtva a rejtekhely felé.

Egy kis, szögletes oldalú üveget vett le és átnyújtotta Richardnak. – Ez az ellenszer. Gyorsan idd meg, aztán gyerünk innen.

A nagy ajtó kicsapódott. Bár sötét volt odakinn, a fáklya az utca végén éppen elég fénnyel szolgált ahhoz, hogy megvilágítsa az ajtóban álló férfi alakját. A viselkedéséből ítélve biztosan katona volt.

Richard kihúzta a dugót az üvegből. Az ellenszernek enyhe fahéj aromája volt. Gyorsan leöntötte torkán, édes, fűszeres ízét alig vette észre. Az ajtóban álló férfiról egy pillanatra sem vette le a szemét.

– Ki van itt? – üvöltötte a férfi.

– Uram! – kiáltott felé Richard –, csak szénát rakok az állatoknak.

– A sötétben? Miben sántikálsz? Gyere le ide azonnal!

Richard kezét Anson mellkasának támasztva hátralökte őt a sötétbe. – Igen uram, jövök – kiáltotta Richard a katonának, miközben sietve mászott lefelé a létrán.

A létra alján megfordult és látta, hogy a férfi közeledik felé. Richard a kabátja alá nyúlt a késéért, s csak akkor jutott eszébe, hogy nincs nála. A katona alakja még mindig az istálló ajtón beszűrődő fényben körvonalazódott. Richard a sötétben volt és a férfi valószínűleg nem láthatta őt. Halkan elmozdult a létrától.

Amint a katona elvonult mellette, Richard mögé lépett és megragadta a kését az övén lógó bárd mögötti tokban. Óvatosan kihúzta a kést, éppen amikor a férfi megállt és felnézett a szénapadlásra.

Amint a férfi felfelé meresztette szemét, Richard egyik kezével megmarkolta a haját, a másikkal pedig a válla fölött villámgyorsan átnyúlva mélyen átvágta a katona nyakát, mielőtt az észrevehette volna, mi történik. Richard szorosan tartotta a férfit, miközben ő küzdött, s az egyetlen hang a torkából előtörő vér nedves bugyogása volt. A férfi hátranyúlva haláltusája közepette megragadta Richardot, majd mozdulata erejét veszítette, karja lehanyatlott.

– Anson – suttogta Richard, ahogy engedte a földre csúszni a férfit –, gyere menjünk.

Anson sietve lemászott a létrán. Amint leért, megfordult és megtorpant a földön kiterült halott katona alakja láttán.

– Mi történt?

Richard éppen a katona holttestéről fejtette le a fegyverövét. Felnézett.

– Megöltem.

– Ó!

Richard a kést a tokjában átnyújtotta Ansonnak.

– Tessék. Most már van igazi fegyvered, egy hosszú kés.

Richard a halott katonát odébb görgette, hogy az övet teljesen kiszabadítsa alóla. Amint végzett, zajt halott. Éppen idejében fordult meg, hogy észrevegye a feléjük rohanó másik katonát.

Anson a hosszú kést markolatig beledöfte a férfi mellkasába. A katona hátratántorodott. Richard kezében a fegyver övvel talpra szökkent. A katona levegőért kapkodva két kezét a kés markolatára kulcsolta. Térdre zuhant. Inogva egyik kezével a levegőt markolta, majd egy utolsót zihálva oldalra bukott.

Anson meredten állt a földön fekvő férfit bámulva. A kés kiállt a katona mellkasából. Azután lehajolt és kiszabadította új kését a testből.

– Rendben vagy? – kérdezte Richard, amikor Anson felállt.

Anson bólintott.

– Felismerem ezt a férfit. Menyétnek hívtuk. Megérdemelte a halált.

Richard gyengéden vállon veregette Ansont.

– Jól csináltad! Most gyerünk innen!

Ahogy visszafelé haladtak az utcán, Richard megkérte Ansont, hogy várjon, amíg ő katonák után kutatva ellenőrzi az alacsony épületek közötti sikátorokat. Erdei vezetőként Richard gyakran ment felderítő útra éjszaka. A sötétben igazán elemében érezte magát.

A város sokkal kisebb volt, mint amire számított. Ráadásul sokkal szervezetlenebb is, mint gondolta. Az egyszerű építmények minden látszólagos rend nélkül épültek. A rendszertelen városon keresztül vezető utcák, már ha egyáltalán annak lehetett nevezni őket, a legtöbb esetben nem voltak többek egyszobás épületek csoportjai között kitaposott ösvényeknél. Látott néhány kézikocsit, de kifinomultabb eszközt sehol sem. Egyetlen út szelte át a várost egészen az istállóig vezetve, ahol megtalálták az ellenszert és belefutottak a két katonába. Ez volt az egyetlen istálló, mely elég széles volt ahhoz, hogy egy szekér elférjen benne. Richard a felderítő útján egyetlen járőröző katonát sem látott.

– Tudod, hogy a Rend emberei együtt maradnak-e? – kérdezte Richard, amikor visszatért az árnyékban várakozó Ansonhoz.

– Éjszakára behúzódnak. A mi házunkban alszanak, ott, ahol bejöttünk.

– Arra az alacsony épületre gondolsz, ahová az első két katona bement?

– Igen. Régen ott gyűltünk össze éjszakára, de most a Rend emberei használják.

Richard megütközve tekintett a férfira.

– Úgy érted, mindannyian együtt aludtatok?

Ansont láthatóan enyhén meglepte a kérdés.

– Igen. Együtt voltunk, amikor csak lehetett. Sokunknak volt háza, ahol dolgozhattunk, ehettünk és a tulajdonunkat tartottuk, de csak ritkán aludtunk ott. Rendszerint mind az alvóházakban éjszakáztunk, ahol összegyűltünk, hogy beszélgessünk a napról. Mindenki együtt akart lenni. Néha volt, aki máshol aludt, de többnyire együtt alszunk, hogy biztonságban érezhessük magunkat – Úgy, ahogyan együtt aludtunk éjszakánként, amikor kifelé mentünk a hágón, amelynek a szobor áll a tetején.

– És mindenki csak... lefeküdt egymás mellé?

Anson kitért Richard tekintete elöl.

– A párok gyakran a többiektől kissé távolabb aludtak közös takaró alatt, de mégis együtt voltak a többiekkel. A sötétben azonban, senki sem láthatta őket... együtt a takaró alatt.

Richardnak gondot okozott, hogy el tudja képzelni ezt az életmódot. – Az egész város befért abba az alvóházba? Volt elég hely?

– Nem, túl sokan voltunk ahhoz, hogy egyetlen alvóházban elférjünk. Kettő van. – Anson a karjával mutatta az irányt. – Van egy másik a túloldalán annak, amit láttál.

– Menjünk hát, nézzük meg!

Gyorsan mozogtak a városkapu és az alvóházak felé. A sötét utca üres volt. Richard senkit sem látott az épületek közötti ösvényeken. Akik a városban maradtak nyilvánvalóan már aludni tértek vagy féltek kijönni a sötétbe.

Az egyik kis ház ajtaja recsegve kinyílt, mintha csak valaki kifelé kémlelt volna. Az ajtó tágabbra nyílt, és egy vékony alak lendült ki rajta egyenesen feléjük.

– Anson! – érkezett suttogó hangja.

Egy fiú volt, nem sokkal múlhatott tízéves. Térdre zuhant és belekapaszkodott Anson karjába, a kezét csókolgatta örömében, hogy látja.

– Anson, olyan boldog vagyok, hogy itthon vagy! Annyira hiányoztál nekünk! Féltettünk, féltünk, hogy megöltek!

Anson megragadta a fiút az ingénél fogva, és talpra rántotta.

– Bernie, jól vagyok és örülök, hogy épségben látlak, de vissza kell menned most. A katonák meglátnak. Ha elkapnak idekint...

– Ó, kérlek, Anson, gyere, aludj nálunk. Olyan magányosak vagyunk és úgy félünk.

– Kik?

– Most csak én és a nagyapám. Kérlek gyere be és maradj velünk.

– Most nem tudok. Talán majd máskor.

A fiú Richardot bámulta egy ideig, majd amikor látta, hogy a férfit nem ismeri fel, összehúzta magát.

– Ő egy barátom, Bernie, egy másik városból. – Anson leguggolt a fiú mellé. – Kérlek, Bernie, visszatérek, de most be kell menned, és ott kell maradnod éjszakára. Ne gyere ki! Félünk, hogy baj lesz. Maradj bent. Mondd el a nagyapádnak, amit tőlem hallottál, megteszed?

Bernie végül beleegyezett, visszafutott és eltűnt a sötét ajtónyílásban. Richard sürgősen ki akart jutni a városból, mielőtt bárki más is kijön és tiszteletét teszi. Ha ő és Anson nem vigyáznak, a végén még felkeltik a katonák figyelmét.

Az út hátralevő részét gyorsan tették meg visszafelé az utcán a házakat használva fedezékül. Az utca elejére érve, az egyik házhoz simulva Richard kikémlelt a sarkon az alacsony falú alvóház felé, ahová az őrök bementek. Az ajtó nyitva volt, lágy fény ömlött ki rajta.

– Ott bent? – suttogta Richard. – Ott aludtatok bent mindannyian?

– Igen ez az egyik alvóház, és mögötte van a másik.

Richard gondolkodott egy rövid ideig.

– Min aludtatok?

– Szénán. Általában pokrócot terítettünk rá. Gyakran cseréltük a szénát, hogy frissen tartsuk, de ezek a katonák nem fáradnak vele. Úgy alszanak, akár az állatok, poros, öreg szénában.

Richard kinézett a nyitott kapun a földekre, majd vissza az alvóházra.

– És most a katonák mind odabenn alszanak?

– Igen. Elfoglalták tőlünk. Azt mondták, ez lesz az ő kvártélyuk. Most a mieink – már, aki még életben van – kénytelenek ott aludni, ahol helyet találnak.

Richard szólt Ansonnak, hogy maradjon, ő pedig átsurrant az árnyékos részeken, a fáklya fényét kikerülve, hogy felmérje az első épület mögötti területet.

A második hosszú építményben szintén katonák voltak, nevetgéltek és beszélgettek. Többen voltak, mint amennyire szükség volt egy ilyen kis helység őrzésére, de Witherton volt a kapu Bandakarba és onnan kifelé.

– Gyere – mondta Richard, amint visszaért Anson mellé, – menjünk vissza a többiekhez. Van egy ötletem.

Ahogy a kapu felé közeledtek Richard felnézett a csillagos égre, hogy nem járnak-e erre feketeszárnyú kara-karák. Ekkor vette észre, hogy a kapu két oldalának póznáin egy-egy test lógott bokánál felkötözve. Amikor Anson is meglátta őket, megtorpant, meredten állt a rémületes látványtól.

Richard a kezét a férfi vállára téve közel hajolt. – Rendben vagy?

Anson megrázta a fejét.

– Nem. De jobban leszek, ha azok, akik idejöttek és ilyet tettek mind halottak lesznek.

5. FEJEZET

Richard nem tudta, hogy az ellenszertől jobban kellett volna-e éreznie magát, de ha igen, akkor az még nem következett be. Ahogy lopózva surrantak a koromfekete mezőn, mellkasába minden lélegzetvételre fájdalom hasított. Megállt és szemét behunyta egy rövid időre, hátha enyhül a Tehetsége okozta fájdalom. Mindennél jobban vágyott rá, hogy aludhasson, de erre nem volt idejük. Mindenki nekiindult, s Richardot követve csendben szelték át a Witherton melletti földeket.

Legalább az jó érzéssel töltötte el, hogy magához vehette kardját, még ha rettegett is a gondolattól, hogy ki kell vonnia, mert félt, hogy a mágiája már nem áll mellette. Ha majd megtalálják a másik két üveg ellenszert, és megszabadul a méregtől, akkor talán visszatérhetnek Niccihez, s ő segíthet a Tehetségét újra ellenőrzése alá vonni.

Megpróbált nem aggódni amiatt, hogy vajon egy varázslónő képes-e segíteni egy varázslónak, ha az elveszítette uralmát a Tehetsége felett, mint ahogy az vele is megtörtént. Niccinek hatalmas tapasztalata volt. Amint odaérnek hozzá, fog majd tudni segíteni neki. S még ha ő nem is lesz képes rá, Richard biztos volt benne, hogy legalább tudni fogja, mit kell neki tennie, hogy megkapja a szükséges segítséget. Végül is Nicci valaha a Fény Nővérei közé tartozott; a Fény Nővéreinek feladata pedig az volt, hogy segítsenek a Tehetséggel bíróknak megtanulni a mágiájuk irányítását.

– Azt hiszem, látom a külső falat – suttogta halkan Kahlan.

– Igen, az az a hely – mutatta Richard. – Ott van a kapu. Látod?

– Azt hiszem – suttogta a nő.

Sötét, hold nélküli éjszaka volt. Míg a többiek alig láttak valamit, amint a sötétben haladtak, Richard örült a kedvező körülményeknek. A csillagok fénye elég volt ahhoz, hogy lássa merre menjenek, de nem hitte, hogy a katonák észrevehetik őket.

Amint közelebb lopóztak, a nyitott kapun keresztül megláthatták az alvóházat. A fáklya még mindig égett az épület ajtaja mellett, ahol odabenn a katonák aludtak. Richard jelzett, gyűljenek köré. Lekuporodtak. Richard megragadta Anson ingét a vállánál, és még közelebb húzta magához, majd ugyanezt tette Owennel.

Most már mindketten harci szekercékkel voltak felszerelkezve. Ansonnál ezen kívül ott volt a kés is, amit kiérdemelt. A többi férfinál pedig azok a fegyverek, melyeket maguk segítettek befejezni.

Amikor Richard és Anson visszatértek az erdei tisztásra, Anson a várakozó férfiaknak elmondott mindent, ami történt. Amikor arról beszélt, hogy megölte a Menyétnek nevezett katonát, Richard visszafojtotta a lélegzetét. Nem volt biztos benne, hogyan reagálnak majd a férfiak meghallván, hogy egy közülük való valóban megölt egy embert. Egy röpke pillanatig tartó döbbent csend után a tett felett érzett spontán öröm hangjai törtek elő.

Mindegyikük kezet akart rázni Ansonnal, hogy gratuláljon neki, s hogy közöljék vele, milyen büszkék rá. Abban a pillanatban Richard minden maradék kétsége elszállt. Megengedte nekik, hogy rövid ideig ünnepeljenek, míg várta, hogy az éj sötétje sűrűsödjön, majd nekiindultak át a földeken.

Ez volt az éjszaka, amikor Witherton elnyerte szabadságát.

Richard körbe tekintett a sötétben megbúvó alakokon.

– Rendben, tartsatok észben mindent, amit mondtunk nektek. Maradjatok csendben és tartsátok szilárdan a kaput, amíg Anson és Owen elvágják a zsanérköteleket. Vigyázzatok, nehogy leessenek a kapuszárnyak, amikor átvágják a köteleket.

A gyenge fényben Richard csak annyit tudott kivenni, hogy a férfiak bólintanak utasításaira. Richard felnézett és alaposan ellenőrizte, nem tűntek-e fel az égen a kara-karák. Nem látott egyet sem. Már régóta nem látták őket.

Úgy tűnt, bejött a csel, hogy bevették magukat az erdőbe, éppen mielőtt megváltoztatták várható útvonalukat, majd vigyáztak, ne váljanak láthatóvá felülről. Lehetséges, hogy sikerült kicsúszniuk Nicholas, az Árny figyelő szemei elől. Ha valóban sikeresen kimenekültek a megfigyelési teréből, akkor nem tudhatja, merre kezdje keresni őket.

Richard röviden megszorította Kahlan kezét, majd a városfal nyílása felé indult. Cara Richard másik oldalán lapult. Tom zárta a sort Jennsennel, s biztosította, hogy ne érje őket meglepetés hátulról.

Betty-t nem csak, hogy kikötözték, hanem bezárták egy sebtében összetákolt karámba, így biztosítva, hogy a kecske ne kövesse őket és ne árulja el jelenlétüket a legrosszabb pillanatban. A kecske szokatlanul zaklatott lett amiatt, hogy hátrahagyták, de mivel életek forogtak kockán, nem vállalhatták a veszélyt, hogy esetleg bajt hozzon rájuk. Elég boldog lesz majd, ha visszatérnek.

Amikor elérték a városkapuhoz közeli földeket, Richard intett, hogy mindenki húzódjon le és maradjon ott, ahol van. Richard Tommal együtt a fal árnyékának fedezékében a kapuig lopózott. Közvetlenül a kapun belül egy katona lépdelt lassan, magányos éjjeli őrjáratát teljesítve. Nem volt óvatos, különben kötelességét nem ennyire kivilágítva, egy fáklya fényében végezte volna.

Amint a katona megfordult és a hátát fordította feléjük, Tom mögé osont és villámgyorsan elcsendesítette. Miközben Tom kivonszolta a halott férfit a kapun, hogy elrejtse a sötétben a falon kívül, Richard bement a kapun, végig az árnyékban maradva, kerülve az alvóház előtt égő fáklya fényét. Az alvóház ajtaja nyitva állt, de se fény se hang nem szűrődött ki rajta. Ilyen későn a bent lévő katonák már minden bizonnyal mindannyian aludtak.

Lopva elvonult az első hosszú épület mellett a másodikhoz, ahol egy másik őr teljesített szolgálatot. Gyorsan, csendben, megragadta, elvágta a torkát és szorosan tartotta, amíg vergődött. Amikor végül elernyedt, Richard lefektette a második alvóház mellé, ahová a fáklya fénye nem világított be.

A távolban a férfiak már belopakodtak a kapuig, s tartották a szárnyakat, amíg Anson és Owen gyorsan elvágták a zsanérként szolgáló köteleket. Pillanatokon belül a kapu mindkét szárnyát szabaddá tették. Richard hallotta az erőfeszítés halk nyögéseit, amint a férfiak két csoportja körbemozgatta a nehéz kapuszárnyakat.

Jennsen átnyújtotta Richardnak az íját, a húr már rajta is volt. Ezután átnyújtotta neki az egyik különleges nyílvesszőt, a többit pedig készenlétben tartotta. Kahlan odaosont az első épület előtti póznára kötözött fáklyához, és meggyújtott több kisebb fáklyát, majd átnyújtotta őket a férfiaknak. Egyet magánál tartott.

Richard a nyílvesszőt ráhelyezte az íjára, majd körbepillantott a vibráló fáklyafényben előtte lebegőnek látszó arcokra. A kimondatlan kérdésre válaszul mindannyian bólintással jelezték, hogy készen állnak. Richard a két kaput egyensúlyozó férfiakat is ellenőrizte és látta, hogy bólintanak. Egyik kezével az íjat és a nyílvesszőt markolta, a másikkal jelzett a férfiaknak, hogy induljanak.

A lassú, óvatos közeledés az erdőből a városba, hirtelen vad rohanássá változott. Richard a felajzott nyílvessző végét beletartotta a fáklya lángjába, amit Kahlan tartott elé. Amint a nyílvessző lángra kapott, Richard az alvóház nyitott ajtajához rohant, behajolt a sötétbe, és kilőtte a helyiség hátsó része felé.

Ahogy a lángoló nyílvessző végigsuhant az épületben, megvilágította a szalmaágyon alvó katonák sorait. A nyílvessző az épület túlsó végében csapódott be, lángot vetve a szalmára. Néhány fej emelkedett fel a zavart hozó látványra. Jennsen újabb nyílvesszőt adott Richardnak. Ő azonnal az arcához húzta a húrt, és a nyílvessző a belső tér közepe felé suhant.

Amint Richard visszahúzódott az ajtónyílásból, a két férfi a lángoló szurkot csepegtető fáklyáit behajította az épületbe. Sziszegve szelték át a levegőt, s az alvó katonák között értek földet, pattogva, lángfalat gyújtva zuhantak a szalmára.

Csupán néhány szívdobbanásnyi idő telt el a támadás kezdete óta, s az első alvóház elejétől a végéig lángokban állt. A legnagyobb lángfalat a szurokkal alaposan megkent fáklyák gyújtották az épület ajtó felőli végén. Zavart kiáltások hallatszottak belülről, a vastag falak miatt tompítva. Az alvó katonák feltápászkodtak.

Richard ellenőrizte, hogy a férfiak a nehéz kapukkal jönnek-e, majd rohanva megkerülte az alvóházat a másik épületig. Jennsen a sarkában loholt, és átnyújtott neki egy nyílvesszőt; a vessző végére tekert, olajban áztatott rongy lángja lobogott, ahogy a lány futott. Az egyik embere kihúzta a fáklyát az állványából az épület előtt, ahol azelőtt a katona őrjáratozott. Az, amelyikkel Richard végzett. Richard behajolt az ajtón, s látta, hogy a sötét épületbelsőből egy nagydarab férfi ront felé. Richard hátát az ajtófélfának vetve egyenesen mellbe rúgta a férfit, amivel visszatántorította.

Richard megfeszítette az íjhúrt és a lángoló nyílvesszőt belőtte az épületbe. Ahogy a nyílvessző repülés közben megvilágította a belső teret, látta, hogy a katonák közül néhányan már felébredtek és kezdtek feltápászkodni. Amikor megfordult, hogy átvegye a második lángoló nyilat Jennsentől, látta, hogy az első épületből füst ömlik. Amint felajzotta, majd elengedte a második nyilat, elhajolt az útból. Az érkező férfiak azon nyomban fáklyákat hajigáltak be.

Az egyik fáklya visszapattant és kihullott az ajtónyíláson. Az ajtó felé rohanó katona mellkasáról pattant vissza. A fáklyáról lepergő égő szuroktól a martalóc zsíros szakálla lángra kapott. Vérfagyasztó sikoly tört elő belőle. Richard rúgásától visszazuhant az épületbe. Egy pillanaton belül több tucatnyi férfi rohant az ajtó felé, nem csak a lángok elől menekülve, hanem, hogy felvegyék a harcot a támadókkal. Richard látta fegyvereik villanását, ahogy kezükbe kapták őket.

Hátraszökkent az ajtóból, mert ekkor már a nehéz kapuszárnnyal rohanva érkeztek az emberei. Oldalra fordították és belökték az eresz alá, ám mielőtt az alját letéve kiékelhették volna a földön, az odabent üvöltő katonák tömege nekizuhant a kapuszárnynak és visszalökte. A kaput cipelőket a súly leverte a lábukról, s a nehéz kapu rájuk esett.

Hirtelen férfiak özönlöttek ki az ajtónyílásból. Richard emberei készen álltak és rájuk vetették magukat, fából készült fegyvereiket beledöfték ellenfeleik lágy részeibe, s letörték az eszközök markolatát, amint ellenségeik egymás után rohantak ki az ajtón. Mások az ajtó mellett állva buzogányukkal törték be a kijövő katonák fejét. Amikor egy katona felemelt karddal jött ki, az egyik férfi bottal rávágott a karjára, a másik pedig egy fakarót döfött a bordái alá. Minél több katona esett el az ajtóban, annál lassabban tudtak kijutni a belülről kifelé igyekvők és annál könnyebben végezhettek velük.

A katonákat olyannyira meglepte, hogy ezeket az embereket harcolni látják, hogy a legtöbb esetben csak eredménytelenül próbáltak visszavágni. Amint egy katona átlépett a testek halmán az ajtóban és kardját felemelte, egy férfi a hátára ugrott, megragadta karjait, egy másik pedig beleszúrta fegyverét. Egy másik parancsokat kiáltozva Jennsen felé vetette magát, de egy íjpuska nyílvesszője azonnal az arcába vágódott. Néhány katona pedig, akik kimenekültek az égő épületből és átcsúsztak Richard embereinek során, Cara Agieljével találkoztak. Sikolyuk szörnyűbb volt, mint égő társaik üvöltése, s egy pillanatra a harc mindkét oldalán küzdők figyelmét odavonzotta.

Az elejtett tőröket és kardokat a városiak magukhoz vették és a Birodalmi Rend emberei ellen fordították. Richard az ajtóban kavargó füstből előtűnő katona mellkasának közepébe lőtt egy nyílvesszőt. Még földet sem ért, amikor egy második nyílvessző a mögötte érkezőt terítette le. Ahogy a katonák rohantak ki, felbuktak az ajtóban heverő holttestekben és Richard emberei a megszerzett harci szekercékkel agyoncsapták vagy zsákmányolt kardokkal agyonszúrták őket. Mivel az ajtóban csak egyesével tudtak kijönni, nem volt lehetőségük szervezett támadásra, nem úgy, mint azoknak, akik odakint várták őket.

Amint Richard emberei visszaverték a lángoló épületből kitörni akaró katonákat, mások rohanva érkeztek segíteni, hogy megemeljék a kaput, így, akik alatta voltak, ismét megragadhatták. Amint a kaput felemelték, megfordították, majd ismét az együttes erőfeszítés csatakiáltásával az épület felé rohantak vele. A tetejét beillesztették az eresz alá, de amikor az alsó szélét le akarták engedni, az ajtóban halomban heverő testektől ismét nem tudták beékelni.

Richard parancsokat kiáltott. Néhány embere odarohant az ajtóhoz, megragadták egy-egy halott katona karját vagy lábát és félrevonszolták a hullákat. Így a többiek végül le tudták engedni a kapuszárny alját, a szárnyat az épületnek feszítve, alul a talajra beékelve, és elzárva ezzel az ajtónyílást.

Egy katonának belülről sikerült kifurakodnia, éppen mielőtt a helyére feszítették a kaput A kapu súlya felszegezte az épület falához. Owen behajolt és egy karddal, amit az imént kapott fel, határozott mozdulattal átszúrta a férfi torkát.

A katonák belülről ostromolták az ajtónyílást elzáró kaput, teljes súlyukkal nekiveselkedtek, de kívülről Richard emberei mindannyian derekasan állták a rohamot. Mások térdre vetették magukat és karókat szúrtak le a földbe, hogy rögzítsék a kapuszárnyat az ajtó előtt, így ejtve csapdába a katonákat.

Mögöttük, az első épület eresze alól, lángnyalábok szökkentek az éjjeli égbolt felé. Az alvóház teteje egyszerre tűzbe borult, robbanásszerűen az egész épületet szikrázó lángtömegbe borítva. Az éjszakát az elevenen elégő férfiak sikolyai tépdesték.

Ahogy az első épületet elemésztették a lángok, a tűztömeg felől érkező hőhullámok az égő emberhús undorító bűzét hozták. Ez emlékeztette Richardot arra, hogy ha meg akarja tartani az egyensúlyt, a Tehetsége megköveteli, hogy ne egyen húst. A ma éjszakai öldöklés után, mivel a Tehetsége már csúszott ki az uralma alól, még nagyobb gonddal kell majd kerülnie a húsevést.

A feje már annyira fájt, hogy a látását is nehezen tudta összpontosítani; nem engedhetett meg magának semmit, ami tovább rontaná a Tehetsége egyensúlyát. Ha nem lesz elég óvatos, a méreg nem fogja megkapni az esélyt, hogy végezzen vele.

Súlyos füsttömeg szivárgott ki a második alvóház ajtónyílását fedő kapuszárny széleinél. Sikolyok és könyörgés hangjai hallatszottak belülről. A városiak hátrébb húzódtak, figyelték, ahogy a füst kavarogva előtör az eresz alól. Úgy tűnt, a csata olyan gyorsan véget ért, ahogy elkezdődött.

Szótlanul álltak a harsogó tűz éles ragyogásában. A lángok átrágták magukat a második épületen, és lobogva beborították az egészet.

A rettenetes forróság miatt mindenki elhúzódott az alvóházaktól. Ahogy vonultak hátra az égő épületektől, találkoztak a város lakóival, akik döbbent csendben gyülekeztek és figyeltek az árnyékos részeken.

Az egyik idősebb férfi előre lépett.

– Owen szónok, mi ez? Erőszakot követtetek el?

Owen ellépett egy társa mellől, hogy városa népe elé álljon. Karját kitartva hátramutatott Richard felé.

– Ő Rahl Nagyúr a D'Harai Birodalomból. Azért indultam útnak, hogy rátaláljak és segítsen megszabadítani bennünket. Sok mindent el kell mondanunk nektek, de egyelőre tudjátok meg, hogy ma éjjel, sok évszak óta először, a városunk szabad. – Igen, segítettünk a Rahl Nagyúrnak megölni a gonosz katonákat, akik rettegésben tartottak bennünket. Megbosszultuk szeretteink halálát. Többé nem leszünk áldozatok! Szabadok leszünk!

Az emberek csendben álltak és úgy tűnt, csak arra képesek, hogy meredten nézzék Owent. Sokan láthatólag zavartak voltak. Néhányan talán csendben örvendeztek, de többségük arcán a döbbenet ült.

A fiú, Bernie, odarohant Ansonhoz, ámulattal bámult fel rá.

– Anson, te és a többiek felszabadítottatok minket? Igazán?

– Igen. – Kezét a fiú vállára tette. – A városunk szabad!

– Köszönöm! – A fiú arcán vigyorral fordult vissza a város népe felé. – Megszabadultunk a gyilkosoktól!

Hirtelen, spontán örömujjongás töltötte meg az éjszakát, túlharsogva a lángok pattogását. A városlakók odarohantak hónapok óta nem látott ismerőseikhez, megérintették, megölelték, faggatni kezdték őket.

Richard megfogta Kahlan kezét és Carához, Jennsenhez és Tomhoz csatlakozva félrehúzódott. Ezek az emberek, akik annyira az erőszak ellen voltak, akik egész életüket a hiedelmeik hamis igazsága miatt behunyt szemmel éltek, most fürödtek a könnyes boldogságban, hogy mit jelent valóban megszabadulni a rettegéstől és az erőszaktól.

Néhányan lassan otthagyták a sajátjaikat, hogy megnézzék Richardot és a mellette állókat. Richard és Kahlan mosollyal fogadták nyilvánvaló örömüket. Összegyűltek Richard előtt közvetlenül, mosolyogtak és bámultak, mintha ő és akik vele voltak valamiféle messziről jött, furcsa teremtmények lennének.

Bernie Anson karjába kapaszkodott. Mások szorosan ölelték a többieket. Ők azonban egymás után bontakoztak ki az ölelésből, elhúzódtak, hogy Richard és Kahlan mellé állhassanak.

– Olyan boldogok vagyunk, hogy itthon vagytok lelkendeztek. – Végre velünk vagytok!

– Most újra együtt vagyunk! – ujjongott Bernie.

– Nem maradhatunk – rázta a fejét Anson.

A tömegben mindenki elhallgatott.

Bernie-nek, mint sok más embernek a városból, láthatóan a szíve szakadt meg.

– De hát miért nem?

Zsongó, aggódó suttogás söpört végig a tömegen. Mindenkit megrázott a hír, hogy az övéik nem maradnak otthon.

Owen felemelte a karját, hogy figyeljenek rá. Amikor elcsendesedtek, belefogott a magyarázatba.

– Bandakar népe még mindig a Rend katonáinak kegyetlen uralmát nyögi. Ahogy ma éjjel szabadokká lettetek, úgy kell Bandakar egész népének szabaddá lennie.

A Rahl Nagyúr és a felesége, az Inkvizítor Anya, s velük együtt a barátjuk és védelmezőjük, Cara, a Rahl Nagyúr húga Jennsen, és Tom, aki szintén barát és védelmező, már mind beleegyeztek, hogy segítenek nekünk. Egyedül nem tudják felszabadítani az országot. Nekünk is ki kell vennünk a részünket, mivel ez a mi földünk, s ami ennél is fontosabb, a mi népünk és a mi szeretteink.

– Owen, nem szabad részt venned erőszakos cselekedetekben! – mondta egy idősebb férfi. Hirtelen elnyert szabadságuk miatt a tiltakozása nem volt túl határozott. Sokkal inkább vélt kötelezettségből eredt, mint bármi másból. – Az erőszak ciklusát indítottad el. Ez rossz dolog.

– Mielőtt elmegyünk beszélünk majd veletek, hogy megértsétek, mint ahogy mi is megértettük, hogy miért kell ezt tennünk, hogy valóban megszabaduljunk az erőszaktól és a kegyetlenségtől. A Rahl Nagyúr megmutatta nekünk, hogy az erőszak ciklusa nem annak eredménye, ha visszavágunk saját életünket védelmezve, hanem annak, ha meglapulunk, s elmulasztjuk megtenni azt, ami szükséges azoknak a betolakodóknak a megsemmisítésére, akik megölnének bennünket. Ha megtesszük kötelességünket magunkkal és szeretteinkkel szemben, akkor olyan tökéletesen kiírtjuk az ellenséget, hogy az többé nem árthat nekünk. Akkor nem lehet szó erőszak ciklusról, hanem vége lesz mindenféle erőszaknak. Akkor és csak akkor verhet gyökeret a valódi béke és szabadság.

– Az ilyen tettek sohasem vezetnek sehová, csak elindítják az erőszak árját – tiltakozott egy idős férfi.

– Nézz körül – mondta Anson. – Az erőszak nem ma éjjel kezdődött, de ma éjjel véget ért. Az erőszakot eltiportuk, ahogy lennie kellett, azzal, hogy eltiportuk a gonosz embereket, akik ránk zúdították.

Az emberek egymás felé bólogattak, a mámorító érzés, hogy hirtelen megszabadultak a Birodalmi Rend katonáitól való rettegés szorításából egyszerűen felülkerekedett tiltakozásukon. Az öröm legyőzte a félelmet. Annak valósága, hogy visszakapták az életüket felnyitotta a szemüket.

– De meg kell értenetek, ahogyan mi is megértettük – mondta Owen –, hogy soha semmi nem lesz már úgy, ahogy valaha volt. Az a világ már a múlté.

Richard észrevette, hogy a férfiak már nem görnyednek. Egyenesen álltak, feltartott fejjel.

– Az életet választottuk – szólt Owen az övéihez. – És eszerint cselekedve valódi szabadságra leltünk.

– Azt hiszem, ahogy mi is mindannyian – mondta az öregember a tömegben.

6. FEJEZET

Zedd a homlokát ráncolta az erőfeszítéstől, amikor megpróbált összpontosítani arra, hogy mi volt az, amit Tahirah Nővér letett elé az asztalra. Felnézett a nőre, púpos orra felett redőkbe vont szemöldökére.

– Nos? – kérdezte a nő.

Zedd hunyorogva lenézett a tárgyra. Egy bőrrel bevont golyónak látszott, melyre köröskörül halvány kékkel és rózsaszínnel cikk-cakkos vonalakat festettek.

Mi volt az, ami oly ismerősnek és mégis oly távolinak tűnt e tárggyal kapcsolatban?

Pislogott, megpróbálta látását jobban összpontosítani. Nyakában heves fájdalom tombolt. Egy apa, hallva gyötrődő fiának borzasztó sikolyát a szomszédos sátorból, megragadta Zeddet a hajánál fogva és elráncigálta a szülőktől, akik elkeseredésükben püfölve, rángatva próbálták rábírni az öregembert, hogy teljesítse követelésüket. Nyakának megrándult izma miatt, fejét csak fájdalmak árán tudta egyenesen tartani. A kínzáshoz hasonlítva azonban, amit hallott, az ő fájdalma semmiség volt.

A sátor homályos belső tere, melyet póznákról lógó lámpák világítottak meg, olyan érzést keltett benne, mintha az egész sátor örvénylett volna körülötte. Erős bűz lengte be a helyiséget. A forróság és a nedvesség csak még elviselhetetlenebbé tették a bűzt és a szédülést. Zedd úgy érezte, menten elájul.

Olyan régen aludt már, hogy nem is tudott visszaemlékezni, mikor volt alkalma lefeküdni. Mindössze annyi ideig aludt a széken ülve, amíg Tahirah nővér kiment és egy másik tárgyat hozatott a szekerekről, vagy nyugovóra tért és a következő Nővér még nem érkezett meg, s bele nem fogott a Toronyból hozott tárgyak vesződséges leltározásának következő részletébe. Csak ritkán tudott néhány értékes percnél többet szunyókálni. Az őrök parancsot kaptak, hogy ne hagyják sem őt, sem Adie-t aludni.

Legalább a gyerekek kiáltásai abbamaradtak. Legalább, amíg együttműködött velük, a fájdalom sikolyai elnémultak.

Hirtelen heves fájdalom kezdett dobolni oldalt a fejében. Visszatántorodott. A szék felborult, s Zedd a földre zuhant. Kezei hátra voltak kötve, így nem tudta tompítani az esést, keményen megütötte magát. A fülei zúgtak, nem csak a zuhanástól, hanem a Nővér erejének csapásától, mely a Nyakörvön keresztül érte el.

Gyűlölte a hatalomnak ezt a gonosz eszközét. A Nővér nem volt kezdő a hatalom gyakorlásában. Mivel a Nyakörv elzárta őt a saját Tehetségének használatától, Zedd nem tudta alkalmazni mágikus erejét, hogy megvédje magát. Ehelyett az erejét ellene használták fel.

A Nővérek, minden jelentősebb provokáció nélkül, időnként erőszak-rohamban törtek ki. Sokan közülük valaha jóságos emberek voltak, akik életüket mások segítésének szentelték. Jagang teljesen más célból döntötte őket rabszolgasorba. Most az ő parancsait teljesítették. Lehet, hogy valaha gyengédek voltak, de most, s Zedd tudta ezt, megpróbáltak egy lépéssel a Jagang által rájuk mért fenyítés előtt járni. Az a fenyítés elviselhetetlen gyötrődést jelentett. A Nővérektől eredményeket vártak; Jagangot nem érdekelte a kifogás, hogy Zedd-el nehéz bánni.

Zedd látta, hogy a Nővér Adie-t is leütötte a földre. Bármilyen büntetést kapott Zedd, Adie-nek ugyanazt kellett elviselnie. Ez saját fájdalmánál is jobban gyötörte.

Katonák a sátor falától érkeztek. Felállították a széket, s visszaültették rá Zeddet. Hátrakötött kézzel nem tudott segítség nélkül felkelni. Olyan keményen ültették le, hogy hörgés tört fel a tüdejéből.

– Nos? – kérdezte követelőző hangon Tahirah Nővér. – Mi ez?

Zedd ismét előrehajolt, s meredten nézte az egyetlen, gömb alakú tárgyat az asztal közepén. A rajta körbefutó halvány kék és rózsaszín cikk-cakkos vonalak mély érzelmeket kavartak fel benne. Úgy gondolta, tudnia kellene, mi az a tárgy.

– Ez... ez...

– Mi ez? – Tahirah Nővér a könyvet lecsapva az asztal szélére, ettől a kerek tárgy pattogva odébb gurult és megállapodott Zeddhez közelebb. A Nővér egyik karja alá kapta a könyvet, s a másikra támaszkodva rádőlt az asztalra. Lehajolt Zeddhez.

– Mi ez? Mire jó?

– Én... én nem emlékszem.

– Szeretnéd, ha behoznék néhány gyereket? – kérdezte a Nővér lágy, édes tónusban beszélve, ám a fenyegetés halálos volt, ahogy folytatta. – Akarod, hogy mutassam meg neked az arcocskájukat, mielőtt a szomszédos sátorba viszik őket megkínozni?

– Nagyon fáradt vagyok – zihálta Zedd. – Próbálok emlékezni, de nagyon fáradt vagyok.

– Talán a gyerekek sikoltozása közepette szeretnéd elmagyarázni a szüleiknek, hogy fáradt vagy, s nem igazán emlékszel.

Gyerekek. Szülők.

Zeddnek hirtelen felderengett, mi az a tárgy. Fájdalmas emlékek törtek elő. Érezte, ahogy egy könnycsepp végigcsorog arcán.

– Drága szellemek! – suttogta. – Hol találtad?

– Mi ez?

– Hol találtad? – ismételte meg Zedd.

A Nővér türelmetlen horkanással felegyenesedett. Kinyitotta a könyvet, majd zajosan, és látványosan hevesen forgatta a lapjait. Végül megállt, és ujjával megütögette a nyitott könyvet.

– Az áll itt, hogy egy folyosón találták, elrejtve egy fekete hatfiókos szekrény hátuljában, egy nyitott rekeszben. Három ágaskodó lovat ábrázoló falikárpit lógott a szekrény felett.

Lejjebb engedte a könyvet. – Akkor, hát mi ez?

Zedd nyelt egyet.

– Egy labda.

A Nővér metszőn nézte Zeddet. – Tudom, hogy egy labda, vén bolond! Mire használható? Mire jó? Mi a célja?

Zedd mereven nézve az öklénél nem nagyobb labdát, már emlékezett. – Ez egy labda, gyerekeknek, hogy játszanak vele. A célja az, hogy örömet okozzon nekik.

Emlékezett erre a labdára, akkor még élénk színei voltak, gyakran pattogott a Varázslók Tornyának folyosóin, a lánya kuncogva, nevetgélve kergette. A kislány azért kapta tőle, mert jól tanult. Néha végiggörgette a termeken egy pálcával irányítva, mintha csak egy házi kedvencet sétáltatna. Kedvenc játéka az volt, hogy a kőfolyosók egy kereszteződésében a padlóra pattintotta, ahonnan a labda egy falhoz vágódott, majd egy másikhoz, s így megkerült egy sarkot, s a lány nézte, melyik folyosóra pattan, majd utána iramodott.

Egy nap a kislány könnyek között jött hozzá. Zedd megkérte, hogy ossza meg vele gondját.

A kislány felmászott az ölébe, és elmesélte, hogy a labdája valahova elgurult és elveszett. Azt akarta, hogy apja találja meg. Zedd azt mondta neki, hogy, ha kitartóan keresi, biztosan megtalálja. A kislány ezután napokat töltött csüggedten kószálva, keresgélve a Torony folyosóin, de többé nem találta meg.

Végül egy reggel napkeltekor Zedd nekivágott a hosszú sétának Aydindrilbe a Stentor utcai piacra. Ott talált egy kereskedőt, aki ilyen játékokat árult, ilyen cikk-cakkos vonalas labdát is. És vett a lányának egy másikat – nem pont ugyanolyat, hanem egy labdát rózsaszín és zöld csillagokkal. Szándékosan választott olyat, amelyik nem hasonlított az elveszített játékszerre, mert nem akarta, hogy a lánya azt higgye, a vágyak csodálatos módon teljesülnek, hanem azt akarta, tanulja meg, hogy a problémákat meg lehet oldani.

Emlékezett, hogy a lánya a lábait átölelve köszönte meg neki az új labdát, azt mondta neki, ő a legjobb apa az egész világon és ezután sokkal jobban fog vigyázni, hogy el ne veszítse az újat. Zedd mosolyogva nézte, amint kis kezét a szívére tette és elmondott egy kislány-esküt, melyet ott helyben talált ki.

Nagy becsben tartotta a labdát a rózsaszín és zöld csillagokkal. Mivel kicsi volt, egyike volt annak a néhány tárgynak, amit magával tudott vinni már felnőtt korában, amikor Zeddel Nyugatföldre menekültek, miután Darken Rahl megerőszakolta.

Amikor Richard kicsi volt, azzal a labdával játszott. Zedd emlékezett lányának mosolyára, amikor saját gyermekét figyelte, ahogy azzal az értékes labdával játszott. Zedd a gyönyörű szemében látta a lánya saját gyermekkorának emlékeit megelevenedni, amint Richardot figyelte játék közben. Richard anyja egész életében megtartotta azt a labdát, egészen a haláláig.

A labda Zedd előtt az volt, melyet a lánya akkor elveszített. Biztosan bepattant a szekrény mögé és beesett egy hátsó rekeszbe, s ott is maradt oly sok hosszú éven át.

Zedd előre hajolt, homlokával rádőlt a cikk-cakkos halványkék és rózsaszín körbefutó vonalakkal díszített poros labdára, és sírt.

Tahirah Nővér belemarkolt a hajába és visszahúzta egyenes tartásba. – Nem hiszem, hogy az igazat mondod. Ez egy mágikus tárgy. Tudni akarom, mi ez, és mire használható. – Zedd fejét hátratartva metszőn belenézett a szemeibe. – Tudod, hogy nem habozok megtenni, ami ahhoz kell, hogy együttműködj. Őexelenciája nem fogad el sem kifogást, sem kudarcot.

Zedd a könnyeit pislogva felnézett rá.

– Ez egy labda. Egy játék. Semmi más.

A nővér gúnyos mosollyal elengedte Zeddet.

– A nagy és hatalmas Zorander Varázsló. – Megrázta a fejét majd folytatta. – S még mi valaha féltünk tőled. Egy szánalmas öregember vagy, bátorságodat egy gyerek sírása is megtöri. – A nő sóhajtott. – Azt kell mondanom, a híred messze meghaladja a valós tudásodat.

A Nővér felmarkolta a labdát, majd ujjai között forgatta, miközben megvizsgálta. Undorral horkantott egyet, majd félredobta mintha értéktelen lenne. Zedd figyelte, ahogy a labda pattog majd gurul a földön, s megpihen a sátor oldalánál, a pad mellett, ahol Adie ült.

– Rendben – mondta végül a Nővér –, menjünk és nézzük meg, mit pakoltak le a következő sátorba.

A katonák felemelték Zeddet a székről, mielőtt esélye lett volna egyedül próbálkoznia. A vállai sajogtak amiatt, hogy a háta mögött összekötözték a csuklóit, és karjainál megragadva emelték fel. Adie-t szintén felállították. A Nővér becsapta a könyvet. Tahirah Nővér drótszerű, ősz haja körbecsapódott, ahogy megfordult, hogy kivezesse őket.

A Nővérek tudták, hogy a Varázslók Tornyából zsákmányolt mágikus tárgyak milyen veszélyesek lehetnek. Különösen, ha véletlenül a mágia rossz kombinációja jön létre, vagy érintkezik valamivel, amivel nem kellene, így rendkívül óvatosak voltak, s a tárgyakat egyesével hozták be a szekerekről, az egyedi, védett és pajzzsal ellátott ládákból. Zedd tudta, hogy a Toronyban voltak olyan dolgok, melyek önmagukban nem voltak veszélyesek, de azokká váltak más dolgok jelenlétében, melyek önmagukban szintén veszélytelenek lehettek. Néha csak bizonyos tárgyak kombinációja hozta létre a kívánt eredményt.

A Nővérek jelentős tapasztalatokkal bírtak a mágia legezoterikusabb dolgaiban, ezért legalább az idevonatkozó alapelveket értették. A szállítmányt az ilyen rejtett veszélyt hordozó áruknak kijáró gonddal kezelték. Amint a ládákból kivették a tárgyakat, egyesével egy sátorba helyezték el a vizsgálatig. Zeddet és Adie-t sátorról sátorra vitték, hogy Zedd azonosíthassa a kincseket, elmondhassa nekik, mi az, mire jó, és hogyan működik.

Már napok óta tartott – hogy hány nap óta, azt Zedd nem tudta volna felidézni. Legkoncentráltabb erőfeszítései ellenére, elméjében a végtelen napok és éjszakák elkezdtek összemosódni.

Zedd mindent megpróbált, amit tudott, hogy kitérjen a válaszok elől –, de ez volt minden, amit tehetett. Ezek a nők sokat tudtak a mágiáról. Nem lehetett őket becsapni akármilyen kitalált magyarázattal. Teljesen egyértelművé tették, milyen következménnyel jár, ha Zedd megpróbálja félrevezetni őket.

Zedd nem tudta, mennyit tudnak a Nővérek. Néha tudatlanságot színleltek olyasvalamivel kapcsolatban, amit valójában elég jól értettek, csak azért, hogy lássák, Zedd az igazat mondja-e.

Szerencsére mindeddig nem hoztak elé semmit, ami túlságosan veszélyes lett volna. A ládákból előkerülő tárgyak többsége egyszerű volt, szűkre szabott felhasználási céllal – egy pózna, mellyel távolról meg lehetett ítélni egy kút mélységét, egy legyező alakú vas-dísz, mely megakadályozta, hogy a beszéd áthallatsszon a nyitott ajtón, ahová elhelyezték, egy nagy tükör, mely megmutatta, ha valaki belépett egy másik szobába. Míg valószínűleg hasznosak voltak, Jagang Császár számára nem voltak túlzottan értékesek, sem pedig veszélyesek, nemigen fogják őt segíteni világhódító és világuralmi törekvéseiben.

Azok a veszélyes dolgok, melyeket a Nővérek kipakoltak a ládákból, nem voltak többek annál, mint amit egy Nővér ne tudott volna könnyedén létrehozni egy varázslattal. A legveszélyesebb darab egy alkotott varázslat volt, mely egy díszes vázához volt kötve, s bizonyos körülmények között, mint például amikor a vázát megtöltötték vízzel, hőmérséklet változást hozott létre, ami egy lángrobbanást okozott. Zedd nem követett el árulást, és nem is tett kockára ártatlan életeket, amikor felfedte, hogyan működik a varázslat; bármelyik Nővér, aki valamicskét is ér, létre tud hozni ilyen hatást. A varázslat célja védelmező volt; ha más ellopott tárgyakhoz hozzáért volna, a lopott tárgyak eltulajdonlását felismerő varázslat meggyújtotta és elpusztította volna azokat a tárgyakat, nehogy sóvár kezek birtokába kerüljenek.

Az eddig felfedett tárgyak közül egyik sem lenne Jagang hasznára. A Toronyban azonban voltak dolgok, melyek kárt tehetnének benne. Voltak ott olyan varázslatok, mint a váza alkotott varázslata, melyek felismerik a mágiát megidéző személy sajátosságait. Ha a megfelelő személy nyitja ki, mint például Zedd, ezek a dolgok nem okoznak semmit, de ha egy tolvaj, akkor bajt hozhatnak rá.

A Toronynak több ezer szobája van. Kifosztása egy egész karavánnyi teherszállító szekeret töltött meg, ám még ez is csak alig érintette meg a Varázslók Tornya teljes készletének néhány százalékát.

Zedd a legjavából egyelőre semmit sem látott itt.

Nem volt benne biztos, hogy meg fogja érni, hogy ezeket is meglássa. Az elfogása utáni út kegyetlen megpróbáltatás volt. Még mindig nem épült fel a Jaganggal való találkozás után elszenvedett sérüléseiből. Az őrök engedték a szülőknek, hogy azt tegyenek vele, amit akarnak, hogy meggyőzzék Zeddet és Adie-t, működjenek együtt a Nővérekkel, de azt nem engedték volna meg nekik, hogy kétségbeesésükben megöljék az értékes foglyokat. A szülők tudták, hogy nem szabad megölniük őket, Zedd pedig tudta, hogy a nyers szenvedély hevében az ilyen parancsokat könnyű elfelejteni. Zedd sóvárogva vágyott rá, hogy megöljék és véget vessenek ennek az egésznek. A Császárnak azonban élve volt rájuk szüksége, ezért az őrök éberen figyeltek.

Az első néhány szörnyűséges óra után, mialatt gyermekeket nyomorékká tévő kínzás hangjait hallgatták a szüleik között, akik érthető okokból meglehetősen erőszakosan követelték tőlük, hogy működjenek együtt, és mondják el a Császárnak, amit tudni akart, Zedd feladta. Nem annyira a szülők kedvéért, hanem, hogy megállítsa a brutális katonák kegyetlenkedéseit a gyerekekkel szemben.

Úgy vélte, semmi vesztenivalója nincs. Ezzel elérte, hogy a gyerekeket egyelőre nem kínozták tovább. A Torony óriási volt; a holmik, amiket elhoztak onnan, csak egy apró hányadát képezték az egésznek. Zedd úgy gondolta, hogy a szekérkaraván valószínűleg semmi olyasmit nem szállított, aminek Jagang valóban hasznát látná. Elég sokáig tart majd, hogy mindent leltárba vegyenek – hetek telnek el, mire az utolsó tárgyhoz érnek. Céltalan volt tehát hagynia, hogy folytatódjon a gyerekek kínzása, amikor talán semmi olyasmi nincs a ládákban, aminek titkát Jagangnak felfedve az ügyük veszélybe kerül.

Egyszer, amikor a Nővér átment a következő sátorba ellenőrizni az előkészületeket és egyedül hagyta őket, Adie megkérdezte tőle, hogy mit tenne, ha olyasvalamit hoznának elé, ami lényegesen segíthetné Jagang győzelmét. Zeddnek nem volt lehetősége válaszolni, a katonák bejöttek és átvitték őket a következő sátorba.

Zedd remélte, hogy elhúzhatja a folyamatot, amennyire csak lehet. Nem számított arra, hogy éjjel és nappal folyamatosan hordják elé a zsákmányolt portékákat.

Néha elég hosszú ideig tartott, amíg a Nővérek a következő kincset előkészítették. Érthetően óvatosak voltak és nem kockáztattak. Azok a furcsa emberek a Tehetség legapróbb nyoma nélkül, akik segítettek nekik, talán nem sérülnek meg, ha valamelyik kóbor mágikus tárgyat véletlenül működésbe hozzák, de mindenki más biztosan sebezhető volt. Óvatosan jártak tehát el, s elegendően dolgoztak az előkészítésen, így Zeddet és Adie-t nem hagyták sokáig aludni, mielőtt átcipelték őket, hogy felfedjék a következő rejtélyes tárgy titkát.

Amint vonszolták őket át a sötét táboron a következő sátorba, Zedd lábai erőtlenül remegtek. Az, hogy látta lányának rég elveszett labdáját, kiszívta maradék erejét is. Soha nem érezte még magát ilyen öregnek, ilyen erőtlennek. Attól félt, hogy akaratereje el fogja hagyni.

Nem tudta, meddig tudja még megőrizni az ép eszét.

Már abban sem volt biztos, hogy valóban birtokában van-e még. A világ, úgy tűnt, egy őrült hellyé változott. Időnként minden álomszerűnek tűnt. Mindaz, amit tudott, s amit nem, egyetlen zavaros kavalkáddá olvadt össze.

Ahogy vonultak át a sötét táboron, a párás hőségen keresztül, képzelődni kezdett: dolgok és főleg, emberek tűntek fel a szemei előtt a múltjából. Kétségei támadtak, hogy valóban látta-e azt a labdát. Vajon nem csak képzelte azt is, mint azokat az embereket, akiket látni vélt? Nem lehet, hogy egy egyszerű labda volt csupán, s csak azt hitte, hogy az lánya elveszett játéka? Csak képzelte a cikk-cakkos vonalakat? Kezdte megkérdőjelezni önmagát minden apró dologban.

A zsúfolt táborban, nézve az embereket, az őrizet alatt tartott nők arcát, azt hitte, régóta halott feleségét, Erilynt látja. A nők anyák voltak, akiknek legrosszabb rémálmuk válik valósággá, ha Zedd nem működik együtt. Tekintete anyjuk szoknyájába, vagy apjuk lábaiba kapaszkodó gyerekeken futott végig. Őt nézték. Hullámos, rendetlen hajával biztosan azt gondolták, valamiféle őrült lehet. Talán már az is volt.

A hatalmas méretű tábort a fáklyák vibráló fénnyel világították meg, amitől minden a képzelet játékának tűnt. A tábortüzek, ameddig a szem ellátott, földet borító csillagmezőként világítottak, mintha csak a világ a feje tetejére állt volna.

– Várjatok! – parancsolta a Nővér az őröknek.

Zedd-et egy rántással megállították, miközben a Nővér eltűnt a sátorban. Adie felkiáltott a fájdalomtól, amikor az őt vezető őr megcsavarta karját, hogy megállítsa.

Zedd ingadozva állt, úgy érezte, menten elájul. Szemei előtt az egész éjjeli tábor remegve táncolt.

Amint tekintete az egyik fogva tartott kislányra tévedt az út túloldalán, döbbenet ült ki arcára; azt hitte felismerte. Zedd felnézett a Császár elit testőrére, aki a távolban a kislányt fogta. Pislogott, hogy zavaros látása kitisztuljon. Az őr bőrvértben és páncélingben, fegyverekkel teleaggatott övvel úgy nézett ki, mint valaki, akit Zedd valaha ismert. Zedd az emlékezés hatására elfordult, ám ott egy Nővért látott nem messze a sátrak között, aki szintén hasonlított valakire, akit ismert. Körbenézett a dolgukat végző katonákra. A Császár körzetét őrző különleges testőrök között többekről azt hitte, emlékszik rájuk.

Zedd ekkor igazán megrémült. Biztos volt benne, hogy kezdi elveszíteni a józan eszét. Lehetetlen volt, hogy valóban azokat lássa, akiket látni vélt.

Már csak az elméje maradt. Nem akart motyogó vénemberré válni, aki az út mentén ülve koldul.

Tudta, hogy az emberek néha elveszítik értelmüket, eszüket, amikor megöregednek, vagy tűrőképességük határainak túllépésére kényszerítik őket. Ismert embereket, akik megtörtek, megbolondultak és olyan dolgokat láttak, amik valójában ott sem voltak. Vele is ez történik. Víziói voltak olyan emberekről a múltjából, akik valójában nem voltak ott. Ez az őrültség biztos jele – szemei előtt életre kel a múltja, azt hiszi, újra rég elvesztett szeretteivel van együtt.

Az elméje volt számára a legfontosabb.

Most azt is elveszíti!

Elveszíti a józan eszét!

7. FEJEZET

Nicholas bosszantó zajt hallott ott, azon a másik helyen.

Valamiféle zavart, ahol a teste várta.

Nem törődött vele, az utcákat, épületeket nézte, amint elhaladnak.

A Nap éppen lemenőben volt. Emberek, óvatos emberek haladtak el mellette. Szín. Hang. Tevékenység.

Elhanyagolt hely volt, egymáshoz zsúfolt épületekkel. Figyelj, figyelj! A sikátorok sötétek voltak és keskenyek. Idegenek bámultak. Az utca bűzlött. Nem voltak két emeletnél magasabb épületek; ebben biztos volt. Legtöbbjük még annyi sem.

Újra hallotta a hangot onnan, ahol a teste várt rá. Erőteljes volt, magára vonta figyelmét.

Nem vett tudomást a távoli puff, puff, puff-ról, amint figyelt, próbált rájönni hová mennek. Mi ez? Figyelj, figyelj, figyelj! Úgy gondolta tudja, de nem volt benne teljesen biztos. Nézz, nézz! Biztos akart lenni benne. Figyelni akart.

Annyira szeretett figyelni.

Még több zaj. Ellenszenves, követelőző, puffanó zaj.

Nicholas érezte testét maga körül, amint visszazuhant bele ott, ahol az várt rá, keresztbe tett lábakkal a fapadlón. Kinyitotta a szemét, pislogott, próbált látni a félhomályos szobában. Az alkonyat zárt ablakredőny pereme körül beszivárgó szilánkjai komor fénnyel világították be a szobát.

Ingadozva állt a lábán egy pillanatig, szokatlan volt még számára az érzés, hogy ismét a saját testében van. Elindult a szoba túloldala felé, a lábait figyelve, ahogy felváltva emelte előre őket, áthelyezve súlyát minden lépésnél. Az utóbbi időben olyan sokat volt távol, nappal és éjjel egyaránt, hogy már szokatlan volt számára, hogy saját magának kell ilyen dolgot tennie. Olyan gyakran volt másik helyen, másik testben, hogy már nehéz volt megszoknia a sajátját.

Valaki dörömbölt az ajtón, és kiáltott, hogy nyissa ki. Nicholas dühös volt a hívatlan látogatóra a goromba tolakodásért.

Ingadozó járással elérte az ajtót. Bezárva érezte magát, most hogy ismét a saját testében volt. Nagyon furán mozgott. Vállával körözött és közben megpróbált ellenállni a belső kényszernek, hogy előrehajoljon. Húzta majd nyújtotta a nyakát egyik irányba, majd a másikba.

Fárasztó volt, hogy saját maga kellett hogy mozogjon, használnia az izmait, hogy érezze, amint lélegzik, hogy lásson, halljon, szagoljon, érezzen a saját érzékeivel.

Az ajtó hatalmas retesszel volt bezárva, hogy távol tartsa a hívatlan látogatókat, míg ő más helyeken járt. Kellemetlen lenne, ha valaki szórakozna a testével, míg ő távol van. Felettébb kellemetlen.

Az ajtó túloldalán dörömbölő valaki az ő nevét kiabálta, és követelte, hogy nyisson neki ajtót. Nicholas fölemelte a nehéz reteszt és átfordította. Kinyitotta a vaskos ajtót.

Egy fiatal katona állt közvetlenül előtte a folyosón. Egy hivatásos, mocskos katona. Egy senki.

Nicholas döbbent haraggal bámult az alacsony emberre, aki egyszerűen csak fölsétált a lépcsőn, mely mindenki számára tilos területnek számított, és dörömbölni kezdett a tiltott ajtón. Hol van Najari lapos, kövér orra, amikor az embernek szüksége van rá? Miért nem őrizte senki az ajtót?

Törött csont kandikált ki a véres ökölből, amellyel az ember az ajtón dörömbölt.

Nicholas megnyújtotta nyakát, átpillantott a katonán a homályosan megvilágított folyosóra, és meglátta az őrök vértócsában elnyúlt holttestét.

Nicholas végigfuttatta körmeit a hajában, gyönyörtől reszketve, amint érezte a tenyerén végigsikló olajok selymesen finom tapintását. A kellemes érzéstől ismét körözni kezdett vállaival.

Kinyitotta a szemét, és tágra nyílt szemekkel a katonára nézett, akit éppen megölni készült. Úgy volt öltözve, mint a Birodalmi Rend katonáinak nagy része, legalábbis a jobban felszereltek. Bőrből készült mellvértet viselt, egy védőpáncélt a jobb karján, egy sor bőrövet és szíjat, amiken több különböző fegyver lógott, rövid kard, fémtüskés fejjel ellátott buzogány és kések. Annak ellenére, hogy mennyire halálosnak tűnt a fegyverzete, az arcán rémület ült.

Nicholas azon törte a fejét, vajon mi olyat mondhat neki ez a jelentéktelen ember, amiért érdemes volt idejönnie és meghalnia.

– Mit akarsz, te bárgyú fajankó?

A férfi fölemelte a karját, majd a kezét, végül az egyik ujját. A jelenet Nicholast egy zsinórokon mozgatott bábúra emlékeztette. Az ujj eldőlt egyik oldalra, majd a másikra, végül ismét vissza, pont úgy, mint amikor az ember az ujjával fenyeget.

– Na, na, na! – Az ujj ismét himbálózni kezdett egyik oldalról a másikra. – Légy illedelmes. Rendkívül illedelmes.

A katona szemei tágra nyíltak, úgy tűnt, mintha meglepődött volna saját gőgös szavain. A hang túl mély, túlságosan érett hangzású volt ahhoz, hogy ezé a fiatalemberé legyen.

Valójában a hang rendkívül veszélyesnek tűnt.

– Mi ez? – förmedt rá Nicholas a katonára. – Mi ez az egész?

A férfi belépett a szobába, lábai nagyon furcsán, erőltetetten mozogtak. Bizonyos értelemben arra emlékeztette Nicholast, ahogyan ő szokott járni, amikor hosszú idő után visszatér a testébe. Félreállt, amíg a férfi esetlen léptekkel a félhomályos szoba közepére ment és megfordult. Vér csöpögött a kezéből, amelyikkel az ajtót verte, de úgy tűnt, a férfi, félelemtől tágra nyílt szemekkel, tudomást sem vesz a minden bizonnyal fájdalmas sérülésekről.

A hangja azonban a legkevésbé sem tűnt ijedtnek.

– Hol vannak, Nicholas?

Nicholas közelebb lépett a férfihoz és kérdőn hátrabillentette a fejét.

– Hol vannak?

– Megígérted nekem őket, Nicholas. Nem szeretem, ha valaki nem tartja be a szavát. Hol vannak?

Nicholas még jobban összeráncolta szemöldökét, és még jobban előredőlt.

– Kik?

– Richard Rahl és az Inkvizítor Anya! – üvöltötte a katona féktelen dühvel.

Nicholas hátrált néhány lépést. Most már megértette. Hallott már történeteket, hallotta, hogy képes ilyesmire. Most saját szemével látta.

Jagang Császár volt az, az Álomjáró maga.

– Lenyűgöző – mondta Nicholas vontatottan. Közelebb lépett a katonához, aki nem csak egy katona volt, és ujjával megkopogtatta a katona fejét.

– Te vagy az odabent, Kegyelmes uram? – Megint megkopogtatta a férfi halántékát. – Te vagy az ugye, Kegyelmes uram?

– Hol vannak, Nicholas? – hangzott a kérdés olyan fenyegetően, amilyet Nicholas még soha sem hallott.

– Mondtam, hogy megkapod őket, és meg is fogod kapni.

– Hazudsz, Nicholas! – dörrent a hang. – Nem hiszem, hogy nálad vannak, ahogy azt megígérted.

Nicholas tagadóan fölemelte a kezét, miközben fel alá sétált.

– Ó dehogyisnem. Megvannak.

– Nem hiszem. Okom van azt hinni, hogy egyáltalán nincsenek is itt. Okom van azt hinni, hogy az Inkvizítor Anya északon van... a hadseregével.

Nicholas a homlokát ráncolva közelebb lépett az emberhez, közel hajolt és a szemébe nézett.

– Teljesen elveszíted az ítélőképességedet, amikor így fickándozni mész egy másik ember testébe?

– Azt mondod, tévedek?

Nicholas kezdte elveszíteni a türelmét.

– Épp őket figyeltem, amikor betolakodtál ide alkalmatlankodni. Mindketten ott voltak – A Rahl Nagyúr és az Inkvizítor Anya.

– Biztos vagy ebben? – hangzott a mély, reszelős hang a katona szájából.

Nicholas a csípőjére tette ökleit.

– Megkérdőjelezel engem? Hogy mered? Nicholas vagyok, az Árny. Engem senki nem vonhat kérdőre!

A katona támadóan előrelépett.

Nicholas a helyén maradt és fenyegetően felemelte ujját.

– Ha akarod őket, jobb, ha nagyon vigyázol.

A katona tágra nyílt szemekkel nézett, de Nicholas többet látott ezekben a szemekben: veszélyt.

– Beszélj hát, mielőtt elfogy a türelmem.

Nicholas bosszúsan felhúzta a száját.

– Aki azt mondta neked, hogy fenn vannak északon, hogy az Inkvizítor Anya a hadseregével van, az vagy nem tudja mit beszél, vagy hazudott. Rajtuk tartottam a szemem.

– De láttad őket az utóbbi időben?

A szoba egyre sötétebb lett. Nicholas kezét nyújtotta az asztal felé, Tehetségének egy szikráját küldve a három ott lévő gyertyába, meggyújtva ezáltal a kanócukat.

– Mondtam, épp őket figyeltem. Egy városban vannak, nem messze innen. Nemsokára ide jönnek hozzám, és akkor az enyémek lesznek. Nem sokáig kell már várnod.

– Miből gondolod, hogy eljönnek hozzád?

– Minden mozdulatukról tudok. – Nicholas magasba tartott kézzel járta körbe a férfit, fekete köpenye a könyökéig csúszott amint hevesen gesztikulálva beszélt arról, amit csak ő egyedül tudott.

– Figyelem őket, láttam őket, amint együtt hevertek esténként, amint az Inkvizítor Anya gyöngéden karjaiban tartja férjét, vállához szorítja fejét, enyhítve szörnyű fájdalmán. Valójában igen megindító jelenet.

– A fájdalmán?

– Igen, a fájdalmán. Jelen pillanatban Northwickban vannak, egy innen nem túl messzire, északra fekvő városban. Ha ott végeztek, és túlélik a látogatást, eljönnek hozzám.

A katonában lévő Jagang körülnézett, tudomást véve a nemrég meggyilkolt, fal mellett fekvő holttestekről. Figyelmét ismét Nicholas felé fordította.

– Azt kérdeztem, miért gondolod ezt?

Nicholas hátranézett a válla fölött, és egyik szemöldökét megemelve pillantott a Császárra. – Hát tudod, ezek a bolondok itt – a Teremtés Oszlopai, akik annyira lenyűgözik Kegyelmedet –, megmérgezték szegény Rahl Nagyurat. Szerették volna bebiztosítani segítségét az eltávolításunkért vívott harcban.

– Megmérgezték? Biztos vagy ebben?

Nicholas mosolygott az érdeklődésen, amit a Császár hangjában hallott. – Ó igen, egészen biztos. Annak a szegény embernek hatalmas fájdalmai vannak. Ellenszerre van szüksége.

– Akkor meg fogja tenni azt, amit kell azért, hogy hozzájusson ehhez az ellenszerhez. Richard Rahl meglepően leleményes ember.

Nicholas az asztalnak dőlt és keresztbe tette karjait. – Lehet hogy leleményes, de most hatalmas bajban van. Ugyanis szüksége van még két adag ellenszerre. Az egyik Northwickben van. Azért mentek most oda.

– Meglep, mennyi mindenre képes az az ember. – Nehéz lett volna nem észrevenni a gúnyos haragot a Császár hangjában. – Őrültség lenne alábecsülni őt, Nicholas.

– Ó, de hát én soha nem becsülök alá senkit, Kegyelmes uram – mosolygott Nicholas jelentőségteljesen az őt egy idegen ember szemein keresztül néző Császárra. – Én szinte biztos vagyok benne, hogy Richard Rahlnak sikerül majd hozzájutnia az ellenszerhez Northwickban. Valójában erre számítok. Meglátjuk. Épp őt néztem, amikor megérkeztél, figyeltem mi fog történni. Elrontottad. De még, ha sikerül is megszereznie az ellenszer adagot Northwickban, akkor is szüksége lesz az utolsó adagra. A Northwickban lévő ellenszer egymagában még nem menti meg az életét.

– És hol van ez a másik adag ellenszer?

Nicholas a zsebébe nyúlt, és önelégült mosollyal mutatta meg a császárnak a szögletes oldalú üveget.

– Nálam van.

Az ember, akiben egy Császár rejtőzött elmosolyodott.

– Lehet, hogy eljön hozzád érte, Nicholas, de az is lehet, hogy valaki mással készítteti el az ellenszert, hogy ne kelljen eljönnie ide.

– Ó, azt nem hinném. Kegyelmes uram, igen alapos munkát végzek. Ez a méreg, amit Rahl Nagyúr bevett, igen összetett, de távolról sem olyan összetett, mint az ellenszere. Tudom, mert az egyetlen embert, aki el tudja készíteni, addig kínoztam, míg elmondta nekem, elmondott mindent róla, minden apró titkát. Egy sor olyan összetevőt tartalmaz, amit meg se próbálok felidézni. Természetesen megölettem azt az embert. Aztán megölettem azt az embert is, aki kikínozta belőle az ellenszer összetevőinek listáját. Nagyon kellemetlen lehetett volna, ha a leleményes Richard Rahl megtalálta volna bármelyiküket, és valahogy kiderítette volna miből áll az ellenszer. Szóval, amint látod, Kegyelmes uram, senki nincs már, aki el tudná készíteni Rahl Nagyúrnak az ellenszert – nyakánál fogta az üvegcsét és meglóbálta az ember arca előtt. – Ez itt az utolsó adag. Rahl Nagyúr utolsó esélye az életre.

A fiatal katona szemein keresztül, Jagang figyelte az üveget, amit Nicholas rázott előtte. Az arca teljesen elkomorodott.

– Akkor Richard Rahl idejön majd érte.

Nicholas kihúzta a dugót. Beleszagolt az üvegbe. A benne lévő folyadéknak enyhe fahéj illata volt.

– Úgy gondolod, Kegyelmes uram?

Nicholas színpadiasan a földre öntötte az üveg tartalmát.

A Császár figyelő szemei előtt Nicholas jól megrázta az üveget, hogy tartalma az utolsó cseppig kifolyjon.

– Látod Kegyelmes uram, mindent nagyon jól kézben tartok. Richard Rahl már nem fog több gondot okozni. Rövidesen megöli a méreg – ha az embereim nem végeznek vele még korábban. Richard Rahl mindenképpen halott ember – éppen úgy, ahogyan kívántad.

Nicholas meghajolt, mintha produkcióját elismerő közönség előtt állna, egy nagyszerű előadás végén.

A férfi ismét mosolygott, mosolya a magára erőltetett türelem mosolya volt

– És mi lesz az Inkvizítor Anyával? – kérdezte a Császár.

Nicholas észrevette a visszafogott harag halk hangját. Elégedetlen volt azzal, hogy nem kapta meg a kijáró elismerést nagyszerű teljesítményéért. Végül is Jagang Császárnak nem sikerült megszereznie a zsákmányt, amire oly' nagyon vágyott. Nicholas engedékenyen mosolygott.

– Nos, ahogy én látom, Kegyelmes uram, most, hogy elmondtam neked, hogy Richard Rahl nemsokára az Őrző nyájának soraiba lép, semmilyen biztosítékkal nem rendelkezem afelől, hogy te is betartod majd az egyezség rád eső részét. Szeretném, ha valamilyen módon elköteleznéd magad, mielőtt a kezedre játszom az Inkvizítor Anyát.

– Miből gondolod, hogy el tudod őt fogni?

– Ó, már ezt is megszerveztem. Saját természete fogja őt a kezembe adni.

– Saját természete?

– Ezen hadd törjem én a fejem, Kegyelmes uram. Neked csak annyit kell tudnod, hogy ígéretemhez híven élve adom a kezedre az Inkvizítor Anyát. Mondhatjuk, hogy Rahl Nagyúr ingyen volt – egy ajándék a részemről –, de meg kell fizetned az árát a hőn áhított trófeának: az Inkvizítor Anyának.

– És mi lenne az ára?

Nicholas körbe-körbe járkált a szoba közepén álló ember körül. Az üres ellenszeres üveggel mutogatott a környező tárgyakra. – Nem így képzelem el a megfelelő életet, ha már egyszer élnem kell.

– Hát legyen! Gazdagság lesz a jutalmad, mert elvégzed kötelességed a Teremtőért, a Birodalmi Rendért és a Császárodért.

Nicholas úgy gondolta, kötelességénél sokkal többet tett azon a bizonyos estén, az erdőben, a Nővérekkel. Nem szólt, inkább megvonta a vállát.

– Nos, meghagyom neked a világ többi részét, amiért oly keményen megharcoltál. Én csak D'Harát akarom. Egy hozzám való birodalmat.

– D'Hara földje fölött akarsz uralkodni?

Nicholas meghajolt, szándékosan eltúlozva a mozdulatot. – Az alattvalódként Kegyelmes uram, természetesen. – Felegyenesedett. – Úgy uralkodom majd, mint te, félelem és rettegés útján, mindent feláldozva az emberiség jobbá tételéért.

Az Álomjáró a rémült katona szemein keresztül figyelt. A csillogás azokban a szemekben megint nagyon fenyegetőnek tűnt.

– Nagyon veszélyesen játszol, Árny, ha ilyen kéréseid vannak. Az életed biztosan nem sokat ér számodra.

Nicholas a Császárra mosolygott, éreztetve, hogy kezd belefáradni a komolytalanságba. – Gyűlölj élni, élj, hogy gyűlölhess.

Végül a Császár mosolya visszatért a katona ajkaira.

– D'Harára vágysz? Hát legyen. Ha a Rahl Nagyúr halott, és az Inkvizítor Anyát a kezemre játszod élve, te lehetsz D'Hara uralkodója... persze, csak amíg hódolsz a Birodalmi Rendnek.

Nicholas egy udvariasabb mosollyal, fejét lehajtva engedett Jagangnak.

– Ez csak természetes.

– Tehát, amikor Richard Rahl meghal, az Inkvizítor Anya pedig a kezemben lesz, kinevezlek téged Nicholas, D'Hara földjének császárává.

– Bölcs uralkodó vagy.

Ez volt az az ember, aki megírta Nicholas sorsát. Ez volt az ember, aki a Nővéreket küldte, hogy aljas fortélyukat alkalmazzák, hogy szörnyű kínok között elpusztítsák azt, aki volt, hogy megalkossák őt egy gyötrelmes második Teremtésben.

Kényszerítették, hogy föláldozza magát az ő ügyükért. Nicholasnak nem lehetett beleszólása. Most végre, a Rend ellenségeinek elpusztításáért elnyeri jutalmát. Olyan gazdagságra és hatalomra tesz szert, amilyenről álmodni sem mert volna, mielőtt újjászületett.

Elpusztították, de újjáteremtették őt, erősebbé, mint valaha volt.

Most már csak egy lépésre volt, attól hogy Nicholas Császárrá váljon. Keserves út volt ez.

Dühös szükségtől és gyűlölettől hajtva, Nicholas előredöfött kezével, éppen úgy, ahogyan az elméjével is, mint egy forró késsel, belehasított az előtte álló ember elméjébe, a gondolatai közötti helyre, lelkének velejébe.

Arra éhezett, hogy érezze ennek a léleknek a sima melegét, amint az övébe csúszik, a forró száguldást, hogy elkapja, míg még Jagang az ember elméjében van.

De nem volt ott semmi.

Az alatt a szikrányi idő alatt Jagang már elment.

A katona teste holtan zuhant a padlóra.

– Nicholas – Nicholas Császár – mosolygott az éppen elkezdődött játékon.

Azon tűnődött, nem volt-e túl alacsony az ár, amit kért.

8. FEJEZET

Amint fölfelé haladtak az utcában, Kahlan az apró ablakokra pillantott a környező épületeken. A beálló sötétségben kételkedett abban, hogy az ablakok mögül bámuló arcok túl sokat láttak volna az utcán haladó emberekből, ennek ellenére lejjebb húzta a köpenye csuklyáját.

A történetekből ítélve, amiket a férfiak meséltek neki, nem volt biztonságos nőnek lenni Bandakarban, így Kahlan, Jennsen és Cara megpróbálták elrejteni igazi énjüket, hogy minél kevésbé vonják magukra a figyelmet. Kahlan tudta jól, hogy az életveszélybe sodródó emberek gyakran megpróbálják másra terelni a figyelmet, azzal, hogy valaki mást vetnek a farkasok elé. Ami még ennél is rosszabb, tudta, hogy léteznek olyan elkeseredett emberek, akik az általuk békének nevezett megalkuvás életfogytig tartó szörnyűségének elkötelezett hívei voltak.

Richard lelassított, és ellenőrizte a sikátort, amin elhaladtak. Egyik kezével az egyszerű fekete köpenye szélét fogta, hogy szükség esetén félre tudja húzni, és elő tudja rántani a kardját.

Embereik szétszóródtak, hogy elkerüljék azt a látszatot, hogy egy nagyobb csoport halad át Northwick városán. Bármiféle gyülekezést, kivéve persze a piacot, azonnal jelentenének, és felhívnák a Birodalmi Rend katonáinak figyelmét. Úgy időzítették útjukat, hogy épp az est beálltakor lépjenek a városba, ezzel is leplezve érkezésüket, de nem túl késői órán, amikor jelenlétük már gyanús lenne az utcákon.

– Ott! – mondta fejét jobbra billentve Owen, amint elértek a sarokra. – Arra!

Richard visszanézett a válla fölött, hogy meggyőződjön, mindenki vele van-e még, azután befordult a keskeny utcába. A városban lévő épületek többsége földszintes ház volt, most azonban egy olyan negyedbe léptek, ahol volt néhány emeletes épület is. Ezek többnyire messze kinyúltak az utca fölé. Kahlan nem is látott a városban ezeknél a zömök, kétemeletes épületeknél magasabb építményt.

A környék, ahová betértek, bűzlött a szennyvíz szagától, mely az út melletti alacsony árokban folydogált. Northwick poros utcáitól Kahlan folyton köhögött. Elképzelte, hogy ha esik az eső, ez a hely biztosan mocsárrá válik, ami még ennél is büdösebb. Látta, hogy Richardnak nagy erőfeszítésébe kerül, hogy visszafojtsa a köhögést. Nem mindig sikerült visszatartania. Legalább amikor köhögött, nem köhögött fel vért.

Amint a kiálló részek és ereszek alatt próbáltak az árnyékban maradni, Kahlan közelebb húzódott Richardhoz. Jennsen azonnal követte. Anson elöl haladt, felderítette útjukat, mindent átvizsgálva, mintha csak egyedül lenne.

Richard ismét az eget fürkészte. Üres volt. Nem láttak egyetlen kara-karát sem, amióta elindultak fölfelé a hágón Bandakarba. Kahlan és Cara örültek, hogy nem láttak egyet sem a nagy fekete madarakból. Richard azonban, úgy tűnt, ugyanolyan nyugtalan, amiatt hogy nem látja őket, mint amilyen akkor volt, amikor látta.

Cara, úgy fél tucat férfival kicsit lemaradt. Tom és még néhányan egy párhuzamos utcán haladtak felfelé. Megint mások, akik tudták hová tartanak, más útvonalon haladtak a városon keresztül. Még akkor is, ha összesen csak ötvenen voltak, egy ekkora csapat már felhívta volna magára a figyelmet, és bajba kerülhettek volna.

Jelenleg jobb, ha kerülik a bajt. Az ellenszert kell megtalálniuk.

– Hol van a városközpont? – kérdezte Kahlan Owentől, amikor már elég közel voltak, hogy suttogva is megértsék egymást.

Owen körbemutatott a karjával, az utcát mutatva, amin éppen haladtak.

– Ez az, itt van. Ezekben az üzletekben folyik a kereskedelem java, ide jönnek az emberek. A nyitott téren az emberek időnként piacoznak is.

Kahlan látott egy bőrárust, egy pékséget, egy helyet ahol vásznat árultak, de semmit, ami nagyobb választékra utalt volna. – Ez a nagy városotok központja? Ezek a pillérekből és gerendákból álló épületek, lakóhelységekkel az üzletek fölött? Ez a ti legnagyobb üzleti központotok?

– Igen – mondta Owen félig büszkén, félig zavarodottan.

Kahlan sóhajtott, de nem tett semmilyen megjegyzést. Richard viszont igen.

– Ez a ti fejlett kultúrátok eredménye? – Körbemutatott az ócska vesszőből fonott sárral tapasztott házakra. – Ez az, amit a nagyszerű kultúrátok közel háromezer év alatt elért? Ezt sikerült felépítenetek?

Owen mosolygott.

– Igen. Pompás, ugye?

Ahelyett hogy válaszolt volna a kérdésre, Richard másra terelte a szót.

– Azt hittem, voltál Altur'Rangban?

– Így volt.

– Hát még az a hely is jóval fejlettebb mint Northwick városa.

– Tényleg? Sajnálom Rahl Nagyúr, de nem sokat láttam Altur'Rangból. Féltem túl messzire merészkedni egy olyan veszélyes helyen és nem is maradtam sokáig.

Owen Kahlanra nézett.

– Úgy érted, hogy a város ahonnan származol nagyobb, mint ez itt?

Kahlan a férfira pillantott. Hogyan is tudná megmagyarázni Aydindrilt, a Varázslók Tornyát, az Inkvizítorok Palotáját, a Királyok során lévő helyeket, a Népek Palotáját, a márvány és gránit műveket, a magasba nyúló oszlopokat, a nemes műalkotásokat, vagy bármelyiket a sok száz egyéb hely közül egy olyan embernek, aki meg volt róla győződve, hogy a trágyából és szalmából készült épületek a fejlett kultúra jelképei? Végül úgy döntött, hogy ez nem a megfelelő pillanat erre.

– Owen, remélem, ha majd egyszer megszabadulunk a Birodalmi Rend elnyomásától, akkor lesz majd rá lehetőségünk Richarddal megmutatni neked és népednek Bandakaron kívül eső helyeket. Más kereskedelmi és művészeti központokat, valamit abból, amit az emberiség más tájakon elért.

Owen mosolygott.

– Azt nagyon szeretném, Inkvizítor Anya. Azt nagyon szeretném. – Hirtelen megállt. – Ó, itt vagyunk. Ez az a hely.

Az időjárás által barnásszürkére koptatott, fejmagasságig nyúló, fából készült kapu takarta el szemük elől a sikátort. Richard mindkét irányban ellenőrizte az utcát, meg akart győződni róla, hogy senki nem nézi őket. Az utca üres volt, nem volt ott senki a saját embereiken kívül. A szemét továbbra is az utcán tartotta, miközben résnyire nyitotta a kaput, épp annyira, hogy Owen átcsúszhasson.

Owen visszadugta a fejét a résen.

– Gyertek, tiszta a levegő.

Richard kezével jelzett a sarkon álldogáló embereinek. Kahlan derekára tette a kezét, és közel húzta a nőt magához, míg együtt átpréselték magukat a kapun a sikátorba.

Egyetlen ablak sem volt a keskeny, poros sikátor két oldalán elhelyezkedő épületeken. A szorosan egymáshoz közel fekvő épületek között volt néhány, amelyik nem helyezkedett el túlságosan hátul, így mögöttük kis udvaroknak is maradt hely. Miközben óvatosan, lassan haladtak végig a sikátoron, egyre több emberük jutott át a sikátor végében lévő kapun. Az egyik udvarban tyúkok kapirgáltak. A közelben elvonuló emberek láttán rémülten csapkodni kezdtek a szárnyukkal.

Jennsen kötélen húzta maga után Bettyt, rövidre fogva a kecskét, nehogy gondot okozzon. Betty csendben maradt, de láthatóan ideges volt a város szokatlan környezetében. Még csak meg sem csóválta a farkát, amikor Richardra, Kahlanra és Jennsenre nézett megnyugtatásért, ahogy egyre mélyebbre haladtak az épületkavalkád szíve felé.

Tom jelent meg a sikátor végén, egy újabb csoport férfi kíséretében. Richard jelzett nekik, hogy szóródjanak szét, és várjanak a sikátor végében.

Cara érte őket utol, köpenyének csuklyája ugyanúgy előre volt húzva, mint Kahlané és Jennsené.

– Nem tetszik ez nekem.

– Jó – suttogta Richard válaszul.

– Jó? – kérdezte Cara. – Szerinted az jó, hogy nekem nem tetszik ez a hely?

– Igen – mondta Richard. – Ha boldog lennél és gondtalan, akkor biztosan aggódnék.

Cara elhúzta a száját, inkább magában tartva a megfogalmazott válaszát.

– Itt! – mondta Owen, megragadva Richard karját, hogy megállítsa.

Richard odanézett, ahová Owen mutatott, majd a férfira bámult.

– Ez egy palota

Owen bólintott.

– Az egyik palota. Több palotánk van. Mondtam, hogy fejlett civilizáció vagyunk.

Richard Kahlanra pillantott, de nem szólt egy szót sem.

Kahlan úgy látta a félhomályban, hogy a hátsó udvar száraz sárból és itt-ott kibukkanó fűcsomókból áll. Az épület hátánál egy fából készült lépcső vezetett föl egy kis erkélyre, ahol az emeletre nyíló ajtó állt. Amint egy kiskapun beléptek az udvarra, Kahlan észrevette, hogy a lépcsők alatt egy második, lefelé vezető lépcsősor is húzódik.

Owen körülnézett, majd közel hajolt. – Odalent vannak. Itt bújtatják a Bölcset.

Richard végigfürkészte a sikátort, majd ujjai hegyével megdörzsölte szemöldökét.

– És az ellenszer itt van?

Owen bólogatott.

– Meg akarod itt várni, amíg idehozom?

Richard a fejét rázta.

– Veled megyünk.

Kahlan Richard karját fogta, és azt kívánta, bárcsak többet tehetne fájdalma enyhítéséért. A legjobb persze az volt, ha rögtön megszerzik az ellenszert. Minél előbb megszabadítják a méregtől, annál hamarabb fog tudni megbirkózni a Tehetsége által okozott fejfájásokkal.

Néhány emberük a közelben várakozott. Látta szemükben a félelmet, hogy ismét egy olyan városban voltak, amit a Birodalmi Rend katonái tartottak ellenőrzésük alatt. Nem tudta még, mit tehetnének Richarddal azért, hogy megszabadítsa ezeket az embereket a Birodalmi Rend uralmától, de mindenképpen meg akarta próbálni. Ha nem teszi meg annak idején azt a kétségbeesett lépést, bármennyire is akaratlan volt, ezeknek az embereknek most nem kellene a Rend elnyomása alatt szenvedniük és meghalniuk.

A szürkület utolsó fénysugarában, úgy tűnt, mintha Richard szemét szürke acélból kovácsolták volna. Közelebb húzta magához Jennsent.

– Mi lenne, ha te és Tom itt kinn maradnátok Bettyvel, és őrködnétek? Rejtőzzetek el a lépcső és az erkély árnyékában. Ha katonákat láttok, szóljatok!

Jennsen bólintott.

– Betty-t hagyom legelészni. Sokkal természetesebbnek tűnne így, ha netán elhaladna erre egy járőr.

– Csak maradj észrevétlen. Ha a katonák észrevennének egy ilyen fiatal nőt, mint te, azonnal elkapnák.

– Majd én vigyázok rá, hogy észrevétlen maradjon – vigyorgott az éppen akkor az udvarra érkező Tom. – Hüvelykujjával maga mögé mutatott. – Szóltam az embereknek, hogy szóródjanak szét, így nem lesznek annyira feltűnőek.

Kahlan és Cara követték Owent és Richardot az épület mögé. A lefelé vezető lépcsőnél Owen megállt, amikor látta, hogy Richard a földszinti ajtón akar benyitni.

– Erre, Rahl Nagyúr.

– Tudom. Várj egy pillanatot, míg ellenőrzöm a benti folyosót. Meg akarok győződni róla, hogy tiszta a levegő.

– Csak üres szobák, ahol az emberek néha találkoznak.

– Akkor is szeretném ellenőrizni. Cara, várj itt Kahlannal.

Kahlan követte Richardot az erkély alatti ajtóhoz. – Veled megyek.

Cara már ott is volt közvetlenül Kahlan mögött. – Ha ellenőrizni akarod a folyosót – mondta Richardnak –, velünk jöhetsz.

Kahlanra vetett rövid pillantás után Richard nem vitatkozott vele. Carára nézve azt mondta:

– Néha...

Cara kihívóan mosolygott rá.

– Nem tudnál mihez kezdeni nélkülem.

Kahlan látta, hogy amint az ajtó felé fordult, Richard nem tudott visszatartani egy mosolyt. Felemelő érzés volt számára Richardot mosolyogni látni, ugyanakkor bánat hasított a szívébe Cara miatt. Tudta, mennyire hiányozhat a nőnek Meiffert tábornok, és az északon, D'Harában állomásozó hadseregük. Kahlan tudta, nagyon ritkán fordul elő, hogy egy Mord-Sith annyira megszeressen valakit, mint ahogyan Cara szerette Benjamint. Persze Cara sohasem ismerte volna ezt be, és inkább azon vágyát helyezte előtérbe, hogy Kahlant és Richardot védelmezze.

Amikor még Cara és Kahlan a hadsereggel voltak, egyik csata után, amelyben számos tisztet elvesztettek, Kahlan tábornokká nevezte ki az akkor még kapitányi rangban lévő tisztet. Meiffert kapitány megállta a helyét. Azóta ő tartja össze a hadsereget. Bár feltétel nélkül megbízott benne, Kahlan ugyanakkor féltette is őt, ugyanúgy, ahogy minden bizonnyal Cara is. Kahlan azon tűnődött, vajon látják-e még valaha az ifjú tábornokot.

Richard résnyire nyitotta az ajtót, és betekintett a sötét folyosóra. Cara, Agieljével a kezében, előrefurakodott, és előttük lépett a folyosóra. Meg akart győződni róla hogy biztonságos. Kahlan követte Richardot. A folyosó mindkét oldalán két-két ajtó volt. A folyosó túlsó végén is látszott egy ajtó, kis ablakkal.

– Mi van odakinn? – suttogta Kahlan, amint Richard kitekintett az ablakon.

– Az utca. Látom néhány emberünket.

Visszafelé Richard ellenőrizte a szobákat az egyik oldalt, míg Cara a másikon. Üresek voltak, pont úgy, ahogy Owen állította.

– Ez talán jó búvóhely lenne az embereink számára – suttogta Cara.

Richard bólintott.

– Erre gondoltam én is. Jobb lenne innen támadásokat indítani, mint azt megkockáztatni, hogy észrevegyenek bennünket, ahogy együtt, csoportosan igyekszünk valahová.

Amint a hátsó ajtóhoz közeledtek, Richard hirtelen elesett, vállával a falnak dőlt, majd fél térdre ereszkedett. Cara és Kahlan megragadták, még mielőtt az arcára eshetett volna.

– Mi a baj? – suttogta Cara.

Richard néma maradt egy pillanatra, szemmel láthatóan arra várva, hogy egy fájdalomroham elmúljon. Ujjaival olyan szorosan fogta Kahlan karját, hogy a nő szemei könnybe lábadtak, de nem szólt egy szót sem.

– Csak... csak elszédültem egy pillanatra. – Lihegve próbálta összeszedni magát. – Gondolom a sötét folyosó miatt. – A satuként préselő ujjai eleresztették Kahlan karját.

– A második fázis. Owen azt mondta, a mérgezés második fázisa a szédülés lesz.

Richard fölnézett rá.

– Jól vagyok. Menjünk, szerezzük meg az ellenszert.

Amint odaértek hozzá, az árnyékban várakozó Owen megindult lefelé a lépcsőn. A lépcső alján benyomta az ajtót, és benézett.

– Még itt vannak – mondta megkönnyebbülten. – A szónokok még mindig itt vannak, megismerem néhányuk hangját. A Bölcs is biztosan itt van még velük. Tartottam tőle, hogy már nem találjuk itt őket, de szerencsére még nem költöztek másik búvóhelyre.

Owen remélte, hogy a nagy szónokok majd beleegyeznek abba, hogy megszabadítsák népüket a Birodalmi Rend elnyomásától. Mivel már egyszer visszautasították őket, Kahlan nem remélte, hogy ezúttal belemennek majd a dologba, de hát Owen és emberei sem egyeztek bele a harcba azonnal. Owen bízott benne, hogy emberei elkötelezettségének köszönhetően, illetve annak hallatán, hogy mit sikerült véghezvinni a saját városukban, a szónokok gyülekezete majd belátja, hogy van esély a szabadságra, és nyitottabban hallgatják majd, mit kell tenniük. Sokan az emberei közül osztoztak Owen reményében, hogy a segítség már elérhető közelségben van.

Ami Kahlan számára fontosabb volt a szónokokkal való tárgyalásnál, az a tény volt, hogy itt rejtették el a második adag ellenszert. A térdei remegni kezdtek, valahányszor belegondolt, hogy Richard meghalhat.

A kis előszobában Owen finoman megkocogtatta az ajtót. Lágy gyertyafény ömlött ki a recsegve nyíló ajtón. Egy férfi pillantott ki rajta; szeme tágra nyílt, akkor meglátta.

– Owen?

Kahlan nem volt benne biztos, hogy a férfi ki akarja nyitni az ajtót. Mielőtt átgondolhatta volna, Richard benyomta az ajtót és belépett a helyiségbe. A férfi sietve hátrált Richard útjából.

Richard magához húzta Carát.

– Őrizd az ajtót. Senki sem hagyhatja el a szobát, amíg meg nem engedem.

Cara bólintott, és elhelyezkedett az ajtón kívül.

– Mit jelent ez? – kérdezte a benti férfi Owentől, amint rémülettől hebegve tekintett Richardra és Kahlanra.

– Nagy szónok, életbevágóan fontos, hogy mindnyájatokkal beszéljünk.

A helyiség ragyogott a gyertyák fényétől. A másfél tucatnyi, szőnyegeken ülő, közben teát szürcsölgető, vagy párnákkal a falnak dőlő férfi hirtelen elhallgatott.

A kőfalak az épület külső alapjai voltak. Kőpillérek sorakoztak két sorban a szoba közepén, vaskos gerendákat tartva magasan Richard feje fölött. Nem volt semmiféle díszítés. Inkább egy egyszerű pincének tűnt, amit szőnyegekkel és párnákkal tettek kényelmesebbé, és amelynek egyik végében gyűltek össze a férfiak. A gyertyák egyszerű fa asztalokon helyezkedtek el a helyiség egyik végében.

Néhány a férfiak közül talpra állt.

– Owen – mondta egyikük komor, dorgáló hangsúllyal –, téged száműztünk. Mit keresel itt?

– Tisztelt szónok, már rég túl vagyunk az olyan kicsinyes dolgokon, mint a száműzetés. – Owen a karjával mutatott a többiek felé. – Ezek itt a barátaim, a hazánkon kívüli vidékekről.

Kahlan a vállánál fogva megragadta Owen ingét, közel húzta magához a férfit, és a fogait csikorgatva a fülébe súgta.

– Az ellenszer.

Owen bocsánatkérően bólintott. A férfiak, mind idősebbek, ingerülten figyelték ahogy Owen átment a szoba jobb hátsó sarkába. Megragadott egy követ, közel mellmagasságban, majd forgatni kezdte egyik oldalról a másikra. Richard odanyúlt és segített neki megmozdítani a követ. Amikor végre annyira kihúzták a nehéz követ, hogy félre tudták fordítani, Owen benyúlt mögé és előhúzott egy üveget. Egy pillanatot sem vesztegetett, azonnal átnyújtotta Richardnak. Amikor Richard kihúzta a dugót, Kahlan megérezte az enyhén fahéjas illatot. Richard kiitta az üveg tartalmát.

– El kell mennetek – szólt az egyik férfi. – Nem látunk itt benneteket szívesen.

Owen nem hátrált.

– Látnunk kell a Bölcset.

– Mi?

– A Rend emberei megszállták földünket. Megkínozzák és legyilkolják népünket. Másokat elrabolnak.

– Semmit nem lehet ez ellen tenni – vágott közbe a vörös arcú szónok. – Azt tesszük, amit tennünk kell azért hogy népünk tovább élhesse életét. Azt tesszük, amit tennünk kell azért, hogy elkerüljük az erőszakot.

– Véget vetettünk az erőszaknak – válaszolta Owen. – Legalábbis a mi városunkban. Megöltük a Rend összes emberét, akik eddig félelemben tartottak minket, akik megerőszakolták, megkínozták és gyilkolták népünket. A népünk ott már megszabadult a Rend embereitől. Harcolnunk kell, és fel kell szabadítanunk egész népünket. Szónokként az a dolgotok, hogy igazságot tegyetek népünknek, nem pedig az, hogy alkalmazkodjatok a rabszolgasorshoz.

A szónokokat a gutaütés kerülgette.

– Egy pillanatig sem hallgatjuk ezt tovább!

– Megbeszéljük a Bölccsel, meglátjuk, ő mit szól.

– Nem! A Bölcs nem fogad benneteket! Soha! Megtagadjuk tőletek! Távozzatok!

9. FEJEZET

Az egyik férfi előre lépett, megragadta Richard ingét, és megpróbálta kifelé tolni.

– Te vagy mindennek az oka! Kívülálló vagy! Egy barbár! Egyike a nem megvilágosodottaknak! Barbár eszméket hoztál népünk közé! – Minden tőle telhetőt megtett, hogy megrázza Richardot. – Erőszakra csábítottad népünket!

Richard elkapta a szónok csuklóját, hátra csavarta a karját és térdre kényszerítette. A férfi feljajdult fájdalmában. Richard anélkül, hogy elengedte volna a karját, lehajolt hozzá.

– Az életünket kockáztattuk azért, hogy segítsünk a népednek. Népetek nem megvilágosodott, ugyanolyan, mint bármelyik másik nép. Meg fogtok bennünket hallgatni. A ti és a népetek jövőjét, ma éjjel fogjátok eldönteni. – Richard egy lökéssel eleresztette a férfit, majd az ajtóhoz lépett és kidugta rajta a fejét. – Cara, menj, kérd meg Tomot, hogy gyűjtse össze az embereket és jöjjenek le ide. Azt hiszem jobb, ha mind részt vesznek ebben.

Míg Cara elrohant továbbadni üzenetét, hogy minden emberük gyülekezzen a „palota" pincéjében, Richard a szónokokat a pince egyik falához parancsolta.

– Nincs jogod ezt tenni. – tiltakozott az egyik.

– Ti vagytok Bandakar népének képviselői. Ti vagytok a vezetőik – mondta Richard. – Itt az ideje, hogy vezessétek a népeteket.

Mögötte a férfiak kezdték megtölteni a gyertyákkal kivilágított szobát. Nemsokkal később már mind összegyűlve, csendben vártak. A pince elég nagy volt, így Owen emberei csak egy részét foglalták el. Kahlan észrevette, hogy ismeretlen emberek is beszivárogtak. Ismerve ezeknek az embereknek a természetét, és látva hogy Cara beengedi őket, Kahlan nem gondolta, hogy veszélyt jelentenének.

Richard a csendes gyülekezet felé mutatott, miközben a szónokokat nézte. – Ezek a withertoni emberek szembesültek azzal, hogy mi történik valójában a népükkel. Nem hajlandók tovább eltűrni ezt a kegyetlenséget. Többé nem akarnak áldozatok lenni. Szabadok akarnak lenni.

A szónokok egyike, egy keskeny, hegyes állú férfi elutasítóan morgolódott. – A szabadság nem működhet. Csak feljogosítja az embereket arra, hogy önzőek legyenek. Egy gondolkodó ember, aki a megvilágosodott emberiség jólétének szenteli magát, visszautasítja a „szabadság" erkölcstelen gondolatát, azért amilyen az – önző.

– Így van – helyeselt egy másik. – Egy ilyen sekély eszme csak az erőszak ciklusát válthatja ki. A „szabadság" együgyű gondolata oda vezet, hogy a dolgokat csak feketének vagy fehérnek látjuk. Az ilyen korcs erkölcsök már rég idejüket múlták. Az egyénnek nincs joga megítélni a többieket – főleg nem ilyen tekintélyelvű módon. A békéhez a felek közötti kompromisszumra van szükség.

– Kompromisszumra? – kérdezte Richard. – Az erőszak ciklusa csak akkor létezhet, ha minden embernek, beleértve a gonoszokat is, erkölcsi egyenlőséget biztosítunk. Ha azt mondod, mindenkinek, még azoknak is akik másoknak ártanak, egyenlő joguk van élni. Ezt teszed, amikor nem tiprod el a gonoszt, erkölcsi alapot és hatalmat adsz a gyilkosoknak.

Egy ilyen küzdőtéren a kompromisszumhoz való ragaszkodás egy beteg eszme, mely szerint le kell vágnunk egy ujjat, aztán egy lábat majd egy kart, hogy etessük a köztünk élő szörnyet. A gonosz a jóból táplálkozik. Ha megöljük a szörnyet, vége szakad az erőszaknak.

Két választásotok van. Vagy éltek alázatos félelemben, térdre borulva, esedezve elnézést kérve, azért, mert szeretnétek életben maradni, miközben azon igyekeztek, hogy kiengeszteljetek egy egyre növekvő gonoszt, vagy elpusztítjátok azokat, akik rosszat akarnak tenni veletek, és szabadon élitek saját életeteket. Utóbbi viszont azt jelenti, hogy mindig ébernek kell lennetek, készen arra hogy megvédjétek magatokat.

A szónokok egyike, tágra nyílt szemekkel felemelte karját, majd Richardra mutatott.

– Most már tudom ki vagy. Te vagy az, akit a jóslatban említenek. Te vagy az, aki a jóslat szerint elpusztít majd bennünket!

A vád suttogva futott végig a gyülekezeten. Richard visszanézett az embereire, majd lesújtó pillantást vetett a szónokokra.

– Richard Rahl vagyok. Igazad van; Én vagyok az, akit a jóslat emleget, melyet néped kapott oly régen. „Az elpusztítótok eljön, és megvált benneteket."

Igazad van, ez a jóslat rólam szól. De ha én nem jöttem volna, előbb utóbb jött volna valaki más, aki beteljesítette volna azokat a szavakat, talán egy év múlva, talán egy évezred múlva, mert ezek a szavak az emberi élethez való tiszteletre méltó ragaszkodásról szólnak.

Népetek azért lett száműzve, mert nem volt hajlandó látni az igazságot a körülötte lévő világban. Úgy döntöttek, elzárják elméjüket az igazság elől. Véget vetettem ennek a vakságnak. – Richard a vele érkezőkre mutatott. – Amikor az igazságot eléjük tártam, végre úgy döntöttek, hogy kinyitják szemüket, és meglátják azt. Most az egész népeteknek szembe kell néznie ezzel a kihívással, és el kell döntenie, hogyan akar élni a jövőben.

„Az elpusztítótok eljön, és megvált benneteket." Ezek a szavak jelentik a lehetőséget egy jobb jövőre. Azt jelentik, hogy véget vettek az életmódotoknak, melyben meggátoljátok az embereket, hogy kihozzák magukból a legjobbat, melyben nem hagyjátok, hogy az emberek azzá váljanak, amik lehetnének. Ezennel vége a vak, pusztító életmódotoknak, melyben eltiporjátok minden egyén szellemét és melynek köszönhetően az idők folyamán oly' sokan a legjobbjaitok közül úgy döntöttek, hogy elhagynak benneteket és inkább az ismeretlent választják a Határon túl.

Lehet, hogy a Rend emberei leigáztak benneteket, de szellemileg semmit sem változtattak meg. Erőszakuk csak nyilvánvalóbb, mint az ember lehetőségeinek lassú elfojtása, amit ti tesztek. Ők ugyanazt a vak életet kínálták, amit már amúgy is éltetek, csak a kegyetlenség nyilvánvalóbb megnyilvánulásaival.

Népetek egy részének már elhoztam az igazság fényét, és ezzel elpusztítottam létezésükben a sötétséget. Most az egész népeteknek döntenie kell, hogy továbbra is a sötétség leple alatt akar-e élni, vagy kilép a fényre, melyet elhoztam közétek.

Azzal, hogy elhoztam népeteknek a fényt, megváltottam őket. Megmutattam nekik, hogy szárnyalhatnak a saját szárnyaikon, törekedhetnek arra, hogy elérjék, amit akarnak. Segítettem nekik újra a kezükbe venni a saját sorsukat.

Igen, elpusztítottam az ürügyet, elnyomásuk láncát, de ezzel felszabadítottam szellemük nemességét. Ez a jóslat jelentése. Rajtatok múlik, hogy megálljátok-e a helyeteket, a győzelmet keresitek, vagy elrejtőztök a saját magatok által létrehozott sötétségben. Nincs rá biztosíték, hogy ha megpróbáljátok, sikerülni is fog. De ha meg sem próbáljátok, bebiztosítjátok magatoknak a kudarcot és rettegésben fogtok élni, ti is és gyermekeitek is. Az egyetlen különbség mostantól az lesz, hogy ha az eddigi életmódotokat választjátok, ha továbbra is kielégítitek a gonoszt, most már tudni fogjátok, hogy ez a lelketek árán történik.

Richard elfordult a szónokoktól. Mielőtt becsukta a szemét, hogy megdörzsölhesse ujjaival, Kahlan látta szemeiben az elképesztő gyötrődést. Nem akart semmi mást, csak hogy megszerezzék végre az utolsó adag ellenszert és megszabadítsák Richardot a méreg okozta szörnyű fájdalomtól. Kahlan tudta, hogy lassan elveszíti őt. Úgy tűnt számára, hogy Richard valahol teljesen egyedül van, egy szikla peremén kapaszkodik, és ujjai lassan lecsúsznak róla.

Owen előre lépett.

– Tisztelt szónokok, itt az ideje, hogy meghallgassuk a Bölcset. Ha még mindig úgy gondoljátok, hogy ezt a válság nem indokolja, hát akkor semmi nem fogja. Az életünk, a jövőnk a tét.

– Hozzátok elő a Bölcset! Meghallgatjuk szavait, ha valóban bölcs és méltó hűségünkre!

Az egyetértés moraja söpört végig a hallgatóságon, a szónokok suttogva összedugták a fejüket, megpróbáltak közös nevezőre jutni, hogy mit tegyenek. Végül nagyjából a csoport fele átment egy hátsó szobába.

Az ottmaradt szónokok egyike meghajtotta kopasz fejét.

– Meglátjuk, mit mond a Bölcs.

Kahlan elég gyakran látott már ilyen lenéző mosolyt.

Fölemelve hegyes állát, a szónok derűsen összekulcsolta maga előtt a kezeit. – Ezek előtt az emberek előtt a Bölcs elé tárjuk szentségtörő szavaidat, meghallgatjuk bölcsességét, és egyszer és mindenkorra lezárjuk ezt az ügyet.

Emberek jöttek elő a hátsó szobából, vörös vászonnal borított oszlopfákat cipeltek, bemetszett borítólapokat és pallókat. A hátsó szobába vezető ajtó előtt a férfiak elkezdtek összerakni egy egyszerű dobogót, oszlopokkal a négy sarkán, és ezeket körülvevő nehéz vörös függönyökkel. Amikor a szerkezet végre kész volt, egy nagy párnát helyeztek a közepére és behúzták a függönyöket. Más férfiak két asztalt hoztak oda, melyeken volt néhány gyertya, majd elhelyezték őket a szertartásos bölcsesség-szék két oldalán. A szónokok rövid idő alatt egy egyszerű, de tiszteletteljes díszletet hoztak létre.

Kahlan számos embert ismert a Középföldön, akik rendelkeztek a mágiával, és hasonló szerepet tölthettek be, mint elképzelése szerint a Bölcs. Legtöbb esetben szintén voltak a szónokokhoz hasonló szolgáik is. Annál is tapasztaltabb volt már, mintsem csak úgy alábecsüljön egy ilyen egyszerű sámánt, és kapcsolatát a szellemvilággal. Voltak olyanok köztük, akik nagyon is erős kapcsolattal bírtak és valós hatalmuk volt a népük felett.

Amit nem tudott elképzelni, az az volt, hogyan lehetséges, hogy egy mágia nélküli népnek egy szellemekkel kapcsolatban álló vezetője van. Ha ez igaz, és ez az ember ellenük van, akkor az eddigi munkájuk mind hasztalan volt.

A szónokok felsorakoztak két oldalt, majd kihúzták a függönyöket annyira, hogy éppen csak be lehetett látni a homályos belső térbe.

Odabenn, keresztbe tett lábakkal ült a párnán egy fiú, fehér ruhában, kezeit imára kulcsolva, az ölében tartva. Nem tűnt túl idősnek, nyolc, talán tízéves volt. Egy fekete sál volt a fejére tekerve, hogy eltakarja a szemét.

– Még gyerek – jegyezte meg Richard.

A közbeszólás miatt a szónokok egyike gyilkos pillantást vetett Richardra.

– Csak egy gyermek lehet annyira ártatlan, az élet szennyeződésétől mentes, hogy szabadon megérinthesse a valódi bölcsességet. Ahogyan idősödünk, saját tapasztalataink rétegeit helyezzük rá az egykoron tökéletes éleslátásunkra, de emlékszünk azokra a hajdanán hamisítatlan kapcsolatokra, így rájövünk, hogy csak egy gyermekben lehet a bölcsesség ennyire tiszta.

A fejek a szobában sokat tudóan bólogattak.

Richard oldalra pillantott Kahlanra.

A szónokok egyike letérdelt a pódium elé és lehajtotta kopasz fejét.

– Bölcs, szükségünk van sokat tudó útmutatásodra. Népünk egy része, háborút akar kezdeni.

– A háború semmit nem old meg – szólalt meg a Bölcs jámbor hangon.

– Talán hallani akarod az érveit.

– A harc sohasem lehet indokolt. A háború soha nem megoldás. A háború a kudarc elismerése.

Az emberek a teremben összehúzták magukat, rossz érzés kerítette őket hatalmába, amiért ilyen nyers kérdéssel álltak a Bölcs elé, kérdés, melyet ő egyszerű bölcsességgel eldöntött, felfedvén annak nyilvánvaló erkölcstelenségét.

– Nagyon bölcs. Valós, egyszerű tökéletességében mutattad meg nekünk a bölcsességet. Minden ember jól járna, ha hasonló igazságot hordozna magában. – A férfi ismét meghajolt. – Megpróbáltuk elmagyarázni...

– Miért takarod el a szemed? – kérdezte Richard, félbeszakítva a pódium előtt térdelőt.

– Dühöt hallok a hangodban – mondta a Bölcs. – Semmit sem lehet megvalósítani, amíg le nem vetkőzöd a haragod. Ha a szíveddel keresed, mindenkiben megtalálod a jót.

Richard Owen hátára tette kezét és biztatta, hogy lépjen előre. Visszanyúlt a tömegbe és ingénél fogva megragadta Ansont is, magával húzva őt is. A három férfi a Bölcs pódiumához lépett. Csak Richard állt szálegyenesen. Lábával félrelökte a pódium előtt térdeplő szónokot.

– Azt kérdeztem, miért takarod el a szemed? – ismételte Richard.

– A tudást meg kell tagadni, hogy helyet biztosíthassunk a hitnek. Csak a hit útján érhetjük el a valódi tudást – mondta a Bölcs. – Hinned kell, mielőtt láthatsz.

– Ha anélkül hiszel, hogy saját szemeddel látnád az igazságot – válaszolta Richard –, akkor egyszerűen szándékosan vak vagy, nem pedig bölcs. Előbb látnod kell, ahhoz hogy tanulhass és megérthess.

A Kahlan körül ülő emberek kezdték kényelmetlenül érezni magukat, hogy Richard ilyen hangon beszél a Bölccsel.

– Állítsd meg a gyűlöletet, különben csak gyűlöletet aratsz.

– Tudásról beszéltünk, nem kérdeztelek a gyűlöletről.

A Bölcs áhítatosan összekulcsolta kezeit maga előtt, fejét kicsit előrehajtva.

– A bölcsesség itt van mindenütt körülöttünk, de szemeink elvakítanak, hallásunk megsüketít, elménk gondolkodik és ostobává tesz bennünket. Érzékeink félrevezetnek: a világ semmit nem mond nekünk a valóság természetéről. Ahhoz, hogy eggyé válj az élet valódi értelmének lényegével, előbb vakon befelé kell tekintened, hogy felfedezd az igazságot.

Richard keresztbe tette a karjait.

– Van szemem, tehát nem látok. Van fülem, tehát nem hallok. Van elmém, így nem tudhatok semmit.

– A bölcsesség felé vezető első lépés annak beismerése, hogy nem vagyunk alkalmasak a valóság természetének megismerésére, így hát semmi, amit gondolunk, tudunk, nem lehet valós.

– Ennünk kell ahhoz, hogy éljünk. Hogyan tud valaki megtalálni egy szarvast az erdőben, azért hogy ehess? Bekötött szemmel? Viaszt dugva a fülébe? Alvás közben tesszük meg, így elménk nem tud gondolkodással hozzájárulni az előttünk álló feladathoz?

– Nem eszünk húst. Nem helyes bántani az állatokat csak azért, hogy ehessünk. Nincs több jogunk az élethez, mint az állatoknak.

– Tehát csak növényeket, tojást, sajtot, és hasonlókat esztek?

– Természetesen.

– Hogyan készül a sajt?

A kínos csendben valaki a háttérben köhögni kezdett.

– Én vagyok a Bölcs. Nem azért van rám szükség, hogy ezt a munkát elvégezzem. Mások készítik el nekünk a sajtot.

– Értem; tehát nem tudod hogyan kell a sajtot elkészíteni, mert senki nem tanított meg rá. Ez tökéletes. Itt állsz bekötött szemmel és tiszta elmével, amit nem terhel ennek a témának az ismerete. Nos, hogyan készül a sajt? Kezd derengeni? Isteni belső betekintésed révén rá tudsz jönni a sajtkészítés eljárására?

– A valóságot nem lehet vizsgálat alá vetni.

– Magyarázd meg nekem, hogy bekötött szemmel, hogy ne láthass, viasszal a füledben hogy ne halhass, vastag kesztyűvel a kezeden, hogy ne tapinthass, hogyan tudnál akár egy olyan egyszerű feladatot is megoldani, mint egy retek leszedése, hogy megehesd? Tudod mit, kihagyhatod a viaszt a füledből és a kesztyűvel se foglalkozz. Csak hagyd a szemed bekötve, és mutasd meg nekem, hogyan tudsz leszedni egy retket, hogy ehess. Még az ajtóhoz is odasegítelek, onnantól magadra maradsz. Gyerünk, mutasd meg!

A Bölcs megnyalta a szája szélét.

– Hát én...

– Ha megtagadod magadtól a látást, hallást, tapintást... hogyan tudsz magadnak ételt termeszteni, hogy fenntarthasd életed, vagy hogyan tudsz akár bogyókat vagy diót szedni? Ha semmi sem valódi, akkor szerinted mennyi idő múlva halsz éhen, míg arra vársz, hogy az „igazság" belső hangja megetessen?

A szónokok egyike előre sietett hogy megpróbálja visszatolni Richardot. Richard úgy meglökte a férfit, hogy az a lökéstől a földre zuhant. A szónokok néhány lépést hátráltak. Richard egyik lábát föltette a pódiumra, keresztbe tette karját a térdén, és közel hajolt a Bölcshöz.

– Válaszolj a kérdéseimre, „Bölcs"! Mond el nekem, mit tudtál meg eddig a sajtkészítésről abból, hogy vakon magadba bámultál? Gyerünk, halljuk!

– De... ez nem egy tisztességes kérdés.

– Ó? Egy érték keresését célzó kérdés nem tisztességes? Az élet megköveteli minden élőlénytől, hogy sikeresen keresse az értékeket, ha életben akar maradni. A madár meghal, ha nem sikerül elcsípnie egy kukacot. Ez alapvető. Az emberek sem különböznek.

– Vess véget a haragnak.

– Már be van kötve a szemed. Miért nem dugod be a füled, és nem zümmögsz magadban, hogy ne gondolhass semmire? – Richard közel hajolt, és fenyegetően halkan beszélt. – Végtelen bölcsességedben, próbáld csak kitalálni, mit fogok most veled tenni.

A fiú felsikított félelmében és menekülni próbált.

Kahlan előretolakodott Richard és Anson között, és leült a pódiumra. Karját az ijedt fiú köré tette, és magához húzta, hogy megnyugtassa. A fiú beásta magát óvó oltalmába.

– Richard, megijeszted a fiút! Nézz rá. Úgy reszket, mint a nyárfalevél!

Richard lehúzta a fiú szeméről a sálat. Az zavarodott rémülettel pillantott fel Richardra.

– Miért bújtál hozzá? – kérdezte Richard szelíd hangon.

– Mert bántani akartál.

– Azt akarod mondani, hogy abban bíztál, ő majd megvéd?

– Hát persze, te nagyobb vagy nálam.

Richard mosolygott.

– Érted, most épp mit mondasz? Megrémültél, és azt remélted majd megvédenek a veszélytől. Ez nem volt helytelen részedről, ugye? Hogy biztonságban akartál lenni? Hogy féltél az erőszaktól? Hogy segítséget kerestél olyan valakinél, akit elég nagynak hittél ahhoz, hogy elhárítsa a veszélyt.

A fiú összezavarodott.

– Nem, azt hiszem nem volt helytelen.

– És mi lenne, ha egy kést tartanék a kezemben? Nem szeretnéd, ha lenne valaki, aki megakadályozna abban hogy megvágjalak? Nem szeretnél élni?

A fiú bólintott.

– De igen.

– Ez az az érték, amiről beszélünk.

A fiú sóhajtott.

– Hogy érted?

– Az élet – mondta Richard. – Élni akarsz. Ez nemes dolog. Nem akarod, hogy más elvegye az életed. Ez jogos.

Minden élőlény élni akar. Egy nyúl menekül, ha megijeszted; ezért vannak erős lábai. Nincs szüksége erős lábakra és nagy fülekre ahhoz, hogy megtalálja és megegye a zsenge hajtásokat. Azért vannak nagy fülei, hogy meghallja a veszélyt, és azért vannak erős lábai, hogy elmenekülhessen.

Egy bak figyelmeztetésül felhorkan, ha veszélybe kerül. Egy kígyó a farkát csörgeti, hogy elhárítsa a veszélyt. A farkas vonyít figyelmeztetésül. De ha a veszély továbbra is közelít, akkor lehet, hogy a bak eltapossa, a kígyó megmarja, a farkas megtámadja áldozatát. Egyikük sem keresi a harcot, de megvédik magukat.

Az ember az egyetlen élőlény, aki jószántából átadja magát a ragadozó karmainak. Csak az ember képes arra, hogy a beléje nevelt ostobaságoknak köszönhetően, amilyennek téged is alávetettek, visszautasítsa az életet fenntartó értékeket. Ennek ellenére, ösztönösen jól cselekedtél, amikor odabújtál a feleségemhez.

– Valóban?

– Igen. A te módszereid nem védtek volna meg, így arra az esélyre alapoztál, hogy talán majd ő megvéd. Ha tényleg ártani akartam volna neked, ő küzdött volna, azért hogy megakadályozza ezt.

Felnézett Kahlan mosolygó arcára.

– Megvédted volna?

– Igen! Én is hiszek az élet nemességében.

A gyerek csodálkozva bámult.

Kahlan lassan a fejét rázta.

– De a védelem ösztönös keresése nem segített volna rajtad, ha azoknál az embereknél kerested volna, akik az általad is ismételt tévtanok szerint élnek. Azok a tanok a gyűlölet egyik formájaként ítélik el az élethez való ragaszkodást. Népedet saját hitének segítségével gyilkolják le.

A Bölcs meglepettnek tűnt.

– De én azt nem akarom.

Kahlan elmosolyodott.

– Mi sem. Ezért jöttünk, és ezért kellett Richardnak megmutatnia neked, hogy megismerheted az igaz valóságot, és ez hozzásegít majd a túléléshez.

– Köszönöm – mondta Richardnak.

Richard mosolygott, és finoman végigsimította a fiú szőke haját.

– Sajnálom, de meg kellett ijesztenem téged ahhoz, hogy megmutassam, mennyire értelmetlen volt az, amit mondtál. Meg kellett mutatnom neked, hogy a szavakkal, amelyeket megtanítottak neked, nem mész semmire – nem élhetsz azok alapján, mert nincs bennünk valóság és értelem. Nekem az a benyomásom, hogy te egy élni akaró fiú vagy. A te korodban én is ilyen voltam, és még most is ilyen vagyok. Az élet csodálatos; élvezd ki, nézz körül, nyisd ki a szemed és lásd meg teljes dicsőségében.

– Soha senki nem beszélt még nekem az életről így. Nem sokat láthatok. Állandóan bent kell ülnöm.

– Tudod mit, talán mielőtt tovább állunk, kiviszlek az erdőbe egy sétára, megmutatom neked a körülötted lévő világ néhány csodáját – a fákat és növényeket, madarakat, talán még egy rókát is láthatunk –, és beszélgetünk az élet örömeiről és csodáiról. Szeretnéd?

A fiú arca széles mosolyra derült.

– Tényleg? Megtennéd értem?

Richard arcára mosoly ült ki, egyike azoknak a mosolyoknak, amelyek felmelegítették Kahlan szívét. Richard játékosan a fiú orrába csípett.

– Hát persze.

Owen előre lépett, szeretetteljesen végigsimította a fiú haját.

– Valaha én is egy Bölcs voltam – pont olyan, mint te –, míg egy kicsit idősebb nem lettem.

A fiú felsóhajtott.

– Tényleg?

Owen bólintott.

– Azt hittem, azért választottak ki, mert különleges vagyok és valahogy csak én vagyok képes eggyé válni valamiféle dicsőséges túlvilági erővel. Azt hittem, csak úgy árad belőlem a bölcsesség. Visszatekintve, szégyellem magam, hogy ennyire ostoba voltam. Leckéket kellett hallgatnom. Nem élhettem úgy, mint egy kisfiú. A nagy szónokok megdicsértek, mert elismételtem azt, amit hallottam, és amikor dorgálóan beszéltem az emberekkel, megdicsértek, hogy milyen bölcs vagyok.

– Engem is – mondta a fiú. – Velem is ezt tették.

Richard ismét az emberekhez fordult.

– Ide lett a népetek lealacsonyítva, bölcsesség forrásának tartotok egy gyereket, aki jelentés nélküli mondatokat ismétel. Azért van elmétek, hogy gondolkodjatok és megértsétek a körülöttetek lévő világot. Ez az önként vállalt vakság saját magatok sötét elárulása.

A férfiak, akiket Kahlan látott onnan, ahol a fiút karolva ült, mind szégyenkezve hajtották le a fejüket.

– A Rahl Nagyúrnak igaza van – mondta Anson az emberek felé fordulva. – A mai napig soha meg sem kérdőjeleztem, vagy gondolkodtam rajta, hogy ez mennyire ostoba dolog volt.

A szónokok egyike az öklét rázta.

– Nem ostobaság!

Egy másik, a hegyes állú, előredőlt és kikapta Anson kését a derekán lógó tokjából.

Kahlan alig hitt a szemének. Olyan érzése volt, mintha egy rémálmot látna valóra válni, egy rémálmot, melyet nem tudott megállítani vagy akár csak lelassítani. Úgy tűnt, tudja, mi fog történni, már azelőtt, hogy bekövetkezett volna.

Egy dühös kiáltással a szónok Ansonba döfte a kést, még mielőtt a férfi bármit is tehetett volna. Kahlan hallotta, ahogy a penge csontot ért. A haragtól hajtott szónok gyorsan visszahúzta a már véres kést tartó öklét, és másodjára is meg akarta szúrni vele Ansont. Anson arca eltorzult a döbbenettől, miközben lassan elkezdett lefelé csúszni.

A borotvaéles megcsillanó penge élén sávokba mosódtak össze a gyertyafény csúcsai, amint Richard kardja elsuhant Kahlan előtt. A hüvelyéből előrántott acél jellegzetes csengése kísérte, amint a fegyver félelmetes ívben tartott a veszély forrása felé. Richard rettenetes erejétől hajtva a Kard hegye süvített a levegőben. Amint a szónok karja elérte mozdulatának csúcspontját, és újra gyilkos útjára lendült, Richard kardja becsapódott a nyakába, és anélkül hogy lelassult volna, átvágott húst és csontot, lehasítva a férfi fejét és vállát a tőrt szorító karjával együtt. A villámgyors vágás vércsíkokkal terítette be a Bandakari Birodalmi Palota kőalapjának falait.

A szónok teste a földre zuhant, miközben levágott feje, válla és karja furcsa, bukdácsoló ívet írt le a levegőben. A fej émelyítő puffanással ért a padlóra, és végigpattogott a szőnyegeken, véres nyomot hagyva maga után.

Richard visszarántotta a bíborvörös pengét, és az esetleg veszélyt jelentő szónokok felé fordította. Kahlan a fiú fejét a vállához szorította, és eltakarta a szemét.

Néhány ember azonnal Anson köré térdelt. Kahlan nem tudta, mennyire súlyos a sérülése vagy, hogy egyáltalán életben van-e még.

Nem messze tőlük, egy gyertyákkal megrakott asztal előtt feküdt a szónok vértől tocsogó feje. A kar halálos szorításában még mindig markolta a tőrt. A hirtelen eléjük táruló vérfürdő, a padlót beterítő vér, borzalmas látvány volt. Mindenki néma döbbenetben bámult.

– Az első vér, amit kiontottatok nagy szónokok – mondta Richard csendes hangon az alázatos szónokok csoportjának – nem azoké, akik azért jöttek, hogy meggyilkolják népeteket, hanem egy olyan emberé, aki semmit nem tett ellenetek. – Közületek való, aki egyszerűen kijelentette, hogy meg akar szabadulni a rettegés uralma alól, és szabadon akar gondolkodni.

Kahlan ülve maradt, és csak akkor vette észre, hogy sokkal több ember van a helyiségben, mint korábban volt. Többségük nem tartozott az ő embereik közé. Amikor Cara utat tört magának a néma tömegen, Kahlan megragadta a karját és közel vonta magához.

– Kik ezek az emberek?

– Emberek a városból. Futárok hozták a hírt, hogy Witherton városa felszabadult. Hallották, hogy embereink eljöttek beszélni a Bölccsel, és itt akartak lenni, hogy láthassák, mi történik. Fenn a lépcsők és a folyosók mind megteltek. A tömeg továbbadta, ami itt elhangzott.

Carát nyilvánvalóan az érdekelte, hogy elég közel legyen Richardhoz és Kahlanhoz, hogy megvédhesse őket. Kahlan tudta hogy Richard szavai sok embert meggyőztek, de nem tudta, most mit fognak tenni.

Úgy tűnt, a szónokok meginogtak. Nem akarták, hogy egy kalap alá vegyék őket azzal az eggyel közülük, aki ilyen szörnyűséget követett el. Egyikük végül otthagyta a többieket és magányosan odasétált a függönyözött pódium mellett álló fiúhoz, aki még mindig Kahlan védelmező karjának biztonságát élvezte.

– Sajnálom – mondta őszintén a fiúnak. A bámuló emberek felé fordult. – Sajnálom. Már nem akarok szónok lenni. A jövendölés beteljesült; megváltásunk elérkezett. Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha meghallgatjuk, amit ezek az emberek mondani akarnak. Azt hiszem, nem akarok tovább rettegésben élni, attól félni, hogy a Rend emberei legyilkolnak bennünket.

Nem volt éljenzés vagy vad ujjongás, inkább csendes beleegyezés, amit minden ember, akit Kahlan látott, bólogatással jelzett. Úgy tűnt, mind bizakodnak abban, hogy a brutális Birodalmi Rend alól való felszabadulás iránti vágyuk nem valami bűnös, titkos vágy, hanem valóban a helyes dolog.

Richard Owen mellé térdelt, míg néhány férfi megpróbálta egy szövetdarabbal átkötni Anson felkarját. Felült, az egész karját vér borította, de úgy tűnt a kötés lelassítja a vérzést. Kahlan felsóhajtott a megkönnyebbüléstől, hogy Anson él és sérülése nem súlyos.

– Úgy tűnik, össze kell varrni – mondta Richard.

Néhányan egyetértettek. Egy idősebb ember előretolakodott a tömegben.

– Én ilyesmivel foglalkozom. Füveim is vannak, amiből kenőcsöt készíthetek.

– Köszönöm – mondta Anson, amint barátai próbálták lábra állítani. Úgy tűnt, szédül, és a férfiaknak meg kellett támasztaniuk. Amikor már biztosan állt a lábán, Richard felé fordult.

– Köszönöm Rahl Nagyúr, hogy válaszoltál hívásomra, amit a hódolat szavaival mondtam: „Rahl Nagyúr, védelmezz bennünket!" Sohasem gondoltam volna, hogy én leszek az első, aki vérét adja azért, amire készülünk, sem pedig azt, hogy ezt a vért egy közülünk való fogja kiontani.

Richard finoman megveregette Anson vállát, kimutatván mennyire értékeli a szavait.

Owen körbenézett a tömegen.

– Azt hiszem, mindannyian eldöntöttük, hogy újra szabadok akarunk lenni. – Amikor a tömegben mindenki helyeslően bólintott, Owen Richardhoz fordult.

– Hogyan szabadulhatunk meg a Northwickban állomásozó katonáktól?

Richard megtörölte kardját a halott szónok nadrágjában. Tekintetét a tömegre szegezte. – Tudja valaki, hány katona van Northwickben? – Hangjában nem volt harag. Kahlan észrevette már abban a pillanatban, amikor előrántotta kardját, hogy a szeméből hiányzott az Igazság Kardjának mágiája. Nem volt ott a Kard haragjának szikrája a Kereső szemében, nem táncolt ott fenyegetőn a mágia, nem volt harag a viselkedésében. Egyszerűen megtette azt, ami szükséges volt a veszély elhárítására. Míg az megnyugtató volt, hogy gyorsan sikerült megtennie, addig komolyan aggasztó volt, hogy a mágiája nem kísérte a Kardot.

Ami eddig mindig ott volt, ha segítségre volt szüksége, úgy tűnik, most először cserben hagyta. A Kard mágiájának hiánya jeges aggodalmat ébresztett Kahlanban.

Az emberek a tömegben egymásra néztek és arról beszéltek, hogy a Rend sok száz katonáját látták. Egyikük azt mondta, több ezren vannak. Egy idősebb nő felemelte a kezét. – Nem olyan sokan, de közel annyian.

Owen Richardhoz fordult.

– Ilyen rengeteg katonával nehéz lesz szembeszállnunk.

Mivel még sosem volt valódi csatában, közel sem volt képes felmérni a valós helyzetet. Úgy tűnt, Richard meg sem hallotta Owent. Visszacsúsztatta kardját a fekete köpenye alatt rejtve tartott hüvelybe.

– Honnan tudod? – kérdezte egy nő.

– Egyike vagyok azoknak, akik főznek a katonáknak.

– Úgy érted, ti főztök a katonáknak?

– Igen – válaszolta az idős nő –, nem hajlandók saját magukra főzni.

– Mikor kell legközelebb főznötök?

– Óriási üstjeink vannak, épp most kezdtünk el készülni a holnapi ebédhez. Az egész éjszakánk rámegy arra, hogy előkészítsük a ragut, amit aztán holnap megfőzhetünk nekik vacsorára. Emellett egész éjjel dolgozhatunk azért, hogy kétszersültet, tojást és zabkását készítsünk nekik reggelire.

Kahlan biztos volt benne hogy a katonák nagyon elégedettek lehetnek, hogy ilyen nagyszámú alkalmazkodó rabszolga áll a rendelkezésükre. Richard tett egy lépést Kahlan és Owen között. Közben az ajkát harapdálva gondolkodott a hallottakon. Egy ilyen kis csapattal, mint az övék, nagyon nehéz lett volna harcba szállni közel kétezer katonával, főleg, hogy embereik többsége nagyon tapasztalatlan volt még. Kahlan észrevette, hogy Richard valami cselen töri a fejét.

Richard megragadta az idős férfi kezét, aki épp Anson karjára erősítette föl a kötést. – Azt mondtad, vannak füveid? Értesz az ilyesmihez?

A férfi vállat vont.

– Nem túl sokat, éppen annyit hogy el tudok készíteni egyszerű gyógyszereket.

Kahlan elszomorodott. Arra gondolt, hátha ez az ember tudna készíteni még az ellenszerből.

– Hozzá tudsz jutni gyöngyvirághoz, oleanderhez, tiszafához, sisakvirághoz és bürökhöz?

A férfi meglepetten pislogott.

– Elég elterjedtek, azt hiszem, főleg kicsit északabbra, az erdős részeken.

Richard az embereihez fordult, akik a tömeg legelején álltak. – Ki kell iktatnunk a Rend katonáit, minél kevesebbel kell harcolnunk annál jobb. Még sötétben ki kell jutnunk a városból, és össze kell szednünk mindent, amire szükségünk van. – Rámutatott a nőre, aki mesélt arról, hogyan főznek a katonáknak. – Megmutatod nekünk, hol fogjátok elkészíteni az ételeket holnapra, mi pedig hozunk nektek pár különleges fűszert. Attól, amit a raguba teszünk, a katonák rettenetesen rosszul lesznek néhány órán belül. A különböző üstökbe különböző füveket teszünk, így a tünetek mások lesznek, ezzel is még nagyobb zavart és pánikot okozunk. Ha eleget tudunk tenni a méregből a raguba, többségük órákon belül meghal, gyengeségtől, bénulástól, görcsöktől és mindenféle egyéb bajtól.

Késő este pedig átmegyünk és végzünk azokkal, akik még nem haltak meg, vagy még nem ettek. Ha alaposan felkészülünk, Northwickot felszabadítjuk a Birodalmi Rend elnyomása alól, anélkül hogy harcolnunk kellene velük. Hamar vége lesz, anélkül, hogy bármelyikünknek is baja esne.

A szoba néma maradt egy pillanatra; aztán Kahlan látta, hogy egyre többen mosolyogni kezdenek. Egy fénysugár elérte végre életüket.

A közelgő szabadulás mámorító gondolatától néhányan sírni kezdtek, szükségét érezve annak, hogy előlépjenek, és röviden elmeséljék szeretteik történetét, akiket megerőszakoltak, megkínoztak, elhurcoltak vagy meggyilkoltak.

Most, hogy ezek az emberek esélyt kaptak az életre, egyikük sem akart meghátrálni. Szemük előtt lebegett a felszabadulás, és hajlandóak voltak megtenni, ami ahhoz kell, hogy elérjék.

– Ez majd véget vet annak, ahogyan eddig éltünk – mondta valaki nem keserűen, hanem inkább csodálkozva.

– A megváltás elérkezett – tette hozzá valaki a tömegből.

10. FEJEZET

A délutáni napsütés poros sugaraiban állva Zedd ingadozva várt nem messze a sátortól, ahová Tahirah Nővér épp bevitt egy ládikát. Míg odabent óvatosan kipakolta és előkészítette a mágikus tárgyat a vizsgálatra, az őrök nem messze álldogáltak arról beszélgetve, mennyi esélyük van egy kis itókához jutni aznap este. Csöppet sem aggódtak amiatt, hogy egy hátrabilincselt kezű öregember, Rada'Hannal a nyaka körül esetleg megpróbál megszökni tőlük.

Zedd kihasználta a lehetőséget és nekidőlt a teherszállító szekér hátsó kerekének. Csak azt szerette volna, hogy megengedjék neki, hogy ledőljön és elaludjon. Feltűnés nélkül a válla fölött hátrapillantott Adie-re. Ő rövid, bátor mosollyal nézett vissza rá.

A szekér tele volt mindenféle tárgyakkal, amit a Toronyból zsákmányoltak, és még azonosítani kellett. Még az is előfordulhatott, hogy Zedd egy gyermekek szórakoztatására és tanítására alkalmas varázslatokkal teli szekérnek dől, de az is könnyen lehetett, hogy olyasmi volt rajta, ami azonnal Jagang kezébe adná a győzelmet.

A Toronyból rabolt dolgok egy része ismeretlen volt Zedd számára. Olyan pajzsok mögé voltak zárva, amiket ő soha nem tudott áttörni. Még gyermekkorában is, az öreg varázslók a Toronyban sok olyan tárgyhoz nem tudtak hozzáférni, amit pajzsok védtek.

De úgy tűnt, hogy azokon, akik megtámadták és kirabolták a Varázslók Tornyát, nem fog a mágia, és sértetlenül sétáltak keresztül a több ezer éve álló pajzsokon. Minden, amit Zedd eddig tudott, megdőlni látszott. Bizonyos értelemben úgy tűnt, hogy ez nem csak a Varázslók Tornyának a vége volt, úgy ahogyan azt bizonyos emberek annak idején már előre látták, hanem egy életforma végét is jelentette, egy korszak halálát.

Azok a Toronyból hozott dolgok, amiket Zeddnek sikerült eddig azonosítania, nem sok hasznára lesznek Jagangnak a háború megnyerésében. Volt néhány tárgy, most már elzárva védő ládákban, amelyek rejtélyesek voltak Zedd számára; s amit tudott róluk, akár veszélyesek is lehettek. Szerette volna megsemmisíteni mindet, még mielőtt a Sötétség Nővérei közül bármelyik rájön, hogyan kell őket öldöklésre használni.

Zedd felnézett, amikor észrevette, hogy a bőrvértet és páncélinget viselő elit katonák egyike megállt tőle nem messze, és erősen összpontosít valamire. A jobb füle felső részéből hiányzott egy V-alakú darab, ugyanúgy, ahogyan a parasztok megjelölik disznójukat. Bár ugyanolyan öltözetet viselt, mint az összes többi elitkatona, a csizmája más volt. Zedd észrevette, amikor a férfi körülnézett, hogy a bal szeme nem nyílt ki ugyanannyira, mint a jobb, de aztán továbbállt a járőröző katonák egy csoportjával.

Amint Zedd figyelte a folyamatosan körülötte kavargó katonák és Nővérek csődületét, illetve az előtte elhaladókat, arra gondolt, hogy elméje ilyen lidérces látomásokat szül, elméje, ami a fáradtságtól és talán az állandó feszültségtől kezdi őt cserben hagyni. Az elit őrök némelyikének arca kísértetiesen ismerős volt számára. Arra gondolt, már napok óta ezeket az embereket látja, bizonyára ezért tűnnek neki ismerősnek.

A távolban látott elhaladni egy Nővért, aki nagyon hasonlított egy ismerősére. Valószínűleg csak nemrég ismerhette meg. Jó néhány Nővérrel megismerkedett mostanában, és egyik találkozás sem volt kellemes. Zedd arra figyelmeztette magát, hogy mindenképpen eszénél kell maradnia.

Egy kislány, nem messze tőle, akit egy katona mellette állva őrzött, bámulta őt, és amikor Zedd ránézett, visszamosolygott rá. Ez volt a legfurcsább dolog, amit egy rémült gyerek – katonák, foglyok és katonai tevékenység közepette – tehetett. Feltételezte, egy ilyen gyermek még nem értheti, hogy azért van ott, hogy megkínozzák, s talán éppen azért, hogy Zedd biztosan elmondja, amit tud. Elfordította tekintetét a gyermek hosszú fürtökben omló szőke hajáról, gyönyörű, furán ismerős arcáról. Ez már őrültség – több szempontból is.

A görbe orrú Nővér előbújt a sátorból.

– Hozzátok be őket – förmedt rá a katonákra.

Az őrök azonnal engedelmeskedtek, ketten megragadták Adie-t, a másik kettő pedig Zeddet. A férfiak akkorák voltak, hogy Zedd súlya szinte jelentéktelen volt számukra. Úgy tartották a karjánál fogva, hogy lépéseinek fele nem is érintette a földet. Behurcolták a sátorba, körbevitték az asztal túloldalára, megfordították, és olyan erővel ültették a székbe, hogy tüdejéből hörgésszerű hang kíséretében távozott a levegő.

Zedd a fájdalomtól grimaszolva lehunyta a szemét. Azt kívánta, bárcsak azonnal megölnék és soha többé nem kellene kinyitnia a szemét. De amint megölnék, elküldenék a fejét Richardnak. Zedd gyűlölte a gondolatot, hogy ez milyen gyötrelmet okozna az unokájának.

– Nos? – Kérdezte Tahirah Nővér.

Zedd kinyitotta a szemét, és a tárgyra pillantott, ami az asztal közepén volt.

Elállt a lélegzete.

Alig hitt a szemének, annyira meglepődött, hogy elfelejtett levegőt venni.

Egy alkotott mágia volt, amit naplemente varázslatnak hívtak.

Zedd nyelt egyet. Egészen biztos, hogy a Nővérek egyike sem nyitotta még ki. Még nem nyithatták ki. Nem ülne ott, ha már kinyitották volna.

Előtte az asztalon egy féltenyérnyi méretű doboz volt. A doboz úgy nézett ki, mint egy stilizált Nap felső fele – egy fél korong, hat, csúcsozott sugárral, ami a horizontra bukó Napot volt hivatott jelképezni. A Nap világos-sárgára volt lakkozva. A sugarak szintén világossárgák voltak, de szélüket narancssárga, zöld és kék vonalak díszítették.

– Nos? – ismételte Tahirah.

– Háát... –

A Nővér elmerült a könyvében, nem a sárga dobozt nézte. – Mi ez?

– Nem... nem vagyok biztos benne, hogy emlékszem – mondta akadozva.

A Nővér nem volt türelmes kedvében.

– Azt akarod, hogy...

– Ó, igen – mondta megpróbálva közönyös hangon beszélni –, már emlékszem. Ez egy doboz, amelyik varázsigére egy dallamot játszik.

Ez igaz is volt. A Nővér továbbra is a könyvét olvasta. Zedd hátranézett a válla fölött a mögötte egy padon ülő Adie-re. A szemében látta, hogy kiolvasta Zedd viselkedéséből: valami történni fog. Remélte, hogy a nővér ezt nem észlelte.

– Szóval, ez egy zenélő doboz – dünnyögte Tahirah Nővér anélkül, hogy fölpillantott volna mágiakatalógusából.

– Igen, úgy van, egy doboz, amelyben egy zenevarázslat van. Amikor leveszed a fedelét, elkezd zenélni. – Izzadság folyt végig a nyakán a lapockái közé. Zedd nyelt egyet, és igyekezett, hogy remegése ne hallatsszon meg hangján. – Vedd le a fedelet, és meglátod.

A Nővér gyanakodva pillantott fel könyvéből. – Vedd le te a fedelét!

– Nos... nem tudom, a kezeim hátra vannak kötözve.

– Használd a fogaidat!

– A fogaimat?

A nővér tollának végével közelebb tolta a sárga félnap-alakú dobozt a fogolyhoz. – Igen, a fogadat!

Zedd számított a nő gyanakvására, de nem merte túljátszani a dolgot. Kétségbeesetten körözött nyelvével a szájában, hogy összegyűjtsön egy kis nyálat. A vér jobb lett volna, de tudta, hogy ha megharapja az ajkát, akkor a Nővér egészen biztosan gyanakodni kezd. A vér túl általános katalizátor volt.

Mielőtt a Nővér gyanút fogott volna, Zedd előre dőlt és megpróbálta ráhúzni ajkait a dobozra. Megpróbálta az alsó fogaival elérni a doboz alját, a felső fogait pedig beakasztani az egyik csúcsos sugárba. A doboz éppen egy hajszálnyival nagyobb volt annál, hogy sikerrel járjon. Tahirah nővér egyik kezét a fogoly tarkójára téve, rányomta a fejét. Csupán ennyi elegendő volt ahhoz, hogy fogai közé vegye a doboz fedelét.

Felemelte a tetejét, de az egész doboz felemelkedett az asztalról. Megrázta a fejét és végre a fedél lejött. Zedd félretette.

Ha a dobozt nem a Toronyból való elrablásakor nyitotta ki valaki, akkor azt csak egy olyan varázsló hozhatta működésbe, akit a varázslat felismert. Gyorsan, még mielőtt a nő észrevette volna, hogy mit tesz, Zedd egy kis nyálat cseppentett a dobozba, hogy működésbe hozza a varázslatot.

Zedd megszédült, amint felhangzott a zene. Működött! Kipillantott a sátorbejárat keskeny nyílásán. A Nap nemsokára lemegy.

Fel szeretett volna ugrani, és táncolni szeretett volna a vidám muzsikára. Legszívesebben kurjantott volna egyet. Bár nem sok volt hátra életéből, egészen felpezsdült. A megpróbáltatásoknak már majdnem vége volt. Nemsokára minden ellopott mágikus eszköz megsemmisül, ő pedig halott lesz. Semmit sem fognak kiszedni belőle. Nem árulja el ügyüket.

Sajnálta, hogy az elfogott családok, akiket arra használtak, hogy kicsikarják velük az együttműködését, szintén meg fognak halni, de így legalább nem kell tovább szenvedniük. Hirtelen bánat nyilallt belé, hogy Adie-nek is meg kell halnia. Ugyanannyira gyűlölte ezt a gondolatot, mint annak a gondolatát, hogy Adie-nek szenvednie kellett.

A Nővér odanyúlt, és visszahelyezte a doboz fedelét. – Nagyon aranyos.

A zene elhallgatott. De ez már nem számított. A varázslat beindult. A zene csak megerősítés – illetve figyelmeztetés arra, hogy még időben el lehessen távolodni tőle. Erre pedig semmi esély.

Nem számít!

Tahirah Nővér felkapta a sárga dobozt az asztalról. – Ezt visszateszem. – Közel hajolt Zeddhez. – Míg távol vagyok, behozatom az őrökkel a következő gyereket, hogy jól megnézhesd, és elgondolkodhass azon, mit fognak a katonák a szomszéd sátorban tenni vele – habozás nélkül –, ha megpróbálod húzni és fecsérelni az időnket, mint az imént.

– De én ...

Szavai elakadtak, amint a Nővér használta a Rada'Hant a nyaka körül, amivel égető fájdalomrohamot idézett elő koponyája tövétől egészen a csípőcsontjáig. Háta ívbe rándult, amint felkiáltott és majdnem elveszítette az eszméletét. Visszazuhant a székbe, a feje hátrabukott, nem is bírta felemelni.

– Gyertek velem! – szólt oda Tahirah Nővér az őröknek. – Szükségem lesz egy kis segítségre. Majd az őr, aki a következő gyereket behozza, vigyáz rájuk rövid ideig.

Zedd a hosszan tartó fájdalomtól zihálva, könnyes szemmel bámulta a sátor mennyezetét. Fényt látott, amint a sátor bejárati nyílása kitárult. Árnyékok vonultak végig a sátor vásznán, amint a Nővér és a négy őr kiment, és beküldtek egy másik őrt, egy másik gyerekkel. Zedd a mennyezetet bámulta. Nem akart belenézni még egy gyerek arcába.

Végül, amint magához tért a fájdalommal vívott harcból, felült.

A nagydarab testőrök egyike, bőrvértet, páncélinget és fegyverekkel megrakott széles övet viselt, az asztal mellett állt. Előtte pedig egy szőke hajú kislány. Az a kislány volt, aki mosolygott rá. Zedd gyötrődve becsukta egy pillanatra a szemét arra gondolva, mit csinálnak majd ezzel a gyerekkel, aki egyébként annyira ismerős volt neki.

Amikor kinyitotta a szemét, a kislány ismét rámosolygott, majd kacsintott neki.

Zedd hunyorított. A kislány felemelte virágmintás ruháját, éppen csak annyira, hogy megmutassa Zeddnek a két combjára erősített kést. Megint hunyorított, nem akart hinni a szemének. Ismét felnézett a kislány mosolygó arcába.

– Rachel...? – suttogta.

A gyermek mosolya sugárzó vigyorrá változott.

Zedd a nagydarab férfi arcába nézett, aki a gyermek mögött állt, őrizve őt.

– Drága szellemek... – suttogta Zedd.

A határjáró volt az!

– Úgy hallottam egy kis bajba keveredtél – szólalt meg Chase.

Egy pillanatra Zedd azt gondolta, biztosan képzelődik. Aztán rájött, miért volt Rachel annyira ismerős, de mégis valahogy más; több mint két és fél évvel idősebb volt, mint amikor utoljára látta. Szőke haja, ami régebben rövidre volt nyírva, most hosszú volt. Legalább egy lábbal magasabbnak tűnt.

Chase hüvelykujjait a bőrövbe akasztotta. – Adie, gondolom, amilyen megfontolt vagy, ebbe a bajba is Zedd sodort bele.

Zedd válla fölött hátranézett. Adie sugárzó könnyes mosollyal nézett vissza rá. Nem is emlékezett, mikor látta őt utoljára mosolyogni.

– Csak a bajt hozza rám – mondta Adie a határjárónak.

Már két és fél éve annak, hogy Zedd utoljára látta Chase-t. Régi barátok voltak. Annak idején ő volt az, aki bemutatta őket Adie-nek, így Adie meg tudta mutatni a Határon átvezető átjárót Richardnak, még mielőtt Darken Rahl megsemmisítette volna azt. Chase idősebb volt Richardnál, de ő volt az egyik legkedvesebb és legbizalmasabb barátja.

– Egy idősebb határjáró, Firedrich, keresett meg – magyarázta Chase. – Azt mondta, a Rahl Nagyúr küldte őt a Toronyhoz, hogy figyelmeztessen benneteket a közelgő veszélyre. Azt mondta, Richard mesélt neki rólam, és mivel ti már nem voltatok ott, a Tornyot pedig elfoglalták, eljött Nyugatföldre, hogy megtaláljon engem. A határjárók mindig számíthatnak egymásra.

Szóval, Rachellel úgy döntöttünk, eljövünk, és kimentjük a vékony irhádat a tűzből.

Zedd a sátor keskeny nyílásán beszivárgó napfényre pillantott. – El kell tűnnötök innen. Még mielőtt lemegy a Nap – különben meghaltok. Siessetek, tűnjetek el innen míg lehet.

Chase felvonta a szemöldökét.

– Eljöttem egész idáig, és nem vagyok hajlandó nélküled távozni.

– De nem érted...

Egy kés átdöfte a sátor oldalát, és végighasította a vásznat fentről egészen a földig. Az egyik testőr préselte át magát a résen. Zedd döbbenten figyelte. A férfi ismerősnek tűnt, de valami nem stimmelt vele.

– Ne! – Kiáltott Zedd Chase-re, amint a nagydarab férfi az oldalán lógó bárd után nyúlt.

– Ne mozdulj! – mondta a férfi, aki résen keresztül Chase-nek. – Kinn áll egy férfi, aki keresztül döf a kardjával, ha megmoccansz.

Zeddnek leesett az álla.

– Zimmer kapitány?

– Hát persze. Azért jöttem, hogy kimentselek innen.

– De, de, fekete a hajad!

A kapitány felvillantotta lenyűgöző mosolyát. – Korom. Rossz ötlet lett volna szőke hajjal szaladgálni Jagang táborának közepén. Azért jöttem, hogy megmentselek.

Zedd hitetlenkedett.

– Most el kell tűnnötök innen. Siessetek, mielőtt lemegy a Nap. Ki innen!

– Hány embered van még? – kérdezte Chase a kapitányt.

– Maroknyi. Te ki vagy?

– Egy régi barát – mondta Zedd. – Most figyeljetek ide...

Ekkor kiáltások és üvöltések hallatszottak kintről. A kapitány a sátor oldalán lévő nyíláshoz sietett. Egy férfi bedugta a fejét a nyíláson.

– Nem minket keresnek. – válaszolt a kapitány kimondatlan kérdésére.

Zedd hallotta amint a távolban azt kiabálják:

– Orrgyilkos!

Zimmer kapitány Zedd hátához sietett és egy kulccsal próbálta kinyitni Zedd bilincsét. Sikerült. Zedd karjai hirtelen szabaddá váltak. A kapitány Adie-hez sietett, aki hátad fordított neki.

– Úgy tűnik, ez a mi esélyünk – mondta Rachel. – Használjuk ki a felfordulást és tűnjünk el innen.

– A csapat esze – mondta Chase széles vigyorral.

Amikor kezei kiszabadultak, az első dolog, amit Zedd tett, az volt, hogy letérdelt és megölelte a kislányt. Szavak nem jöttek ajkára, de nem is volt rá szükség. A kislány cingár karjait a nyaka körül érezni jobb volt bármely szónál.

– Hiányoztál, Zedd – suttogta a fülébe.

A sátoron kívül zűrzavar tört ki. Parancsokat üvöltöztek, férfiak szaladgáltak, és a távolból összecsattanó acél hangja hallatszott.

A Nővér berontott a sátorba. Észrevette hogy Zedd szabad, és azonnal erejének egy csapását küldte a férfi Nyakörvén keresztül. A csapás földre küldte Zeddet.

Ebben a pillanatban egy másik, szürkésbarna gyapjú ruhát viselő Nővér rontott be a sátorba Tahirah Nővér mögött. Tahirah Nővér sarkon fordult. A második nővér úgy pofon ütötte, hogy majdnem hanyatt esett. Tahirah Nővér habozás nélkül szabadjára engedte erejének csapását, ami vakító villámlással világította meg a sátorbelsőt. Ahelyett, hogy kilökte volna a másik Nővért a sátor bejáratán, amire Zedd először számított, Tahirah Nővér felsikoltott és a földre rogyott.

– Megvagy! – kiáltotta a másik Nővér miközben csizmájával Tahirah nővér nyakára lépett, lent tartva őt a földön.

Zedd csodálkozva pillantott rá.

– Rikka?

Rikka már fordult is, Agieljével markában. Chase felé tartotta.

– Rikka? – kérdezte Zimmer kapitány a sátor másik végéből, meglepődve talán nem is csupán azon, hogy itt volt, hanem azon is hogy egy Mord Sith szőke tincsei a szokásos fonat helyett szabadon lebegnek.

– Zimmer? – nézett szemöldökét ráncolva a kapitány fekete hajára – Mit keresel itt?

– Mit keresek én itt? Mit csinálsz te itt? – A nő ruhájára mutatott. – Milyen ruha van rajtad?

Rikka megcsillantotta huncut mosolyát.

– Egy nővér ruhája.

– Nővér? – kérdezte Zedd. – Milyen Nővér?

Rikka vállat vont.

– Egy olyan, aki nem akart megválni a ruhájától. Addig vitatkoztunk, míg teljesen elvesztette a fejét. – A mutató és hüvelykujjával előrehúzta alsó ajkát.

– Látjátok, kölcsönvettem a gyűrűjét is. Kicsit szétnyitottam és idetettem, hogy úgy nézzek ki, mint egy igazi Nővér. – Rikka felhúzta Tahirah Nővért a nyakánál fogva és Adie felé lökte. – Vedd le azt a vackot a nyakából!

– Soha nem teszek ...

Rikka Agieljét a Nővér álla alá szorította. A nő alsó ajkából vér buggyant elő. Fuldokolni kezdett, miközben kínlódva levegőért kapkodott.

– Azt mondtam, szedd le azt a vackot Adie nyakáról. És soha többet ne kelljen neked semmit kétszer mondanom!

Tahirah nővér Adiehez bukdácsolt, hogy tegye, amit a Mord-Sith parancsolt.

Chase ökleit csípőjére téve nézett le Zeddre, aki még mindig a földön feküdt. – Nos akkor most mi lesz? Sorsot húzunk, hogy ki menthet meg téged?

– A kutyafáját! Hát senki sem hallgat rám? Azonnal el kell tűnnötök innen!

Rikka az ujját csóválta.

– Zedd, tudod, hogy nem szabad csúnyán beszélned a gyerekek előtt.

Zedd szájtátva nézett föl Chase-re.

– Tudom – mondta a Határjáró nagyot sóhajtva. – Néha az én türelmemet is próbára teszi.

– A Nap mindjárt lemegy! – üvöltötte Zedd.

– Jobb lenne, ha addig halasztanánk a dolgot, amíg le nem megy – javasolta Zimmer kapitány. – Sokkal könnyebb lenne sötétben elhagyni a tábort.

Egy zümmögő hang töltötte be a sátrat, amitől még a levegő is remegni kezdett, aztán egy hirtelen fémes kattanás hallatszott. Adie megkönnyebbülten sóhajtott fel, ahogy nyakbilincse leesett.

– Senki sem hallgat rám? – Zedd talpra állt az öklét rázva. – Beindítottam egy naplemente varázslatot!

– Egy mit? – kérdezte Chase.

– Egy naplemente varázslatot. Ez egy védelmi szerkezet a Toronyból. Egy pajzsféle. Amikor érzékeli, hogy a többi pajzsot áttörték, és védett holmikat lopnak el, akkor belopja magát a többi lopott tárgy közé. Amikor egy tolvaj kinyitja, hogy megnézze mi az, beindul a varázslat. Az első naplementekor a varázslat lángra lobban és mindent elpusztít, amit elloptak.

Tahirah Nővér az öklét rázta Zedd felé.

– Te ostoba!

Rikka megragadta Zedd karját. – Akkor induljunk.

Chase megragadta a másik karját és visszahúzta.

– Várjunk csak.

Zedd egy rántással mindkét karját kiszabadította, és a sátor oldalán a hasadékon keresztül a lemenő napra mutatott. – Csupán pillanataink vannak hátra mielőtt ez az egész hely egy nagy tűzgömbbé válik.

– Mekkora tűzgömb? – kérdezte Zimmer kapitány.

Zedd széttárta karjait.

– Ezreket fog megölni. Nem pusztítja el az egész tábort, de ezt az egész részt itt a földdel teszi egyenlővé.

Mindenki beszélni kezdett, de Chase egy dühös paranccsal elhallgattatta őket. – Figyeljetek rám. Ha úgy nézünk ki, mint aki szökni akar, egészen biztosan elfognak minket. Kapitány, te és az embereid jöjjenek velem. Úgy teszünk majd, mintha Zedd és Adie a foglyaink lennének. És Rachel is – így jutottunk be ide. Megtudtam, hogy gyerekeket is fogva tartanak. – Rikka és Tahirah Nővér felé mutatott. – Ők majd úgy néznek ki mint két Nővér, akik a foglyokra felügyelnek velünk.

– Nem szeretnél előbb megszabadulni attól az izétől ott a nyakadon? – kérdezte Rikka Zeddtől.

– Most nincs arra időnk. Menjünk.

Adie megragadta Zedd karját.

– Nem.

– Mi az?

– Figyelj rám, öregember. Itt vannak azok a családok és gyerekek itt a sátrakban körülöttünk. Meg fognak halni. Te menj vissza a Toronyhoz. Én kiszabadítom az ártatlanokat.

Zeddnek nem tetszett az ötlet, de Adie-vel vitatkozni teljesen reménytelennek tűnő volt, és most nem is volt erre idő.

– Akkor kettéválunk – mondta Zimmer kapitány. – Én és az embereim eljátsszuk az őrök szerepét, kiszabadítjuk a férfiakat, nőket, gyerekeket és visszajuttatjuk őket a vonalaink mögé, Adievel együtt.

Rikka bólintott.

– Mondjátok meg Vernának, hogy én Zeddel megyek, és segítek visszafoglalni a Tornyot. Szüksége lesz egy Mord-Sithre, hogy távol tartsa a bajtól.

Mindenki körbetekintett hogy van-e valakinek valami ellenvetése. Senki sem szólt. Hirtelen eldőlt a dolog.

– Rendben – mondta Zedd.

Megölelte Adie-t és megcsókolta az arcát. – Vigyázz magadra. Mond meg Vernának, hogy visszafoglalom a Tornyot. Segíts neki megvédeni a szorosokat.

Adie bólintott.

– Vigyázz magadra. Hallgass Chase-re. Jó ember, ha ilyen hosszú utat megtett érted.

Zedd mosolygott, majd elakadt a lélegzete, amint Chase a ruhájánál fogva kirángatta a sátorból. – A Nap lemenőben van. Tűnjünk el innen! Ne feledd, a foglyunk vagy.

– Tudom a szerepem – dörmögte Zedd, amint kirángatták a sátorból, akár egy zsák gabonát. Mosolygott, amikor látta, hogy Adie, már távolodóban, még egyszer visszanéz rá a válla felett. Visszamosolygott rá, majd eltűnt.

– Várjatok! – mondta Zedd, és benyúlt az egyik szekérbe valamiért, amit meg szeretett volna menteni a pusztulástól. A zsebébe csúsztatta. – Jól van. Menjünk!

A sátron kívül a táborban pokoli lárma volt. A riadókészültségben levő testőrök, kivont fegyverekkel szaladtak el mellettük a parancsnoki sátrak felé. Mások a barikádgyűrűhöz rohantak. Trombiták harsogtak riadót és kódolt üzeneteket, amik különböző feladatokhoz irányították az embereket. Zedd attól tartott, kis csoportjára rátámadnak és faggatni kezdik.

Mielőtt ez megtörténhetett volna, Chase elkapott egy mellettük elrohanó katonát.

– Mi ütött belétek? Szerezz nekem pár embert és segíts megvédenem ezeket a foglyokat, míg nem érünk biztonságos helyre! A Császár mindannyiunkat lefejeztet, ha hagyjuk őket kicsúszni a kezünkből!

A katona hamar összeszedett egy tucat embert, és körbevették Rikkát, Tahirah Nővért, Chase-t, Rachelt és Zeddet. Rachel meggyőzően játszotta a rémülettől bömbölő kislányt. Hogy még nagyobb legyen a hatás, Chase néha megrázta és ráüvöltött, hogy hagyja abba a sírást.

Zedd visszapillantott a háta mögött, látta amint a Nap alja eléri a látóhatárt. Előre morgott Rikkának, hogy szedje a lábát. A barikádoknál sötét ábrázatú katonák jól megnézték őket, amint közeledtek, majd szétnyitották soraikat és átengedték őket. Mindenkit megakadályoztak abban, hogy bejusson, de pillanatnyi zavart okoztak nekik saját katonáik, akik foglyokkal haladtak kifelé. Egyikük úgy döntött előlép, és kérdőre vonja őket.

Chase ráüvöltött.

– Idióta! Félre az útból! A Császár parancsára!

A férfi homlokát ráncolta, amint figyelte a menetet elhaladni. Mire eldöntötte volna, mit is kellene tennie, már elhagyták őket, és elnyelte őket a hatalmas tábor.

Pillanatok alatt kint voltak a tábor szívéből.

Egyszercsak közkatonák állták el útjukat, amint megpillantották Rikkát az élen. Egy gyönyörű nő a közkatonák között csak bajt hozhat, és mivel a katonák látták a felfordulást a parancsnoki körzetben, úgy gondolták, itt az esélyük, míg a feletteseik el vannak foglalva. Rikka és Chase továbbra is gyors mozgásban tartották kis csoportjukat. A vigyorgó katonák összezárták soraikat, elállva az utat. A katonák egyike, akinek hiányzott az első két foga, kilépett társai elé. Egyik hüvelyk ujját az övébe dugta, másik kezével pedig megállást intett.

– Álljatok csak meg, azt hiszem, a hölgyek maradni szeretnének.

Rachel habozás nélkül a ruhája alá nyúlt és előhúzott egy kést. Nem lassított és nem is nézett hátra, amint ugyanazzal a mozdulattal felperdíttette a kést a válla fölött. Chase egyetlen könnyed mozdulattal, egy lépést sem lassítva elkapta a kés hegyét, és a fogatlan ember felé repítette. A kés egy puffanással markolatig fúródott a férfi homlokába.

A férfi teste még földet sem ért, Rachel máris feldobott egy második kést is a válla fölött. Chase elkapta és máris útjára küldte. Amint a második ember is holtan bukott a földre, a többiek hátráltak hogy engedjék a kis csoportot maguk között továbbvonulni. Halálos kimenetelű verekedések mindennaposak voltak a Birodalmi Rend hadseregében.

Elit őrök voltak, vagy sem, a katonák bíztak túlerejükben, és egy ilyen gyönyörű nőt látva maguk között, abban is biztosak voltak, mit akarnak. A katonák körbezárták őket.

Zedd gyorsan hátrapillantott.

– Most! A földre!

Rikka, Chase, Rachel és Zedd a földre vetették magukat.

Egy pillanatra mindenki megdermedt felettük a csodálkozástól. Az őket kísérő katonák már fegyvert rántottak harcra számítva, de most megtorpantak, és zavarodottan álltak.

Tahirah Nővér úgy érezte ez a megfelelő pillanat, és felsikoltott.

– Segítség! Ezek az emberek...

A világ ragyogó fehér fénnyel meggyulladt.

Egy pillanattal később dübörgő robbanás rázta meg a földet. Egy törmelékfal követte, amit hatalmas dörgés tolt maga előtt

A robbanás ereje katonákat dobott fel a levegőbe. Néhányukat sodródó roncsok kaszabolták le. Az elit testőrök, akik eddig kísérték őket, Zedd felett bukfenceztek keresztül.

Tahirah Nővér a villámlás felé fordult. Egy szekér kereke repült feléjük hihetetlen sebességgel, mellmagasságban találta el, és vágta ketté a Nővért. A véres kerék repült tovább, anélkül hogy kicsit is lelassult volna. A Nővér testének maradványai tovább sodródtak a földön számtalan katona testével együtt.

Miközben a hátulról jövő robbanás még mindig dübörgött, szörnyű sebektől vérző katonák sikolyai szálltak a lemenő Nap utolsó sugarai közé.

Zedd nagyon remélte, hogy Adie egy pillanatot sem vesztegetett és időben elmenekült.

Chase a vállánál fogva megragadta Zeddet és talpra segítette, közben másik karjával Rachelt is felkarolta. Rikka megragadta Zedd ruháját a másik vállán és elkezdte vonszolni. Zedd két megmentője együttes erővel cipelte át a vérfürdőn.

Rachel az arcát Chase vállába fúrta.

Zedd éppen azon volt, hogy megkérdezze Chase-t, miért tanított meg egy kislánynak ilyen dolgokat a késsel, amikor eszébe jutott, hogy ő maga adott parancsot neki, hogy tanítson meg a lánynak mindent, amit egy határjáró tud.

Rachel különleges gyerek volt. Zedd azt akarta, hogy mindenre készítsék fel, amit az élet hozhat.

– Jobb lett volna, ha hagyod, hogy levetessem azt a nyakbilincset a Nővérrel, amíg volt rá esélyünk – mondta Rikka futás közben.

– Ha tovább időztünk volna, ott maradtunk volna és mi is belekerülünk abba a tűzgömbbe.

– Gondolom – mondta Rikka.

Amikor lelassítottak, hogy kicsit kifújják magukat, emberek szaladtak mindenfelé. A zűrzavarban senki nem figyelt fel arra, hogy ők közben megszöknek. Miközben sietve haladtak át a Birodalmi Rend táborán, Zedd Rikka vállára tette a kezét, és közelebb húzta magához.

– Köszönöm, hogy eljöttél megmenteni.

Rikka hamiskásan visszamosolygott rá.

– Nem hagynálak azoknak a disznóknak a kezén – azután, hogy ennyi mindent tettél értünk. Egyébként is, a Rahl Nagyúrra Cara vigyáz; biztos vagyok benne, hogy szeretné, ha egy Mord-Sith védené a nagyapját is.

Zedd arra gondolt, hogy tényleg igaza volt. A világ a feje tetejére állt.

– Vannak lovaink és élelmünk elrejtve – mondta Chase. – Míg kifelé megyünk innen, jobb, ha szerzünk egy lovat Rikkának.

Rachel visszanézett Chase válla fölött, közben karjai a férfi nyaka körül pihentek. Homlokát ráncolva suttogta Zeddnek. – Chase nem örült neki, hogy az összes fegyverét hátra kellett hagynia és csak ilyen könnyű fegyvereket vehetett magához.

Zedd a csatabárdra pillantott Chase egyik oldalán, a kardra a másikon és a két késre a derekánál.

– Igen, tökéletesen megértem, ha egy férfi morog, amikor ennyire védtelen marad.

– Nem tetszik nekem ez a hely – suttogta Rachel Chase fülébe.

A férfi megveregette a kislány hátát, miközben ő a fejét a vállára hajtotta. – Nemsokára ismét az erdőben leszünk, kicsim.

Az üvöltések és halál közepette, Zedd el sem tudott volna képzelni ennél gyengédebb jelenetet.

11. FEJEZET

Verna megállította a lovát, amikor az őrszem a sötétben odarohant hozzá. Kezét a kantáron feljebb csúsztatta a zabla felé, nehogy az állat megriadjon.

– Prelátus, azt hiszem, ez valamiféle támadás lehet – jelentette a katona aggódó hangon, levegőért kapkodva.

Verna szigorú tekintetét a férfira szegezte.

– Mi lehet, támadás? Mi történt?

– Valami közeleg az úton. – Hátrafelé, a Dobbin-szoros felé mutatott. – Egy szekér, azt hiszem.

Az ellenség mindig próbálkozott valamivel. A szorosokat sötétben lopakodó katonák közelítették meg, vagy vadul száguldó lovak, olyan varázslatba burkolva, melynek célja az volt, hogy a pajzson rést robbantsanak. De előfordult az is, hogy ártatlannak tűnő szekerek jelentek meg rejtőzködő íjászokkal, vagy mindenféle mágikus bűvölettel összefűzött, varázslat-hajtotta erős szeleket bocsátottak feléjük.

– Mivel sötét van, a parancsnok szerint a szekér gyanús, és nem kellene kockáztatnunk.

– Bölcs gondolat.

Vernának vissza kellett mennie a táborukba. Ő maga ment a védelmi vonalaikat, a külső őrség katonáit ellenőrző körútra a szokásos esti tanácskozás előtt, amelyen végigmentek a napi jelentéseken.

– A parancsnok le akar csapni a szekérre, mielőtt az túl közel kerül. Ellenőriztem, Prelátus – nincs a közelben másik Nővér. Akarod látni, vagy az embereink odafentről sziklagörgeteget zúdíthatnak le, hogy porrá zúzzák a szekeret?

Vernának vissza kellett indulnia, hogy találkozzon a tisztekkel.

– Jobb, ha megmondod a parancsnokodnak, hogy intézze el az ügyet, ahogy jónak látja.

Lovát megfordította, lábát a kengyelbe helyezte. Miért gondolja a Birodalmi Rend, hogy átjuttathatnak egy szekeret, különösen éjszaka? Annyira biztosan nem bolondok, hogy azt higgyék, nem veszik észre a sötétben. Megállt és az elsiető katonára tekintett.

– Várj! – A katona megtorpant és megfordult. – Meggondoltam magam. Veled megyek.

Ostobaság lett volna a magasan, készenlétben tartott sziklákat elpazarolni. Még szükségük lehet erre a védelemre, ha hirtelen egy nagyméretű támadás bontakozik ki ellenük ebben az átjáróban.

Követte a katonát a figyelőállásba, ahol osztaga várakozott. A harcosok mindannyian feszülten figyeltek a fák sűrűjén át. Az út a felkelő Hold fényében ezüstös fényben úszott.

Verna belélegezte a balzsamfenyők illatát, miközben figyelte az ezüstös úton közeledő szekeret, melyet egyetlen cammogó ló húzott. Feszült íjászok várakoztak készenlétben. Mellettük egy pajzzsal védett lámpás állt, hogy meggyújthassák nyilaikat, ha fel akarnák gyújtani a szekeret.

Verna nem látott senkit a szekérben. Egy közeledő üres szekér meglehetősen gyanúsnak tűnt. Eszébe jutott Ann furcsa üzenete, melyben figyelmeztette, hogy ha üres szekér közeleg, engedjék át.

De ezt már megtették egyszer. Verna felidézte, hogy a kislány Jagang üzenetével ezzel a módszerrel jutott be, s éppen ezen az útvonalon. Verna szíve a torkában dobogott, amikor azt latolgatta, Jagang ezúttal milyen üzenetet küldhet.

Talán Zedd és Adie fejét küldi.

– Ne lőjetek – kiáltotta az íjászoknak –, de álljatok készen, lehet, hogy csel. – Verna lefelé indult a keskeny ösvényen a fák között. A lucfenyők függönye mögött megállt és figyelt. Amikor a szekér elég közel került, kis rést nyitott a hatalmas pajzs szövedékén, melyet ő és a Nővérek szőttek keresztül a szoroson. A mágia mintázatát teleaggatták mindenféle veszedelmes varázslattal, amit csak meg tudtak idézni. Ez a szoros elég kicsi volt ahhoz, hogy a pajzs önmagában meg tudta tartani, s bármilyen nagy számban is érkezett az ellenség, egyszerre csak kevesen juthattak be. Még a félelmetes pajzs nélkül is, viszonylag könnyű volt védelmezni.

Amikor a szekér átjutott a pajzson, Verna bezárta a rést. Amikor elég közel gördült, az egyik katona a fák közül kirohant és megfogta a lovat. Amint a szekér megállt, a katona és a másik oldalon Verna mögött több tucatnyi íjász megfeszítette az íját. Verna mágikus hálót szőtt és kész volt arra, hogy szabadjára engedje a támadás legkisebb jelére.

A szekér vászna oldalra lebbent. Odabenn egy kislány ült fel. Ő volt az a gyerek, aki először az üzenetet hozta. Arca felderült, amikor meglátta Vernát, valakit, akit felismert.

Verna szíve kihagyott, amikor arra gondolt, milyen üzenetet hozhatott ezúttal a kislány.

– Barátokat hoztam – újságolta a lány.

A szekér hátuljában fekvő emberek félrehúzták a vásznat és sorra felültek. Szülőknek és rémült gyerekeiknek tűntek.

Verna döbbenten pislogott, amikor látta, hogy néhányan felsegítik Adie-t. A varázslónő kimerültnek látszott. Őszes fekete haja most nem volt szépen, középen elválasztva, hanem olyan rendetlen volt, mint amilyen általában Zeddé szokott lenni.

Verna odarohant, behajolt, hogy segítsen Adie-nek. – Adie! Ó, Adie. Mennyire örülök mindig, amikor látlak!

Az idős varázslónő mosolygott.

– Én is borzasztóan örülök, hogy látlak, Verna!

Verna tekintete végigfutott a szekérben feltápászkodó embereken. Szíve még mindig kalapált a balsejtelemtől.

– Hol van Zedd?

– Ő is megmenekült.

Verna becsukta a szemét és néma hálaimát mondott.

A szemei kipattantak.

– Ha megmenekült, akkor hol van?

– Úton van vissza a Toronyhoz, Aydindrilbe. – mondta Adie az érdes hangján. – Az ellenség elfoglalta.

– Hallottuk.

– Az öregember vissza akarja szerezni a Tornyát.

– Zeddet ismerve, sajnálok mindenkit, aki az útjába kerül.

– Rikka? Mit csinált az a nő ott? Megparancsoltam neki, hogy ne tegye. – Verna felismerte, hogy, amit mondott rosszul veheti ki magát Adie előtt. – Azt hittük, semmi értelme nem lenne, hogy esélye sincs, és csak elveszítenénk őt a semmiért.

– Rikka Mord-Sith. A saját feje után megy.

Verna megrázta a fejét.

– Bár nem szabadott volna ezt tennie, most, hogy újra látlak és tudom, hogy Zedd is megmenekült, örülök, hogy ez a makacs nő nem hallgatott rám.

– Zimmer kapitány is úton van visszafelé.

– Zimmer kapitány!?

– Igen. Ő és néhány embere úgy döntöttek, hogy eljönnek és ők is kiszabadítanak bennünket. – A környező erdőség felé mutatott. – Arról jönnek, láthatatlanul az éjszakában. Végig körülöttünk voltak, védelmezték a szekeret az úton befelé. A kapitány félt, hogy ellenséges katonák megállíthatnak és újra elfoghatnak. Biztonságban akart tudni bennünket.

A kapitány és emberei különleges jeleket használtak, melyekkel átjuthattak a szoroson, s így nem támadták meg az övéik vagy a Nővérek tévedésből. Zimmer kapitány és emberi tevékenységének természete olyan volt, hogy nagyrészt az általános parancsnoki irányításon kívül dolgoztak. Kahlan vezette ezt be, hogy a harci tevékenységük saját kezdeményezésükön alapulhasson. Míg ez időnként bosszantó lehetett, ezek a katonák akcióikkal minden várakozást felülmúltak.

– Zedd akarta, hogy segítsek ezeknek az embereknek megmenekülni – Adie jelentőségteljesen Vernára pillantott. – Vannak mások, akiknek nem tudtunk segíteni.

Verna a szekér hátuljában zsúfolódó emberekre pillantott. – El tudom képzelni, mit tett Jagang a hozzájuk hasonló emberekkel.

– Nem – mondta Adie. – Kétlem, hogy el tudod képzelni.

Verna rátért egy még borzasztóbb tárgyra.

– Talált valamit Jagang a Toronyból származó dolgok között, amit felhasználhat majd ellenünk?

– Szerencsére nem. Zedd beindított egy varázslatot, ami elpusztította a Toronyból ellopott tárgyakat. Volt egy hatalmas robbanás a táboruk közepén.

– Olyan, mint Aydindrilben, amelyik oly sok katonájukkal végzett?

– Nem, de azért nagy pusztítást okozott, és megölt néhány fontos embert – még Jagang Nővérei közül is néhányat, azt hiszem.

Verna sohasem gondolta volna, hogy egy nap még örömmel hallja, hogy a Fény Nővérei közül meghaltak néhányan. Azokat a nőket az Álomjáró uralta, s még, amikor felajánlották nekik a szabadságot, akkor is túlságosan féltek, s nem hittek azoknak, akik megpróbálták megszabadítani őket. Inkább Jagang rabszolgaságát választották.

Verna hirtelen gondolattól vezérelve, megragadta Adie ruháját.

– Lehetséges, hogy a varázslat, amit Zedd begyújtott végzett Jaganggal is?

Adie tökéletesen fehér szemeivel visszanézett a Dobbin szoros felé, a Birodalmi Rend tábora felé. – Bárcsak jobb híreim lennének, Prelátus, de Zimmer kapitánytól hallottam kifelé tartva a táborból, hogy amikor a megmentésünkre készültek, egy merénylőnek sikerült mélyen behatolnia a belső táborba.

– Merénylő? Ki volt az? Honnan jött?

– Senki sem tudja. Olyan volt, mint a többi óvilági. A behatoló céltudatos elszántsággal be akart jutni Jaganghoz, hogy végezzen vele. Valahogyan sikerült bejutnia a belső védelemhez, megölt néhány katonát, magára öltötte a testőrök egyenruháját, hátha sikerül Jaganghoz bejutnia. Az őrök azonban valamiképp felismerték, hogy nem közülük való, és miszlikbe aprították, mielőtt közel kerülhetett volna a Császárhoz.

Jagang elhagyta a körzetét, amíg az emberei ellenőrzik a védelmet, és megbizonyosodnak, hogy nincs más merénylő a környéken. A Nővérek közül sokan vele mentek segíteni a védelmezésében. Ez akkor történt, amikor Zedd beindította a naplemente varázslatot. Nem tudtuk, hogy Jagang elhagyta a körzetet, de ez nem is számított volna egyébként sem. Zeddnek akkor kellett használnia a varázslatot, amikor elé tették. A mágiát a naplemente indította be.

Verna bólintott. Egy pillanatig reménykedett...

– De te és Zedd megmenekültetek, és most ez számít. Hála a Teremtőnek.

– Meglepően sokan jelentek meg egyszerre, hogy megmentsenek. – Adie felvonta az egyik szemöldökét. – De nem emlékszem, hogy láttam volna közöttük a Teremtőt.

Langyos szellő borzolta Verna göndör haját.

– Gondolom, hogy nem, de tudod, hogy értettem.

A tücskök elszántan ciripeltek az erdőben. Az élet most egy kicsit édesebbnek tűnt, helyzetük pedig kevésbé reménytelennek. Felsóhajtott.

– Remélem, a Teremtő legalább segít Zeddnek és Rikkának visszafoglalni a Tornyot.

– Zeddnek nem lesz szüksége a Teremtő segítségére – mondta Adie. – Valaki más is megjelent, hogy segítsen nekünk kijutni. Zedd, Richard és az én régi barátom, Chase majd gondoskodik róla, hogy a Tornyot védők imádkozzanak a Teremtő irgalmáért.

– Akkor hát, örömmel várhatjuk a napot, amikor a Torony újra a kezünkben lesz, és Jagangnak nem lesz segítsége, hogy betörhessen a szorosokon át D'Harába.

Verna karjával intett, és a négy pár, akik a szekér hátuljában álltak eddig a gyermekeikkel, tétova léptekkel megindult feléjük.

– Üdvözöllek benneteket D'Harában – mondta nekik. – Itt biztonságban lesztek.

– Köszönjük, hogy segítettél kijutnunk – mondta az egyik férfi, fejet hajtva Adie előtt. – Már szégyellem, milyen szörnyű dolgokat gondoltam rólad.

Adie mosolygott, amint vékony ujjaival megszorította a férfi vállát.

– Igaz. De nem hibáztatlak érte.

A kislány, aki az üzenetet hozta, megrángatta Verna ruháját.

– Ők a szüleim. Elmondtam nekik, hogy milyen kedves voltál hozzám.

Verna leguggolt és megölelte a kislányt.

– Örülök, hogy újra itt vagy, gyermekem. Nagyon örülök.

12. FEJEZET

Valahányszor egy szellő végigfutott a lombok között, ezüstös holdsávok zuhantak alá az erdő mennyezetéről, akár a kószáló szellemek. Kahlan körülnézett: alig tudta kivenni a derengő fák komor alakját. Próbált figyelni, hogy van-e valami szokatlan körülötte. Nem hallotta sem a bogarak ciripelését, sem a kisállatok neszezését az avarban, sem a poszáták megszokott éjjeli énekét. Óvatosan lépkedett a mohával borított talajon, ügyelve arra, nehogy egy észrevétlen gödörbe vagy repedésbe essen a sziklás terepen, és hogy ne lépjen pocsolyába a mélyebb részeken.

Richard úgy suhant előtte az erdőn keresztül, mint egy árnyék. Néha el is tűnt, és Kahlan megijedt, hogy nincs itt velük többé. Richard megparancsolta, hogy mindenki őt kövesse, ne beszélgessenek, és olyan csendesen lépkedjenek, ahogy csak lehet, ám senki sem tudott olyan csendesen átvágni a fák között, mint Richard.

Valamilyen oknál fogva Richard feszült volt, mint az íj. Érezte, hogy valami nincs rendben, de nem tudta, hogy mi az. A gyönyörű, holdfényes éjszakán, a kísérteties csendben, Richard viselkedése mindenkire ráborította a rossz előérzet fátylát.

Kahlan örült, hogy legalább az ég kitisztult. Az elmúlt napok esőzései nehézzé és nyomorúságossá tették az utazást. Bár nem volt hideg, a párás levegőben mégis fáztak. Búvóhelyet nem kereshettek, amíg meg nem szerezték az utolsó adag ellenszert: nem volt más választásuk, mint folytatni útjukat.

A northwicki adag egy kicsit javított Richard állapotán, és a mérgezés további tüneteinek terjedését is megakadályozta, de az átmeneti javulás kezdett szertefoszlani. Kahlan annyira aggódott érte, hogy már étvágya sem volt.

Most már több, mint kétszer annyi férfi volt velük, és annál is többen lehettek azok, akik Hawton városa felé vették az irányt különböző útvonalakon. Ők azt tervezték, hogy felszámolják a Birodalmi Rend katonáinak kisebb erőit, akik az út menti falvakban rendezkedtek be. Richard, Kahlan és kisebb csoportjuk Hawton felé vágott át, amilyen gyorsan csak tudtak, szándékosan elkerülve a találkozást az ellenséggel, hogy elérjék a várost, még mielőtt Nicholas és katonái megtudnák, hogy oda tartanak. A rejtőzködés volt a legjobb esély, hogy megszerezzék az ellenszert.

Amint a kezükbe kerül az utolsó adag, összegyűlhetnek a többiekkel a támadáshoz. Kahlan tudta, hogy ha először Nicholasszal végeznének, az sokkal egyszerűbbé és kevésbé kockázatossá tenné a Birodalmi Rend maradék csapatainak legyőzését. Ha valahogy megtalálná a módját, hogy Nicholas közelébe férkőzhessen, megérinthetné erejével. Okosabb volt azonban annál, hogy ezt felajánlja Richardnak: soha nem menne bele ebbe a tervbe.

Bizonyos mértékig Kahlan felelősnek érezte magát a szenvedésért, ami ezeket az embereket a Birodalmi Rend uralma alatt sújtotta. Végül is, ha nem szabadítja el a Harmóniákat, a Bandakart védő Határ még mindig a helyén lenne. Mégis, ha lerázzák magukról a Rendet, az ezt követő változások olyan valódi szabadságot jelentenének, amit soha nem élveztek eddig, és ezzel egy jobb élet lehetősége nyílna meg előttük.

A northwicki emberek változása bíztató volt. Azon az éjjelen a férfiak, akiket Richard és Kahlan hoztak, egész éjszaka fenn voltak, s beszéltek a northwickiakkal azokról a dolgokról, melyeket Richard és Kahlan magyaráztak el nekik. A várost megszálló és a lakosságát rettegésben tartó katonaság megsemmisítése utáni reggelen az emberek az utcákon énekelve és táncolva ünnepeltek. Ők megtanulták nem csak azt, hogy a szabadság milyen értékes, de azt is, hogy az ő régi módszereik nem szolgáltak valódi eszközként életük jobbá tételéhez.

Miután Richard szétoszlatta a Bölcs bölcsességének ősi illúzióit, a szónokok tudásnak titulált üres frázisait és tévtanait, majd miután végeztek az ellenséges katonákkal, Northwick lakosai, lelkesen és önként vállalkoztak, hogy segítsenek felszabadítani földjüket a Birodalmi Rend alól. Felszabadulva egy elnyomó gondolkodásmód kierőszakolt vaksága alól, sokan már egy saját, tervekkel átszőtt jövőről álmodtak.

Kahlan váratlanul Richard kinyújtott karjának ütközött. Egyik kezét a mellkasára szorította, a szíve hevesen kalapált, majd azonnal megfordult és továbbadta a jelt, hogy álljanak meg a többiek is. Az erdő még mindig teljesen néma volt. – Még egy szúnyog halk zümmögése sem hallatszott.

Richard lecsúsztatta a batyuját a hátáról, letette egy kőre, majd halkan keresgélni kezdett benne.

Kahlan odahajolt és suttogva kérdezte:

– Mit csinálsz?

– Tüzet. Fényre van szükségünk. Szólj, hogy páran vegyék elő a fáklyákat.

Míg Richard acélt és kovakövet vett elő, Kahlan átadta az utasítást Carának, aki aztán megfordult és hátrébb ment. Rövidesen számos férfi közeledett lábujjhegyen, fáklyával a kezében.

A férfiak guggolva gyűltek össze Richard körül, egy alacsony kőhalom mögött. Richard felvett egy botot a földről, és egy kis üvegbe mártotta, amit a tarisznyájából húzott elő. Aztán a pálcát az egyik szikla tetejéhez dörgölte.

– Egy kis fenyőgyantát kenek a sziklára – mondta a férfiaknak – Tartsátok fölé a fáklyákat, hogy ha a szikrával meggyújtottam, kapjanak ezek is lángra.

A korhadó fákból gondosan összegyűjtött gyanta értékes anyag volt az esőben való tűzgyújtáshoz. A szikra még nedvesen is képes volt meggyújtani. És elég forrón égett ahhoz, hogy a nyirkos fa is lángra lobbanjon tőle.

Richard mindig is otthonosnak tűnt a sötétben. Kahlan még sosem látta, hogy ilyen erős fényre lenne szüksége. Erősen kémlelte a sötét erdőt, azon tűnődve, vajon mi lehet az, amit nem látnak.

– Cara – suttogta Richard –, szólj hátra, hogy mindenki vegye elő a fegyverét. Most!

Cara gondolkodás nélkül teljesítette a parancsot. Egy végtelennek tűnő pillanaton át teljes csend volt, és csak a bőrhöz súrlódó acél suhogását lehetett hallani. Aztán Cara Richardhoz hajolva jelentette:

– Kész.

Richard Kahlanra és Jennsenre nézett:

– Ti is, mindketten.

Kahlan előhúzta kardját, Jennsen pedig az ezüst markolatú tőrét, ami a Rahl Ház díszes R betűjével volt díszítve.

Richard szikrát csiholt. A fenyőgyanta dühös szisszenéssel lángra kapott, a fáklyákat sorban meggyújtották, ennek nyomán pillanatokon belül fény lobbant a sötét erdő szívében.

A vakító fényben mindenki hunyorogva tekintett körbe, hogy mi lehet körülöttük a sötétben.

Elakadt a lélegzetük.

Körös-körül a fákon, az ágakon, feketeszárnyú kara-karák gubbasztottak. Több százan lehettek. Fekete gyöngyszemeikkel bámulták őket.

A hirtelen erős fény fellobbanásának pillanatában a lobogó lángokat kivéve, minden elhallgatott és mozdulatlanná dermedt.

A kara-karák pedig vad rikoltás kíséretében támadásba lendültek.

A madarak egyszerre, s minden irányból csaptak le rájuk. A levegő megtelt a fényes, fekete tollak csattogásával, az óriási szárnyak suhogásával, kampós csőrök és éles karmok zajával. A pillanatnyi csendet szétszakította az éles sivítás és a verdeső szárnyak fülsüketítő egyvelege.

A férfiak bősz elszántsággal fogadták a támadást. Néhányan közülük elvesztették az egyensúlyukat, és elestek. Mások egyik karjukkal arcukat védték, a másikkal védekeztek a támadás ellen. Csapkodtak a kara-karák felé a barátaik nyakába ülve, és próbálták elhárítani a rikoltva közeledő fenevadakat.

Kahlan hirtelen egy piros csíkos hasat látott meg közvetlenül az arca előtt. Meglendítette a kardját, levágva vele egy szárnyat, és kardját felemelve megperdült a tengelye körül, leütve ezzel egy másik madarat, mely a túloldalról támadott. Ledöfött egy kara-karát a földön, amelyik épp a lába felé kapott a csőrével, s akár egy keselyű, megpróbált kitépni egy darabot belőle.

Richard kardja elmosódott ezüst folt volt a szárnyas támadók gyűrűjében. Fekete tollfelhő vette körül. A madarak mindenkire rátámadtak, de a roham középpontjában ő állt. Úgy tűnt, hogy a madarak megpróbálják elválasztani a többieket Richardtól, hogy még többen támadhassanak rá.

Jennsen tombolva szurkálta le a Richardra támadó madarakat, Kahlan a többire csapott le a földre sebzetten vagy holtan, Cara pedig ügyesen elkapta őket a levegőben és gyorsan eltörte a nyakukat.

Mindenütt emberek döfködtek, vágtak és csapkodtak a ragadozók heves rohamában. Páran a fáklyájukat használták fegyver gyanánt. Az éjszaka megtelt a madarak sivításával, szárnyak csattogásával és a célba találó fegyverek puffanásaival. A kara-karák lebukfenceztek a levegőből. Helyükre újak érkeztek; a környező fák ontották a szörnyű madarakat rájuk. A földön fetrengő, sérült, haldokló madarak egyetlen, gyötrődő fekete tolltengerré változtatták a talajt.

A támadás vadsága félelmetes volt.

Aztán hirtelen vége lett.

Néhány szétterített szárnyú madár még mindig próbált felszállni a földről, szárnyuk selymesen dörgölődött az alattuk lévő elpusztult társaik tollain. Itt is, ott is emberek döfték le a még élő fenevadakat a lábuknál. Nem tartott sokáig, mire mindegyik elnémult. Nem érkeztek újak az égből.

Döglött madarak halmozódtak fel Richard lábainál is, úgy, mint mikor a vihar a havat egy oszlop aljához gyűjti.

A férfiak lihegve emelték fel fáklyájukat. Újabb égi veszély után kutatva kémlelték a fény feletti sötétséget. De a fáklyák sistergését leszámítva az éjszaka újra elnémult. A környező ágak üresek voltak.

Kahlan karcolásokat és vágásokat vett észre Richard kezén. Átvágott a halott madarak tengerén a csomagjához, melyet egy közeli sziklánál hagyott. Richard körül majdnem térdmagasságig értek a tetemek. A csomagról is arrébb kellett hajítania egyet. Belenyúlt, és vakon keresgélt, míg elő nem húzott egy gyűrött, viaszos papírba csomagolt kenőcsfélét.

Cara odasietett Richardhoz, mikor észrevette, hogy bizonytalanul áll a lábán. Megfogta a karját, és megtámasztotta.

– Hát ez meg mi a ménkő volt? – kérdezte Jennsen, lihegve, és egy vörös tincset simított hátra izzadt homlokáról.

– Azt hiszem végül úgy döntöttek, hogy megpróbálnak elkapni minket – találgatott Owen.

Jennsen megsimogatta Betty fejét, mikor a kecske sértetlenül odajött barátaihoz a tetemeken keresztül. – Egy dolog biztos: végül újra ránk találtak.

– Egy fontos különbség mégis van: nem követtek, hanem itt vártak ránk – szólt Richard.

Mindenki rámeredt.

– Ezt hogy érted? – Kahlan megállt a sebei kenegetése közben. – Előtte követtek minket, tehát biztosan észrevettek már.

Betty közelebb jött és Kahlan lábának dőlt, nézte, ahogy beszélgetnek. Kahlan nem volt abban a hangulatában, hogy lehajoljon és megvakargassa a kecske füle tövét, inkább egy kicsit arrébb tolta.

Richard Cara vállára támaszkodott, és Kahlan észrevette, mennyire bizonytalanul tartja magát. Néha alig állt meg a lábán.

– Nem, nem követtek. Az ég teljesen üres volt. – Richard a körülötte fekvő madarak felé bökött. – A kara-karák nem követhettek, hanem itt vártak ránk, valahonnan tudták, hogy erre jövünk.

Dermesztő gondolatnak tűnt... ha igaz volt.

Kahlan felegyenesedett, egyik kezében a viaszoskenőcsös papírral, a másik kezének kenőcsös ujja megállt a levegőben.

– Honnan tudhatták, hogy merre tartunk?

– Én is ezt szeretném tudni – válaszolta Richard.

Nicholas visszacsúszott a testébe, a szája ásításra tátva, ami igazából nem is ásítás volt. Kiroppantotta a nyakát az egyik, majd a másik oldalra. Mosolygott a játék örömétől. Ez káprázatos volt! Finom volt... Széles vigyorából elővillantak a fogai.

Föltápászkodott, egy pillanatra még megingott. Ez emlékeztette arra, ahogy Richard Rahl is támolygott a méregtől, mely visszafordíthatatlanul végezte halálos munkáját.

Szegény Richard Rahlnak még szüksége lenne az utolsó adag ellenszerre.

Nicholas újra hamis ásításra tátotta száját, a fejét forgatva, mohón vágyva arra, hogy többet tudjon. Még időben vissza fog térni. Látni fogja őket. Nézni, ahogy aggódnak, ahogy hiába küzdenek, hogy megértsék, mi történik, ahogy közelednek. Pár óra múlva el is érik őt.

A mulatság tényleg mindjárt kezdődik.

Nicholas átvágott a termen, a szerteszét fekvő testek között. Mindannyian meghaltak, amikor a kara-karákat megölték. Itt is, ott is halomban álltak a halottak, egymás hegyén-hátán, mint ahogy a madarak feküdtek halomban Richard Rahl körül abban a sötét erdőben.

Milyen erőszakos halál. A szerencsétlenek halálra rémültek, amikor lekaszabolták őket, de semmit sem tudtak ellene tenni.

Nicholas uralta a lelküket, a sorsukat. Most már kívül álltak uralmán: most már a Holtak Őrzőjéhez tartoztak.

Nicholas ujjaival hátravetette a haját, és beleremegett az örömbe, ahogy az olajos tincsek a tenyeréhez simultak.

Három testet kellett arrébb húznia, hogy az ajtóhoz férhessen. Lenyomta a vaskos kilincset és kinyitotta a súlyos ajtót.

– Najari!

A férfi nem messze állt, a falnak támaszkodva, várakozva. Izmos alakja most kiegyenesedett.

– Igen?

Nicholas méltóságteljesen kitárta karjait, ujjai fekete, hegyes körmökben végződtek. – Van itt egy kis felfordulás, amit fel kéne takarítani. Szerezz pár embert és hordjátok el a hullákat!

Najari az ajtóhoz ment, és nyakát nyújtogatva bekémlelt a szobába.

– Az egész tömeg, akiket behoztunk?

– Igen – csettintett Nicholas –, mindegyikre szükségem volt, néhányat még a katonákkal is hozattam. Végeztem velük, vidd őket el innen.

Mikor a kara-karák támadásba lendültek, mindegyiket egy szerencsétlen ember lelke irányította, a lelkeket pedig Nicholas. Ez káprázatos eredmény volt – egyszerre parancsolt megannyi lénynek óriási pontossággal és összehangoltsággal. Amikor a kara-karák elpusztultak, velük az emberek is meghaltak Nicholas termében.

Elképzelte, hogy egyszer tényleg meg kellene tanulnia összegyűjteni a lelkeket, mikor a befogadó testük meghalt. Így nem kellene mindig újakat használnia. Bár emberekből bőven akadt. Ezen kívül, ha módot lelt volna arra, hogy visszahívja őket, akkor törődnie kellene az emberekkel, amikor a lelkük visszatér, miután megtanulták, hogyan használja őket.

Mégis bosszantó volt, hogy Richard Rahl megölte az őt figyelő segédjeit.

– Meddig tart még? – kérdezte Najari.

Nicholas elmosolyodott, tudván, hogy a férfi mire kíváncsi.

– Hamar... Nagyon hamar vége lesz. El kell takarítani ezeket, mielőtt megérkeznek. És tartsd távol az embereinket az útból. Hadd csináljanak azt, amit akarnak.

Najari ravaszul elmosolyodott.

– Ahogy kívánod, Nicholas.

Nicholas összevonta szemöldökét.

– Nicholas császár.

Najari kuncogva elindult az embereiért.

– Nicholas császár.

– Tudod Najari, gondolkoztam.

Najari visszafordult.

– Miről?

– Jagangról. Olyan keményen dolgoztunk. Mi okom lenne behódolnom neki? A néma hadseregem egyik légiója lecsaphatna rá és vége lenne. Még csak hadseregre sem lenne szükségem. Egy nap fölülhetne a lovára, és én ott lehetnék az állatban, várva arra, hogy ledobhassam, és halálra taposhassam.

Najari végigsimított borostás állán.

– Igaz, igaz. Mi haszna van valójában Jagangnak? Én is el tudnám irányítani a Birodalmi Rendet. Sőt, még alkalmasabb is lennék rá.

Najari félrehajtotta fejét.

– De mi van a már meglévő tervekkel?

Nicholas megrántotta a vállát.

– Miért is ne változtassuk meg. Miért kellene az Inkvizítor Anyát Jagangnak adnom? Miért kellene neki adnom az egész világot? Talán megtartom őt saját szórakoztatásomra... és a világot úgyszintén.

13. FEJEZET

Richard nekidőlt a deszkával burkolt falnak. Egy pillanatnyi szünetet kellett tartania, és várni, hogy a világ megszűnjön forogni. Teljesen elzsibbadt a hidegtől. Ebben a sötétben semmit sem látott.

De ez több volt, mint a sötétség.

Tudta, hogy a szeme kezdi cserbenhagyni.

Éjszaka még rosszabb volt. Korábban jobban látott éjjel, mint az átlagos emberek. Mostanra azonban nem látott éjszaka élesebben, mint Kahlan. Nem volt nagy a különbség, de tudta, hogy jelent valamit.

A méreg hatása a harmadik fázisba lépett.

Szerencsére közel voltak a harmadik fiola ellenméreghez.

– Ez az a sikátor – suttogta Owen.

Richard fel-alá nézett az utcán, de semmit sem látott mozogni. Hawton városa aludt. Arra gondolt, bárcsak ő is azt tehetné. A kimerültségtől és a szédüléstől nehezen tette egyik lábát a másik után. Csak felszínesen tudott lélegezni, hogy elkerülje a köhögést. A köhögés nagyon nagy fájdalommal járt. De legalább nem köhögött fel vért. Ha felköhögi, az most halálos lehetett volna, ezért sűrűn nyelt, hogy tompítsa az ingert. Hiszen, ha bármi zajt csapnak, az riasztotta volna a katonákat.

Amikor Owen belépett a sikátorba, Richard, Kahlan, Cara, Jennsen, Tom, Anson, és a maroknyi ember sorban követte őt. A házak ablakaiból nem szűrődött ki világosság. Ahogy a kis csapat végigment a sikátor falai közt, Richard nem is látta az ablakokat. A falakon néhol ajtók voltak.

Az épületek közötti egyik keskeny résen Owen befordult, követve a téglából kirakott utat, ami alig volt szélesebb, mint Richard válla.

Richard megragadta Owen karját:

– Ez az egyetlen út befelé?

– Nem. Látod azt ott? Az út végigmegy az elülső utcáig, és ott van egy másik ajtó, ami az épület másik feléhez vezet.

Megnyugodva a tudattól, hogy vannak menekülési útvonalaik, Richard bólintott, hogy továbbmehetnek. Lementek egy sötét lépcsőházba, aztán be egy épület alatti szobába. Tom többször összecsapkodta a kovát és az acélt mire sikerült meggyújtaniuk egy gyertyát.

Mikor a gyertya meggyulladt, Richard körülnézett az apró, üres, ablaktalan szobában.

– Mi ez a hely?

– Egy palota alagsora – válaszolta Owen.

Richard összehúzta a szemöldökét.

– Mit csinálunk mi itt?

Owen habozott egy ideig, és Kahlanra pillantott.

Kahlan észrevette ezt a pillantást. Lenyomta Richardot, majd ő is leült és nekidőlt a falnak. A lábfájós Betty bepréselte magát kettejük közé, örülve a rövid pihenőnek. Jennsen is lekuporodott Betty másik oldalára, Cara pedig őmellé.

Kahlan odatérdelt Richard elé, aztán visszaült a sarkaira.

– Richard, én kértem meg Owent, hogy hozzon ide bennünket. Egy biztonságos helyre... nem mehetünk be mindannyian az épületbe, hogy megszerezzük az ellenszert.

– Gondolom nem. Ez jó ötlet. Owen és én megyünk csak. Ti pedig itt maradhattok, ahol senki nem vesz észre titeket.

Fel akart kelni, de Kahlan visszanyomta a földre.

– Richard, neked itt kell várnod. Te nem mehetsz, alig állsz a lábadon, meg kell őrizned az erődet.

Richard Kahlan zöld szemébe nézett, amely mindig lenyűgözte, és mindig azt az érzést keltette, hogy rajta kívül semmi nem fontos. Azt gondolta, bárcsak egyedül lehetnének valami békés helyen, mondjuk a kis házban, otthon, amit ő maga épített Kahlannak a hegyekben, mikor a nő megsebesült és ott lábadozott... mikor elvesztette a meg sem született gyermeküket, miután azok a brutális férfiak majdnem halálra verték.

Ő volt a legdrágább az életében. Ő volt mindene. Annyira szerette volna, ha biztonságban van.

– Elég erős vagyok – mondta. – Minden rendben lesz.

– Ha ott elkezdesz köhögni, ahol a katonák vannak, elkapnak, és sosem engednek el, nemhogy megszereznéd az ellenszert. Téged és Owent is elkapnának! Nem tudhatjuk, mennyi katona van odabenn. És mi lesz velünk, ha téged elkapnak? Mi történne, ha... – a hangja megcsuklott. Egy kóbor tincset a füle mögé tett. – Nézd Richard, Owen már volt odabent; most is meg tudja tenni.

Richard látta az elszántságot a szemében. Kétségbeesés ült bennük, hogy elveszítheti őt. Utálta, ha miatta kellett félnie Kahlannak.

– Minden rendben, Rahl Nagyúr – szólt Owen – Megszerzem és elhozom az ellenmérget.

– Amíg mi várakozunk, te pihenhetsz egy kicsit – magyarázta Kahlan – Egy kis alvás most mindennél jobbat tenne. Csak míg elhozzák az ellenmérget.

Richard nem tudta letagadni, mennyire fáradt, de még mindig nem akart lemondani arról, hogy ő is menjen.

– Tom elmehetne vele – ajánlotta Cara.

Richard Cara kék szemébe nézett. Aztán felnézett Kahlanéba. Tudta, hogy már elvesztette ezt a csatát.

– Milyen messze van az a hely? – kérdezte Owentől.

– Nem kis távolságra. Mi még csak a külvárosban vagyunk. Olyan helyre akartam menni, ahol kevésbé valószínű, hogy katonákba botlunk. Az ellenszer több mint egy órányira van. Úgy gondoltam, legjobb, ha nem vagyunk túlságosan bent a városban, ha vissza kellene mennünk, de túl messze sem, hogy időben megkapd az ellenszert.

Richard bólintott:

– Rendben. Akkor itt várunk rád és Tomra.

***

Kahlan nyugtalanul járkált a szűk, nyirkos alagsori helyiségben, a többiek pedig a falnak dőlve, csendben vártak. Nem bírta a feszültséget. Olyan érzése volt, mintha egy halottas szobában lenne.

Olyan közel voltak a célhoz, hogy az most mégis valahogy lehetetlenül messzinek látszott. Olyan sokat vártak már, hogy a hátralevő kis idő egy örökkévalóságnak tűnt, aminek soha nem lesz vége. Kahlan nyugtatgatta magát. Richard nemsokára megkapja az ellenszert. Aztán jobban lesz. Elmúlik a méreg hatása.

De mi van, ha nem használ? Mi van, ha már annyit kellett várnia, hogy semmiféle gyógymód nem használ? Nem, az az ember, aki a mérget és az ellenszert készítette, azt mondta Owennek, hogy ez az utolsó dózis végleg kigyógyítja Richardot a méreg hatásából. A hitük miatt biztosak akartak lenni benne, hogy a méreg hatása visszafordítható: nem használták volna, ha tudják, hogy egy életet kockáztatnak vele.

De mi van, ha rosszul gondolták?

Kahlan megdörzsölte a vállát a fel-alá járkálás közben, és figyelmeztette magát, hogy azzal semmire nem megy, ha mindenféle problémákat talál ki. Épp elég bajuk van anélkül is, hogy a fantáziáját szárnyalni hagyná. Megszerzik az ellenszert, majd megbeszélik a dolgot Richarddal. Aztán nagyobb problémákra kell figyelniük, Jagangra és a hadseregre.

Mikor Kahlan körbenézett és látta, hogy Richard mély álomba merült, elhatározta, hogy kimegy és megnézi, mi van Owennel és Tommal. Cara, Richard mellett ült, vigyázott rá, amíg aludt. Most bólintott, mikor Kahlan odasuttogta, hogy hová megy. Jennsen, látva, hogy az ajtó felé tart, csendben követte. Betty elaludt Richard mellett, Jennsen pedig otthagyta.

A holdfényes éjszaka lehűlt. Kahlan arra gondolt, hogy álmosnak kellene lennie, de teljesen éber volt. Követte a téglautat az épületek között, a sikátorban.

– Owen nemsokára visszaér – mondta Jennsen. – Próbálj megnyugodni. Nemsokára vége az egésznek.

Kahlan szétnézett a sötétben.

– Még ha meg is kapta az ellenszert, még mindig ott van a Tehetsége. Zedd túl messze van. Egyenesen Niccihez kell mennünk. Ő az egyetlen a közelben, aki tudja, hogyan lehetne segíteni rajta.

– Úgy gondolod, hogy egyre súlyosabb lesz a baj a Tehetségével?

Kahlan megrendült a fájdalomtól, amit olyan gyakran látott Richard szemeiben. De ennél többről volt szó...

– Amikor legutóbbi két alkalommal használta a fegyvert, láttam, hogy már a Kard mágiája is cserben hagyta. Nagyobb baj van a Tehetségével, mint amennyit bevall.

Jennsen beleharapott az ajkába, ahogy Kahlan lépéseit nézte.

– Ma este megkapja az ellenszert. – szólt végül lágy határozottsággal. – Nemsokára indulhatunk Niccihez.

Kahlan megfordult, mert valami zajt hallott a távolból. Lépések zajának tűnt. Két sötét alak jelent meg a sikátor végén. Az egyik a másiknál jóval magasabb volt, Kahlan biztos volt benne hogy Owen és Tom az. Eléjük akart szaladni, de tudta, milyen halálos csapda lehet ez, ezért inkább visszahúzta Jennsent az épület sarka mögé, a legsötétebb részre. Most nem lehettek meggondolatlanok.

Amikor a két férfi elérte az utat, és be akartak fordulni, Kahlan eléjük lépett, készen arra, hogy használja erejét, ha szükség van rá.

– Inkvizítor Anya, mi vagyunk azok, Tom és Owen. – suttogta Tom.

Jennsen felsóhajtott.

– Örülünk, hogy viszontlátunk benneteket.

Owen szétnézett a sikátorban. Mikor elfordult, Kahlan a Hold fényében visszaverődő könnycseppeket látott az arcán.

– Inkvizítor Anya, baj van – kezdte Tom.

Owen széttárta a tenyerét.

– Inkvizítor Anya, én, én...

Kahlan mindkét kézzel megragadta az ingét.

– Mi a baj? Az ellenszer ott volt, nem? Elhoztátok, ugye?

– Nem. – Owen visszafojtotta a könnyeit, és egy gyűrött papírfecnit nyújtott át. – Az üveg ellenszer rejtekhelyén ezt találtam.

Kahlan megragadta a fecnit. Remegő ujjakkal széthajtogatta. Megfordult és közelebb hajolt, hogy el tudja olvasni a Hold fényénél.

„Nálam van az ellenszer. A bandakari emberek élete is tőlem függ. Bármikor végezhetek velük, olyan könnyen, mint Richard Rahllal.

Odaadom az ellenszert, és a birodalom embereinek életéről is lemondok, ha enyém az Inkvizítor Anya.

Hozzátok őt a hídhoz, a folyóhoz, egy mérföldre keletre van tőletek. Ha nincs itt egy órán belül, kiöntöm az ellenszert a folyóba, és gondoskodom róla, hogy a város összes lakója elpusztuljon."

Nicholas császár

Kahlan kalapáló szívvel kelet felé fordult.

Tom elkapta a kezét és visszatartotta.

– Inkvizítor Anya, tudom mit jelent ez.

Kahlan keze még mindig remegett.

– Akkor tudod, hogy nincs más választásom.

Jennsen Kahlan elé lépett, hogy megakadályozza, hogy újra nekivágjon.

– Mi ez a levél?

– Nicholas engem akar az ellenszerért cserébe.

Jennsen Kahlan vállaira tette a kezét, hogy megállítsa.

– Micsoda?

– Ezt írta. Nicholas engem kér cserébe az összes birodalomban élő ember életéért és az ellenszerért cserébe, ami Richard életét mentené meg.

– Az összes ember életéért..., de hogyan hajtaná végre ezt a fenyegetést?

– Nicholas varázsló. Többféleképpen végezhet az emberekkel egy ilyen ember. Ha más nem, használhatja a varázslók tüzét, és elhamvaszthatja az egész várost.

– De a mágiája itt nem árthat az embereknek: ők is Tehetség nélküliek, mint én.

– Ha arra használja a mágustüzet, hogy egy épületet borítson vele lángba, mint ahogy mi tettük azokkal a katonákkal Owen városában, az nem fogja érdekelni az embereket, hogyan kezdődött a tűz. Amint az épület lángra kapott, az már csak közönséges tűz lesz, ami mindenkit elpusztít. Ha nem ezt választja, Nicholasnak vannak katonái is: ők azonnal kivégezhetik az embereket. Ezreket tudna lefejeztetni alig néhány percen belül. Nem is akarom elképzelni, mi mást tudna még kitalálni, de oda tette a levelet, ahol az ellenszer volt, tehát biztos nem blöfföl.

Kahlan megkerülte Jennsent, és újra nekivágott. Nem tudta abbahagyni a remegést. Próbált nyugodtan lélegezni, és lelassítani kalapáló szívét, de ez sem sikerült. Richardnak kellett az ellenszer. Most csak ez számított neki. Próbált előre figyelni, ahogy gyors léptekkel elindult a sötét utcán.

Tom ismét belépett elé, Jennsennel szemben.

– Inkvizítor Anya, ezt át kell gondolnunk.

– Már átgondoltam.

– Elküldhetünk egy csapatnyi férfit a találkozóhelyre – és erővel elvesszük az ellenszert.

Kahlan továbbment.

– Egy varázslótól? Nem hiszem. Emellett, ha Nicholas látja, hogy egy csapat férfival érkezem, valószínűleg azonnal kiönti a folyóba az üveg tartalmát. És akkor mi lesz? Azt kell tennünk, amit parancsol. Nem, először meg kell szereznünk az ellenszert, biztonságban el kell vennünk tőle.

– Miből gondolod, hogy miután Nicholas megszerzett téged, nem önti ki az ellenszert a folyóba? – kérdezte Tom.

– Úgy kell lezajlania a cserének, hogy az ellenszer biztos a ti kezetekbe kerüljön. Nem fogunk a jóindulatára és a becsületességére alapozni. Owen és Jennsen Tehetség nélküliek. Nekik nem árthat a varázsereje. Ők segíthetnek megszerezni az ellenszert a csere során.

Jennsen hátravetette szemébe omló haját és közelebb hajolt.

– Kahlan, ezt nem teheted. Nem és nem. Kérlek... Richard bele fog őrülni – és mi is. Könyörgök, ne tedd ezt.

– De élve legalább megőrülhet.

Jennsen arcán könnyek csorogtak végig.

– De ez öngyilkosság!

Kahlan körülnézett az épületek között, az utcákon, hogy nem ólálkodik-e egy sereg, ami bekerítheti őket.

– Reméljük, ezt Nicholas is így gondolja.

– Inkvizítor Anya, ezt nem teheted! – tiltakozott Owen. – Ez az, amiről a Rahl Nagyúr azt mondta, hogy rossz. Nem alkudozhatsz egy olyan emberrel, mint Nicholas. A gonoszt nem lehet megbékíteni.

– Nincs is szándékomban Nicholast megbékíteni.

Jennsen letörölte a könnyeit az arcáról.

– Ezt hogy érted?

Kahlan most már teljesen határozott volt:

– Mi a legjobb mód arra, hogy ez a város megszabaduljon a Birodalmi Rendtől – és persze Bandakar egész népe is? Ha Nicholas elpusztul. Hogyan férkőzhetnénk közelebb hozzá, mintha azt hiszi, hogy nyert?

Jennsen meglepetten pislogott.

– Meg akarod érinteni az erőddel, erre gondolsz, ugye? Azt hiszed, hogy lesz rá esélyed, hogy használd az Inkvizítori erődet.

– Ha sikerül, akkor halott.

– Richard ebbe sose egyezne bele – rázta a fejét Jennsen.

– Nem fogom megkérdezni. Ez az én döntésem.

Tom újra beállt elé, elzárva az útját.

– Inkvizítor Anya, én megesküdtem, hogy megvédem Rahl Nagyurat, és megértem, hogy fel akarod áldozni érte az életed. De ez most más. Megpróbálhatod megmenteni az életét – no, de ilyen áron? Túl sokat veszítenénk. Ezt nem teheted!

Owen is elé lépett:

– Egyetértek. A Rahl Nagyúr több, mint őrült lesz, ha megtudja, hogy elcserélted magad az ellenszerért.

Jennsen is bólintott:

– Mindannyiunkat meg fog ölni. Fejünket veszi, amiért hagytuk, hogy ezt tedd.

Kahlan elmosolyodott a heves kifejezéseken. Egyik kezét Jennsen arcára tette.

– Emlékezz vissza, amikor veled találkoztunk, és azt mondtam neked, hogy van, amikor csak a tettek segítenek.

Jennsen bólintott, és újra könnyek szöktek a szemébe.

– Ez most ilyen pillanat. Richard egyre rosszabbul lesz. Haldoklik. Ha nem kapja meg az ellenszert, rövidesen meg fog halni. Ez az igazság. Hát hogyan hagyhatnánk ki ezt a lehetőséget? Nem lesz több ilyen alkalmunk. A lehetőség, hogy megmentsük őt, örökre elvész. És akkor vége. Én nem akarok nélküle élni. És azt sem akarom, hogy a népünk nélküle éljen.

Ha most megteszem ezt, Richard életben marad. Ha Richard él, még nekem is van esélyem. Megérinthetem Nicholast az erőmmel, vagy Richard és a többiek kitalálhatnak valamit arra, hogyan menthetnének meg. De ha Richard meghal, minden esélyünk elveszett.

– De Inkvizítor Anya, ha ezt megteszed, elveszítünk téged... – szipogta Jennsen.

Kahlan visszafojtott indulattal nézett körbe az arcokon.

– Ha akárkinek van jobb ötlete, hát szóljon! Egyébként csak kockáztatjátok az utolsó lehetőségünket!

Senki nem szólt semmit. Kahlannak volt az egyetlen gyakorlatias terve. A többieknek csak vágyaik voltak. De a vágyak nem mentik meg Richardot.

Kahlan azonnal nekivágott, megszaporázva lépteit, hogy időben odaérjen.

14. FEJEZET

Kahlan nem messze a hídtól megtorpant. Próbált rájönni, hogy ki lehet az a tagbaszakadt férfi, aki a folyó túlpartján állt. Egyedül volt. Kahlan nem látta az arcát és, azt sem hogy néz ki. A messzi partot fürkészte, katonákat vagy másokat keresve a fák és a házak között, amiket ki tudott venni a gyenge holdfényben.

Jennsen megragadta a karját.

– Kahlan... kérlek... – hangját könnyek fátyolozták.

Kahlan furcsa nyugalmat érzett. Nem volt választása, amit latolgatnia kellene, tehát nem kellett gyötrő kételyektől szenvednie. Richard tovább él vagy meghal. Ilyen egyszerű volt az egész. A döntés nem volt nehéz.

Elhatározta magát, s ettől a feje kitisztult, elszánt lett. Most arra kell összpontosítania, ami következik.

A várost átszelő folyó szélesebb volt, mint amire Kahlan számított. Ezen a részen a meredek part úgy néhány tucat láb magasra emelkedett, és a folyó mindkét oldalát kőfal szegélyezte. A híd elég széles volt ahhoz, hogy két kocsi elférjen egymás mellett, két boltívvel, kőből készült korláttal és áthidaló ívekkel. A sötét víz sebesen hömpölygött alatta. Kahlan nem szívesen próbált volna meg úszni benne...

Odament a híd lábához és megállt. A férfi a túloldalról figyelte.

– Nálad van az ellenszer? – kiáltotta át Kahlan.

A férfi a feje fölé emelt egy kis üvegcsének látszó valamit. Aztán a hídra mutatott. Azt akarta, hogy Kahlan átmenjen.

– Inkvizítor Anya, nem gondolnád át újra? – kérdezte Owen.

Kahlan Owen könnyes szemeibe fúrta tekintetét.

– Átgondolni? Mit? Hogy hagyom Richardot összeroskadni a méregtől, vagy megmentem az életét? Hogy megpróbáljam-e megölni Nicholast, és ezzel lehetőséget adni nektek, hogy legyőzzétek őket, és így szabadok lehessetek? Mégis hogyan tudnék tovább élni, ha hagynám meghalni Richardot, amikor tudtam, hogy volt esélyem megmenteni őt, és egyben elég közel kerülni Nicholashoz, hogy elpusztítsam?

Nem tudnék tovább élni, ha ezt elmulasztanám.

Azért harcolunk, hogy legyőzzük ezeket az embereket, akik halált hoztak ránk, akik meg akarnak ölni minket, mert nem bírják elviselni, hogy úgy élünk, ahogy mi akarunk, hogy sikeresek és boldogok vagyunk. Ezek az emberek utálják az életet: ők a halált imádják. Azt követelik, hogy olyanok legyünk, mint ők, és csatlakozzunk nyomorúságukhoz.

Inkvizítor Anyaként én kíméletlen bosszúra esküdtem a Birodalmi Rend ellen. Ha eltérünk utunktól, az öngyilkosság. Nem gondolom meg magam.

– Mit mondjunk a Rahl Nagyúrnak? – kérdezte Tom.

Kahlan elmosolyodott:

– Hogy szeretem, de ezt már úgyis tudja.

Leoldotta a kardját és odaadta Jennsennek.

– Owen, kérlek gyere velem.

Kahlan indult volna, de Jennsen elkapta, és vadul átölelte.

– Ne aggódj, elvisszük az ellenszert Richardnak, aztán visszajövünk érted – suttogta Jennsen.

Kahlan gyorsan megölelte Jennsent, megköszönte a segítségüket, és elindult a híd irányába. Owen némán figyelte.

A férfi a túlsó parton nézte őket, de nem mozdult.

A híd közepére érve Kahlan megállt, és odakiáltott a férfinak:

– Hozd ide az üveget!

– Gyere ide, akkor megkaphatod!

– Ahhoz, hogy engem elvihess, ide kell hoznod az üveget a hídra, és át kell adnod ennek az embernek, hogy elvigye, ahogy Nicholas ígérte.

Az ember még állt egy ideig, mintha gondolkodna. Katonának tűnt. Nem illett rá a leírás, amit Owen adott neki Nicholasról. Végül elindult a híd íve felé. Owen Kahlan fülébe súgta, hogy olyan, mintha az a parancsnok lenne, akit Nicholasszal látott. A holdfényben sétáló férfit nézve várakoztak. Egyik oldalán tőrt, a másikon kardot hordott.

Mikor már majdnem elérte őket, megállt és várt. Kahlan kinyújtotta a kezét: – Az üzenet azt írta, hogy cseréről van szó. Nicholas engem kap azért, ami neki van.

A férfi kampós orra alatt elmosolyodott:

– Így van.

– Én az Inkvizítor Anya vagyok. Vagy ideadod azt az üveget, vagy most azonnal meghalsz.

A férfi előhúzta a szögletes fiolát a zsebéből, és Kahlan tenyerébe nyomta. Az üveg tele volt színtelen, tiszta folyadékkal. Kahlan kihúzta a dugót és megszagolta. Enyhe fahéj illata volt, mint a többi ellenszeres üvegnek.

– Ő most visszamegy vele a többiekhez – mondta Kahlan a vigyorgó férfinak, és Owen kezébe nyomta a fiolát.

– Te pedig velem jössz – ragadta meg a csuklóját a férfi. – Vagy mindannyian meghalunk a hídon. Ő elmehet, ahogy megegyeztünk, de ha te futni próbálsz, meghalsz.

Kahlan Owenre pillantott:

– Menj! – morogta.

Owen ránézett a fekete hajú férfira, aztán Kahlanra: olyan volt, mintha sok mondanivalója lenne, de azután bólintott és lefutott a hídról Jennsenhez és Tomhoz, akik lélegzetvisszafojtva figyeltek.

Amikor Owen elérte őket, a férfi így szólt:

– Gyerünk, hacsak nem akarsz itt meghalni.

Kahlan visszarántotta a karjait. Amikor a férfi megfordult és elindult, követte a hídon át. A folyó túlpartján álló fák árnyékait kémlelte, ezernyi búvóhelyet, a távoli utcákat. Nem látott senkit, de ettől még nem lett nyugodtabb.

Nicholas biztosan ott várt a pillanatra, mikor megkaparinthassa őt...

Hirtelen az éjszaka felfénylett a hátuk mögött. Kahlan megperdült és látta, hogy a híd lángokban áll. Aztán a tűz feketévé változott, ahogy a lángok egyre magasabbra csaptak. Kődarabok repültek szerteszét a lángoló pokol fölött. Ahogy a fény felerősödött, látta összerogyni a hidat a lángok között. A kő tartópillérek is összedőltek, és az egész építmény a folyóba zuhant.

Kahlan jeges rémülettel gondolkozott azon, hogy vajon van-e másik híd a folyón. Hogy juthatna vissza Richardhoz, ha a terve beválik? És ha nem sikerül, hogyan segíthetnének neki kiszabadulni?

Kahlan látta a túlparton, ahogy Owen, Tom és Jennsen felfelé szaladnak az úton, ami Richardhoz vezeti őket. Ők nem vesztegették arra az idejüket, hogy végignézzék, ahogy a híd megsemmisül. Richardra gondolva Kahlan halkan felzokogott.

A férfi váratlanul meglökte:

– Mozgás!

Kahlan rábámult, az önelégült mosolyra, a túlzott magabiztosságra, amit a szemeiben látott.

Ahogy ez előtt az ember előtt lépdelt, aki néha taszított rajta egyet, Kahlanban forrongott a düh. Erős kényszert érzett arra, hogy használja az erejét, és kiiktassa ezt az undorító alakot, de most a legfontosabb feladatra kellett koncentrálnia, Nicholasra.

A sötét utcán sétálva, ami fokozatosan távolodott a folyótól, Kahlan hátrahúzódó katonákat vett észre végig az árnyékos háztövekben, elzárva minden egyes menekülési útvonalat. Ez nem érdekelte, nem akart megszökni, csak elérni a célját. A mögötte őrködő férfi is, a maga arroganciájával, nagyon óvatos volt, és elővigyázatos megvetéssel kezelte.

Ahogy a folyó innenső partján beljebb gyalogoltak a városba, egyre sűrűsödtek az épülettömbök. A házak között keskeny mellékutcák kanyarogtak a düledező épületek között. Fák zsúfolódtak az amúgy is szűk utcákon. Az ágak benyúltak Kahlan feje fölé, mintha karmok akarnák megragadni. Próbált nem gondolni arra, vajon milyen mélyen járnak a katonai övezetben, és hány férfi veszi körül.

Legutoljára, mikor ennyi vadember csapdájába került, megverték és veszélyesen közel került a halálhoz. A gyermeke meghalt a méhében.

Az ő gyermeke.

Richard gyermeke.

Valamiféle ártatlanságát is elvesztette azon a napon: a legyőzhetetlenség érzését. Helyette megértette, milyen törékeny az élet, hogy az ő saját élete milyen törékeny, s milyen könnyen elveszítheti. Tudta, hogy Richardot mennyire felzaklatta, hogy elveszítheti. Még emlékszik arra a szörnyű gyötrődésre, amit minden egyes alkalommal a szemében látott, mikor ránézett. Egészen másfajta szenvedés volt az, mint amit akkor látott, amikor a Tehetsége okozott neki fájdalmat. Az az érte érzett tehetetlenség szenvedése volt. Kahlan gyűlölte a gondolatát, hogy e szenvedés visszatérhet kísérteni Richardot.

Az egyik jobb oldali árnyékból hirtelen egy férfi lépett ki. Fekete ruhát viselt, amin fekete rongycsíkokból készült szegély díszelgett, mintha tollak fedték volna a testét. A szél felkavarta a csíkokat, ahogy lépkedett, és nyugtalanító, lebegő könnyedséggel ruházták fel.

A haja hátra volt simítva olajjal, ami csillogott a holdfényben. Beteges arcában a közelálló, kis, fekete szemei Kahlant vizslatták vörös szegélyükből.

Csuklóit a mellkasára szorította, ujjai hosszú, fekete karmokban végződtek.

Nem kellett Kahlannak bemutatni, magától is rájött, hogy ez csak Nicholas lehet, az Árny. Már vallatott olyan embereket, akik udvarias fiatalembernek, keményen dolgozó családapának vagy kedves nagypapának tűntek, de kiderült róluk, hogy valójában könyörtelen tettek végrehajtói. A padon görnyedve látni őket, amint cipőt készítenek, vagy a pult mögött, ahonnan kenyeret árultak, vagy a mezőn, ahová az állataikat hajtották ki, nehéz volt elhinni, hogy képesek ezekre az aljas bűntettekre. De Nicholasra nézve Kahlan olyan abszolút romlottságot és szemérmetlenséget látott, ami mindent megfertőzött a férfi körül.

– A zsákmányok zsákmánya! – sziszegte Nicholas. Kinyújtotta kezét, majd ökölbe szorította – És az enyém!

Kahlan nehezen értette, amit mond. Már most csökkent elhatározása, hogy az erejét fogja használni Nicholas ellen. Ez volt az az ember, aki ártatlan túszok életét tartotta a markában. Ő volt az, aki szenvedést és halált hordozott az árnyékában. Ő az, aki bármikor megölné őt és Richardot, ha lehetősége adódna.

Kahlan hirtelen elkapta a kinyújtott kezet.

És Nicholas többé nem látszott másnak, mint egy előtte álló szobornak.

A csillagboltozattal márványozott éjszaka hidegnek és távolinak tűnt. A szorítása alatt Kahlan érezte, ahogy Nicholas megfeszül, mintha vissza akarná húzni a kezét. De már túl késő volt.

Nicholasnak nem volt esélye. Kahlané volt.

Az idő is Kahlané volt.

A férfiak, akik megpróbáltak odasietni, túl messze voltak ahhoz, hogy zavarjanak. Soha nem érnék el őt időben, hogy megmentsék Nicholast. Még az a férfi sem, aki idehozta őt a folyótól, és aki most néhány lépésnyire állt tőlük, ő sem volt elég közel.

Az idő az övé volt.

Nicholas is az övé volt.

Nem érdekelte, hogy azok az emberek mit fognak tenni vele. Akkor, abban a pillanatban ez nem számított. Abban a pillanatban csak az számított, hogy meg tudja tenni azt, amit tennie kell. Ezt az embert el kellett pusztítania.

Ő volt az ellenség.

Ez volt az az ember, aki megszállt egy földet azért, hogy aztán kínozza, megerőszakolja és ártatlanul meggyilkolja az ott élő embereket a Birodalmi Rend nevében. Ezt az embert a mágia szörnyeteggé tette, amit a pusztításra terveztek. A hódítás eszköze, a gonoszság lényege volt.

Ez az ember tartotta Richard életét a mérlegen.

Kahlan ereje tombolva ki akart robbanni.

Az összes érzelme elpárolgott ennek az erőnek a hevében. Nem érzett többé félelmet, gyűlöletet, haragot, rémületet. Minden indulata eltűnt az ésszerűség mögött. A mindent felemésztő idő most megállt erejének heves kitörése előtt, csak elszánt határozottságot érzett. Az ereje a tiszta értelem eszközévé vált.

Minden korlát ledőlt előtte.

Egy röpke pillanatig, míg az őt bámuló gombszemeket figyelte, az ereje mindent betöltött.

Mint ahogy már előtte számtalanszor, most is szabadjára engedte, és átadta magát az egyetlen célra összpontosított mágia folyamának.

Ám az irgalmatlan erő átható felszabadulása helyére az ijesztő semmi került. És erejének elsöprő hatása helyett ennek a férfinak az elméjében... nem volt semmi.

Kahlan szemei tágra nyíltak, míg zihálva újra észhez tért.

És ekkor égető, szúró fájdalmat érzett.

Valami idegen dolog fúródott belé, minden elképzelhetőnél szörnyűbb.

Forró gyötrelem futott át a tudatától a lelke mélyéig.

Olyan volt, mintha a belsejét szétszakították volna.

Megpróbált sikoltani, de nem ment.

Az éjszaka egyre sötétebb lett.

Kahlan lelkében hahotázás visszhangzott.

15. FEJEZET

Richard szemei kipattantak. Hirtelen ijesztően ébernek érezte magát.

A nyaka hátulján felállt a szőr. Úgy érezte, minden porcikáján feláll a szőr, az idegszálai ki voltak hegyezve. A szíve majd' kiugrott a helyéről.

Talpra ugrott. Cara, aki közvetlen mellette ült, elkapta a kezét, meglepődve a hirtelen mozdulattól. Aggódva összehúzta a szemöldökét, félve, hogy Richard elesik.

– Rahl Nagyúr, mi a baj? Jól vagy?

A szoba csendes volt. Riadt arcok néztek rá mindenhonnan.

– Kifelé! – kiabálta – Fogjátok a holmitokat, és mindenki kifelé! Most!

Richard felkapta a csomagját. Kahlant nem látta, de a csomagja ott volt, azt is felmarkolta. Vajon még mindig álmodik? De ő sohasem emlékszik az álmaira. Azon gondolkodott, hogy ez az érzés vajon az álmából visszamaradt rettegés-e. De nem! Ez igazi volt!

Az először habozó és a hirtelen parancsoktól zavarodott férfiak, látva, hogy Richard is gyorsan összeszedi saját holmiját, felálltak és összecsomagoltak. Mindenhonnan mindenféle felszereléseket kapkodtak fel, nem törődve vele, hogy kié.

– Mozgás! – kiabálta Richard, és a tétovázó férfiakat az ajtó felé lökte – Menjetek, gyerünk, gyerünk!

Érezte, hogy valami gyengéden megérinti, egy húsába vágó cirógatás, valami meleg, de gonosz... Libabőrös lett a keze.

– Siessetek!

A férfiak gyorsan kapaszkodtak fel a sötét lépcsőkön Richard előtt. Betty-t a pánikhangulat magával ragadta és nekiiramodott Richard lábai között. Cara a férfi nyomában loholt.

Richard tarkóján a haj úgy állt, mintha villám készülne lecsapni. Visszanézett a sötét, üres szobába.

– Hol van Kahlan és Jennsen?

– Kimentek az előbb – válaszolta Cara.

– Jó, menjünk!

Épp ahogy Richard felért a lépcső tetejére, heves robbanás rázta meg az épületet. Cara ráesett Richard lábaira. A lépcsőház sárga és narancs színekben tükrözte vissza, ahogy az alagsor lángokba borult. A lángok a lépcsőn is fel-felcsaptak.

Richard elkapta Cara kezét és a nyitott ajtó felé ugrott. Ahogy kijutottak a házból, az épület hatalmas robajjal szétrobbant. Darabjai szerteszét repültek a robbanás erejétől hömpölygő lángokban. Richard és Cara lebuktak, amint deszkák zuhantak körülöttük, pattogva-perdülve a lángok ragyogásában.

Amikor végre messzebb kerültek az égő épülettől, Richard gyorsan felmérte a sikátort, hogy nincsenek-e katonák, akik csak rájuk vártak. Nem látott senkit, úgyhogy elindította az embereket lefele az utcán, hogy kicsit távolabb kerüljenek az égő háztól.

– El kell tűnnünk innen! – fordult Richard Ansonhoz – Nicholas tudta, hogy itt vagyunk. A tűz felkelti a figyelmet és rövidesen csapatok érkeznek. Nincs sok időnk.

Kahlant még mindig nem látta sehol. Az aggodalma egyre nőtt. Észrevette, hogy Jennsen, Tom és Owen szaladnak feléjük a sikátorban. Az arcukon ülő kifejezésből Richard egyből megértette, hogy valami baj van.

Megragadta Jennsen karját, ahogy hozzájuk értek:

– Hol van Kahlan?

Jennsen levegőért kapkodott.

– Richard... – De nem bírta folytatni, mert könnyekben tört ki. Owen egy szögletes üveget emelt fel, és egy darabka papírt, szólni ő sem bírt, mert elfojthatatlanul zokogott.

Richard Tomra nézett, valamilyen választ várva, méghozzá gyorsan:

– Mi folyik itt?

– Nicholas megtalálta az ellenszert. Felajánlotta cserébe ... az Inkvizítor Anyáért. Próbáltuk visszatartani, Rahl Nagyúr, esküszöm. De egyikünkre sem hallgatott. Bizonygatta, hogy megszerzi az ellenszert, aztán végez Nicholasszal, miután már nálunk van a szer, de ha neki nem sikerül megállítania Nicholast és visszatérnie, azt akarja, hogy menj érte.

A tűz furcsa fényeket vetett a körülötte álló gyászos arcokra.

– Ha egyszer valamit eldöntött, nem lehet vele beszélni. Úgy kell tenned, ahogy ő mondja – tette hozzá Tom.

Richard tudta jól, hogy ez így igaz. A tűz ropogása közepette az épület még egy utolsót nyögött, aztán összerogyott. A tető szikrák felhőjét lőtte ki az ég felé, ahogy beomlott.

Owen Richard kezébe nyomta az üveget.

– Rahl Nagyúr, azért tette, hogy megszerezzük az ellenszert. Azt akarta, hogy rendbe jöjj, azt mondta, ez a legfontosabb, még mielőtt túl késő lenne.

Richard kihúzta az üveg dugóját. A fahéj jellegzetes illata megcsapta az orrát. Lenyelt egy kortyot, sűrű, édes, fűszeres ízt várva. De egyáltalán nem olyan volt.

Jennsenre és Owenre nézett:

– Ez víz!

Jennsen szemei kerekre nyíltak.

– Hogy micsoda?

– Víz. Víz, egy kevés fahéjjal. – kiöntötte a földre. – Ez nem ellenszer. A semmiért cserélte el magát!

Jennsen, Tom és Owen néma sokkba merevedtek.

Richard valamiféle közönyös nyugodtságot érzett. Vége. Mindennek vége. A hátra maradt, korlátozott idő alatt meg kell tennie azt, amit kell... és aztán számára mindennek vége.

– Mutassátok az üzenetet! – szólt Tomhoz.

Tom átadta a gyűrött levelet. Richardnak nem okozott gondot a tűz fényénél elolvasni a rávetett üzenetet. Cara, Tom, Jennsen és Owen tekintetétől kísérve háromszor végigolvasta.

Végül leeresztette a kezét. Cara elvette a papirost, és ő is elolvasta az üzenetet.

Richard felnézett az égő épületre, megpróbált rájönni.

– Honnan tudta Nicholas, hogy valaki jönni fog az ellenszerért? Azt mondta, egy óránk van. Honnan tudta, hogy itt vagyunk, ilyen közel, hogy azt írta a cetlire, csak egy óránk van?

– Lehet, hogy nem tudta – találgatott Cara –, lehet, hogy több napja írta az üzenetet. Lehet, hogy csak azért írta, hogy rohanjunk gondolkodás nélkül.

– Lehet – legyintett Richard – De honnan tudta, hogy itt vagyunk?

– Mágia? – kérdezte Jennsen.

Richard nem örült a gondolatnak, hogy Nicholas nyilvánvalóan ilyen sokat tud róluk, és mindig egy lépéssel előttük jár.

– Honnan tudtad, hogy Nicholas fel fogja robbantani ezt a helyet? – kérdezte Cara.

– Hirtelen felébredtem. A fejfájásom megszűnt, és egyszerűen csak tudtam, hogy gyorsan ki kell onnan jutnunk – válaszolta Richard.

– Tehát a Tehetséged volt?

– Igen, azt hiszem. Néha figyelmeztet.

Azt kívánta, bárcsak megbízhatóbbá tehetné. Most legalább az volt – ha nem lett volna, mind halottak lennének.

Tom az éjszakába bámult:

– Tehát úgy gondolod, hogy Nicholas itt van a közelben? Tudta, hogy itt vagyunk, ezért felgyújtotta a házat?

– Nem, szerintem csak szeretné, ha azt hinnénk, hogy közel van. Ő egy varázsló. Nagy távolságból is pusztíthat mágustűzzel. Nem vagyok szakértője a mágiának. Máshogy is elérhette, hogy az épület lángba boruljon.

Richard Owenhez fordult:

– Vigyél el arra a helyre, ahová az ellenszert rejtetted, ahol Nicholast először láttad.

Owen habozás nélkül elindult. A kis csapat többi tagja követte őket.

– Gondolod, hogy ott lesz Kahlan? – kérdezte Jennsen.

– Csak egy módon deríthetjük ki.

Mire elérték a folyót, mindannyian kifulladtak. Richard dühös volt, hogy a hidat lerombolva találta. Kőtömbökkel teleszórva a part, a híd többi része pedig eltűnt a mély vízben. Owen és még néhányan emlékeztek rá, hogy van egy híd fent északon, tehát elindultak abba az irányba, a folyó mellett futó kacskaringós úton.

Mielőtt elérték volna a másik hidat, egy csapat katona futott ki az egyik mellékutcából, fegyvert rántva, csatakiáltásokat ordítva.

Richard kardjának jellegzetes csengése hallatszott az éjszakában. Míg a pengéje szabad volt, a Kard mágiája nem. A szívdobogtató fenyegetés közelségében ez nem számított. Richardnak spórolnia kellett a dühével, és a saját kiáltásával fogadta az ellenséget.

Az első férfi odaért és támadott. Richard csapása olyan erős volt, hogy a termetes embert a bőrvérten keresztül válltól csípőig keresztülhasította. Ahogy Richard gondolkodás nélkül megperdült egy hátulról jövő katonához, olyan sebességgel lendítette meg a kardját, hogy a másik elvesztette a fejét, még mielőtt a saját kardját felemelhette volna. Richard visszarántotta a könyökét, bezúzva egy harmadik képét, aki hátulról próbálta leszúrni. Egy szúrással ledöfött egy negyediket, még mielőtt a harmadikkal végzett volna, aki térdre esett, vérben úszó arcát fogva. Richard kardjának villanása a holdfényben osztotta a halált.

Tom is derekasan aprította a katonákat, Cara Agielje is leterítette a férfiakat. Meglepett, fájdalmas kiáltások törték meg az éjszaka csendjét. Richard megállás nélkül úgy söpört végig az ellenségen, mint egy szél hajtotta árnyék.

Rövid időn belül az éjszaka újra elcsendesült. Richard, Tom és Cara megsemmisítették az ellenséges rajt, még mielőtt az embereik közül bárki is reagálhatott volna a sötétből előbukkanó veszélyre. Még alig vettek lélegzetet, mikor Richard már újra a híd felé tartott.

A hídnál a Birodalmi Rend seregéből két megtermett alak állt őrt, lándzsájukat előreszegezték. Meglepettnek tűntek, hogy az éjjel közepén emberek szaladnak feléjük. Talán azért, mert előtte Bandakar lakosai soha nem mertek volna gondot okozni nekik, a két férfi megvárta, amíg Richard odaér hozzájuk, háta mögül előrántja a kardját, egy gyors szúrással leteríti az egyiket, majd egy erőteljes vágással kettészeli a másikat a lándzsájával együtt.

A kis csapat további ellenállás nélkül rohant át a hídon, a sötétségbe, a zsúfolt házak közé. Owen vezette őket, mert ő tudta az utat arra a helyre, ahová elrejtette az ellenszert, és ahol helyette a levelet találta. Az üzenetet, mely Kahlant követelte cserébe az ellenszerért és a Nicholas sötét mágiájával szemben védtelen birodalom lakosainak életéért.

A komor, többnyire egyszintes, kicsi épületekből álló belvárosban Owen megállította Richardot.

– Rahl Nagyúr, itt a saroknál majd jobbra kell fordulnunk. Onnan nem messzire van egy tér, ahol az emberek gyülekezni szoktak. A tér túlsó felén áll egy épület, ami magasabb a többinél. Az az a hely. Az épület mellett fut egy kisebb sikátor is, én arról jutottam be a legutóbb.

Richard bólintott:

– Gyerünk.

Anélkül, hogy körbenézett volna, hogy a jócskán elfáradt csapat követi-e, elindult, a házak falához simulva, a holdfénytől védett árnyékban. Befordult a sarki épületnél, melynek egyik ablaka fölött kőből faragott kenyér díszelgett. A pék még nem kezdte meg napi munkáját.

Aztán Richard felnézett és megfagyott benne a vér. Ott volt előtte a fákkal és bokrokkal tarkított tér. A szemközti épület romokban állt. Csak néhány parázsló gerenda maradt belőle. A hamu köré, mely néhány órája minden bizonnyal óriási tűzben állhatott, kisebbfajta tömeg gyűlt össze.

– Drága szellemek! – suttogta Jennsen rémületében. Szája elé kapta a kezét, félve, hogy kimondja, ami mindannyiukat aggasztotta.

– Ő nem lehetett bent – válaszolta Richard a ki nem mondott szavakra – Nicholas nem hozta volna vissza ide, csak azért, hogy megölje.

– De hát akkor miért tette ezt? Miért gyújtotta fel ezt az egész épületet? – kérdezte Anson.

Richard nézte, ahogy az utolsó füstpamacsok az égre gomolyognak, mintha a saját reményét látná elszállni. – Azért, hogy tudassa velem, Kahlan az övé, és nem fogom megtalálni.

– Rahl Nagyúr – szólt halkan Cara –, azt hiszem jobb lenne, ha eltűnnénk innen.

Richard csak most vette észre a felégetett épület körüli sötétségben álló több száz katonát: semmi kétség, arra vártak, hogy elkapják őket.

– Ettől tartottam – szólt Owen – Azért hoztalak titeket ilyen kacskaringós úton. Látjátok azt az utcát, ahol az a csoport áll? Az az egyenes út attól a hídtól, amin átjöttünk.

– Honnan tudják mindig, hogy hol vagyunk, vagy hol leszünk? És hogy mikor? – kérdezte Jennsen elkeseredve.

Cara megfogta Richard ingét, és elkezdte visszafele húzni.

– Túl sokan vannak. És nem tudhatjuk, még hányan vannak. El kell innen mennünk!

Richard irtózott bevallani, de Carának igaza volt.

– Már várnak ránk a katonáik. És még többen fognak érkezni – emlékeztette Tom.

Richardnak száguldoztak a gondolatai. Hol lehet Kahlan?

Végül bólintott. Cara azonnal húzni kezdte a karjánál fogva és a kis csapat pillanatok alatt eltűnt a sötétségben.

16. FEJEZET

Richard büszkén ki akart állni az erdő szélén, a csillagos égbolt alatt az öreg tölgyfák szétterülő ágai alatt gyülekező férfiak elé. A gyülekezők seregében égett néhány lámpás, így mindenki jól láthatta. Mire benyomulnak Northwick városába, éppen világosodni fog.

Richard nem akart mást, mint bejutni a városba, és megszabadítani Kahlant, de mindent ki kellett használnia, ami segítségére volt, különben minden esélye elvész. Először ezt a küldetését kellett teljesítenie.

E férfiak többsége még sohasem harcolt. Owen és Anson emberei már részt vettek az első withertoni támadásban és az akkori csetepatéban. A többiek Northwickből jöttek, ahol Richard találkozott a Bölccsel. Ott voltak az összecsapáson amit azokkal a katonákkal vívtak, akik nem pusztultak el az ételükbe csempészett méregtől. Igaz, hogy ott nem maradt már túl sok ellenség, akikkel harcolniuk kellett volna, de megtették, amit kellett. Ha másra nem is, arra jók voltak ezek a kicsi de véres ütközetek, hogy még elszántabbak legyenek, hogy rájöjjenek, hogy ők maguk is ki tudják vívni a szabadságukat, hogy saját maguk irányíthatják a sorsukat.

Ez azonban más helyzet volt. Ez olyan méretű csata lesz, amilyet még nem tapasztaltak. Sőt, legnagyobb része abban a városban fog lezajlani, mely készségesen csatlakozott a Rend ügyéhez. A lakosság valószínűleg nemigen akar majd segítséget nyújtani nekik.

Ha több idő állt volna rendelkezésre, Richard kiötlött volna valami jobb tervet, ami lefaragott volna az ellenség túlerejének fölényéből. De most nem volt rá idő. Most kellett cselekednie.

Richard ott állt az emberek előtt, abban reménykedve, hogy tud nekik mondani valami biztatót, amivel átvészelhetnék a napot. Nehezére esett másra gondolni, minthogy meg kell találnia Kahlant. Annak érdekében, hogy ezt mihamarabb megtehesse, megpróbált nem állandóan rágondolni, és az aktuális feladatra összpontosított.

– Reméltem, hogy nem így kell ma harcolnunk. Reméltem, hogy úgy vihetjük véghez ezt az egészet, mint amikor fegyverként használtuk a tüzet vagy a mérget, hogy egyikőtök se sérüljön meg. De most nincs más választásunk. Nicholas tudja, hogy itt vagyunk. Ha elszaladunk, az emberei követni fognak. Közülünk páran talán elszökhetnének... de csak egy darabig jutnának.

– Befejeztük a menekülést! – szólt Anson.

– Úgy van – helyeselt Owen –, megtanultuk, hogy a menekülés és bujdoklás csak még nagyobb szenvedést hoz.

Richard bólintott.

– Egyetértek. De meg kell értenetek, hogy közülünk néhányan valószínűleg meg fognak halni ezen a napon. Lehet, hogy többségünk odavész. Lehet, hogy mindannyian. Ha akárki úgy dönt, hogy inkább nem harcol, azt tudnunk kell most. Ha egyszer belefogtunk, számítanunk kell egymásra.

A háta mögött összefogta a két kezét, és lassan feléjük lépett. Nehéz volt kivenni az arcukat a halvány fénynél. Richard tudta, hogy az ideje is lassan lejár. A látása egyre rosszabb lett. A szédülése is erősödött.

Tudta, hogy többé már sosem lesz jobban.

Ha van esély, hogy Kahlant kimenekítse a Rend embereinek kezei közül, azt most kell megragadnia, akár segítenek az itt álló emberek, akár nem.

Senki sem szólt, hogy távozni akarna, úgyhogy Richard folytatta.

– Meg kell közelítenünk a parancsnokaikat, két okból is: hogy megtudjuk, hol tartják fogva az Inkvizítor Anyát, és hogy őket pusztítsuk el először, hogy aztán ne tudják irányítani a katonákat. Most már mindannyiótoknak van fegyvere, és abban a kevés időben, ami rendelkezésünkre állt, mindent megtettünk, hogy megtanítsunk benneteket arra, hogyan használjátok azokat. Van még egy dolog, amiről tudnotok kell. Félni fogtok. Én is. Ahhoz, hogy legyőzzétek ezt a félelmet, a haragotokat kell használni.

– A haragunkat? – szólt az egyik ember – Hogyan érezhetnénk haragot, amikor félünk?

– Ezek az emberek megerőszakolták a feleségeiteket, a testvéreiteket, az édesanyátokat, lányaitokat, nagynénéteket, szomszédaitokat – lépett hozzá Richard –, gondolj erre, mikor az ellenség szemébe nézel, amikor rád támadnak. A legtöbb nőt elvitték, mind tudjátok, hogy miért. Gyermekeket kínoztak, hogy ti feladjátok magatokat. Gondoljatok a gyerekeitek rémületére, amint félelmükben és fájdalmukban sikoltoztak, amint véresen és egyedül haltak meg, miután ezek a vadállatok megcsonkították őket.

Richard haragja beleivódott szavaiba.

– Gondoljatok az elégedett vigyorokra, amikor nektek esnek. Ezek az emberek azokat kínozták meg, akiket ti szerettek, és akik soha nem tettek semmi rosszat ellenük. Erre gondoljatok, amikor a vértől mocskos kezeikkel nektek rontanak. Sokat közületek rabszolgává tettek. Sokakat legyilkoltak. Erre gondoljatok, amikor benneteket is el akarnak taposni. Ez nem a vélemények különbsége, nem is nézeteltérés. Nincs vita vagy kétség az erkölcstelenségük felől. Ez a megerőszakolásról, gyilkolásról, kínzásokról szól. – Richard szembefordult a férfiakkal: – Mind erre gondoljatok, ha azokkal a vadakkal harcoltok. – Egyik öklét fogcsikorgatva a mellére szorította. – És amikor szembekerültök velük, velük, akik mindezt a rémséget tették a szeretteitekkel, harag égjen a szívetekben. Harcoljatok haraggal! Öljétek meg őket haraggal! Nem érdemelnek mást!

Az erdő hallgatott, amíg a férfiak végiggondolták ezeket a dermesztő szavakat. Richard tudta, hogy benne elég gyűlölet és harag él ahhoz, hogy rávesse magát a Birodalmi Rend embereire.

Nem tudta, hol lehet Kahlan, de szerette volna kitalálni, hogy ott legyen mellette. Azt tette, amit kellett, amikor meg akarta szerezni az ellenszert, hogy megmentse az életét. Értette, miért tette, és nem hibáztatta érte – Kahlan ilyen nő volt. Legalább annyira imádta Richardot, mint Richard őt. Tehát azt tette, amit tennie kellett.

De most nem fogja cserbenhagyni. Rajta múlott az élete, hogy érte megy-e, vagy nem. A szörnyű irónia, hogy mindez a semmiért történt. Az ellenszer, amiért oly nagy áldozatot hozott, nem is volt ellenszer.

Richard a fürkésző arcokra nézett, akik figyelték, mit mond egy ilyen sorsdöntő csata előestéjén, és eszébe jutottak a szavak, melyek az erre a földre belépőket üdvözlő szobron ragyogtak, a Varázslók Nyolcadik Szabálya: Talga Vassternich.

– Egy dolgot akarok még mondani, a legfontosabbat – szólt utoljára. Szemben állt velük, mint a D'Harai Birodalom vezére, egy birodalomé, mely a túlélésért harcolt és a szabadságért. Ezt a néhány szót saját nyelvükön mondta el:

– Érdemeljétek ki a győzelmet!

***

Épp világosodni kezdett, amikor rátámadtak a városra. Csak egyikőjük maradt hátul: Jennsen. Richard ugyanis megtiltotta neki, hogy részt vegyen az ütközetben. Amellett, hogy túl fiatal volt még, és jócskán gyengébb, mint az ellenséges férfiak, csak csábító célpontjuk lett volna. A megerőszakolás a gonoszok szent fegyvere volt, és az ellenség vallási eszközként használta. A Birodalmi Rend emberei kapkodnának egy ilyen zsákmányért. Cara más volt: edzett harcos, mindegyikőjüknél veszélyesebb, majdhogynem Richarddal is felért.

Jennsen nem örült neki, hogy őt otthagyják, de megértette Richard indokait, és nem akarta, hogy még emiatt is aggódnia kelljen. Ő és Betty a fák között maradtak.

A férfi, akit kiküldtek a felderítésre, mert már jól ismerte a terepet, felbukkant az egyik mellékutcában. Amint odaértek, a fal mellett lapulva elindultak felfelé, igyekeztek észrevétlenül mozogni, amennyire csak tudtak.

– Megtaláltam őket – szólt a felderítő lihegve. Jobbra mutatott, a városba vezető út felé.

– Hányan vannak? – kérdezte Richard.

– Azt hiszem, a legnagyobb erőiket csoportosították ide a városba, Rahl Nagyúr. Itt szoktak aludni. Úgy tűnik, még mindig itt vannak, és ahogy vártad, még nincsenek ébren. A területen, amit elfoglaltak, mindenféle városi irodai és adminisztrációs épületek vannak. De rossz híreim is vannak. A város emberei védik őket.

Richard beletúrt a hajába. Erősen ügyelnie kellett rá, hogy ne kezdjen el köhögni. A mellette lévő ház ablakpárkányába kapaszkodott, hogy ne essen el.

– Hogy érted azt, hogy védik?

– A városbeliek tömegei fogják körül a katonák által elfoglalt helyet. Azért vannak ott, hogy megvédjék őket tőlünk. Hogy megakadályozzák a támadásunkat.

Richard dühösen fújt egyet.

– Rendben – visszafordult az ideges, várakozó arcokhoz. – Most figyeljetek rám. Csatlakoztunk a gonosz elleni harchoz. Ha valaki a gonosz oldalára áll, ha azt védi, akkor a gonoszság túlélését szolgálja.

Az egyik férfi bizonytalanul megszólalt:

– Azt mondod, hogy ha megpróbálnak megállítani minket, erőszakkal lépjünk fel ellenük?

– Mit akarnak ezek az emberek elérni? Mi a céljuk? – kérdezte Richard – Meg akarják akadályozni, hogy elpusztítsuk a Birodalmi Rendet. Mert gyűlölik az életet, és a szabadságot jobban megvetik, mint a rabszolgaságot.

Richard rendíthetetlen eltökéltséggel állta a férfiak pillantását.

– Én csak azt mondom, hogy bárki, aki védi az ellenséget, és azt akarja, nem tudni, milyen okból, hogy hatalmon maradjon, az átállt az ellenség oldalára. Ha meg akarja védeni valaha őket, vagy minket meg akar gátolni abban, amit meg kell tennünk, meg kell őt is ölnünk.

– De hát nincsenek is felfegyverkezve! – szólt egy másik férfi.

Richard haragja fellángolt.

– De igen, fel vannak, a gonosz eszméikkel, ami a világ szolgaságáról szól. Ha ők sikerrel járnak, te meghalsz. Úgy tudjuk leginkább megvédeni a sok ártatlan életét, és megakadályoznunk az öldöklést, ha szétzúzzuk az ellenséget, olyan gyorsan és eredményesen, ahogy csak tudjuk. Akkor végre béke lesz ezen a vidéken. Ha azok az emberek ezt akadályozzák, akkor valójában a gyilkosok és a kínzók mellé álltak – hisz nekik segítenek, hogy még egy napot megéljenek. Nem érdemelnek más bánásmódot, mert ők valójában a gonosz szolgái. Ha megpróbálnak megállítani titeket, öljétek meg őket!

Egy pillanatnyi csend után Anson egyik öklét a melléhez szorítva megszólalt.

– A szívemben élő haraggal... bosszút, kegyelem nélkül!

Sziklakemény elhatározás söpört végig az emberek tekintetében. Mindannyian a mellükre szorították az öklüket és letették a fogadalmat:

– Bosszút, kegyelem nélkül!

Richard Anson vállára tette a kezét:

– Gyerünk.

Elindultak az épületek hosszúkás árnyékaiból, és körbeözönlöttek a sarkon. Az utca végén álló emberek mind megfordultak, amint észrevették Richard csapatát. Egyre többen áramlottak ki az utcára, férfiak és nők egyaránt, az épületek elé, melyeket a katonák elfoglaltak szálláshelyként és parancsnoki állásként. Durva kinézetű emberekből álló csőcseléknek tűntek.

– Nem akarunk háborút! Háborút ne! – kiáltották, amint Richard embereit bevezette egy zsákutcába.

– El az útból! – ordította, ahogy egyre közelebb értek. Ez nem a finomkodás és a vitatkozás ideje volt. A sikerük nagyrészt a gyorsaságukon múlott. – El az útból! Ez az egyetlen figyelmeztetésem! El az útból, vagy meghaltok!

– Le a gyűlölettel! Le a gyűlölettel! – kántálták, ahogy elzárták a csapat útját.

Fogalmuk sem volt róla, mennyi gyűlölet égett Richardban. Előrántotta az Igazság Kardját. A mágiájának dühe nem jött vele elő, de Richardban elég saját düh forrongott.

– Mozgás! – kiáltotta, ahogy lecsapott az emberekre.

Egy kövér, göndör hajú nő kilépett a többiek közül. Kerek arca vörös volt a dühtől, ahogy kiabált. – Le a gyűlölettel! Nem akarunk háborút! Fejezzétek be a gyűlölködést! Háborút ne!

– El innen, vagy meghalsz! – kiáltotta Richard, ahogy felgyorsított.

A vörös-arcú nő megrázta húsos öklét Richard és az emberei felé, újabb szavakat kiáltozva:

– Gyilkosok, gyilkosok!

Ahogy elfutott mellette, Richard fogait összeszorítva a csata kezdetét jelző kiáltás közben, egy erőteljes lendítéssel levágta a nő fejét és felemelt kezét. A mögötte állókra véreső zuhogott, miközben az üres szavak kántálását folytatták. A fej és a levágott kéz lebukfencezett a tömegbe. Egy férfi elkövette azt a hibát, hogy Richard kardjáért nyúlt, és a roham teljes erejének döfése hatolt át rajta. A férfiak Richard mögött ellenállhatatlan erővel feltörték a gonosz védőinek sorait. A csupán az erkölcsi tisztaságért érzett gyűlölettel felfegyverzett emberek véresen, borzalmas sérülésekkel vagy holtan estek a földre. A sorok még azelőtt összezavarodtak, mielőtt a kegyetlen roham odaért volna. Néhányan közülük megvetéssel kiabálva, ököllel mentek Richard embereinek. De gyors és halálos acéllal találkoztak.

Amikor ráeszméltek, hogy a Birodalmi Rend brutalitásának védelmezése saját maguknak okoz kárt, rémületükben kezdtek szétszóródni, átkokat kiabálva Richardra és a csapatára.

Richardék nem álltak meg, miután szétszaggatták a védelmezők gyűrűjét, hanem futva folytatták útjukat az utcák és épületek útvesztőjében. Egy fákkal szegélyezett, füves kis térre jutottak. A kint lévő katonák kezdtek rájönni, hogy most saját maguknak kell védekezniük, hogy a város lakói többé nem tudják ezt megtenni helyettük. Ezek a katonák ártatlan, engedelmes emberek lemészárlásához voltak szokva. A több mint egyéves megszállás alatt nem kellett harcolniuk.

Richard volt az első, aki a központ felé haladva a katonákra támadt. Cara a jobb oldalán küzdött. Tom a balján halálos erőként söpört végig a katonák között, akik épp csak most kezdték előrántani a fegyverüket. Ezek a férfiak olyan csatához voltak szokva, ahol puszta számbeli fölényükkel győzték le meghunyászkodó ellenfelüket, nem pedig ilyen elszánt férfiakhoz. De most tenniük kellett valamit az életükért.

Richard úgy mozgott közöttük, mintha szobrok volnának. Oda döftek a pengével, ahonnan már rég eltűnt, míg ő ott hasított egyet, ahova mentek, és így borotvaéles acéllal találkoztak. Mögéjük került, míg azok mindkét irányban keresték a tekintetükkel, de elvesztették a nyomát, és neki csak ki kellett nyúlnia, és elvágni a torkukat. Másoknak még azelőtt levágta a fejét, mielőtt ráeszméltek volna, hogy támadni fog.

Nem vesztegette az erejét vad suhintásokra és túlzó mozdulatokra. Halálos szakértelemmel ölt. Nem próbálta megmutatni, hogy ő a jobb, csak egyszerűen végzett velük. Esélyt sem adott nekik, hogy visszatámadjanak, még azelőtt megölte őket, hogy megtehették volna.

Most, hogy bekapcsolódott a harc forgatagába, bekapcsolódott a halál táncába is, ami egy dolgot jelentett: ölni. Ez volt a kötelessége, a célja és vágyott arra, hogy gyorsan, teljes egészében leszámoljon az ellenséggel.

Az ellenséges erők nem voltak felkészülve az ilyen mértékű erőszak kirobbanására.

Ahogy az emberei rávetették magukat a katonákra, a sikolyok egyre erősödtek. Ahogy a katonák sorban estek el, a hajnalt rémisztő sikoltozás verte fel.

Amint Richard észrevett egy tisztnek tűnő férfit, odakanyarodott hozzá, és a nyakára tette pengéjét.

– Hol van Nicholas és az Inkvizítor Anya?

A férfi válaszképp megpróbálta elkapni Richard karját. De közel sem volt elég gyors. Richard elvágta a torkát, majdnem lemetszve a fejét is, mert meg kellett perdülnie egy hátulról jövő támadás miatt. A férfi csúszva próbált megállni és elkerülni Richard pengéjét, de végül a szívén át kapta a döfést.

A harc egyre elkeseredettebb lett, és az épületek közé szorult, ahogy egyre többen érkeztek a csatatérre, és azonnal el is estek az öldöklésben. Aztán még több bőrvért réteggel fedett, páncélinges, felfegyverzett katona érkezett a barakkokból az összecsapás zajaira. Ádáz tekintetükből látszott, hogy a gyilkolásra termettek. Richard még nem látott ilyen brutalitást.

Ahogy a katonák felfele haladtak, Richard minden tisztnek tűnő férfit megragadott, de egyikük sem tudott választ adni, egyikük sem tudta, hol van Nicholas vagy Kahlan.

Richardnak ugyanúgy le kellett küzdenie a szédülését is, mint a katonákat. A halál táncára és arra összpontosítva, amit a kardja tanított neki a múltban, sikerült uralkodnia a méreg hatásain. Tudta, hogy ez a fajta erőfeszítés hosszú távon nem tudja helyettesíteni az állóképességét, a szükséges erejét, de abban a pillanatban azt tudta tenni, amit kellett.

Meglepő volt látnia, milyen jól harcolnak az emberei. Egymást segítve vágtak egyre beljebb az ellenséges vonalakba, így, egymást fedezve képesek voltak túlélni olyan helyzeteket, amit egyedül nem tudtak volna.

Néhányan így sem élték túl a csatát: Richard számos holttestet látott. De a meglepett ellenséget szép lassan legyűrték. A Birodalmi Rend katonáinak nem volt határozott, becsületes célja. Richardéknak volt. A Rend emberei nem alkottak többet egy csapat szabadon futkosó gyilkosnál. Most olyanokkal találkoztak, akik felelősségre akarták vonni őket azért, amit elkövettek a népükkel szemben. A Rend katonái rendezetlenül harcoltak, mindenki a saját életét mentette, irányított védekezés nélkül, míg Richardék egy közös célért küzdöttek, hogy megsemmisítsék az ellenség teljes erejét.

Ekkor Richard meghallotta Cara sürgető hangját az egyik szűk sikátorból. Először arra gondolt, hogy bajban van, de mikor befordult a sarkon látta, hogy egy termetes férfi térdel előtte. Cara a zsíros fekete hajánál markolva emelte fel a fejét. Az egyik fülén egy sor ezüst fülkarika ékeskedett. Cara a torkán tartotta Agieljét. Vér csorgott le a tiszt állán.

– Mond meg neki! – ordította Cara, amikor Richard odaért.

– Nem tudom, hol vannak!

Cara haragjában egy jó nagyot ütött a férfi koponyájára az Agiel markolatával. A férfi összerándult, a karjai megremegtek a hirtelen fájdalomtól. Fura, nyöszörgő hangot adott ki. A szemei befordultak az üregükbe. Kócos hajánál fogva Cara újra felemelte a térdéhez.

– Mond meg neki! – dörögte.

– Elmentek – morogta – Nicholas az éjjel elment. Egy nőt cipeltek magukkal, de nem tudom ki volt az.

Richard lehajolt elé és megragadta az ingét:

– Hogy nézett ki?

A férfi szemei még mindig forogtak.

– Hosszú haja volt.

– Merre mentek?

– Nem tudom. Elmentek. Siettek.

– Mit mondott neked Nicholas, mielőtt elmentek? A férfi szemei lassan fókuszba jöttek.

– Nicholas tudta, hogy hajnalban támadni fogsz, Megmondta, melyik úton fogsz a városba jönni.

Richard nehezen hitte el, amit hallott.

– Honnan tudta mindezt?

A férfi egy darabig habozott, de azután az Agiel látványa beszédre késztette:

– Nem tudom. Mielőtt elment, Nicholas megmondta, hány embered van, mikor fogsz támadni és hogy melyik útról jössz. Azt mondta, szerezzünk városbelieket, hogy megvédjenek bennünket. Összegyűjtöttük a legfanatikusabb támogatóinkat, és azt mondtuk nekik, hogy azért jössz, hogy legyilkolj minket és hogy háborút akarsz.

– Mikor indultak? Hova vitte azt a nőt?

A férfi állából vér bugyogott ki.

– Nem tudom. Csak sietve elhagyták a várost. Ez minden, amit tudok.

– Ha tudtad, hogy jövünk, miért nem erősítettétek meg a védelmet?

– Ó, megtettük! Nicholas megparancsolta, hogy védjük meg a várost. Megnyugtattam, hogy olyan kis erő, mint a tietek, nem fogja legyőzni a csapatainkat.

Valami rettenetesen nem volt rendben.

– Miért nem?

Most először a férfi elmosolyodott:

– Mert nem tudod, igazából mennyi emberünk van. Amint megtudtam, hogy támadni fogtok, az összes erőmet ide csoportosítottam. – A férfi mosolya kiszélesedett. – Hallod ezt a kürtöt a távolból? Na, itt jönnek! – a tiszt gonosz kacajra fakadt. – Meg fogtok halni!

Richard a fogát csikorgatta:

– De te leszel az első!

Egy erős döféssel átszúrta a tiszt szívét. A férfi szemei ijedten kitágultak. Richard még megforgatta a pengét a mellkasában, mielőtt kihúzta volna.

– Jobb lenne, ha kivinnénk innen a mieinket – kiáltotta Richard. Megfogta Cara karját, és a sarok felé szaladt vele.

– Úgy tűnik, elkéstünk – szólt Cara, mikor kiértek az épületek mögül, és végignézett a mindenfelől feléjük áramló hadtesteken.

Honnan tudta Nicholas, hogy mikor és hol fognak támadni? Nem volt senki a környéken, sem kara-karák, még egy egér sem, amikor a vidéken haladtak a város felé és terveiket szőtték. Akkor honnan tudhatta?

– Jóságos szellemek! – szólt Cara – Nem gondoltam, hogy ennyi emberük van Bandakarban.

A katonák üvöltése töltötte be a teret, ahogy rájuk támadtak. Richard már így is fáradt volt. Minden egyes mélyebb lélegzet gyötrelmesen fájt neki. Tudta, hogy nincs választása.

Meg kell valahogyan találnia Kahlant. Legalább addig ki kell tartania.

Fütyült egyet, hogy összehívja a férfiakat. Anson és Owen egyből odaszaladtak, és Richard látta, hogy többségük ott van.

– Meg kell próbálnunk kitörni innen. Túl sokan vannak. Maradjatok együtt. Megpróbáljuk áttörni a vonalakat. Ha sikerül, szóródjatok szét, és próbáljatok visszahúzódni az erdőbe.

Carával és Tommal az oldalán Richard előre ment, hogy vezesse a csapatot a rohamban. A Birodalmi Rend katonáinak ezrei özönlöttek ki a városból a nyílt térre. Ijesztő látvány volt. Annyian voltak, hogy úgy tűnt, mintha a föld mozdult volna meg.

Mielőtt Richard elérhette volna a katonákat, a reggelt hirtelen lángok világították meg. Mennydörgő robbanások sorozata rázta meg a földet, és az ellenség soraiban azonnal több százan haltak meg. Gyepet, fadarabokat és embereket repített a levegőbe a robbanás ereje. Ugyanolyan gyorsan szétterjedt, ahogy jött, halálos intenzitással.

Varázslótűz volt!

A fehéren izzó pokol épp csak elhúzott felettük. Mikor elhaladt Richard és az emberei fölött, lecsapott az ellenséges katonákra, folyékony halál özönét öntve rájuk. A varázslótűz hozzáragadt ahhoz, akihez hozzáért, és kíméletlenül összeégette. Egy apró szikra belőle átégette egy ember lábát egészen a csontjáig. Borzalmas fegyver volt. Azt mondták, annyira gyötrelmesen fájdalmas, hogy akik átélték ezt, közben végig arra vágytak, bárcsak meghaltak volna.

A kérdés csak az volt, hogy ezt kinek köszönhették.

A másik oldalon a Rend emberei úgy hullottak, mintha kaszával suhintottak volna végig rajtuk. Olyan volt, mintha egyetlen penge egyszerre vágta volna le több százukat, rettenetes mészárlást okozva közöttük.

De ki tette mindezt?

Nem volt idejük álldogálni és csodálkozni. Richardék megfordultak, és szembe kerültek azokkal, akik túlélték a pusztító mágikus támadást. Most, hogy így megcsappant a létszámuk, a Birodalmi Rend katonái képtelenek voltak hatékony támadást indítani. Meggyengült erejük szétforgácsolódott Richard embereinek pengéin.

Ahogy harcoltak, még halálosabb tűzfolyam közeledett, hogy elkapja azokat, akik futni próbáltak, vagy azokat, akik csoportba verődve támadni készültek. Néhol a Rend katonái anélkül rogytak össze, hogy Richardék egy ujjal is hozzájuk értek volna. Haláltusájuk végén levegőért kapkodva, mellüket fogva múltak ki.

Aztán nagy sokára a reggel elcsendesült, csak a sebesültek nyögéseit lehetett hallani. Richard emberei körbefogták a vezetőjüket, nem értették, mi történt, és féltek, hogy ők is úgy járnak, mint az ellenséges katonák. Richard azután rájött, hogy vele ellentétben ők még nem láttak varázslótüzes támadást, számukra ez valamilyen felmentő csodának tűnt.

Richard hirtelen észrevett két alakot a tér másik oldalán álló épület mögött. Az egyik jóval magasabb volt a társánál. Szemét összehúzva próbálta kivenni, hogy kik azok, de túl mesze voltak. Az egyik karjával Tomra támaszkodva elindultak abba az irányba.

– Richard, fiam! – szólt Nathan, miután odaértek hozzájuk – De jó téged egyben látni!

Ann, a zömök, világosszürke ruhás nő, örömteli, türelmes megelégedéssel mosolyodott el.

– Kétlem, hogy el tudjátok képzelni, mennyire örülök, hogy látlak benneteket! – szólt Richard még mindig lihegve. Igyekezett, hogy ne vegyen túl mély levegőt. – De mit kerestek itt? Hogyan találtatok meg?

Nathan hamiskás mosollyal közelebb hajolt:

– A Prófécia, fiam.

Nathan hosszú szárú csizmát és fodros fehér inget viselt egy mellénnyel kiegészítve, ehhez egy elegáns zöld bársonyköpenyt terített a vállára. A Próféta megadta a módját mindennek.

Richard észrevette, hogy egy remek kard lóg az oldalán jól fényezett hüvelyében. Elég furcsa volt, hogy egy varázsló, aki bármikor képes varázslótüzet teremteni, kardot hord magánál. Még furcsább volt, amikor a férfi hirtelen előhúzta a fegyvert.

Annek egyszerre elakadt a lélegzete, mert a mögötte lévő épületből valaki kinyúlt és megragadta a torkát. Egyike volt azoknak a városbelieknek, akik összegyűltek, hogy megvédjék a sereget, egy magas, vékony, hegyes arcú nő, haragos tekintettel és egy hosszú tőrrel.

– Gyilkosok vagytok! – kiabálta, egyenes szálú haja szerteszét állt – Csak gyűlölet él bennetek!

A föld Ann és a nő alatt felrobbant, nagy darab föld- és gyepdarabkákat repítve szerteszét. Ann azon erőlködött, hogy legyőzze támadóját. De a nő sértetlen maradt. A Tehetség nélkül született ellen mit sem ért a mágia.

Nathan, aki nem messze állt Anntől, fogta a kardját és keresztülszúrta a nőt, anélkül, hogy bármiféle hűhót csapott volna. A nő hátratántorodott, a karddal a mellében, az arcán meglepetés ült. Aztán elesett, a véres penge pedig kicsúszott belőle.

Ann, a támadójától megszabadulva, rápillantott a nőre. Szúrós szemmel nézett Nathanra:

– Ja, persze, szúrkálás.

Nathan elmosolyodott saját viccén:

– Mondtam neked, hogy a mágia nem használ ellenük.

– Nathan – szólt Richard –, én még mindig nem értem.

– Gyere elő, kedvesem! – intett Nathan maga mögé.

Az épület mögül Jennsen szaladt elő, és Richard karjaiba vetette magát.

– Úgy örülök, hogy jól vagytok! – lelkendezett. – Remélem nem haragszol rám? Egyszer csak Nathan megjelent az erdőben, nem sokkal azután, hogy te és az embereid elmentetek. Emlékeztem rá, mert már láttam egyszer a Népek Palotájában, D'Harában. Tudtam, hogy ő is egy Rahl, tehát elmeséltem neki, milyen nagy bajban vagyunk. Eztán Ann és ő segíteni akartak. Olyan gyorsan jöttünk, amilyen gyorsan csak tudtunk.

Jennsen várakozóan nézett fel Richardra. Aggodalmára egy ölelés volt a válasz.

– Nagyon jól tetted, amit tettél. Olyasmire használtad az eszed, amit a parancsnok nem láthatott előre.

Most, hogy a csata véget ért, Richard jobban szédült, mint valaha. Tomra kellett támaszkodnia, hogy talpon tudjon maradni.

Nathan a másik karja alá nyúlt.

– Hallom, baj van a Tehetségeddel. Talán segíthetek.

– Nincs időm, Nicholas az Árny fogva tartja Kahlant! Meg kell találnom, különben...

– Ne játszd a bolondot, amikor nem vagy az! – csitította Nathan – Nem fog sokáig tartani, míg helyre hozzuk az egyensúlyt, ami a tehetségedben bekövetkezett. Egy másik varázsló segítségére van szükséged, hogy aztán uralkodhass rajta. Legutóbb is én segítettem. Jelenlegi állapotodban te senkit sem tudsz megmenteni. Na, gyerünk, menjünk be valahová, valami csendesebb helyre. Ahol tudok a problémáiddal foglalkozni.

Richard nem akart mást, mint megtalálni Kahlant, de nem tudta, hol keresse. Érezte, ahogy a férfi karjaiba zuhan, és hogy a sorsa az ő kezében, a tapasztalataiban és a hatalmas tudásában van. Tudta, hogy Nathannak igaza van. Úgy érezte, sírnia kell a megkönnyebbüléstől, hogy a segítség végre megérkezett. Ki más tudna többet segíteni Tehetségének helyreállításában, mint egy varázsló?

Richard soha nem is mert álmodni erről a lehetőségről; úgy tervezte, hogy Niccihez megy, mert ő volt az egyetlen, akiről úgy gondolta, talán tudja mi a teendő. De ez így sokkal megnyugtatóbb helyzet, mintha egy Nővér segítene neki.

Csak egy varázsló tudott segíteni az ilyenfajta probléma megoldásában, egy másik varázsló tehetségével kapcsolatban.

– Csak gyorsan! – mondta Nathannak.

Nathan elmosolyodott, úgy, ahogy csak egy Rahl mosolyoghat:

– Na, akkor gyerünk. Pillanatok alatt rendben lesz a Tehetséged, meglásd.

– Köszönöm Nathan – motyogta Richard, és hagyta, hogy az erős férfi segítsen neki bemenni egy közeli ajtón.

17. FEJEZET

Richard Nathannal szemben, keresztbe tett lábbal ült a fa padlózaton. A kopár szobában nem volt semmilyen bútor. Nathan azt mondta, nincs is rá szükség, a földön jól ellesznek. Ann is ott ült a padlón, nem messze Richardtól. Richard kicsit csodálkozott, hogy Nathan engedi Annek végignézni a műveletet, de nem szólt semmit. Arra gondolt, meglehet, hogy a varázslónak szüksége van a segítségére.

Mindenki más odakint várt. Cara nem örült neki, hogy Richardot magára kellett hagynia, de Richard megnyugtatta: azt mondta neki, hogy jobban érezné magát, és jobban tudna összpontosítani a problémára, ha kint várna és őrködne, figyelve, hogy semmi ne zavarja meg őket. A két ablak spalettáit becsukták, így csak halvány fény derengett, és a zajok sem szűrődtek be. A Próféta a kezeit a térdeire fektetve kihúzta magát, és vett egy mély levegőt, mintha mágiájának bűvkörét alakítaná ki. Nathan volt az első, aki Richardnak beszélt a Tehetségéről, hogy a Harci Mágusok, mint Richard, miben mások, mint az egyszerű varázslók: ahelyett, hogy az erejüket magukban raktároznák, az érzéseiken keresztül érik el a céljukat. Ezt először nehezen értette meg. Nathan magyarázta el, hogy az erejét a haragján keresztül tudja érvényesíteni.

– Nézz a szemembe, és ne gondolj semmire! – szólt halkan Nathan.

Richard tudta, hogy el kell tennie a Kahlan iránt érzett aggodalmát későbbre.

Belebámult Nathan mély, sötét, azúrkék szemébe, miközben próbált egyenletesen lélegezni és nem köhögni. Nathan tekintete magába szívta. Richardnak az a furcsa érzése támadt, mintha felröppenne a tiszta, kék égre. A légzése lelassult, és mintha nem is magától lélegezne. Inkább érezte, mint hallotta Nathan utasító szavait.

– Csald elő a haragod, Richard! Hívd elő a dühöd! A gyűlöleted és a dühöngést!

Richard gondolatai elúsztak. A haragja előcsalogatására összpontosított. Nicholasra gondolt, ahogy Kahlant fogva tartja, és így nem esett nehezére feldühödnie.

Egy másik erőt is érzett a sajátja mellett, mintha fulladozna, és valaki próbálná a víz felszínén tartani a fejét.

Egy sötét, csendes helyen lebegett. Az idő semmit sem jelentett.

Idő.

Időben meg kell találnia Kahlant. Csak ő tud neki segíteni.

Richard kinyitotta a szemeit.

– Nathan, sajnálom, de...

Nathan verejtékben úszva térdelt előtte. Ann mellette ült, és Richard bal karját fogta, míg Nathan a jobbat. Richard nem értette, mi történt, és az egyik arcról a másikra pislogott.

– Mi a baj?

Mindketten elkeseredettnek tűntek.

– Megpróbáltuk – suttogta Nathan – Sajnálom. De legalább megpróbáltuk.

Richard összeráncolta a homlokát. Még csak most kezdték el! – Hogy értitek? Miért adjátok fel ilyen hamar?

Nathan egy ferde pillantással Annra nézett.

– Már két órája itt vagyunk, Richard.

– Két órája?

– Attól tartok, nem tudok segíteni, fiam. – A hangjából lehetett hallani, hogy halálosan komolyan gondolta, amit mondott.

Richard beletúrt a hajába.

– Miről beszéltek? Te mondtad a legutóbb, amikor volt ez a problémám, hogy egy másik varázslóhoz való csatlakozás rendbe hoz. Azt mondtad, hogy a Tehetség egyensúlytalansága nem nagy baj a varázslóknál.

– Így is kellene ennek lennie. De a Tehetséged valahogy összegubancolódott és most fojtogat téged.

– De te egy Próféta vagy, egy igazi varázsló. Ann, te pedig a Fény Nővére. Ti együtt talán többet tudtok a mágiáról, mint bárki más az elmúlt évezredekben!

– Richard, az elmúlt háromezer évben nem született Harci Mágus, olyan ember, mint amilyen te vagy. Ezért nem tudhatunk sokat a te különleges tehetségedről. – Ann elhallgatott egy pillanatra, hogy a szemébe lógó kósza szürke hajtincset a kontyába gyömöszölje. – Megpróbáltuk, Richard, esküszöm neked, mindketten megtettünk minden tőlünk telhetőt. A te Tehetséged kívül áll Nathan hatáskörén, nem tud segíteni, még akkor sem, ha az én mágiám segíti. Mindent megpróbáltunk, amit tudtunk, és még néhány olyat is, amit most ötlöttünk ki. De egyiknek sem volt semmilyen hatása. Nem tudunk segíteni.

– Hát... akkor mit tegyek?

Nathan elfordította azúrkék szemeit.

– A Tehetség meg fog ölni téged. Nem tudom az okát, de attól tartok, úgy összekuszálódott, hogy nincs többé irányítás alatt, és halálos lesz.

Ann szeme könnyezett.

– Richard... úgy sajnálom.

Richard az egyik zavart arcról a másikra nézett.

– Az igazság, hogy úgysem számít.

Nathan összeráncolta szemöldökét:

– Hogy érted, hogy nem számít?

Richard a falnak támaszkodva felkelt, hogy ne essen el.

– Megmérgeztek. Az ellenszer eltűnt... Nincs több gyógymód. Félek, hogy kifutok az időből. Előbb halok meg valami mástól, minthogy a Tehetségem megölhetne.

Ann megfogta a karját:

– Richard, most nem tudunk azonnal segíteni, de addig maradhatnál legalább, míg megpróbálunk kitalálni valamit...

– Nem – legyintet Richard –, nem, nem pocsékolhatom el azt a kis időt, ami még megmaradt nekem. El kell jutnom valahogy Kahlanhoz.

Ann megköszörülte a torkát.

– Richard, én és Nathan nagyon sokáig vártunk a születésedre a Próféták Palotájában. Azon dolgoztunk, hogy elsöpörjük az utadból azokat az akadályokat, amiket a Prófécia mutatott nekünk. A jóslatok úgy neveznek téged, mint a világ jövőjének központja. Valójában azt mondják, hogy te vagy az egyetlen, akinek van esélye: szükségünk van rád, hogy vezess minket ebben a csatában. Nem tudjuk, hogy mi a baj a Tehetségeddel, de dolgozhatunk rajta. De ahhoz neked is itt kell lenned, hogy ha kitaláltuk a megoldást, visszaállíthassuk az erődet.

– De nem fogok élni már, hogy meggyógyítsatok. Nem látjátok? A méreg lassan megöl. Három fázisa van. Én már a harmadikba csúszom át, ami a vakság. Meg fogok halni. Ki kell használnom a maradék időmet Kahlan megmentésére. Nem leszek itt nektek, hogy vezesselek benneteket, de sikerül kiszabadítanom Kahlant: ő itt lesz veletek, és vezeti a harcot helyettem.

– Na, és tudod, hogy hol van? – kérdezte Nathan.

Richard rájött, hogy amíg Nathan próbálta meggyógyítani, ezen a csendes helyen, és sodródó gondolatokkal egyszerre összpontosított is, kitalálta, hogy Nicholas hova vihette Kahlant. Oda kell jutnia, amíg még Nicholasék is ott vannak.

– Igen, azt hiszem tudom.

Kitárta az ajtót. Cara, aki eddig odakint ült, most talpra szökkent. Várakozó tekintete hamar lehervadt, mikor Richard megrázta a fejét, jelezve, hogy nem jártak sikerrel.

– Indulnunk kell. Azt hiszem, tudom, hová vihette Nicholas Kahlant. Sietnünk kell.

– Tudod? – kérdezte Jennsen, rövid kötélen tartva Bettyt.

– Igen. Azonnal indulnunk kell.

– Szerinted, hol van? – kérdezte Jennsen.

Richard leintette.

– Owen, emlékszel, amikor meséltél nekünk arról az erődről, a Birodalmi Rend táborhelyéről, amit akkor építettek, amikor először jöttek Bandakarba, és féltették a biztonságukat?

– Igen, visszafelé, közel a városomhoz – válaszolt Owen.

Richard bólintott.

– Igen, azaz. Szerintem oda vitte Kahlant. Az egy biztonságos hely, ahol a nőket tartják fogva. Rengeteg katona állomásozik ott, és maga az építmény is olyan, hogy könnyen védhető legyen, tehát sokkal nehezebb lesz megközelíteni, mint az itteni, városi székhelyet.

– Akkor hogyan fogjuk megközelíteni? – kérdezte Jennsen.

– Ha odaérünk és meglátjuk az épületet, ki kell találnunk valamit.

Nathan követte Richardot az ajtóba. – Én és Ann is veled tartunk. Hátha tudunk segíteni neked megmenteni Kahlant az Árnytól. Az úton legalább dolgozhatunk a megoldáson, hogy kibogozzuk a Tehetséged.

Richard megfogta Nathan vállát.

– Ezen a vidéken nincsenek már lovak. Ha tudod tartani a futásunk tempóját, hát gyere, de nem lassíthatunk miattad. Nincs sok időm, és Kahlannak sincs. Nicholas valószínűleg nem fogja sokáig ott tartani. Miután megpihent és ellátmányt szerzett, elhagyja ezt a környéket, és még nehezebb lesz megtalálni. Nincs vesztegetni való időnk. Olyan sebesen kell utaznunk, ahogy csak lehet.

Nathan szeme csalódottan nézett másfele.

Ann gyorsan megölelte Richardot.

– Túlságosan öregek vagyunk már ahhoz, hogy lépést tudjunk tartani veled és ezekkel a fiatalokkal. Ha kiszabadítottad az Árny karmai közül, gyere vissza, és mindent megteszünk, hogy segíthessünk. Addig is, míg kiszabadítod, dolgozni fogunk a problémán. Gyere vissza, lesz megoldásunk.

Richard tudta, hogy már nem fogja megélni azt a napot, de nem volt értelme kimondania ezt.

– Rendben. Mit tudtok nekem az Árnyról mondani?

Nathan végighúzta hüvelykujját az állán, míg gondolkodott.

– Az Árnyak lélekrablók. Nincs ellenük védekezési mód. Még én is tehetetlen lennék velük szemben.

Richardnak nem kellett több magyarázat.

– Cara, Jennsen, Tom, ti velem jöhettek.

– És velünk mi lesz? – kérdezte Owen.

Anson is ott állt a közelben, látszott rajta, hogy ő is nagyon szeretne velük tartani, és bólintott Owen felvetésére. Mások is ott virrasztottak kint, amíg Nathan megpróbált segíteni Richardon. Mind olyan férfiak voltak, akik keményen harcoltak. Ha vissza akarta szerezni Kahlant, feltehetőleg szüksége lesz néhányukra.

– A ti segítségetekre is számítok. De azt hiszem, a többségnek itt kellene maradnia Nathannal és Annel. Hawton lakosainak szüksége van rátok, hogy elmagyarázzatok mindent – segítenetek kell nekik megérteni, amit ti is tanultatok. Változtatniuk kell néhány dolgon, hogy a világ, ami megnyílt nekik, befogadja őket.

Ahogy Richard elindult, Nathan megragadta az ingujjánál fogva.

– Richard, én úgy tudom, hogy egy lélekrabló ellen nem tudsz védekezni, de van valami, ami rémlik. Egy ősrégi könyvben olvastam, még a Próféták Palotájában.

– Figyelek!

– Valahogy ki tudnak lépni a testükből... kiküldik a saját szellemüket.

Richard ujja hegyével végig húzta a szemöldökét, míg átgondolta Nathan szavait.

– Így követhetett, így nyomozhatott utánam. Azt hiszem, óriási madarak szemén át figyelt, amik ezen a vidéken élnek: a kara-karákra gondolok. Ha igaz amit mondasz, akkor elhagyta a testét ennek érdekében. – Richard felnézett Nathanra – De ez hogyan segíthet rajtam?

Nathan közelebb hajolt, fejét felemelve, hogy egyik azúrkék szemét Richardra szegezhesse:

– Olyankor sebezhetők, mikor a saját testükön kívül vannak.

Richard pár hüvelykre kihúzta tokjából a kardját, hogy ellenőrizze, tiszta-e.

– Nincs valami ötleted, hogyan kaphatnám el a testén kívül? – kérdezte, miközben visszatolta kardját.

Nathan kiegyenesedett.

– Sajnos nincs.

Richard egy bólintással megköszönte, és kilépett az ajtón. – Owen, milyen messze van ez az erőd?

– Nem messze van attól az úttól, ami átvezet a határon.

Ez az, amiért Richard nem látta: nekik az ősi útvonalon kellett jönniük, amit Kaja-Rang is használt. Arrafelé legalább egyhetes út lenne, de nekik közel sem kellett annyi idő.

Nicholas most az összes figyelő arcot látta.

– Nicholas egy lépéssel előttünk jár, és ő is siet, hogy meglépjen a zsákmányával. Ha gyors tempót veszünk fel és nem állunk meg hosszan pihenni, utolérhetjük, még mielőtt ő is megérkezne az erődhöz. Azonnal indulnunk kell.

– Csak rád várunk, Rahl Nagyúr – szólt Cara.

Akárcsak Kahlan.

18. FEJEZET

Richard állapota a nehéz utazás minden napján romlott, de az aggódás könyörtelenül húzta előre Kahlan felé. Az idő nagy részében, óráról órára, napsütésben, sötétségben, néha esőben is csak egyenletesen futottak és futottak. Richard egy levágott ágat használt, hogy egyensúlyát megtartsa. Amikor már úgy gondolta, képtelen tovább menni, szándékosan meggyorsította lépteit, emlékeztetve magát, hogy nem adhatja föl. Éjszaka csak pár órára álltak meg, épp hogy csak aludhassanak egy kicsit.

A férfiaknak nehezükre esett lépést tartaniuk vele. Carának és Jennsennek meg se kottyant: mindketten ehhez az állandó, kimerítő erőfeszítéshez szoktak a nehéz utazások során. De mindannyian teljesen ki voltak fáradva az egyhangú futástól, és ezért csak akkor beszéltek, mikor szükség volt rá. Richard makacsul bíztatta magát, és próbált nem gondolni a saját reménytelen állapotára. Ez most nem számított. Folyton emlékeztette magát, hogy minden egyes lépéssel, ha az elég gyors, közelebb kerülnek Nicholashoz, s így Kahlanhoz is.

A kétségbeesés pillanataiban azt mondogatta magában, hogy Kahlannak még élnie kell, hogy Nicholas már rég megölte volna, ha ez lett volna a szándéka. Nem futott volna el, ha Kahlan halott lenne. Élve sokkal értékesebb neki.

Valamifajta megkönnyebbülést is érzett. Olyan keményen terhelhette magát, ahogy csak kedve volt. Nem kellett aggódnia az egészségéért. A méregre nem volt ellenszer. Egy adott idő múlva meg fog halni. A problémára a Tehetségével kapcsolatban nem volt megoldás, az is megölné őt. Richard egyik ellen sem tudott mit tenni. A halál már várt rá.

A fákkal borított dombok könnyen járhatók voltak. Itt is, ott is nyílt, zöld, széles mezők követték egymást, amiket mindenféle vadvirágok pettyeztek. A vadon növényzete buján vette körül őket. Ha nem haldokolna, nem lennének fájdalmai, nem szédülne folyton és nem izgulna Kahlan miatt, Richard még élvezte is volna a táj szépségét. De ez most mind csak akadály volt.

A Nap lassan lebukott a szeme előtt a tornyosuló hegyek mögé. Nemsokára újra itt a sötétség. Nem sokkal előtte Richard lelőtt nyíllal egy bakot, amely váratlanul került eléjük. Tom gyorsan letisztította, felvágta. Enniük kellett, különben nem bírták volna az iramot. Richard tudta, hogy meg kell állniuk megsütni a húst és aludni egy kicsit.

Owen felzárkózott Richard mögé, mikor épp egy füves részen szaladtak keresztül, mely, mint a tenger hullámzott a szélben. Előre mutatott:

– Ott, Rahl Nagyúr. Az a patak, ami a hegyekből tör elő, közel visz minket a Rend erődjéhez. Egy kicsit messzebb van, azoknak a domboknak a túloldalán, a hegyek felé. – Most jobbra mutatott. – Abban az irányban lefelé, nem messze van az én városom, Witherton.

Richard egy kicsit balra kanyarodott, egy erdő felé fordulva, ami egy enyhe emelkedő lábánál húzódott. A fák felé fordultak, épp mikor a Nap narancsszínű korongja lebukott a hósipkás hegyek mögé.

– Rendben – zihálta Richard, mikor a legközelebbi nyílt résznél megálltak egy lélegzetvételnyi pihenőre – Itt verjünk tábort. Jennsen, Tom, maradjatok itt a többiekkel, süssétek meg a húst, amíg mi, Owennel és Carával felderítjük ezt az erődöt, és kitalálom, hogyan juthatnánk be.

Mikor Richard elindult, a botját használva támasztékul, Betty követni akarta. Jennsen elkapta a kötelét.

– Ó, nem, te nem jössz – mondta – Te itt maradsz. Richardnak aligha hiányzik, hogy a lábatlankodásoddal felhívd a figyelmet, ha lehet a legrosszabb pillanatban.

– Mit készítsünk neked, Rahl Nagyúr? – kérdezte Tom.

Richard a húsevés gondolatától is rosszul lett. A sok véres csata után most ki kellett egyensúlyoznia a Tehetségét. A Tehetsége megöli őt, de ha nem figyel, meggyorsíthatja a folyamatot, és talán Kahlanig sem jutna el.

– Bármit, amink van, és ami nem hús. Most lesz elég időtök, szóval süthettek zabkenyeret, főzhettek rizst, vagy babot.

Tom egyetértett, Richard pedig követte Owent. Cara Richard vállára tette a kezét. Szomorúbbnak tűnt, mint valaha.

– Hogy bírod, Rahl Nagyúr?

Nem merte bevallani neki, mekkora fájdalmat okoz neki a Tehetsége, és hogy kezdett vért felköhögni.

– Most minden rendben.

***

Mire visszatértek a táborba, majdnem két órával később, a hús már elkészült és néhány férfi már be is fejezte a falatozást. Takarókba burkolóztak, és alváshoz készülődtek.

Richard már túl volt a fáradtságon. Biztos volt benne, hogy közel vannak Kahlanhoz. Borzasztó érzés volt ott hagyni a helyet, ahol Nicholas fogva tartotta őt, de hallgatnia kellett az eszére. A meggondolatlan, hirtelen tettek most csak a bukáshoz vezettek volna. Attól pedig Kahlan nem szabadulna ki.

Richardot hajtotta előre a tettvágy, így nem érzett éhséget és nem akart aludni, de ahogy végignézett Owenen, aki görnyedve ült a tűz mellett, tudta, hogy ő és Cara is ki vannak fáradva, ráadásul elképzelte, milyen éhesek lehetnek. Ahelyett hogy leült volna, Cara most is az oldalán állt. Nem engedte volna, hogy kikerüljön védelmező látótávolságából. És végképp nem szólt volna egy szót sem a fáradságáról és az éhségéről.

A kezdetekkor nem tudta elképzelni, milyen lehet ilyen közel lenni egy Mord-Sith-hez.

Jennsen felállt és odasietett hozzá:

– Richard, gyere. Hadd segítsek, gyere, ülj le.

Richard lehuppant a fűre a tűz mellé. Betty odasettenkedett és helyet foglalt mellette. Richard hagyta, hogy odafeküdjön mellé.

– Nos? – kérdezte Tom – Mit gondoltok a helyről?

– Nem is tudom. Jól összerakott gerendafalai vannak, és árok övezi. Az egész erődöt csapdák veszik körül. Van egy kapuja – egy igazi kapuja –, sóhajtott Richard, miközben megdörzsölte szemét. A látása kezdett homályossá válni. Egyre nehezebben vett észre dolgokat. – Még nem találtam ki semmit.

Nehéz volt gondolkodnia a hús illatával az orrában. Hányingert kapott tőle. Richard fogta a darab zabkenyeret és a tál rizst és babot, amit Jennsen nyújtott neki. De nem tudott enni, míg látta a többieket húst majszolni, a szag pedig ennél is jobban zavarta.

Richard felállt.

– Elmegyek sétálni egyet. – Nem akarta, hogy megbántsa őket, vagy hogy bűnösnek érezzék magukat, amiért húst esznek előtte. – Egyedül szeretnék lenni egy kis ideig, hogy kitalálhassak valamit. Intett Carának, hogy üljön vissza és maradjon, ahol van.

– Vacsorázz meg! Szükségem lesz az erődre.

Richard elsétált a fák közé, a tücskök ciripelését hallgatva, és a lombernyőn átfénylő csillagokat nézve. Megkönnyebbülés volt egy kicsit egyedül lennie, hogy senki nem kérdezett tőle semmit. Fárasztó az, ha mindig függnek az embertől.

Richard talált egy csendes helyet, egy kidőlt tölgy mellett. Leült és nekitámaszkodott a törzsének. Azt kívánta, bárcsak sose kellene felkelnie. Ha nem Kahlanért tenné, nem is kelne fel.

Betty jelent meg. Megállt előtte, és mereven nézett rá, mintha azt kérdezné, mit fognak most tenni. Minthogy Richard nem szólalt meg, Betty lefeküdt elé. Richard, arra gondolt, hogy lehet, hogy Betty csak vigaszt akart nyújtani neki.

Richard egy legördülő könnycseppet érzett az arcán. Minden szétesett. Nem tudta összefogni többé a dolgokat. A fájdalommal a torkában még a levegővétel is nehézséggel járt.

Lefeküdt és egyik karját Betty hátára tette.

– Mitévő legyek most? – sóhajtott. Kézfejével megtörölte az orrát. – Kahlan, mi tegyek? – suttogta kétségbeesett bánatában. – Szükségem van rád! Mit tegyek nélküled?

Minden reménye elszállt.

Mikor Nathan váratlanul felbukkant, azt hitte, hogy megjött a segítség. De ez az utolsó remény szikra is kihunyt. Még egy ereje teljében lévő, hatalmas varázsló sem tud rajta segíteni.

Hatalmas varázsló.

Kaja-Rang.

Richard megdermedt.

A két szó, melyet Kaja-Rang üzent neki a gránitszobor oldalán, elővillant az emlékezetéből.

Azokat a szavakat neki, Richardnak szánták.

Talga Vassternich.

Érdemeld ki a győzelmet.

– Drága szellemek... – suttogta.

Ebben a pillanatban mindent megértett.

19. FEJEZET

Nicholas figyelte, ahogy a Rahl Nagyúr visszamegy a táborba, az emberei közé, miután elsuttogta az utolsó reménytelen imáját a drága szellemekhez. Olyan szomorú. Olyan szomorú, hogy meg fognak halni. Nemsokára a drága szellemeivel lehet... az Őrző birodalmában, az Alvilágban.

Nicholas élvezte az előadást. Szegény Rahl Nagyúr olyan elveszett és zavarodott. Nicholas azt kívánta, bárcsak tovább folytatódna ez a játék, de a Rahl Nagyúrnak kevés ideje maradt hátra. Olyan szomorú.

De még viccesebb lesz, ha a Rahl Nagyúr végre meghal, és az utolsó részlet is a helyére kerül. Jagang úgy gondolta, hogy ez a szánalmas alak leleményesebb, mint ahogy mutatja.

– Ne becsüld alá – figyelmeztette. Talán Jagang nem is volt méltó Richard Rahlhoz, de Nicholas az Árny, na, az már más.

Nicholas felderült Richard Rahl halálának gondolatára. Ez olyasmi lesz, amit végig kell nézni. Az élet játékának nagy fináléja lesz. Nicholas végig akarta nézni, figyelni minden egyes szomorú pillanatát az utolsó felvonásnak. Elképzelte, ahogy a Rahl Nagyúr barátai zokogva és jajgatva körbeveszik, amint tehetetlenül bámulják, ahogy az örökkévalóság pásztora, a halál befogadja ölelésébe, és segít neki elindulni a nagyszerű, lelki utazáson, otthagyni a lét keserű fejezetét, az életet.

A függöny nemsokára legördül. Nicholas imádta a szomorú befejezéseket. Már alig várta, hogy láthassa a játékot.

Gyűlölj élni, élj, hogy gyűlölhess.

Nicholas is azon tűnődött, mint előtte a Rahl Nagyúr, hogy a méreg vagy a Tehetsége végez-e előbb vele. Egyszer az egyik felé húzott, aztán a másik felé. Időnként a Tehetség okozta fejfájások majdnem ledöntötték a lábáról; aztán a méreg még fokozta a fájdalmait és zihálva küzdött a halál ellen. Izgalmas kérdés volt, olyan, mint a legjobb darabokban: nem lehetett megválaszolni az utolsó pillanatig. A feszültség kezdett a tetőpontra hágni.

Nicholas a Tehetségnek szurkolt, hogy megnyerje ezt a halálos csatát. A méreg is szép és jó, de milyen mérhetetlenül ironikus lenne, ha a sors úgy fordulna, hogy egy olyan tehetségű varázsló, mint a Rahl Nagyúr, a Harci Mágus, akihez hasonló korszakok óta nem született, az is rég el van temetve az emberiség történelmében, a veleszületett képesség miatt roskadna össze. A saját hatalmas, de hiábavaló erejétől... még egy áldozat a túl magasra törekvőkből. Nagyon izgalmas és találó befejezés lenne.

Már nem kell sokat várni.

Egyáltalán nem sokat.

Nicholas figyelt, nehogy elmulasszon egyetlen élvezetes részletet is. Richard bájos feleségével maga mögött már majdnem családtagnak érezte magát, ahogy egy ilyen nagyszerű ember tragikus halálát várta.

Nicholas úgy érezte igazságosnak, ha az Inkvizítor Anya végignézi a befejezést, a szeretett férfi szomorú végét. Kahlan végignézte Nicholasszal a drámát: szenvedett, ahogy látta Richard haláltusáját, ahogy visszasétált a táborba.

Nicholas élvezte ezt a szenvedést is. De még nem is kezdte el igazán kínozni. Még elég idejük lesz együtt, hogy felmérje szenvedésének határait.

Az emberek a táborban, a fák közt, kíváncsian felnéztek, ahogy a vezérük közeledett. Együtt vártak, nézték Nicholasszal, ahogy Rahl Nagyúr megállt előttük. Alakja vibrált a tűz fényénél, ahogy Nicholas víziójában is. Mintha már csak egy szellem volna, felszállva a halál ragyogó feledésébe.

– Kitaláltam – mondta nekik.

– Rájöttem, hogyan támadhatnánk meg az erődöt.

Nicholas a fülét hegyezte. Mi volt ez?

– Az első fényeknél, hajnalban betörünk – mondta Rahl Nagyúr. – Épphogy a Nap áttör a hegygerincen. Akkor a keleti oldalon átmászunk a falon. Az őrök nem fognak jól látni minket, mert a Nap szembe fog sütni, ha ránk néznek. Az emberek nem néznek arra, amerre nem esik jól.

– Ez jól hangzik – szólt az egyik férfi.

– Tehát beosonunk, ahelyett, hogy rájuk támadnánk – mondta egy másik.

– Ó, nem lesz támadás – mondta a Rahl Nagyúr – Nagy támadás lesz. Amitől majd lefordul a fejük.

Mi ez? Mi ez? Nicholas csak nézett, nézett, nézett. Ez nagyon furcsa volt. Először Rahl Nagyúr átsompolyog a falakon, aztán támadásba kezd az embereivel? Hogyhogy lefordul a fejük? Nicholas elámult.

Kicsit közelebb lépett, nehogy elszalasszon akár egyetlen drága szót is.

– A támadásban mindegyikőtöknek részt kell vennie. – mondta a Rahl Nagyúr – Mindenki a kapuhoz jön az első hajnali fénynél. Amíg ti a kaput támadjátok, és elvonjátok a figyelmet, és átsurranok a falon, míg megzavarjátok őket, olyan életbevágóan fontos dolgot tesztek, amiről nem is sejthetik, hogy az.

A játszma mozgásban volt. Nicholas el volt ragadtatva, ahogy hallgatta és figyelte az eseményeket. Úgy szerette ezt a játékot, kiváltképp, mikor ismerte az összes szabályt, de meg tudta őket változtatni a saját kedve szerint. Másnap csodálatos napja lesz!

– De Rahl Nagyúr – kérdezte az a nagydarab férfi, Tom –, hogyan fogunk a kapun keresztül támadni, ha tényleg olyan rettentő nagy, ahogy te mondod?

Nicholas erre nem gondolt. Milyen érdekes. Rahl Nagyúr tervének egyik kulcsmozdulata hibásnak tűnt.

– Az az igazi trükk – válaszolta Richard – Már kitaláltam, és el lesztek kápráztatva, ha megtudjátok, hogyan.

Már kitalálta? Milyen érdekes. Nicholas hallani akarta, hogy oldhatott meg ekkora bakit Rahl Nagyúr a tervében.

A Rahl Nagyúr nyújtózkodott egyet és ásított.

– Figyeljetek – mondta –, teljesen kifáradtam. Nem tudok többet talpon maradni. Kicsit pihennem kell, mielőtt minden részletet elmagyarázok nektek. Bonyolult, úgyhogy majd indulás előtt mondom el. Ébresszetek fel két órával napkelte előtt, és akkor mindent elmagyarázok.

– Két órával napkelte előtt – ismételte Tom biztosítva Richardot.

Nicholas dühös volt. Most akarta tudni! Most akarta hallani a nagyszerű, mesés, bonyolult tervet!

Rahl Nagyúr intett csinos kísérőjének, akit Carának hívtak, és aztán többeknek a fiatalok közül.

– Gyertek velem és feküdjetek le, míg a többiek befejezik az evést.

Amint elindultak, Rahl Nagyúr visszafordult:

– Jennsen, szeretném, ha itt tartanád Bettyt magaddal, szükségem van az alvásra, nem szeretném, ha a kecske felébresztene.

– Reggel veled menjek, Richard? – kérdezte az, akit előbb szólított, Jennsen.

– Igen. Fontos szereped van a tervemben. – Rahl Nagyúr megint ásított. – Majd elmagyarázom, ha aludtam egy kicsit. Tom, ne felejtsd el: két órával napkelte előtt.

Tom bólintott:

– Én magam ébresztelek majd, Rahl Nagyúr.

Nicholas is ott lesz majd, hogy hallja Richard Rahl tervének utolsó, döntő részét. Már alig várta. Korán ott lesz. Minden szót hallani fog.

És akkor majd meglepi Rahl Nagyurat és az embereit, ha eljönnek meglátogatni őt.

Talán nem is a Tehetsége, de az is előfordulhat, hogy még csak nem is a méreg fog végezni a Rahl Nagyúrral.

Talán magának Nicholasnak jut majd a nemes feladat...

***

Kahlan az Árny egyedüli foglyaként nem tudott mit tenni, mint végignéznie vele az eseményeket. Nem tudott választ adni Richard kétségbeesett kérdéseire, nem tudott sírni szomorúságában, semmit sem tudott tenni. Fájt, hogy nem zárhatja karjaiba, hogy nem enyhíthet fájdalmain, a bánatán.

Richard közel volt a véghez. Kahlan tisztában volt ezzel.

Majd megszakadt a szíve, hogy látja elmúlni ezt a drága életet.

Látni a könnyeit.

Látni, ahogy sírva, vágyakozva szólítgatja.

Hallani, hogy mennyire szüksége lenne rá.

Kahlan olyan egyedül érezte magát. Gyűlölte ennek a kiszakítottságnak az érzését. Bárcsak újra a testében lenne, ami most egy elhagyatott szobában várt az erőd mélyén. Nicholas teste is ott várt.

Bárcsak vissza tudna jutni!

De leginkább arra vágyott, hogy valahogyan értesíteni tudja Richardot, hogy Nicholas ismeri a tervét.

20. FEJEZET

Nicholas izgatottan várta a játék folytatását, ahogy a táborban feküdt, szaglászva, nézelődve fülelve. Félt, hogy valamiről lemarad, ezért jóval előbb érkezett. Két óra volt még hajnalig, ebben biztos volt – eljött a színdarab utolsó felvonásának ideje. Tomnak épp most kell felébresztenie a Rahl Nagyurat. Lássuk csak. Merre van? Valahol, valahol. Lássuk, lássuk, lássuk.

A távoli fák mögött emberek álltak őrt a tábor körül. Merre van Tom? Megvan. Nicholas látta, hogy Tom a virrasztó emberek között áll, míg a többiek aludtak. Rahl Nagyúr ezt parancsolta. Nem alszik, ébren van, tehát tudnia kellene, hogy elérkezett az idő.

Mire vár ez az ember? Az ura parancsot adott neki. Miért nem teszi, amit mondtak neki?

A nő, Jennsen, felébredt, és megdörzsölte a szemét. Felnézett a Holdra és a csillagokra. Eljött az idő – tudta. Ledobta takaróját.

Nicholas követte őt, ahogy a lány a pislákoló parázs mellett, a fiatal fák között álló magas férfihoz rohant.

– Tom, nem kellene Richardot felkeltened?

Valahol, az erőd egyik távoli szobájából, ahol Nicholas teste várt, sürgető neszezés hallatszott. Mélyen elmerült a pillanatnyi feladatában, így nem figyelt a hangra.

Talán Najari. A férfi sóvárogva várta a pillanatot, hogy az Inkvizítor Anyához férkőzzön, és élvezhesse a nő bájait. Nicholas megígérte Najarinak, hogy lehetőséget kap majd erre is, de meg kell várnia, amíg ő visszatér. Nem akarta, hogy Najari a testi örömökkel foglalkozzon, amíg távol voltak. Néha nem is ismeri fel a saját erejét. Nicholas tudta, hogy az Inkvizítor Anya érték, és nem akarta, hogy ez az érték kárba vesszen.

Najari bebizonyította hűségét, és ezért megérdemelt egy kis jutalmat, de nem most. Akkor nem engedelmeskedne Nicholas parancsainak. Amit ő nagyon sajnálna.

Talán csak egy...

Várjunk, várjunk. Mi volt ez? Nézzük csak. A férfi állt és kezét biztatóan a nő vállára tette. Ó, milyen megható.

– Igen, azt hiszem, itt az idő. Ébresszük fel Rahl Nagyurat!

Megint ez a hang. Óvatos, éles, mégis finom.

Még furcsább. De várhat még.

Át az erdőn. Gyerünk. Nézzük, nézzük. Mozgás. Nem mehetnének gyorsabban? Nem fogják fel a helyzet fontosságát? Gyerünk! Mozogjatok!

– Betty – morogta Jennsen –, ne gyere folyton nekem!

Újra az az óvatos neszezés valahol a teste mögött.

Megint. Egy sokkal sürgetőbb.

Olyan halálos, amilyet még nem hallott.

***

Ahogy az Igazság Kardja kicsúszott a hüvelyéből az acél különleges csengése betöltötte a homályos szobát.

A Karddal együtt ősi erő szabadult fel, féktelen, megfoghatatlan erő.

A Kard ereje pillanatok alatt elárasztotta Richardot határtalan dühével; a harag, ami csak Richardnak engedelmeskedett. Minden idegszálában érezte az erőt. Már oly hosszú ideje nem érezte igazi erejét, hogy Richard egy pillanatig megállt, túlfűtötten a tudattól, hogy kezében tarthat egy ilyen rendkívüli fegyvert.

Saját, jogos haragját már nem tudta visszatartani. A két erő összekapcsolódott és átsöpört rajta, mint a dühöngő, féktelen vihar.

Richard örült ennek, és, hogy ő az egyetlen, aki parancsolni tud nekik.

Az Igazság Keresője egyre inkább kívánta ezt a vihart. A Kard elindult félelmetes útján, ahogy egy viharfelhő kegyetlen villáma készül lecsapni.

A Kard suhogó pengéje belehasított az éjszakába. Hajnalig még mindig két óra volt hátra.

***

Nicholas tétován, bizonytalanul nézte, ahogy az a Tom, és a Jennsen nevű nő áthaladnak az erdőn, hogy felébresszék a haldokló Rahl Nagyurukat.

Valahol, az erőd egyik távoli szobájából, ahol Nicholas teste várt egy sikítás hallatszott. Ez nem csak egy félelemmel teli sikoly volt, hanem egy lázadó kiáltás féktelen őrjöngése. Ebbe beleremegett a lelke is.

Ezt már nem hagyhatta figyelmen kívül; Nicholas hirtelen visszatért a testéhez, oda, ahol az várt rá.

Kába volt a váratlan visszatérés miatt, pislogott, mikor kinyitotta szemét.

Maga a Rahl Nagyúr állt előtte, szétvetett lábakkal, kezében a kardjával. A tiszta erő és a rémisztő elszántság sugárzott belőle.

Nicholas szeme kitágult, mikor a csillogó penge átsuhant a levegőben.

Rahl Nagyúr a rémisztő erő középpontjában állt. A Kard minden mozgását uralta.

Nicholasnak hirtelen váratlan érzése támadt: nem akart meghalni. Rájött, hogy éppen annyira ragaszkodott életéhez, mint amennyire gyűlölte azt.

Cselekednie kellett.

Összegyűjtötte erejét, minden akaratát.

Meg kellett állítani ezt a bosszúálló lelket maga előtt.

A mágiát használva felmérte ezt a másik erőt.

Nyakán érezte a rettentő ütés erejét.

***

Richard még mindig ordított, minden erejét és gyorsaságát, amit csak tudott felhasznált, hogy levágja Nicholas fejét.

A csapás minden mozzanatát látta; a penge átvágott csontot és húst, inakat, ereket, légcsövet. Richard minden erejét a csapás sebességére összpontosította. Most végignézte, ahogy a Kard eléri célját, ahogy a penge elválasztja Nicholas, az Árny nyakát a vállaitól. A férfi szája még mindig nyitva volt, ahogy a sokk hatását próbálta feldolgozni, szemei még mindig próbálták felfogni, mit is látnak, a levegőbe meredve, egyre lassabban fordulva, ahogy a Kard befejezte halálos körútját. Spriccelve fröccsent a vér a hátsó falakra.

Miután kardja lesújtott, Richard ordítása is véget ért. A világ kezdett kitisztulni körülötte.

Hallani lehetett a koponyacsontok hangos reccsenését a padlón.

Vége volt.

Richard visszahívta dühét. Azonnal meg kellett fékeznie. Most még egy ennél is fontosabb feladat várt rá.

Egyetlen mozdulattal visszacsúsztatta a véres kardot hüvelyébe. Egy másik test feküdt a fal mellett jobbra.

Az, hogy láthatta, hogy él, lélegzik, látszólag sértetlen, vad örömmel töltötte el. Legbensőbb félelme, a félelem, ami egész lényét mérgezte egy pillanat alatt elpárolgott.

De, ezután észrevette, hogy még sincs olyan jól. Egy ilyen támadást nem lehet csak úgy átaludni.

Richard térdre esett, és kezébe vette a nőt. Olyan könnyűnek, olyan gyengének tűnt. Arca szürke volt, akár a hamu, homlokán verejték gyöngyözött. Szemhéja félig nyitva volt, szeme forgott.

Richard elmélyedt magában, kutatva azután, ami megmenthetné azt, akit az életnél is jobban szeretett. Feltárta neki a lelkét. Ahogy magához emelte, minden, amit akart, minden, amit kívánt az volt, hogy éljen és egészséges legyen.

Ösztönösen, oly módon, amit nem is értett igazán, elméjének mélyéről felszabadította erejét. Átadta magát az áradatnak. Ahogy magához emelte a nőt, engedte, hogy az iránta érzett szeretet, az érzés, hogy szüksége van rá, átáramoljon a közöttük lévő megfoghatatlan kapcsolaton keresztül.

– Térj vissza oda, ahová tartozol – suttogta neki Richard.

Engedte, hogy mágiájának legjava átáramoljon a nőn, hogy utat mutasson neki a világosság felé. Úgy tűnt, mintha mágiájának fényével kutatott volna utána mélyen a sötétben. Még ha nem is tudta meghatározni pontosan, képes volt koncentrálni feladatára, arra, amit mindenképp be akart fejezni.

– Gyere haza hozzám, Kahlan! Itt vagyok!

Kahlan zihált. Akármennyire is gyengéden tartotta, érezte az élet intenzitását a kezei közt. Zihált, levegőért kapkodott, mintha fulladna.

Végül megmozdult a férfi karjaiban, végtagjai megrándultak, tapogatóztak. Kinyitotta szemét, pislogott, majd felnézett. Meglepődve esett vissza a férfi karjaiba.

– Richard... hallottalak. Olyan egyedül voltam. Drága szellemek, olyan egyedül. Nem tudtam, mit tegyek... hallottam Nicholas sikolyát. Elveszett és magányos voltam. Nem tudtam, hogy juthatnék vissza. És éreztelek.

Erősen magához ölelte, mintha sohasem akarná elengedni.

– Vezettél a sötétségen át!

Richard rámosolygott.

– Vezető vagyok, nem emlékszel?

Kahlan zavartan nézett Richardra.

– Hogy csináltad? – gyönyörű zöld szeme váratlanul megvillant. – Richard, a Tehetséged...

– A Tehetségemmel oldottam meg a problémát. Kaja-Rang adta meg a választ. Már előtte is tudtam, de nem vettem észre. A Tehetségem helyreállt, és a Kard ereje is működik. Annyira vak voltam, szégyelleném elmondani az egészet.

Richard lélegzete elakadt. Köhögött, képtelen volt tovább tartani Kahlant. Képtelen volt eltakarni fájdalomtól eltorzult arcát.

Kahlan megragadta a kezét.

– Az ellenszer! Mi történt az ellenszerrel? Visszaküldtem Owennel. Nem kaptad meg?

Richard megrázta fejét, majd újra köhögött, úgy érezte, mintha a fájdalom belülről tépné. Végre tudott lélegezni.

– Nos, ezzel akadt egy kis probléma. Az nem ellenszer volt. Csak víz egy kis fahéjjal.

Kahlan arca elszürkült.

– De... – átnézett Nicholas testén, akinek feje egy véres tócsában hevert a földön.

– Richard, ha Nicholas halott, akkor hogy fogjuk megszerezni az ellenszert?

– Nincs semmilyen ellenszer. Nicholas meg akart ölni. Az igazi ellenmérget már rég megsemmisíthette. Hamis ellenszert adott, hogy el tudjon kapni téged.

A nő arcára most rémület ült ki.

– De az ellenszer nélkül...

21. FEJEZET

– Most nincs idő az ellenszer miatt aggódni – mondta Richard, mikor felsegítette Kahlant.

Nincs idő? A nő nézte, ahogy bizonytalan léptekkel áthalad a szobán. Richard kitapogatta az ablakpárkányt.

A külső fal kis ablaknyílásában Richard éles hangot hallatott, egy egyszerű erdei légykapó füttyét – a füttyöt, amit Cara a valójában nem is létező madár, a rövidfarkú sólyom jelzésének hitt.

– Létrán jöttem fel – magyarázta. – Cara is úton van.

Kahlan teste riasztóan szokatlannak tűnt. Támolygott, a lábai elnehezedtek. Kényszert érzett, hogy négykézláb menjen tovább. Idegennek érezte magát a saját testében. Idegennek tűnt magától lélegeznie, látnia a saját szemén keresztül, hallania a saját fülén át. Furcsa volt éreznie a ruhákat a bőrén.

Richard a nő felé nyújtotta kezét, hogy segítsen. Amennyire reszketeg, gondolta Kahlan, még így is stabilabb lábakon áll Richardnál.

– Ki kell majd törnünk innen – magyarázta Richard –, de lesz egy kis segítségünk. Amint lehet, kardot is szerzek neked.

Richard az egyetlen kanócot is elfújta a kis párkányon álló bádog lámpásban.

– Richard, én még nem vagyok teljesen... önmagam. Nem hiszem, hogy kész vagyok arra, hogy kimenjek oda. Járni is alig tudok.

– Nincs más választásunk. Ki kell jutnunk innen! Ahogy jársz, majd belejössz. Segíteni fogok.

Cara a létra tetejéről, amit Richard hagyott odakint, behajolt, majd átmászott a keskeny ablakpárkányon.

Bár még csak félig volt bent, Carának örömteli csodálkozásában tátva maradt a szája. – Inkvizítor Anya! – A Rahl Nagyúrnak sikerült...!

– Nem kell ennyire meglepődnöd – intett neki Richard, miközben segített neki bemászni.

Cara csak egy rövid pillantást vetett a földön fekvő hullára, mielőtt átölelte Kahlant.

– El sem tudod képzelni, mennyire örülök, hogy látlak – lelkendezett.

– Nem is tudod elképzelni, hogy én mennyire örülök annak, hogy saját szememmel látlak.

– Bárcsak a csere bejött volna! – tette hozzá Cara suttogva.

– Ki fogunk majd találni valamit – bíztatta Kahlan.

Richard lassan, résnyire kinyitotta az ajtót és kikémlelt. Becsukta és hátra fordult.

– Tiszta. A bal oldali és az erkélyről nyíló ajtók az asszonyok szobáihoz vezetnek. A jobb oldali lépcsőn jutunk le legkönnyebben. Némelyik hátsó ajtó a tisztek szobáihoz, a többi a katonák barakkjaihoz vezet.

Cara bólintott.

– Én készen állok.

Kahlan Caráról Richardra nézett.

– Készen, de mire?

Richard megfogta a könyökét.

– Szükségem van rád, hogy segíts látni.

– Segítsek látni? Ennyire gyorsan hat a méreg?

– Most figyelj rám! Bemegyünk az erkélyről nyíló szobákba. Tegyél meg minden tőled telhetőt, hogy megnyugtasd a nőket. Ki fogjuk vinni őket innen.

Kahlan összezavarodott kicsit – ez teljesen ellentétben állt a tervvel, amit akkor halott, amikor Nicholasszal volt. Tudta, hogy követnie kellene Richardot és Carát.

Kint az egyszerű faerkélyen nem voltak lámpások vagy fáklyák. A Hold a terpeszkedő, fekete hegyek mögé bukott. Kahlan látása, Nicholas befolyása alatt, olyannak tűnt, mintha egy zsíros, hullámos üvegtáblán nézne át. A magasban sziporkázó csillagokat sosem látta még ennyire gyönyörűnek. A csillagfényben Kahlan ki tudta venni az erőd körül felsorakozó épületeket.

Richard és Cara áthaladtak az erkélyen, ajtókat nyitogattak.

Cara minden egyes szobába gyorsan bedugta fejét. Némelyik nő hálóingben jött ki; némelyik pedig, Kahlan hallhatta, ahogy gyorsan magára kapja a ruháit. Más szobákban csecsemők sírtak fel.

Amíg Cara az egyik szobában volt, addig Richard egy másikba nyitott be. Közelebb hajolt Kahlanhoz. – Menj be és mondd el nekik, hogy azért jöttünk, hogy kiszabadítsuk őket. Mondd, hogy a férjeik is hamarosan ideérnek, hogy elvigyék őket. De csendben kell maradniuk, amennyire csak lehet, különben elkapnak bennünket.

Kahlan berohant, amennyire ezt bizonytalan lábai engedték, és felébresztette a tőle jobbra fekvő fiatal nőt. Megrémült, mikor felkelt, de nyugodt maradt. Kahlan elérte a másik ágyban lévő asszonyt is, és felrázta.

– Azért jöttünk, hogy megszöktessünk benneteket. Egy hangot se! A férjeitek is segítenek majd. Szabadok lehettek.

– Szabadok? – kérdezte az első nő.

– Igen. Csak rajtatok múlik, de nagyon ajánlom, hogy használjátok ki, és siessetek!

A nők kimásztak ágyukból és ruhájukért nyúltak.

Richard, Kahlan és Cara egyre tovább haladtak az erkélyen, kérve a már fent lévő nőket, hogy segítsenek a többieket is felébreszteni. Pár perc alatt nők százai zsúfolódtak össze az erkélyen. Nem volt probléma csendben tartani őket; mindannyian túl jól ismerték a következményeket. Egyikük sem akarta, hogy szökés közben kapják el őket. Nemsokára mindannyian az erőd erkélyén voltak.

Sokuknak egészen pici gyermeke volt – egyesek túl kicsik ahhoz, hogy elvigyék őket. A gyermekek többnyire visszaaludtak anyjuk keze közt, de némelyikük elkezdett sírni. Az anyák kétségbeesetten próbálták őket ringatva, magukhoz ölelve elcsendesíteni. Kahlan remélte, hogy ez a hang elég általános errefelé és nem kelti fel a katonák figyelmét.

– Várj itt! – suttogta Richard Kahlannak. – Mindenkit tarts itt fent, amíg ki nem nyitjuk a kaput!

Carával közvetlenül a háta mögött, Richard óvatosan haladt lefelé a lépcsőn, át a nyitott udvaron. Ekkor az egyik baba hirtelen elkezdett sírni. Erre katonák jelentek meg az épületek előtt, hogy megnézzék, mi történt. Észrevették Richardot és Kahlant. A katonák ordítása olyan volt, akár a vészkürt.

Kahlan hallotta az acél különös pengését, ahogy Richard kihúzta a Kardot. Emberek rohantak ki a szobákból Richard és Cara elé. Ahogy az itteni embereket ismerték, a Richard felé rohanó katonák nyilvánvalóan nem tartottak ellenállástól. Tévedtek, és erre hamarosan rá is jöttek, ahogy egyre közeledtek a kirobbanni készülő Richardhoz. Néhányat Richard szedett le futás közben, néhányat Cara, ahogy a lépcsőn próbáltak feljönni.

A katonák ordítása felkeltette az egész tábort. Emberek rohantak ki a lenti barakkokból, magukra kapkodva nadrágjukat, ingüket, felrángatva fegyverszíjukat.

A halvány csillagfényben Kahlan látta Richardot a kapunál. Szikrák pattogtak szerteszét, ahogy egy erős csapást mért a kaput tartó, nehéz láncra. Richard a másik oldalra rohant, hogy ott is elvágja a láncot. Ketten utolérték. Egyetlen pillanat alatt végzett mindkettővel.

Ahogy Cara végzett a Richardra rontó emberekkel, ő újra lecsapott a Karddal. Fehéren izzó darabok repültek szét a levegőben, amit a roppanó acél csengése kísért. A kapu felnyögött és lassan kezdett kidőlni. Richardot a lendület teljes súlyával megemelte és gyorsan felrántotta. Egy visszhangzó csattanással, porfelhőt kavarva ért földet.

Hatalmas ordítás hallatszott, ahogy a kinti emberek kardokat, fejszéket, harci buzogányokat rázva, a leszakadt hídon át berontottak az erődbe. A katonák rohantak, hogy megállítsák a betörő ellenséget. Fegyverek csörrentek, emberek kiáltottak, ahogy kibontakozott az ütközet.

Kahlan ebben a pillanatban észrevette, ahogy a katonák az erkély ellenkező oldalán sietnek felfelé.

– Gyerünk! – kiáltotta. – Azonnal ki kell jutnunk innen!

A korlátfát fogva, hogy megtartsa egyensúlyát, Kahlan rohant lefelé a lépcsőkön, karjukon síró gyermekeikkel asszonyok özönlöttek utána. Richard futott, hogy elérje a lépcső aljánál. Egy rövid, bőrrel betekert markolatú kardot hajított felé. Kahlan abban a pillanatban, ahogy elkapta, megfordult és kettéhasított vele egy erkély felé rohanó katonát.

Owen a harctéren keresztül elérte a nőket.

– Gyerünk! – kiáltotta nekik – A kapuhoz! Rohanjatok!

Az asszonyokat felvillanyozta a parancs, és rohanni kezdtek a zűrzavaron át. Ahogy elérték a harcmezőt, némelyikük, futás helyett, fedezte a katonákkal harcoló Owent és embereit. A nők puszta kézzel ütötték a katonák hátát, betörték a fejüket, kitépték a szemüket. A katonák nem tanúsítottak kíméletet a nőkkel szemben sem, így sokuk szörnyű halált halt. De ez nem akadályozta meg a többieket, hogy bekapcsolódjanak a harcba.

Ha a kapu felé futnak, megmenekülhettek volna, de ehelyett, mindenfajta fegyver nélkül támadtak a katonákra. Túl régóta voltak már foglyok. Kahlan el sem tudta képzelni, min mehettek keresztül és nem hibáztatta őket. Ő még mindig nehezen mozgott, teste nehezen engedelmeskedett az akaratának.

A feléje közeledő ember hangjára megfordult. Felismerte a lapos orrot. Najari volt az, Nicholas jobbkeze. Egyike volt azoknak, akik az erődbe hurcolták. Gonosz vigyorral közeledett felé.

Kahlan használhatta volna ellene inkvizítori mágiáját, de jelenlegi állapotában félt ehhez nyúlni. Ehelyett a háta mögül előkapta a rövid kardját és Najari hasába döfte. A férfi dermedten állt közvetlen előtte, szeme kitágult. Kahlan érezte leheletének bűzét. Elcsavarta kardjának markolatát a másik irányba. Najari szája tátva maradt, levegő után kapkodott, félt mély lélegzetet venni, félt mozdulni, nehogy még nagyobb kárt okozzon ezzel. Kahlan fogát csikorgatva forgatta meg a kardját, széthasítva ezzel Najari belső szerveit.

A nő belenézett a férfi riadt szemébe, ahogy lecsúszott a kardjáról. Fájdalmasan felhördült, ahogy térdre rogyott. Amennyire csak tudta, megpróbálta egyben tartani a sebét. Sohasem kapta meg azt, amit Nicholas ígért neki, amiről Kahlan is jól tudta, hogy meg akarta kapni. Arcra esett, belső szervei kifordultak Kahlan lábai elé.

Kahlan a harcok felé fordult. Richard az őt körülvevő embereken igyekezett áttörni, hogy a kaput védje. Mások, Richard emberei, hátba támadták az ellenséget, elvágva útjukat, ahogy Richard tanította nekik.

Kahlan Owent látta nem messze. A bejáratnál állt, elesettek és még harcolók között. Egy férfit bámult a borzalmas csatán át, aki az egyik ajtó előtt, az erkély alatt állt.

A férfinak sűrű, fekete szakálla és kopasz feje volt, fülében és egyik orrcimpájában karika lógott. Karja három faágnál is vastagabb volt, válla kétszer szélesebb Owenénél.

– Luchan! – suttogta maga elé Owen.

Owen átvágott az erőd nyílt területén, túl az ádáz küzdelmet folytató embereken, keresztül a velőtrázó sikolyokon, át a kardok pusztításán, elsuhanva a levegőt hasító fejszék és kardok mellett, mintha nem is látna az egészből semmit. Szeme a közeledtét váró férfira szegeződött.

Egy fiatal nő arca bukkant fel a sötét ajtóban, Luchan háta mögött. A férfi hátra nézett és rámordult, hogy menjen be, ő majd elintézi a kis embert a nő falujából.

Amikor Luchan visszafordult, Owen már előtte állt.

Luchan csípőre tett kézzel nevetett.

– Miért nem kotródsz vissza a kis gödrödbe?

Owen nem szólt semmit, nem figyelmeztetett, nem követelt. Pusztán kitöltötte bosszúját – ahogy Richard tanácsolta. Egy kést szúrt a hatalmas ember mellkasába, újra és újra, mielőtt Luchannak esélye lett volna reagálni. A férfi alábecsülte Owent, ez pedig az életébe került.

A nő kirohant az ajtóból, és megállt korábbi gazdájának teste fölött. Nézte a halottat, akinek egyik keze kicsavarodva, a másik véres mellkasán feküdt, szeme mereven bámult a semmibe. A nő felnézett Owenre.

Kahlan attól félt, hogy a nő, Marilee. Attól tartott, hogy nem fogadja majd el amit Owen az imént tett, és eltaszítja a férfit, amiért ártott egy másik embernek.

Ehelyett Marilee odarohant Owenhez és átölelte.

A nő miután kikapta Owen kezéből a véres kést, letérdelt Luchan teste mellé és féltucatszor beledöfte, olyan erővel, hogy minden szúrásnál tövig ment a kés a testbe. Látva Marilee kétségbeesett dühét, Kahlan bele se mert gondolni, hogyan bánhattak vele.

Miután dühe elszállt, újra zokogva ölelte át Owent.

Kahlannak el kellett jutnia Richardhoz. Megkönnyebbült, hogy lassan kezdett visszatérni az ereje. A csata szélénél haladt, közel a falakhoz, olyan embereken át, akik azt hitték könnyű prédájuk lesz. Nem tudták, hogy már fiatal korában megtanította őt az apja, Wyborn király a kardforgatás művészetére, amit később Richard segítségével halálos tökéletességig fejlesztett. Kisebb súlyát és nagyobb mozgékonyságát használta arra, hogy halálos gyorsaságot adjon kardjának. Amikor alábecsülték, ez volt az utolsó hiba, amit elkövettek ellene.

A nyílt térre a barakkokból teljesen éber és felszerelt katonák tömegei özönlöttek, hogy bekapcsolódjanak a csatába. Az összes Richard felé indult. Kahlan nagyon jól tudta, hogy túl sokan vannak. Richard emberei nem tudták megállítani a katonák áradatát, ahogy elözönlötték a tábort. Mindannyian Richardot akarták.

Kahlan villámhoz hasonló, fültépő dörrenést hallott, és az erőd falait elárasztotta a fény. El kellett takarnia a szemét. Éjszakából nappal lett, és ugyanabban a pillanatban az éjszakánál is mélyebb sötétség bontakozott ki.

Az Alkotó Mágia lángoló, fehér villáma kanyargott és tekergett át a Pusztító Mágia recsegő, fekete ürességén, hogy egy rettenetes ikervillámot alkotva egyesítsék rettenetes erejüket.

Úgy tűnt mintha a déli nap csapott volna le rájuk. Maga a levegő is vad hő és fény keverékével telt meg. Kahlan bármennyire is próbálkozott, nem tudott levegőt venni az irtózatos erő miatt.

Richard dühe egyetlen dologra összpontosult. Egy heves pillanatban, a mennydörgő villám elsöprő szélrohamot robbantott ki, amely megdöbbentő pusztítást végzett az egész táborban, megsemmisítve a Birodalmi Rend katonáit.

Az éjszaka csendbe és sötétségbe borult.

Nők és férfiak megdöbbenve álltak a vér- és zsiger tenger között, nézve az ellenséges katonák felismerhetetlen maradványait.

A csata véget ért. Bandakar népe győzött. Végül a nők jajgatásban és sírásban törtek ki a szabadság miatti elragadtatottságukban. Sok férfit ismertek a felszabadítók közül, és hálásan ugrottak a nyakukba örömükben, hogy újra együtt lehetnek. Barátokat öleltek, rokonokat és idegeneket egyaránt. A férfiak is zokogtak boldogságukban és megkönnyebbülésükben.

Kahlan utat tört az üdvrivalgásban kitörő emberek forgatagában, keresztül az erőd nyílt udvarán, ami most zsúfolásig volt emberekkel. Férfiak éljenezték, ünnepelték, hogy ő is kiszabadult. Sokan szerettek volna beszélni vele, de tovább rohant, hogy Richardhoz érjen.

Richard a falnak támaszkodva állt, Cara segített neki, hogy tartani tudja magát. Még mindig vértől csöpögő Kard markolatát szorongatta, amelynek hegye a földbe volt szúrva.

Owen is Richard felé vette az irányt.

– Inkvizítor Anya! Megkönnyebbüléssel és hálával tölt el, hogy újra láthatlak közöttünk! – Majd Richardra pillantott.

– Rahl Nagyúr, szeretném bemutatni neked Marileet.

Ez a nő, aki alig egy kis ideje eszét vesztve döfködte foglyul ejtőjének tetemét, most túl félszegnek tűnt, hogy beszéljen. Üdvözlésül meghajtotta a fejét.

Richard kihúzta magát és elmosolyodott; a mosolyt, amit Kahlan annyira szeretet látni, a mosoly telve volt az élet minden örömével.

– Nagyon örülök a találkozásnak, Marilee! Owen mindent elmondott nekünk rólad, és arról, hogy mennyit jelentesz neki. Túl mindenen, ami történt, mindig is te voltál az első a szívében és az eszében. Az irántad érzett szeretete indította el, hogy cselekedjen és jobbá tegye az egész birodalmát.

Úgy tűnt, a nőt hatalmába kerítették a férfi szavai.

– A Rahl Nagyúr eljött hozzánk és sokkal fontosabb dolgot tett, minthogy megmentett minket – lelkendezett Owen Marileehez fordulva. – A Rahl Nagyúr bátorságot adott, hogy eljöjjek és harcoljak érted, harcoljak, hogy megmenthesselek, harcoljak mindenkiért, a saját életünkért és a szeretteink életéért.

Marilee sugárzott a boldogságtól, Richardhoz hajolt és megcsókolta az arcát.

– Köszönöm, Rahl Nagyúr! Sosem gondoltam, hogy az én Owenem ilyen dolgokra is képes.

– Hidd el, nekünk is voltak kétségeink felőle – vigyorgott Cara, hátba veregetve Owent. – De egészen jól harcolt!

– Én is kezdem megérteni annak a jelentőségét, amit véghez vitt – ismerte be Marilee Richardhoz fordulva –, azoknak, amiket te tanítottál az embereknek.

Richard rámosolygott mindkettőjükre, de ezután már nem tudta tovább tartani a köhögést, ami annyira kínozta. Az örömteli szabadság hangulata hirtelen megváltozott. Emberek rohantak oda hozzá, hogy megtartsák. Kahlan látta a csorgó vért a férfi állán.

– Richard! – kiáltotta. – Ne...

A földre engedték. Richard megragadta Kahlan köpenye ujját, azt akarta, hogy a nő mellette maradjon. Kahlan látta a Cara arcán folyó könnyeket.

Úgy tűnt minden erejét felhasználta, ami csak volt. A méreg végzetes erejével ragadta meg, és semmit sem tehettek ellene.

– Owen? – mondta Richard zihálva, miután sikerült abbahagynia a köhögést. – Milyen messze van a városod? – a hangja kezdett berekedni.

– Nem messze – csak pár órára, ha sietünk.

– Az ember, aki a mérget és az ellenszérumot készítette... ott lakott?

– Igen. Még ott áll a háza.

– Vigyél oda!

Owen meglepettnek tűnt, de buzgón bólogatott.

– Természetesen.

– Hozzatok léceket! – parancsolta Tom. – És vásznat, vagy takarókat! Hordágyat készítünk. Egyszerre négy ember tudja vinni. Tudunk vele futni, és így hamarabb odaérünk.

Emberek rohantak az épületekbe, hogy összeszedjék, ami egy hordágyhoz kell.

22. FEJEZET

Kahlan sietve leemelte a polcon lévő bádogdobozt és kinyitotta a fedelét. A doboz egy sárgás port tartalmazott. Ez volt a jó szín. Lemászott és megmutatta a hordágyon fekvő Richardnak. Mikor ő elérte, kivett belőle egy csipetnyit.

Megszagolta. Megnyalta, majd bólintott.

– Csak egy keveset – suttogta, a nő felé tartva a dobozt. A nő tartotta a kezét, amíg öntött egy keveset bele. A maradékot a földre szórta, túl gyenge volt, hogy törődjön a felszedésével. Kahlan a kezében lévő port egy fazék forró vízbe hintette.

Más edényekben, gézben gyógynövények áztak. Szárított gombákból nyert, olajban álló kivonatok vártak a használatra. Richard a többi férfinak a növények aprítását osztotta ki feladatul.

– Lobella – mondta Richard. Szeme csukva volt.

Owen közelebb hajolt.

– Lobella?

Richard bólintott.

– Száraz gyógynövény lesz.

Owen a polchoz fordult és elkezdte keresni. Négyzet alakú üregek százai voltak azon a helyen, ahol a mérget és az ellenszert készítő ember dolgozott. Egyszerű, kicsi, egyszobás épület volt, kevés világítással. Közel sem volt annyira felszerelt műhelye, mint azoknak a gyógynövényeseknek, amiket Kahlan ezelőtt látott, de nagyon gazdag gyűjteménye volt. És ami még fontosabb, egyszer már elkészítette az ellenszert, feltételezhetően ezekből az alapanyagokból.

– Tessék! – mondta Owen, Richard elé tartva a táskát.

– Lobellát ír a címke.

– Morzsolj össze egy körömhegynyit, szitáld át, a rostokat dobd el, majd ahhoz, ami a tálban maradt, adj a sötétebb olajból.

Richard tudott néhány dolgot a gyógynövényekről, de olyat nem ismert, ami a méreg ellen használható lett volna.

De most a Tehetsége vezette.

Kahlan nem tudta igazán eldönteni, hogy Richard eszméletét veszítette vagy valami transzhoz közeli állapotba került. Nehezen lélegzett. Kahlan nem tudta, mit tehetne még, hogy segítsen rajta. Ha nem tesznek valamit, hamarosan meghal. Ahogy csendesen feküdt a hordágyon, már kényelmesebb helyzetben volt, ám ettől még nem fog meggyógyulni.

Rövid távnak számított Withertonba futni, de Kahlannak túl hosszúnak tűnt.

– Cickafark-kóró – mondta váratlanul Richard.

– Milyen formában? – kérdezte Kahlan közelebb hajolva.

– Olaj – suttogta Richard.

Kahlan átkutatta az üveges polcokat. Egyetlen üveget talált cickafark-kóró olaj néven. Odaguggolt Richard mellé és felé nyújtotta.

– Mennyit?

Kahlan kezébe adta az üveget, Richard ujjait ráfonta, hogy megállapíthassa a mennyiségét.

– Mennyit?

– Tele van?

Kahlan sietősen tekerte le a faragott fadugót.

– Igen.

– A felét – mondta Richard –, bármelyik másik olajban.

– Megtaláltam a kerti székfüvet – jelentette Jennsen, leugorva a kisszékről.

– Készíts belőlük tinktúrát! – utasította Richard.

Kahlan kihúzta a dugót az üvegből és újból Richard mellé guggolt.

– Mi a következő?

– Készíts ökörfark-kóró főzetet!

– Ökörfark-kóró, ökörfark-kóró... – mormolta Kahlan feladatához fogva.

Ahogy Richard az utasításokat osztogatta nekik, fél tucat ember foglalkozott forralással, keveréssel, morzsolással, aprítással, szűréssel, áztatással. Ha elkészültek néhány készítménnyel, összeöntötték, a többit pedig szétválasztották. Ahogy dolgoztak, a számos különböző feladat összekapcsolódott bizonyos, megadott pontokon.

Richard Owen felé intett. Owen tisztára törölte a kezét nadrágjában, míg a rá váró feladat felé fordult.

– Hideg – suttogta Richard szemét lehunyva. – Valami hidegre van szükségünk. Valahogyan le kell hűtenünk.

– Van egy patak nem messze ide – szólalt meg Owen egy pillanatnyi gondolkodás után.

Richard a különböző helyekre mutatott, ahol az emberek dolgoztak.

– Öntsd a tálakban lévő készítményeket és porokat a forrásban lévő vízbe! Aztán vidd le az edényt a patakhoz! Engedd a patakba – Richard felemelte egyik ujját figyelmeztetésképp –, de ne túl mélyre, és ne hagyd a vizet átfolyni a tetején, különben tönkreteszed!

– Nem fogom! – rázta a fejét Owen.

Idegesen ácsorgott, míg Kahlan a tálkákban lévő hozzávalókat a forró vízbe öntötte. Kahlan nem tudta, mindennek van-e értelme, de azt igen, hogy Richardnak működik a Tehetsége; biztosan rájön, és meg is oldja a problémát, amivel szemben áll. Ha a Tehetség el tudja vezetni az ellenméreg előállításához, az az életét mentheti meg.

Kahlan semmi másban nem reménykedett, ami megmenthette volna.

Átadta Owennek a vízforralót, aki kirohant az ajtón, hogy lehűtse a patakban. Cara követte, hogy meggyőződjön róla, semmi sem történik azzal, ami talán Richard életét mentheti meg.

Jennsen Richard egyik kezét fogva leült a földre. Kahlan félre söpörte szemébe lógó haját, és Richard mellé ült, a szabad kezét kezébe véve, míg arra vártak, hogy Cara és Owen visszatérjenek.

Betty az ajtóban állt, váltakozva szegte előre füleit és csóválta a farkát, reménykedve, valahányszor Jennsen vagy Kahlan felé néztek.

Óráknak tűnt, mire Owen futva visszatért a forraláshoz használt edénnyel, noha Kahlan tudta, hogy nem tarthatott ilyen sokáig.

– Szűrjétek át egy ruhán – mondta Richard –, de ne csavarjátok ki a végén; csak engedjétek, hogy a folyadék átfolyjon rajta, amíg feléig nincs a csésze. Amikor készen vagytok vele, adjátok az olajakat a csészében lévő folyadékhoz.

Állva nézték, ahogy Kahlan dolgozott, felkapva, amire szüksége volt, félre dobva azt, amivel már végzett. Mikor elegendő folyadék gyűlt össze a csészében, ráöntötte az olajakat.

– Keverj bele egy darabka fahéjat – mondta Richard.

– Emlékszem, hogy láttam valahol fahéjat – mondta Owen a székre lépve.

Egy kis darabot nyújtott át Kahlannek. Ő kevergette az aranyszínű folyadékot, de nem jutott eredményre.

– Az olaj és a víz nem akar elkeveredni! – hebegte Richardnak.

– Keverd tovább! Egyszer eljön a pillanat, amikor hirtelen összekeverednek – felelte Richard, fejét elfordítva a nőtől.

Kahlan habozott, majd keverte tovább. Látta, hogy az olajcseppek gömbökké állnak össze, és nem keverednek a vízzel, amit a ruhán átszűrt. Minél jobban hűlt a keverék, annál kevésbé látszott, hogy működne a dolog.

Kahlan érezte, amint a kétségbeesés könnyei végigcsorognak az arcán, és lecseppennek az álláról.

A csészében lévő összetevők megdermedtek. Tovább folytatta a kevergetést; nem akarta megmondani Richardnak, hogy ez már semmit nem ér. Lenyelte a torkában lévő gombócot.

A csésze tartalma váratlanul kezdett összeolvadni. Kahlan lélegzete elakadt. Minden összetevő hirtelen egy szirupos, sima masszává állt össze.

– Richard! Működik! Elkeveredett! – zokogta Kahlan. Letörölte arcáról a könnyeit. – Most mi legyen?

– Készen van, add ide nekem – felelte Richard a kezét feléje tartva.

Jennsen és Cara segítettek neki felülni. Kahlan két kezében tartotta az értékes csészét, és óvatosan Richard szájához emelte. Megdöntötte, hogy ezzel is segítsen neki inni. Eltartott egy ideig, míg mind lement a torkán. Időről időre meg kellett állnia. Miközben ivott, próbált nem köhögni.

Sokkal több volt, mint, ami bármelyik szögletes üvegcsében volt, de Kahlan úgy érezte, talán többre is van szükség, mivel oly' későn veszi be.

Amikor Richard végzett vele, Kahlan felállt és az asztalra tette a csészét. Letörölt egy cseppet az ujjával. Az ellenszernek kissé fahéj és édes, fűszeres íze volt. Remélte, hogy ez hatni fog.

Richard, az ivás nehézségei után, próbálta visszanyerni lélegzetét. Gyengéden visszafektették az ágyra. Keze remegett. Rettenetesen nézett ki.

– Most csak hagyjatok egy kicsit pihenni – motyogta.

Betty még mindig az ajtóban állt, erősen figyelte, mekegett, hadd jöhessen be.

– Rendbe fog jönni – mondta Jennsen barátjának –, csak maradj kint és hagyd pihenni!

Betty csendesen visszahúzódott, és lefeküdt az ajtóban, hogy velük együtt várjon. Hosszú éjszaka kezdődött. Kahlan nem gondolta, hogy képes lesz elaludni, amíg nem tudja, hogy Richard rendbe jön-e.

***

– Ott, arra, van egy másik, azzal már nem lesz gond – mutatta Zedd Chasenek.

Chase sárgásbarna bőrzubbonya alatt még egy páncélinget is viselt. Súlyos, fekete nadrágját sötét szíj fogta össze, hatalmas ezüstcsatján, a határjárók nagy becsben tartott címerével. Sötét köpenye alatt, szinte az egész testére, fegyvereket rögzített, a lábára, a derekára, a felkarjára, még a vállán is átvetve. Az öklein lévő apró tüskék meredeztek, amelyek koponyák bezúzására szolgáltak. A félhold alakú csatabárd a fejet egyetlen csapással képes volt elválasztani a nyaktól. Chase minden fegyvernemben halálos volt.

Már jó ideje nem volt szüksége ezekre a képességekre. Úgy tűnt, Chase feladat nélkül maradt.

A hatalmas férfi végigsétált a bástyán, majd kihúzta a kését a testből, közben elégedetten morgott.

– Megvan! – A fény felé tartotta a diófa nyelű kést, miközben vizsgálta. – Féltem, hogy elveszítettem.

Belecsúsztatta a kést a tokjába, anélkül, hogy akár egy pillantást vetett volna rá. Derékszíjánál ragadta meg a testet. A lőrésekkel tarkított fal egyik kijáratához lépett, majd kilökte a hullát.

Zedd átnézett a párkányon. Többezer lábnyi szakadék tátongott előtte a hegy kiugró szirtjeiig. Az erdő csak újabb több ezer láb mély gránitszirt után következett.

Az aranyszínű Nap egyre lejjebb ereszkedett a hegyek mögött, a felhőket arany- és narancsszínbe borította. Ebből a távolságból, az alattuk lévő város gyönyörűbb volt, mint valaha. Eltekintve attól, amit Zedd pontosan tudott: egy elhagyatott hely volt, ahol egy lélek sincs már, aki élettel töltené meg.

– Chase, Zedd! A ragu készen van! – kiáltotta Rachel az ajtóból.

– A kutyafáját! Már éppen ideje volt! – morgolódott Zedd kezeit a levegőbe emelve. – Az ember képes éhen halni, mire a ragu elkészül.

– Ha továbbra is rondán beszélsz, nem kapsz vacsorát! – fenyegette Rachel csípőre tett kézzel.

Chase sóhajtva Zeddre nézett.

– És te mondod, hogy gondjaid vannak. Nem is tudod elképzelni, hogy egy lány, aki fel sem ér az övcsatomig, micsoda megpróbáltatást jelent.

Zedd követte Chase-t a vastag kőfalba vágott ajtón át.

– Mindig ennyi gond van vele?

Chase hátra borzolta Rachel haját.

– Mindig – válaszolta.

– Jó a ragu? – kérdezte Zedd. – Megéri miatta odafigyelni a beszédemre?

– Az új anyám tanított meg rá, hogy kell elkészíteni – felelte Rachel édes énekhangon. – Rikka evett belőle, mielőtt kiment; ő azt mondta, finom.

Zedd hátra simította kusza, ősz haját. – Nos, Emma jobban tud főzni bárkinél, akivel valaha találkoztam.

– Akkor jó – nevetett Rachel –, de adok majd egy kis kekszet is hozzá.

– Kekszet?!

– Hát persze. A ragut nem lehet keksz nélkül enni.

Zedd a lányra pillantott.

– Nahát, hogy erre miért nem gondoltam előbb...

– Jobban tennéd, ha előbb hagynád, hogy megkóstoljuk – intette le Chase, ahogy végig haladtak a Torony falikárpitos folyosóin. – Utálnám, ha azelőtt mondanál véleményt, mielőtt egyáltalán kiderülne, hogy a ragu ehető, vagy sem.

– Friedrich segített nekem a nehéz részeknél – folytatta Rachel. – Ő azt mondja, jó.

– Hát, majd meglátjuk – zárta le a dolgot Chase.

Rachel megfordult és fenyegetően emelte fel a fakanalát. – Mossatok kezet mielőtt asztalhoz ültök! Láttam, ahogy azt a hullát átdobtátok a falon.

Chase feszült türelemmel nézett Zeddre.

– Valahol a világon létezik egy fiú, aki épp nagyon jól szórakozik, valószínűleg egy döglött békát tart éppen a kezében, nem ismervén a szomorú tényt, hogy egy nap el fog venni egy kis „mosd-meg-a-kezed-mielőtt-eszel" lányt.

Zedd mosolygott. Amikor Chase magához vette Rachelt, Zedd lehető legnagyobb vágya vált valóra; a barátjának lett egy lánya. Rachel is így gondolta, és úgy tűnt, még most sem hiszi másképp. Elképesztő módon ragaszkodott a férfihoz.

Ahogy az asztalnál ültek, szívükben fellobbanó vidám tűzzel, a harmadik adag raguját fogyasztva, Zedd felidézte a Varázslók Tornyában folyó élet egykori nagyszerűségét. Boldog volt, mert ismét egy gyerek volt a Torony csarnokaiban, és barátokkal volt körülvéve.

Friedrich, a férfi, aki Richard figyelmeztetését hozta a Tornyot fenyegető támadásról, rájött, hogy nem érkezett időben. Ezért felkereste Chase-t, a régi barátot, akiről Richard mesélt neki.

Mialatt Chase elment, hogy megmentse Zeddet és Adie-t, Friedrich visszatért a Toronyhoz, hogy kémkedjen azok után, akik elfoglalták. Óvatosan figyelve, és kerülve a Nővéreket, Friedrich képes volt értékes információkkal ellátni Zeddet és Chase-t a Tornyot megszálló katonák számáról és viselkedésükről. Később segített visszafoglalni a helyet.

Zedd kedvelte ezt az embert. Nemcsak, hogy félelmetesen jól bánt a késsel, de társasága is szórakoztató volt.

Friedrich, mivel régebben egy varázslónő férje volt, nagyban segítette bizalmas beszélgetéseit Zeddel, nem rémült meg, mint sokan mások, a varázslóktól. Friedrich, amióta az eszét tudta, D'Harában élt, és fontos információkkal egészítette ki Zedd tudását.

Rachel egy faragott sólymot emelt fel.

– Zedd, nézd, mit készített nekem Friedrich! Hát nem ez a legszebb dolog, amit valaha láttál?

– De, tényleg az – felelte Zedd mosolyogva.

– Ez semmiség – szerénykedett Friedrich. – Volt nálam néhány arany levél és bearanyoztam neked. Korábban ebből éltem, amíg Rahl Nagyúr ki nem nevezett a határjáróknak.

– Tudjátok – kezdte Zedd elmerengve –, a Torony méginkább sebezhető most, azok miatt, akik nem rendelkeznek mágiával, mint azokkal szemben, akik bírnak. Még csak elbánok azokkal, akikre hat a mágia, de ezzel a fajtával már nem.

– Úgy tűnik – bólintott Chase.

– Nos, a helyzet az – folytatta Zedd –, hogy amióta nincs Határ, mi pedig ezzel a problémával küzdünk; talán nektek kellene segítenetek, hogy megvédjük a Varázslók Tornyát. – Zedd könyökére támaszkodva, összevonta a szemöldökét. – Ez életbevágóan fontos ügy.

Az asztalon könyökölve, Chase egy kekszet rágcsált, míg Zeddet nézte. Kanalával a tálkában lévő ételt piszkálta.

– Nos, ha valami katasztrófa történik, ha Jagangnak újra szándékában áll azokat a Tehetség nélkül született embereket használni, hogy rátegye a kezét erre a helyre... – mondta elgondolkodva. – Emma meg fogja érteni.

Zedd vállat vont.

– Hozdd el őt is ide.

– Hozzam el? – ráncolta a szemöldökét Chase.

– A Torony természetesen elég nagy – mutatott körbe Zedd.

– De mit kezdenénk a gyerekekkel? – dőlt hátra Chase. – Nem kívánhatod, hogy az összes gyerekem a Toronyban legyen; föl-alá rohangálnának állandóan, játszanának a csarnokokban. Őrületbe kergetnének téged. Amellett – Chase homlokráncolva pillantott Rachelre –, az egyik csúnyább, mint a másik.

Rachel egy kekszbe harapva álcázta kuncogását.

Zedd emlékezett még a nevető gyerekek hangjára a Toronyban, a játék és a szeretet hangjára.

– Hát, teher lenne – ismerte el. – De, mindent egybevetve, ez a Torony védelmének érdekében történne. A Torony védelme minden áldozatot megér.

Rachel Chaseről Zeddre pillantott. – Az új testvérem, Lee, vissza tudná hozni Catet hozzád.

– Így igaz! – felelte Zedd kezeit felemelve. – Már évek óta nem láttam Catet! Lee jól bánik Cattel?

– Ó, igen, mi mindannyian gondját viseljük Catnek – bólintott Rachel komolyan.

– Mit gondolsz, Rachel, képes lennél ezen a poros, romos helyen lakni Zeddel? – kérdezte végül Chase.

– Ó, igen, tudnék! Kérlek! Az nagyszerű lenne!

– Akkor hát, gondolom eldőlt – sóhajtott Chase. – De viselkedned kell, és nem szabad zavarnod Zeddet a hangoskodásoddal!

– Megígérem! – bizonygatta Rachel. Majd összehúzva szemöldökét Zeddre pillantott. – Anyának is azon az alagúton át kell a Toronyba kúsznia, mint amin mi jöttünk?

Zedd kuncogott.

– Nem, nem. Megengedjük, hogy a rendes úton jöjjön, ahogy egy hozzá hasonló úrhölgynek kell.

Friedrichhez fordult.

– És mi a helyzet veled, te határjáró? Hajlandó lennél követni a Rahl Nagyúr parancsát és velünk maradni, hogy segíts a Torony védelmében?

Friedrich lassan körbeforgatta a faragott madarat a szárnycsúcsát fogva, s gondolkodott.

– Tudod – tette hozzá Zedd –, amíg itt várakozol velünk valami félelmetes támadásra... Nos... hm... rengeteg régi aranyozott tárgy van itt a Toronyban, melyeknek szörnyű nagy szükségük volna némi javítgatásra. Talán elgondolkodhatnál azon, hogy elfoglald a Torony aranyművesének jelenleg betöltetlen állását. Rengeteg arany lemezünk van. És egy nap, amikor az emberek visszatérnek Aydindrilbe, állandó ügyfeleid is lehetnének.

Friedrich az asztalt bámulta.

– Nem tudom. Ez a kis kaland mind jó és szép volt, de mióta a feleségem, Althea meghalt nem sok minden érdekel.

Zedd bólintott.

– Tudom, hogy mit érzel. Nekem is volt feleségem. Szerintem jót tenne neked, ha most valami olyasmiért fizetnének neked, amire szükség van.

Friedrich elmosolyodott.

– Rendben van. Elfogadom a munkát, varázsló.

– Remek – lelkendezett Chase. – Kell majd valaki, aki segít nekem, mikor neveletlen gyerekeket zárok a várbörtönbe.

Rachel nevetett, mikor Chase letette a földre.

Chase hátratolta székét és felállt.

– Nos, Friedrich, ha már a Torony őreivé válunk, úgy gondolom tennünk kéne néhány kört és eleget kellene tennünk egy-két biztonsági előírásnak. Minthogy ez a hely elég nagy, Rikkának szüksége lesz a segítségünkre.

– Csak vigyázzatok a pajzsokkal! – emlékeztette őket Zedd, ahogy kifelé mentek.

Miután a két férfi távozott, Rachel adott még egy kekszet a maradék raguhoz, majd komolyan összevonta kis szemöldökét.

– Ha itt fogunk lakni, igazán csöndben kell majd maradnunk miattad, Zedd?

– Tudod, Rachel, a Torony elég nagy. Kétlem, hogy zavarnátok, ha a testvéreiddel játszani szeretnétek egy kicsit.

– Igazán?

Zedd elővette a halványkék és rózsaszín cikkcakkos, bőrlabdát, és kitette az asztalra. Rachel szemei felcsillantak a meglepetéstől.

– Találtam ezt a régi labdát – kezdte Zedd, miközben a kekszével babrált. – Szerintem sokkal jobban érezné magát ez a labda, ha lenne valaki, aki játszana is vele. Gondolod, hogy a testvéreiddel tudnátok játszani vele, mikor már itt laktok? Még pattogtathatod is a csarnokokban, ha úgy tartja kedved.

Rachel szája tátva maradt.

– Tényleg, Zedd?

Zedd elvigyorodott az arckifejezésén.

– Tényleg.

– Talán dobálhatnám azon a sötét helyen, ami olyan vicces hangokat ad ki. Akkor nem zavarna téged sem.

– Ez az ódon hely tele van vicces hangokkal, és még egy pattogó labda sem okoz túl sok kellemetlenséget.

A lány felmászott az ölébe és szorosan átölelte a nyakát.

– Sokkal jobb érzés megölelni, mióta azt a borzalmas Nyakörvet leszedted a nyakadról.

Zedd megsimogatta.

– Igen, kicsim, sokkal jobb.

Rachel Zedd ölébe fúrta magát.

– Bárcsak Richard és Kahlan is itt lehetnének, hogy játszhatnának a labdával. Rettentően hiányoznak.

Zedd elmosolyodott.

– Nekem is, kicsim. Nekem is.

Rachel összeráncolta szemöldökét.

– Ne sírj, Zedd. Nem fogok nagyon hangoskodni.

Zedd felemelte csontos ujját.

– Attól tartok még rengeteget kell tanulnod, hogyan kell játszani egy labdával.

– Valóban?

– Hogyne. A nevetés együtt jár a játékkal, pont, ahogy a keksz a raguval.

A lány kételkedve nézett a férfira.

Zedd letette a földre.

– Tudod, mit? Ha velem jössz, megmutatom, hogyan.

– Tényleg?

Zedd felállt és összeborzolta Rachel haját.

– Tényleg.

Felkapta a labdát az asztalról.

– Lássuk, meg tudod-e mutatni ennek a labdának, hogy, hogyan érezze jól magát.

23. FEJEZET

Richard hátát egy sziklának vetve, egy fehér tölgy csoport árnyékában ült; lenyűgözte egy sornyi, ezüstösen csillogó juhar látványa. A levegő friss volt az előző napi esőtől. A felhők tovább haladtak és maguk mögött hagyták a tiszta, ragyogó eget. A feje is kitisztult végre.

Három napba telt, mire teljesen felépült. A Tehetsége nem csak Kahlant mentette meg a haláltól, de őt magát is.

Witherton lakói épp csak elkezdték rendezni életüket, de az elvesztett emberek hiánya, ezt eléggé megnehezítette. A barátok és családtagok után csak tátongó űr maradt. Mégis, hogy most már szabaddá váltak, ott vibrált előttük a boldogabb jövő képe.

Mostani szabadságuk azonban, nem jelentette azt, hogy ez végleg így is marad.

Richard a városon túli, széles völgyre pillantott. Az emberek az állatok körül dolgoztak, és a betakarítással foglalatoskodtak. Kezdett minden visszatérni a régi kerékvágásba.

Türelmetlen volt a saját jövője, a saját élete miatt. Ez a hely hátráltatta őket fontos feladatukban, elszakította őket azoktól az emberektől, akik még vártak rájuk.

Bár a hely visszafoglalása is komoly fegyvertény volt.

Nehéz lett volna megmondani, hogy ez az egész hol kezdődött, vagy, hogy mit tartogat a jövő.

Egy azonban biztos; a világ már soha nem lesz olyan, mint volt.

Látta, ahogy Kahlan Carával együtt keresztül halad a kapun. Betty lelkesen körbe ugrálta őket, hogy megtudja, vajon merre mennek. Jennsennek ki kellett engednie a kecskét egy kicsit játszani. Betty életének minden percében mozgásban volt. Soha nem maradt hosszú ideig egy helyen. Talán ezért akart mindig Richard és Kahlan nyomában lenni. Felismerte a családot és örökké velük akart maradni.

– Szóval? Mit fog tenni? – kérdezte Richard, ahogy Kahlan közelebb jött és letette csomagját mellé.

– Nem tudom – felemelte kezét, hogy a nap ne süssön szemébe – Neked szeretné elmondani elsőként.

Cara Kahlan batyuja mellé tette sajátját.

– Szerintem összezavarodott és nem tudja, most mit tegyen.

– Hogy érzed magad? – kérdezte Kahlan, miután leült, és megsimogatta a vállát. Gyengéd érintése jó érzéssel töltötte el a férfit.

Richard rámosolygott.

– Továbbra is csak azt tudom mondani, hogy jól vagyok.

Bekapott egy darab szárított őzhúst, majd elnézte, ahogy Jennsen, Tom, Owen, Marilee, Anson és emberek egy kis csoportja átér a kapun, majd megindul a derékmagas, hullámzó, zöld fűben.

– Éhes vagyok. Kérhetnék egy kicsit? – kérdezte Kahlan.

– Hogyne – Richard elővett egy darab húst a csomagjából, majd odaadta Kahlannak és Carának.

– Rahl Nagyúr – kiáltotta Anson, ahogy a csapat csatlakozott hozzájuk a tölgyek árnyékában. – Csak el akartunk köszönni és megkérdezni, hogy elkísérhetünk-e titeket?

Richard nyelt egyet.

– Annak nagyon örülnénk.

Owen összevonta a szemöldökét.

– Rahl Nagyúr, miért eszel húst? Éppen csak, hogy helyrehoztad a Tehetségedet. Nem fogja felborítani az egyensúlyod?

Richard mosolygott.

– Nem! Tudod, az egyensúlyomat a Tehetségem egyensúlyának félreértelmezése borította fel.

Owen zavartnak tűnt.

– Ezt hogy érted? Azt mondtad, nem szabad húst enned, mert ezzel vezekelsz az olykor szükségszerűen kiontott vérért. Az erőd visszaszerzése után nem kellene még inkább egyensúlyba hoznod a Tehetségedet?

Richard vett egy mély levegőt, majd lassan kiengedte, ahogy a hegyek irányába tekintett.

– Tudjátok, a helyzet az, hogy mindannyiótoknak tartozom egy bocsánatkéréssel – kezdte Richard – Ti mind hallgattatok rám, csak én nem hallgattam saját magamra. De Kaja-Rang segített megfejteni a szavakat, melyek a szobron álltak, amikről nektek is meséltem – Érdemeld ki a győzelmet. Azok, elsősorban, nekem szóltak.

– Nem értem – rázta a fejét Anson.

– Azt mondtam nektek, hogy az életeteket magatoknak kell megélnetek, és minden jogotok megvan arra, hogy meg is védjétek. Mégis, úgy gondoltam, vezekelnem kell a gyilkolás miatt, hogy megvédjem a saját magam és azok életét, akiket szeretek. Tömören: tévedtem, amikor azt mondtam, hogy erkölcsileg helytelen volt az önvédelmem, akár rám támadtak, akár nem, és a gyilkolásért fizetnem kell a mágiám egyensúlyának érdekében.

– A kardodban lévő varázserő sem működött – vetette közbe Jennsen.

– Nem, nem működött, és ennek kellett volna ráébresztenie a probléma lényegére; mivel a Tehetségem és a Kard mágiája különálló létezők, mégis ugyanarra az ésszerűtlen cselekedetemre reagáltak logikusan. A Kard mágiájának ereje gyengült azzal, hogy azáltal, hogy nem ettem húst, tulajdonképpen azt mondtam, nem teljesen hiszek abban, hogy jogosan használok erőt az erőszakot kezdeményezőkkel szemben. A Kard ereje birtokosának hitén keresztül működik. Csak azok ellen használható, akiket a Kereső maga is ellenségnek tekint. De nem működik egy baráttal szemben. Ez volt a kulcs, amit meg kellett volna értenem.

Amikor azt gondoltam, hogy a Kard használatát egyensúlyban kell tartanom, valójában, azt a hitemet fejeztem ki, hogy amit teszek, nem jogos. Mivel a hitem maradékát rossz elgondolásra alapoztam, és ez egész életemre belém vésődött, mint ahogy Bandakar egész népének tanították, hogy az ölés mindig bűn – a Kard ereje kezdett cserbenhagyni.

Az Igazság Kardjának mágiája, csakúgy, mint a Tehetségem, csak akkor lehetett újra életképes, amikor megértettem teljes egészében, hogy a mágiának nincs szüksége arra, hogy vezekeljek azokért, akiket megöltem, mert amit tettem az nem csak erkölcsös, hanem az egyetlen morálisan járható út is volt.

Azzal, hogy nem ettem húst, elismertem, hogy egy részem azt hiszi, amit az emberek Bandakarban, mikor először találkoztam Owennel és az emberével, hogy az ölés mindig bűn.

Azzal, hogy azt gondoltam, nem szabad húst ennem, tagadtam az önfenntartás szükségességét, tagadtam az élet védelmének fontosságát. Éppen az egyensúly keresése okozta a problémát, a fejfájásokat és azt is, hogy az Igazság Kardjának ereje cserbenhagyott. Én tettem mindezt magammal.

Megszegtem a Varázslók Első Szabályát azzal, hogy hittem egy hazugságban – abban, hogy ölni mindig bűn –, mert féltem attól, hogy a szabály igaz lehet. Áthágtam a Második Szabályt is, többek között, de a legsúlyosabb mind közül, hogy megszegtem a Hatodik Szabályt. Vagyis, figyelmen kívül hagytam az ésszerűséget a vakhitért cserébe. Tehetségem kudarca és a Kard erejének gyengülése volt a közvetlen következménye annak, hogy nem fogadtam el az észérveket.

Szerencsére, a Nyolcadik Szabály értelmében, újra felülvizsgáltam mindent, amit tettem, és végül ráébredtem a gondolkodásom tévedéseire. Csak ezek után lettem képes kezelni a helyzetet, eleget téve ezzel a Nyolcadik Szabálynak. – Richard egyik lábáról a másikra helyezte súlyát, ahogy a rámeredő arcokat figyelte.

– Meg kellett értenem, hogy a tetteim erkölcsösek és nincs szükségük egyensúlyra, hanem az önmagukban ésszerű cselekedeteim által kiegyensúlyozottak, hogy az ölés nemcsak, hogy néha jogos, de az egyetlen helyes és erkölcsös út is egyben.

Meg kellett értenem azt, amit mindannyiótoktól elvártam, hogy megértsetek. Meg kellett értenem, hogy ki kell érdemelnem a győzelmet.

Owen a társaira nézett, majd megvakarta a fejét.

– Nos, mindent egybe vetve, azt hiszem mindannyian megértjük, hogyan hozhattál ilyen téves ítéletet.

Jennsen – vörös haja élesen elütött a fák és mezők zöldjétől – Richardra sandított a napfényben. – Hát – mondta sóhajtva – örülök, hogy a Tehetség nélkül születtem. Szörnyen nehéz lehet varázslónak lenni.

Mindenki bólogatott kifejezve egyetértését.

Richard Jennsenre mosolygott.

– Rengeteg dolog van az életben, amire nehéz ráébredni. Mint például az, amit te is latolgattál. Hogyan döntöttél?

Jennsen összecsapta a kezét, majd Owenre, Ansonra és az őket körülvevő emberekre nézett.

– Nos, ezentúl ez már nem a száműzöttek birodalma. Nem egy védtelen birodalom, kitéve az erőszakos zsarnokoknak. Mostantól a D'Harai Birodalom részévé vált. Ezek az emberek ugyanazt szeretnék, amit mi. Úgy gondoltam, itt maradnék velük egy ideig, hogy segítsek nekik ennek az új világnak a részeivé válni, csak úgy, ahogy én is elkezdtem. Ez valahogy izgalmas. Szeretném elfogadni a javaslatodat, Richard, hogy segítsek nekik ebben.

Richard rámosolygott húgára, és végigsimított gyönyörű, vörös haján.

– Egy feltétellel – szólt Jennsen.

– Feltétellel? – kérdezte Richard kezét leengedve.

– Persze. Én is Rahl vagyok, tehát... azon gondolkodtam, hogy szükségem lenne személyi védelemre. Célpont lehetek, tudod. Az emberek meg akarnak ölni. Jagang igazán szeretne...

Richard nevetett, miközben egy kézzel átölelte, hogy elhallgattassa húgát.

– Tom, a Rahl Ház védőjeként, megbízlak a húgom, Jennsen Rahl védelmével is. Azon kívül, hogy ez egy fontos feladat, nekem is rettentően nagy szívességet tennél vele.

Tom felhúzta egyik szemöldökét.

– Biztos vagy benne, Rahl Nagyúr?

Jennsen hátba verte Tomot.

– Persze, hogy biztos benne. Nem mondaná, ha nem lenne az.

– Hallottad a hölgyet – nevetett Richard – Biztos vagyok benne.

A magas szőke d'harai kisfiúsan mosolygott.

– Ahogy kívánod, Rahl Nagyúr. Meg fogom védeni, esküszöm.

Jennsen tétován Tomra, majd a mögöttük elterülő városra nézett.

– Amióta itt vagyok velük, nem úgy tekintenek rám, mintha boszorkány lennék, és Bettyt sem hiszik az én vezető szellememnek – bár néha féltem, hogy igazuk van Bettyvel kapcsolatban.

Richard a kecskére pillantott. Betty felkapta a fejét.

– Szerintem, közülünk csak Betty tudta, miben mesterkedik Nicholas.

Betty, ahogy meghallotta nevét, előre szegezte füleit, és farkát izgatottan mozgatni kezdte.

Jennsen megpaskolta az állat hátát.

– Most, hogy az emberek megértették, hogy nem vagyok boszorkány, és megosztok velük néhány dolgot, azt hiszem, fontos szerepet tölthetek be – kiemelte kését övére rögzített tokjából és felemelte, megmutatva ezzel a díszes „R" betűt Richardnak, amelyet az ezüst markolatba véstek. – Azt javasoltam, hogy én leszek a Rahl Ház hivatalos vezetője – a beleegyezéseddel.

Richard vigyorgott.

– Ez egy remek ötlet.

– Szerintem, nagyszerű lenne, Jennsen – mondta Kahlan arcát kelet felé fordítva. – De ne várj túl sokáig Ann és Nathan meglátogatásával Hawtonban. Komoly segítséget nyújtanak majd abban, hogy biztosítsátok az embereket, hogy a Birodalmi Rendnek már nem a prédái. Ők segíteni fognak neked.

Jennsen összekulcsolta kezeit.

– De nem akarnak majd veletek menni? Nektek segíteni?

– Ann úgy gondolja, hogy irányítania kellene Richard életét – mondta Kahlan – Nem hiszem, hogy ez így helyes lenne – kezét Richard kezébe csúsztatta – Most ő a Rahl Nagyúr. A saját elképzelései szerint kell a dolgait intéznie, nem úgy, ahogy Ann gondolja.

– Mindketten felelősséget éreznek irántunk – magyarázta Richard – Nathan Rahl egy Próféta. A prófécia, amiatt, ahogy működik, igazából egyensúlyt igényel. Az egyensúly a Próféciához a szabad akarat. Én vagyok az egyensúly. Tudom, hogy nekik ez nem tetszik, de szabadnak kell lennem tőlük, most legalábbis. De ez többről is szól. A legfontosabb, hogy elsősorban ők itt segítsenek az embereknek. Már tudjuk, hogy Jagang mire használja a mágia nélküli embereket. Úgy gondolom, létfontosságú, hogy ezek az emberek, akiknek szándékában áll értékelni és megvédeni az elnyert szabadságot, ehhez útmutatást kapjanak. Ann és Nathan képesek lesznek megszervezni a védelmet. És a történelmet is megtaníthatják, ami most nagyon fontos számotokra.

Miután Richard felvette batyuját, Owen megszorította a kezét.

– Köszönöm, Rahl Nagyúr, hogy megmutattad, van értelme az életemnek.

Marilee elé lépett és megölelte.

– Köszönöm, hogy megtanítottad Owennek, hogy fontos nekem.

Richard nevetett és Owen is nevetett.

Cara elismerően hátba veregette Marileet.

Mindenki elkezdett nevetni.

Betty közéjük furakodott, izgatottan rázva a farkát, mint aki semmiből sem akar kimaradni. Richard letérdelt és megvakargatta a fülét.

– Mostantól nem engedem, hogy bármiféle Árny arra használjon, hogy emberek után kémkedj.

Betty a férfi mellkasához nyomta a fejét – miközben Richard a fülét vakargatta –, és mekegett, mintha csak azt akarta volna mondani, hogy ő is sajnálja ami történt.

24. FEJEZET

A valószínűtlenül kék ég és a hófödte, égbe szökő csúcsok alatt, a fák között haladva, Richardot jó érzéssel töltötte el, hogy úton vannak. Hiányozni fog Jennsen, de tudta, hogy ez csak egy ideig tart majd. Jót fog tenni neki, hogy a saját útját járja, olyan emberek között, akik szintén most kezdik rendezni saját életüket. Richard tudta, hogy soha nem cserélné el a tudást, amit azóta szerzett, amióta elhagyta biztonságos otthonát a Szarvasföldön. Ha ez nem történt volna meg, most nem lenne Kahlan mellett.

Jól esett sétálni és kinyújtani a lábait. Magasabbra húzta vállán az íjat. Az erdő fái között beszűrődött a napfény. Miután majdnem elveszítette az életét, és ezzel a Tehetségét is, mindent sokkal élénkebben érzékelt maga körül. A mocsarakat sokkal erősebb szagúaknak érezte, a leveleket csillogóbbnak látta, a tornyosuló fenyők pedig még mélyebb áhítattal töltötték el.

Kahlan szemét sokkal zöldebbnek látta, haját lágyabbnak, mosolyát melegebbnek.

Amennyire gyűlölte Tehetségét, épp úgy örült most, hogy visszakapta. A része volt, a része annak, aki volt, része annak, ami egyedülállóvá tette.

Kahlan egyszer megkérdezte tőle, kívánta-e valaha, hogy bárcsak ne az Inkvizítori erejével született volna. Azt mondta neki, soha nem kívánná, mert úgy szereti, ahogy van. Nem lehet elválasztani az embert egy részétől. Azzal az egyéniségünket tagadnánk meg. Ő sem volt ezzel másképp. A Tehetsége a része volt. Ez a képesség minden tettében benne volt.

Saját hibájából adódott az, hogy a Tehetségével problémái lettek. Az Igazság Kardja azzal, hogy cserbenhagyta, segített ezt megértetni vele. Így jött rá az igazságra.

Az, hogy a Kard újra az oldalán volt, s ismét egyensúlyba került vele, hogy kész volt megvédeni őt és azokat, akiket szeret, megnyugtató érzéssel töltötte el. Nem azért, mert harcolni akart, hanem azért, mert élni vágyott.

Az idő meleg volt, ők pedig jókedvűek voltak, ahogy a sziklás ösvényen másztak felfelé a hágóig. Amint a hegyszoroshoz értek a rettentő hegyeken át, hidegebb lett ugyan, de a csípős szél nélkül még mindig kellemes volt az idő.

A hágó tetején megálltak, hogy felnézzenek Kaja-Rang szobrára. Több ezer éve ült ott magányosan, egy olyan birodalmat védve, amelynek lakói nem látták a gonoszt.

A szobor bizonyos módon a kudarc emlékműve volt. Ahol Kaja-Rang és népe kudarcot vallott abban, hogy ezt a népet rávegyék az igazság meglátására, Richard sikerrel járt – de Kaja-Rang segítségével.

Richard kezét a hideg gránitra tette, a szavakra, amelyek megmentették az életét:

Talga Vassternich.

– Köszönöm – suttogta Richard a Teremtés Oszlopaira tekintő Kaja-Rang arcára nézve. A Teremtés Oszlopainál ismerte meg húgát.

Cara a kezét szintén a szavakra tette, és Richard meglepetten hallgatta amit mondott:

– Köszönöm, hogy segítettél megmenteni a Rahl Nagyurat.

Miután leereszkedtek a hágón, először a sziklapárkányon át, majd a sűrű erdőn keresztül, Richard egy légykapó madár hangját hallotta, amit Carának tanított.

– Tudod – kezdte Cara, ahogy a sziklás talajon haladtak lefelé egy kisebb patak mellett –, Anson sokat tud a madarakról.

Richard óvatosan lépegetett egy cédrus összekuszálódott gyökerei közt.

– Tényleg?

– Igen. Amíg te lábadoztál, volt időnk beszélgetni – Cara egy kérges cédrus vöröses törzsét fogta meg, hogy el ne veszítse az egyensúlyát. Hosszú hajfonatát a válla mögé lökte, ahogy újrakezdte, végighúzva kezét a copfon.

– Dicsérte, ahogyan a madárfüttyöt utánozom.

Richard Kahlanra nézett. Ő vállat vonva jelezte, hogy fogalma sincs hová akar kilyukadni Cara.

– Elmeséltem, hogy te tanítottál rá, és ez a rövidfarkú sólyom jelzése. Azt mondta, hogy amit én jelzésnek használtam, valójában egy egyszerű erdei légykapó füttye. Én, egy Mord-Sith, egy légykapó jelzését használtam! Képzeld el!

Egy pillanatig csendben haladtak.

– Most bajban vagyok? – kérdezte Richard.

– Ó, igen – felelt Cara.

Richard nem bírta megállni, hogy el ne mosolyodjon, de gondoskodott róla, hogy a Mord-Sith ezt ne lássa, mint ahogy Cara azt sem látta, amint Kahlan hátrapillant azzal a különös mosolyával, amit csak a férfi ismert.

Kahlan az égre mutatott.

– Nézzétek!

A cédrusok koronáin túl, a ragyogó kék égen, meglátták a felettük köröző fekete madarat. Többé nem vadászott rájuk a kara-kara, csak a vacsoráját kereste.

– Hogy is van az a régi mondás? – kérdezte Cara. – Ha az utad elején egy zsákmányát kereső madár köröz feletted, az figyelmeztetés.

– Igen, de nem hagyom, hogy egy régi babona eltántorítson; megengedjük, hogy velünk gyere.

Kahlan elnevette magát, amire feddő pillantást kapott. Amikor Richard sem tudta türtőztetni magát, Kahlan még jobban nevetett. Cara sem bírta sokáig, s mikor rátért az ösvényre, Richard látta, ahogy szélesen elmosolyodott.

Folytatása következik:

Terry Goodkind: A futótűz - I.II.III.

Megjelenik 2008. május