Terry Goodkind:

Védtelen Birodalom

II. Túl a Prófécián

© Terry Goodkind

Naked Empire

Copyright: 2003 by Terry Goodkind

A magyar fordítás a Tor Book

2003. kiadása alapján készült.

Tor Books

Published by Tom Doherty Associates LLC

All Rights Reserved!

Hungarian Edition: Copyright © Excalibur Könyvkiadó, 2007

Hungarian Translation: Excalibur Könyvkiadó

Hungarian Edition: Pál Tamás

Kiadja: az Excalibur könyvkiadó

A kiadásért felel: a kiadó igazgatója

A borítón Szendrei Tibor festménye látható

Nyomdai munkálatok: Novum Kft.

ISBN 978-963-9285-67-5 Ö

ISBN 978-963-9285-69-9

Terry Goodkind

Védtelen

birodalom

II. Túl a Prófécián

Excalibur Könyvek

1. FEJEZET

Richard kinyitotta a szemét, s bár messze nem volt napos az idő, mégis hunyorogni kezdett a fénytől. Az acélszürke eget átszövő ibolyaszín csíkokból úgy tűnt, hogy épp hajnalodik. Sötét fellegek gyülekeztek a feje felett. Vagy talán napnyugta volt. Nem tudta eldönteni. Furcsán zavarodottnak érezte magát.

A tompa lüktetés a fejében a nyakán keresztül hatolt lefelé. Mellkasában minden lélegzetvétel égő fájdalmat okozott. Torka kiszáradt, s a nyelés is nehezére esett.

A súlyos fájdalom, ami bár annyira szorongatta, hogy a lélegzete is elállt és a világ elsötétült előtte, most alábbhagyni látszott. A csontrepesztő hideg is engedett. Richard úgy érezte, mintha egy időre elvesztette volna kapcsolatát a külvilággal. Hogy mennyi időre, azt nem tudta. Úgy tűnt, mintha egy örökkévalóság telt volna el, mintha az élők világa csupán a múlt egy távoli emléke lett volna. Úgy érezte, közel volt ahhoz, hogy soha többé ne ébredjen fel. Még a hideg veríték is kiverte a homlokát, mikor ráeszmélt, milyen közel volt ahhoz, hogy életét veszítse és örök álomba zuhanjon.

Ahogy körülnézett, egészen mást látott, mint amire emlékezett. A közelben töredezett, éles, szalmaszín sziklafal emelkedett, majdnem függőlegesen. Oldalt csavarodott törzsű szálkásfenyők sorakoztak. Ahol a sötét kéreg lehámlott, sápadtan, csupaszon tört elő a fa meztelen teste. A távolban derengő hatalmas hegyek közelebb voltak annál, mint amire emlékezett és a közeli dombok lejtőin is több volt a fa.

Jennsen összegömbölyödve feküdt a pokrócán Betty mellett, aki hátát a kocsi hátsó kerekének vetette. A közelben aludt Tom is igáslovai mellett. Friedrich egy sziklán ülve őrködött. Richard nem tudta, ki lehet a Friedrich lábainál fekvő két ember. Arra gondolt, hogy egyikük az lehet, akit Kahlan megérintett és hatalmába kerített. A másikban nem volt biztos, de úgy érezte, hogy van valami ismerős benne.

Kahlan szorosan mellette, mély álomba merülve aludt. Richard kardja a másik oldalán pihent, kézközelben. Kahlané pedig hüvelyében, de készenlétben hevert a másik oldalán.

Minden Kereső, akár jó vagy gonosz, aki Richardot megelőzően valaha is forgatta az Igazság Kardját, saját mágiájával a Kard varázserejét fokozta. Azáltal, hogy megtanulta uralni a Kardot, mint az az igaz Kereső, akinek a Kard készítői ezt a hatalmat szánták, Richard megtanulta, hogyan sajátítsa el ezt a képességet, hasznot húzva a Kardot előtte használók tudásából és képességeiből. A penge mesterévé vált és nemcsak egyféleképpen, s ez részben magának a Kardnak volt köszönhető.

Kahlan a kardforgatást, atyjától, Wyborn Amnell királytól tanulta, aki valaha Galea királya volt, mielőtt még Kahlan anyja párjául választotta. Richard fejezte be Kahlan képzését, megtanítva neki, hogyan használja úgy a Kardot, ahogyan még sohasem látta, hogyan használja ki legjobban termetét és gyorsaságát, ahelyett hogy úgy harcolna, mint az ellenség, aki csupán erejére támaszkodik.

Zúgó feje és fájdalmas lélegzetvételei ellenére mosolyt csalt arcára az az érzés, hogy Kahlan mellette feküdt. Olyan szép volt, annak ellenére is, hogy haja kócosan borult arcára. Szívét a vágyódás fájdalma járta át. Mindig is kedvelte Kahlan gyönyörű, hosszú haját. Majdnem annyira szerette nézni, ahogy alszik, mint ahogy szeretett belenézni igézően zöld szemébe. Szerette összekócolni Kahlan haját.

Emlékezett arra, amikor először meglátta. Nézte, ahogy alszik Adie házának padlóján, figyelte nyaki ereinek lassú lüktetését. Emlékezett arra, ahogy nézte és lenyűgözte a belőle sugárzó életerő. Olyannyira eleven volt, oly szenvedélyesen teli élettel! Nem tudta megállni, hogy el ne mosolyodjék, amint ránézett.

Finoman lehajolt és megcsókolta a homlokát. Kahlan megrezzent és még szorosabban hozzásimult. Aztán hirtelen felült, féloldalt dőlt és tágra nyílt szemmel ránézett.

– Richard!

Majd levetette magát mellé, fejét a vállára tette, karját a mellkasa köré fonta. Úgy szorította, mintha többé el sem akarná engedni. Mélyről jövő elfojtott zokogás, kétségbeesett fájdalom tört fel a torkából, amely megrémítette Richardot.

– Nincsen semmi baj – nyugtatta, miközben a lány haját simogatta.

Kahlan ismét felült, most lassabban, és úgy nézett rá, mintha már egy örökkévalóság óta nem látta volna. Az a különleges mosoly, amelyet csak neki tartogatott, izzón áradt arcáról.

– Richard... – úgy tűnt, hogy csak arra képes, hogy nézze és mosolyogjon rá.

Richard, aki még mindig feküdt, most megpróbált úrrá lenni tompultságán. Egyelőre csak annyira tudta felemelni a karját, hogy rámutasson valakire.

– Ki az ott? – kérdezte.

Kahlan hátranézett a válla fölött. Megfordult és magához vonta Richard kezét.

– Emlékszel arra a fickóra, vagy egy héttel ezelőttről? Owenre? Ő az!

– Azt hiszem, már emlékszem.

– Rahl Nagyúr! – rogyott le Cara Richard mellé, Kahlannal szemben. – Rahl Nagyúr...

Úgy tűnt, ő is nehezen találja a szavakat. Helyette inkább megfogta Richard szabad kezét. Ez önmagában is mindent elmondott.

Richard visszahúzta a kezét, megcsókolta két ujját, és megérintette velük Cara arcát.

– Köszönöm, hogy vigyáztál mindenkire!

Jennsen is odabicegett, a pokróc még mindig lábaira volt csavarodva.

– Richard! Hatott az ellenméreg! Hatott, hála a jó szellemeknek, hatott!

Richard felkönyökölt.

– Miféle ellenméreg?

Hitetlenkedve ráncolta a homlokát, miközben a körülötte álló három nőre nézett.

– Ellenméreg? De hát mire?

– Megmérgeztek! – mondta neki Kahlan.

Hátrabökött a hüvelykujjával a válla fölött.

– Owen volt az. Amikor először találkoztunk vele, te inni adtál neki. Köszönetképpen ő meg mérget tett a vizestömlődbe. Engem is meg akart mérgezni vele, de csak te ittál belőle.

Richard tekintete megállapodott a Friedrich lábánál fekvő embereken és figyelte őket. Friedrich fejbiccentéssel jelezte, hogy mindez igaz volt, mintha köszönetet várna érte.

– Az apró kis hibák egyike – mondta Jennsen.

Richard fürkészve nézett rá.

– Hogy micsoda?

– Azt mondtad, hogy még te is követsz el hibákat, és akár egy kis hiba is okozhat nagy bajt. Nem emlékszel? Cara azt mondta, hogy folyton hibázol, különösen apró hibákat vétesz, ezért kell, hogy ő a közeledben legyen. – Jennsen huncutul rámosolygott. – Azt hiszem, igaza volt.

Richard nem helyesbített, de felállt és így szólt:

– Ez csak azt mutatja, hogyan érhet egy olyan apró meglepetés, mint amilyen ez a fickó.

Kahlan Owent nézte.

– Van egy olyan érzésem, hogy ez mégsem olyan apróság.

Cara kinyújtotta kezét Richard felé, hogy megkapaszkodhasson benne.

– Cara! – kérte, miközben leült a kocsiból kirakott közeli ládára. – Hozd őt ide, légy szíves!

– Örömmel – válaszolta Cara és elindult a táboron keresztül. – Ne felejts el szólni neki Owenről! – mondta Cara Kahlannek.

– Mit is mondjon nekem róla? – érdeklődött Richard.

Kahlan közel hajolt, miközben azt figyelte, ahogy Cara egy erőteljes mozdulattal lábra állította Owent.

– Owen Tehetség nélkül született – éppúgy, mint Jennsen.

Richard ujjaival hátrafésülte haját és próbálta felfogni a hallottakat.

– Azt mondod, hogy ő is a féltestvérem?

Kahlan vállat vont.

– Nem tudjuk. De annyi bizonyos, hogy eredendően nem hordozza magában a Tehetséget.

A meglepetéstől egy ránc jelent meg Kahlan homlokán.

– Apropó! Még ott a táborban, ahol azok az emberek ránk támadtak, épp mondani akartál nekem valami fontosat, de később már nem volt rá lehetőséged. Akkor jöttél rá, amikor kikérdeztük azt az embert, akit megérintettem.

– Igen – hunyorított Richard, miközben megpróbálta felidézni, amit az az ember mondott –, olyasvalakiről beszélt, aki megparancsolta neki, hogy fogjon el minket. Nicholas... valamilyen Nicholas.

– Az Árny – emlékeztette Kahlan. – Nicholas, az Árny.

– Így van. Nicholas mondta meg neki, hol találhat minket, a pusztaság keleti részénél, észak felé tartva. Honnan tudhatta?

Kahlan elmorfondírozott a kérdésen.

– Gondolj csak bele, honnan is tudhatta?! Senkit sem láttunk, legalábbis senkit sem vettünk észre. Senkit, aki jelenthette volna, hogy hol vagyunk. Még ha valaki látott is volna minket, mire jelenti a helyzetünket, és Nicholas utánunk küldi az embereit, mi már réges-régen messze jártunk volna. Hacsak Nicholas nincs a közelben.

– A madarak! – mondta Richard. – Csak úgy lehet, hogy ő volt az, aki végig figyeltetett minket a madarakkal. Senki mást nem láttunk. Csak így lehetett, hogy valaki megtudhatta, merre járunk. Nicholas, az Árny. Ő maga kellett, hogy lásson minket, lássa, merre járunk. Látta a madarakat, amelyek árnyékában haladtunk. Így volt képes rá, hogy meghatározza a helyzetünket és kiadja parancsait. – Richard felegyenesedett, ahogy a férfi a közelébe ért.

– Rahl Nagyúr! – hebegte Owen kezeit széttárva a megkönnyebbülés jeleként, amint előre sietett, miközben Cara a biztonság kedvéért kabátjába markolva tartotta a vállánál fogva. – Annyira megkönnyebbültem, hogy már jobban vagy! Sohasem akartam, hogy ártson neked a méreg, és nem is ártott volna, ha korábban kapod meg az ellenszert. Megpróbáltam hamarabb ideérni – igazán akartam – esküszöm, de azok az emberek, akiket megöltél... Nem az én hibám volt! – Egy kis mosolyt varázsolt esdeklő arcára, hogy meglágyítsa Kahlant. – Az Inkvizítor Anya tudja, ő megérti.

Kahlan összefonta karjait, ahogy szigorú tekintettel felnézett Richardra.

– Látod, Richard, a mi hibánk volt, hogy Owen nem ért ide hamarabb az ellenméreggel. Owen a legutóbbi táborhelyünkre jutott el, megpróbálta átadni az ellenmérget, de csak az általunk meggyilkolt embereket találta, aztán fogta magát és elment. Szóval nem az ő hibája – a jó szándék megvolt benne és megpróbálta. Mi rontottuk el. Nagyon meggondolatlanok voltunk.

Richard csak bámult. Nem volt biztos benne, hogy Kahlan csak szarkasztikusan összegzi-e mindazt, amit Owen korábban neki mondott, vagy ez csupán Owen bocsánatkérésének pontos leírása. Esetleg a feje még mindig nem tiszta?

Richard hangulata úgy borult el, mint az ég.

– Megmérgeztél – mondta Owennek. Biztos akart lenni benne, hogy jól értett mindent –, aztán ellenmérget hoztál a táborhelyünkre, de amikor odaértél, csak azokat találtad, akik korábban ránk támadtak. Így jöttél rá, hogy már nem vagyunk ott.

– Igen. – Ám a mosoly, ami annak szólt, hogy Richard jól értette a mondandóját, hirtelen lehervadt arcáról. – Persze, várható, hogy a nem megvilágosodottak képesek ilyen barbárságra. – Owen kék szeme megtelt könnyel. – De mégis, olyan... – összefonta karjait, és csukott szemmel testsúlyát hol egyik, hol másik lábára helyezte és közben ezt motyogta maga elé:

– Semmi sem valós. Semmi sem valós. Semmi sem valós.

Richard gallérjánál fogva megragadta a férfit és közelebb vonta.

– Mit értesz azon, hogy semmi sem valós?

Owen elsápadt Richard vesébe látó pillantásától.

– Semmi sem valós. Sohasem tudhatjuk, hogy ha látunk valamit, legyen az bármi is, az valós-e vagy sem. Honnan is tudhatnánk?

– Ha látod, akkor hogyan gondolhatod azt, hogy nem valós?

– Mert az érzékeink mindig eltorzítják az igaz valóságot, és becsapnak minket. Érzékeink csupán a bizonyosság illúziójának irányában csalnak. Éjjel nem látunk, a látásunk azt mondja, hogy az éjszaka üres, de egy bagoly bármikor lecsaphat egy egérre, amit mi a saját érzékeinkkel nem vennénk észre. A mi valóságunkban az egér nem is létezett, mégis tudjuk, hogy léteznie kellett, mindannak ellenére, amit a látásunk mondott nekünk. Tudjuk, hogy tapasztalatunk határán túl létezik egy másik valóság is. Látásunk ahelyett, hogy rávilágítana a valóságra, elrejti azt előlünk, vagy ami még rosszabb, a valóság hamis képét tárja elénk. Az érzékeink becsaptak minket. A kutyák kiszagolnak olyan dolgokat, amiket mi nem tudunk kiszagolni, mert oly korlátozottak az érzékszerveink. Hogyan találhat meg egy kutya olyan dolgot, amit mi nem érzünk, ha az érzékeink valóban megmondják, mi a valós és mi nem az? Tökéletlen érzékeink inkább korlátozzák valóságfelfogásunkat mintsem hogy segítenék azt. Előítéleteink miatt tévesen úgy gondoljuk, hogy ismerjük a megismerhetetlent. Hát nem érted? Nem vagyunk felvértezve megfelelő érzékekkel ahhoz, hogy megismerhessük a valóság igaz természetét, hogy mi valós és mi nem. Csupán a körülöttünk levő világ egy apró szeletét ismerjük. Egy egész világ marad rejtve előttünk, a rejtélyek egy egész birodalma, amit nem láthatunk. Ugyanúgy ott van akkor is, ha látjuk, s ha nem. Megvan a bölcsességünk arra, hogy belássuk, nincsenek meg a képességeink a valóság megismerésének feladatához. Amiről azt hisszük, hogy ismerjük, az valójában megismerhetetlen. Semmi sem valós.

Richard előrehajolt.

– Azért láttad azokat a testeket, mert valóságosak voltak.

– Amit mi látunk, az csupán látszólagos valóság, pusztán jelenségek, magunk keltette illúzió, és mindez a korlátolt érzékelésünk miatt van így. Semmi sem valós.

– Nem tetszett, amit láttál, így inkább úgy döntöttél, hogy azt mondod, nem valós?

– Nem tudom megmondani, mi valós. Te sem tudod. Aki nem így vélekedik, pusztán nem megvilágosodott arroganciáról tesz tanúbizonyságot. Egy valóban megvilágosodott ember beismeri szánalmas tehetetlenségét, amikor létezésének kérdésével kerül szembe.

Richard közelebb húzta Owent.

– Tévképzeteid csak nyomorúságos élethez, rettegéshez és félelemhez vezetnek; elvesztegetett és soha meg nem élt élethez. Jobban teszed, ha elmédet valódi céljára használod: a körülötted levő világ megismerésére, ahelyett hogy feladnád azt az irracionális képzetekbe vetett hit kedvéért. Velem a valós világ tényeinél maradsz, és nem kergetsz színes ábrándokat, mint ahogy mások teszik.

Jennsen megragadta Richard ingujját, és odahúzta magához, hogy hallja, amit súgni akar.

– Richard, mi van, ha Owennek igaza van – nem szükségképpen a testekkel kapcsolatban, csak úgy általában véve?

– Szóval azt gondolod, hogy a következtetései mind tévesek, és mégis valamiképpen az ezek mögött húzódó zavaros eszme pedig helyes?

– Nos, nem, de mi van, ha amit mond, az valóban igaz? Végül is nézz csak végig rajtam és rajtad. Emlékezz csak egy nem is olyan régi beszélgetésünkre, amikor azt magyaráztad, hogy olyan szemekkel születtem, amelyek nem képesek látni – futólag Owenre pillantott, és láthatólag lerövidítette azt, amit mondani szándékozott – bizonyos dolgokat. Emlékszel, amikor azt mondtad, hogy számomra olyan dolgok nem is léteznek? Hogy a valóság számomra egészen más? Hogy az én valóságom más, mint a tiéd?

– Rosszul érted, amit mondok, Jennsen. A legtöbb embernek, amikor mérges szömörcébe lép, felhólyagzik és viszketni kezd a bőre. Néhány kivételes emberrel nem történik ez. Ez nem azt jelenti, hogy a mérges szömörce nem létezik, vagy hogy, még pontosabban, létezése attól függ, hogy mi létezőnek véljük-e vagy sem.

Jennsen még közelebb hajolt.

– Olyan biztos vagy ebben? Richard, te nem tudod, milyen érzés mindenkitől különbözni, nem látni és nem érezni, mit tesznek. Azt állítod, hogy létezik a mágia, de én nem látom és nem is érzem. Nem érint meg engem. Egyszerűen csak higgyem el neked, még akkor is, ha az érzékeim szerint nem létezik? Talán emiatt egy kicsit jobban értem, hogy mire gondol Owen. Talán nem is egészen hamis, amit mond. Elgondolkodtatja az embert arról, hogy mi valós és mi nem, és hogy vajon – ahogy ő mondja – ez nem csak a te szempontodból nézve van-e így.

– Az érzékeink által közvetített jeleket összefüggéseikben kell szemlélnünk. Ha becsukom a szemem, attól a Nap még tovább ragyog. Amikor alszom, semminek sem vagyok tudatában, de ez nem jelenti azt, hogy a világ megszűnik létezni. Az érzékeid által közvetített jeleket összefüggéseikben kell felhasználnod mindazzal együtt, amit igaznak ismersz a dolgok természetéről. A dolgok nem változnak meg attól, ahogyan mi rájuk gondolunk. Ami van, az van.

– De – ahogy Owen mondja –, ha nem tapasztalunk meg valamit a saját érzékeinkkel, honnan tudhatjuk, hogy valóságosak-e?

Richard összefonta karjait.

– Nem lehetek várandós. Ebből az következik, hogy számomra nők nem is léteznek?

Jennsen hátrább lépett, úgy tűnt, zavarban van.

– Azt hiszem, nem.

– Most térjünk vissza arra – fordult Richard Owenhez –, hogy megmérgeztél, ennyit biztosan elismersz. – Öklével a mellkasára csapott. – Érzem, ahogy fáj, ez valós. Te okoztad. Tudni akarom, hogy miért, és azt is tudni akarom, hogy miért hoztad az ellenmérget! Nem érdekel, mit gondolsz a táborról, ahol a minket megtámadó emberek most holtan fekszenek. Szorítkozz csak a konkrétumokra. Elhoztad az ellenszérumát annak a méregnek, amit te adtál nekem. Itt még nincs vége a történetnek. Mi van még hátra?

– Nos – hebegte Owen –, nem akartam, hogy meghalj, ezért mentettelek meg.

– Ne beszélj nekem a tetteiddel kapcsolatos érzéseidről, inkább azt mondd el, mit tettél és miért. Miért mérgeztél meg, azután pedig miért mentettél meg? Erre akarok választ, és az igazat akarom hallani.

Owen körbenézett az őt vizslató komor arcokon. Vett egy mély lélegzetet, hogy összeszedje magát.

– Szükségem volt a segítségedre. Meg kellett győzzelek, hogy segíts nekem. Már korábban is kértem a segítségedet, de elutasítottál, mindannak ellenére, hogy a népem nagy szükséget szenved. Könyörögtem. Elmondtam, mennyire fontos lenne számomra, hogy segíts, de ekkor is nemet mondtál.

– Megvannak a magam gondjai – felelte Richard. – Sajnálom, hogy a Rend betört a hazádba – tudom, mennyire szörnyű is ez –, de megmondtam neked, hogy megpróbálom legyőzni őket, és ezzel csak akkor segíthetek rajtad és a népeden, ha ti magatok is megtesztek mindent azért, hogy megszabaduljatok tőlük. Nem ti vagytok az egyetlenek, akiknek hazáját feldúlták ezek a barbárok. A mi szeretteink közül is sokan odavesztek a Rend miatt.

– Először nekünk kell, hogy segíts – erősködött Owen. – Neked és a hozzád hasonlóknak, a nem megvilágosodottaknak, kell felszabadítaniuk a népemet. Magunk nem tudjuk megtenni – nem vagyunk vademberek. Hallottam, mit mondtatok a húsevésről. Rosszul leszek az efféle beszédtől. A mi népünk nem ilyen, nem is lehetünk, mert megvilágosodottak vagyunk. Láttam, hogyan végeztetek azokkal az emberekkel. Ezt meg kell tennetek a Rend tagjaival is.

– Azt hittem, számodra az nem volt valós.

Owen elengedte füle mellett a megjegyzést.

– Szabadságot kell adnod a népemnek.

– Már megmondtam, nem tehetem.

– De meg kell tenned – majd ránézett Carára, Jennsenre, Tomra és Friedrichre. Pillantása Kahlanon állapodott meg. – Tenned kell arról, hogy a Rahl Nagyúr megtegye amit kérek – vagy meghal. Megmérgeztem őt.

Kahlan megragadta Owen ingét:

– De elhoztad az ellenmérget.

Owen bólintott.

– Azon az első éjszakán, amikor mindent elmondtam neked sanyarú helyzetünkről, pont akkor mérgeztem meg – ismét Richardra pillantott. – Akkor meg is ittad, néhány órán belül. Ha beleegyeztél volna, hogy megadd népemnek az áhított szabadságot, már akkor odaadtam volna az ellenmérget, és már rég nem hatna a méreg. Már régen rendbe jöttél volna. De megtagadtad, hogy velem jöjj, hogy segítsd azokat, akik nem segíthetnek magukon, amint az kötelességed is lenne a szükséget szenvedőkkel szemben. Egyszerűen elküldtél. Így hát nem kaptad meg az ellenmérget. Az azóta eltelt időben a méreg átjárta a tested. Ha nem lettél volna önző, már akkor meggyógyultál volna. Ehelyett a méreg beléd ivódott, megtette hatását. Mivel sok idő telt el azóta, hogy megittad a mérget, a nálam lévő ellenméreg már nem volt elegendő ahhoz, hogy meggyógyítson, csak hogy egy rövid időre jobban érezd magad.

– És akkor mi fog meggyógyítani? – kérdezte Richard.

– Több ellenanyagra lesz szükséged ahhoz, hogy megszabadulj a maradék méregtől.

– És, gondolom, nincs nálad több.

Owen megrázta a fejét.

– Szabadságot kell adnod a népemnek. Csak akkor kaphatsz több ellenmérget.

Richard először jól meg akarta rázni, hogy kiszedje belőle a válaszokat. Ehelyett azonban vett egy mély lélegzetet, és megpróbált nyugodt maradni, hogy képes legyen valahogy megérteni Owen cselekedeteit, és azért is, hogy megoldást találjon a helyzetre.

– Miért csak akkor? – kérdezte.

– Mert az ellenméreg – folytatta Owen – a Birodalmi Rend által elfoglalt területen van. Meg kell szabadítanod minket a betolakodóktól, ha meg akarod kapni az ellenmérget. Ha élni akarsz, szabadságot adsz nekünk. Ha nem, meghalsz.

2. FEJEZET

Kahlan odanyúlt, hogy torkon ragadja Owent. Meg akarta fojtani, kiszorítani belőle a szuszt, hogy érezze ugyanazt a kilátástalan, kétségbeesett légszomjat, amit Richardnak el kellett viselnie, csak azért, hogy szenvedjen, csak hogy megmutassa neki, milyen is az. Cara is Owen felé indult, láthatólag ugyanazzal a szándékkal, mint Kahlan. Richard kinyújtotta karját, és mindkettőjüket visszatartotta.

Owen ingét másik markában tartva, Richard megrázta a férfit.

– És mennyi időm van még, amíg megint rosszul nem leszek? Meddig élhetek még, mielőtt a mérged megöl?

Owen zavarodott pillantása az egyik haragos arctól a másikig cikázott.

– Ha úgy teszel, ahogy kérem, ami egyébként a kötelességed is, rendbe fogsz jönni, megígérem. Láttad, hogy elhoztam neked az ellenanyagot. Nem akarok a károdra lenni. Ez nem áll szándékomban, esküszöm.

Kahlan csak arra tudott gondolni, amint Richardnak elviselhetetlen fájdalmai vannak, és képtelen lélegezni. Szörnyű volt. Nem tudott másra gondolni, csak arra, hogy ismét ez vár rá, de ez alkalommal többé már nem tér magához.

– Mennyi? – ismételte Richard.

– De csak ha...

– Mennyi?

Owen megnyalta ajkát.

– Talán már egy hónap se. Majdnem annyi, de úgy gondolom, még kevesebb.

Kahlan megpróbálta ellökni Richardot.

– Csak kapjam a kezem közé! Majd én kitalálom...

– Ne! – Cara visszahúzta Kahlant. – Inkvizítor Anya – suttogta –, hagyd, hogy a Rahl Nagyúr megtegye, amit tennie kell. Nem tudhatod, hogy az érintésed mit tenne egy olyan emberrel, mint ő.

– Lehet, hogy semmit – erősködött Kahlan –, de az is lehet, hogy működne, és akkor mindenre fény derülhet.

Cara a karját dereka köré fűzve tudta csak visszatartani Kahlant:

– És mi van akkor, ha csak a Pusztító Mágia lép működésbe és megöli?

Kahlan abbahagyta a Carával való viaskodást, és mérgesen rápillantott:

– Te meg mióta is kezdted el tanulmányozni a mágiát?

– Amióta az kárt tehet a Rahl Nagyúrban. – Cara még távolabbra húzta Kahlant Richardtól. – Tudod, nekem is van eszem. Átlátok a dolgokon. Használod te a fejed? Hol van ez a város? Hol van az ellenméreg a városon belül? Mit teszel, ha erőd alkalmazásával megölöd ezt az embert, és te leszel az, aki halált hoz a Rahl Nagyúr fejére, pedig megszerezhetted volna a szükséges információkat, ha nem érinted meg. Ha akarod, eltöröm a karját. Megfürdetem a vérében. Üvölteni fog kínjában. De nem fogom megölni. Életben fogom tartani, hogy megadhassa nekünk a szükséges információt ahhoz, hogy a Rahl Nagyurat megszabadítsuk ettől a halálos ítélettől. Kérdezd csak meg magadtól, valóban azért akarod ezt megtenni, mert szerinted így meg tudjuk szerezni a szükséges válaszokat? Vagy csak vissza akarsz vágni neki, csapást akarsz mérni rá? A Rahl Nagyúr élete attól függhet, hogy te hű vagy-e magadhoz.

Kahlan zihált a tusakodástól, de még jobban saját dühétől. Oda akart csapni, vissza akart vágni, pont ahogy Cara mondta, hogy megtegyen mindent, amit csak lehet, megmentse Richardot és megbüntesse a támadót.

– Elegem van ebből a játszadozásból – tiltakozott Kahlan. – A történetet akarom hallani – a teljes történetet.

– Mint ahogy én is – mondta Richard. Ingénél fogva felemelte a férfit, majd nekilökte a ládának. – Rendben van, Owen. Hagyjuk a mellébeszélést, hogy miért tetted ezt vagy azt. Kezdd el az elején, mondd el nekünk, hogy mi történt, és hogy te és az embereid mit tettetek.

Owen remegett, mint a nyárfalevél. Jennsen szólt Richardnak, hogy lépjen hátrébb.

– Megrémíted – súgta a bátyjának. – Adj neki egy kis teret vagy soha nem fogja kibökni.

Richard mélyet sóhajtott, elismerve Jennsen igazát, és kezét a vállára tette. Néhány lépést hátrált, majd a kezét a háta mögött összekulcsolta, és a napkelte irányába bámult, a hegyek felé, amelyeket fürkészni Kahlan oly gyakran látta őt. Az alacsonyabb, zártabb hegylánc másik oldalát kutatta, ott, ahol az acélszürke felhőkön keresztül felfelé törő égbenyúló csúcsok árnyékába zárva megtalálták a figyelmeztetést, és először találkoztak a kara-karákkal.

A felhők, amelyek végig a távoli csúcsok faláig borították az eget, súlyosan és sötéten telepedtek a tájra. Úgy látszott, vihar készülődik, és Kahlan emlékei szerint ez volt az első ilyen alkalom. A megélénkülő szél a közeledő eső illatát hozta feléjük.

– Hová való vagy? – kérdezte Richard nyugodtan.

Owen megköszörülte a torkát, ahogy megigazította ingét és könnyű felöltőjét, mintha csak méltóságát akarná helyreállítani. Ülve maradt a láda tetején.

– A megvilágosodás egy helyén éltem, egy fejlett kultúrájú területen, egy nagy birodalomban.

– Merre van az a nagyszerű birodalom? – kérdezte Richard, miközben még mindig a távolba bámult.

Owen kinyújtotta nyakát, és kelet felé nézett. A tornyosuló csúcsok távoli fala felé mutatott, amerre Richard is nézett.

– Ott. Látod azt a szorost a magashegységben? Azon túl éltem, a hegyeken túli birodalomban.

Kahlan emlékezett arra, hogy már kérdezte Richardot arról, hogy képesek-e átkelni azokon a hegyeken, de Richardnak kétségei voltak efelől.

Richard hátranézett a válla fölött:

– Mi a neve annak a birodalomnak?

– Bandakar – felelte Owen tiszteletteljesen. Oldalra simította szőke haját, mintha csak hazájának tiszteletre méltó képviselője volna. – Bandakar, a Bandakari Birodalom polgára voltam.

Richard megfordult és kíváncsian bámult Owenre:

– Bandakar. Tudod, mit jelent a Bandakar név?

Owen bólintott.

– Igen. Bandakar egy rég elfeledett kor ősi szava. Azt jelenti, „kiválasztott" – azaz a kiválasztott birodalom.

Úgy tűnt, Richard kissé elsápadt. Amikor pillantása találkozott Kahlanével, a lány látta, hogy Richard nagyon is jól tudja, mit jelent ez a szó, míg Owen nem.

Úgy tűnt, Richard hirtelen maga is emlékezni kezdett. Elgondolkodva dörzsölte meg homlokát.

– Ismered – bárki is ismeri a népedből azt a nyelvet, amelyből ez az ősi szó, hogy "bandakar" származik?

Owen széttárta kezét:

– Semmit sem tudunk arról a nyelvről, már réges-régen homályba veszett. Csak ennek a szónak a jelentése maradt meg, mert olyannyira fontos a népünk számára, hogy ragaszkodjon e jelentés örökségéhez: a kiválasztott birodalom. Mi vagyunk a kiválasztott nép.

Richard viselkedése megváltozott. Úgy tűnt, dühe elpárolgott. Közelebb lépett Owenhez, és csendesen megszólalt.

– A Bandakari Birodalmat miért nem ismeri senki? Miért nem ismeri senki a te népedet?

Owen kelet felé pillantott, és könnyes szemmel nézett távoli hazája irányába.

– Úgy tartják, hogy a régiek, akik ezt a nevet adták nekünk, meg akartak óvni minket – mert különleges nép a miénk. Olyan helyre vittek, ahova más nem juthat el, mert magas hegyek veszik körül. Csak a Teremtő tudott ilyen hegyeket odahelyezni, hogy körülzárja a mögötte fekvő területet, s mindezt azért, hogy megóvjon minket.

– Kivéve azt az egy helyet – mutatott kelet felé Richard –, azt a szorost a hegyláncban, a hágót.

– Igen – ismerte el Owen, még mindig hazája felé nézve. – Így jutottunk be arra a helyre, a földünkre, de mások is bejuthatnának ott: ez volt az egyetlen hely, ahol veszélynek voltunk kitéve. Tudod, megvilágosodott nép vagyunk, akik felülemelkedtek az erőszakon, de a világ még mindig tele van barbár fajokkal. Így a régiek, akik meg akarták őrizni fejlett kultúránkat, hogy az virágozhasson a világ többi részének barbársága nélkül... lezárták a hágót.

– És a néped azóta is el van zárva – több ezer év óta.

– Igen. Van egy tökéletes földünk, a magas kultúra hazája, amit nem háborgat a külvilág erőszakossága.

– Hogyan lett lezárva a hágó, a hegyi szurdok, mégis hogyan?

Owen Richardra nézett, mintegy meglepődve a kérdésen. Egy pillanat alatt átgondolta a választ.

– Nos... a hágót lezárták. Senki sem juthat be többé oda azon keresztül.

– Mert meghalnának, ha belépnének a Határba. – Kahlan egy hirtelen jéghideg sugallat hatására megértette, hogyan is lett lezárva a birodalom kapuja.

– Hát igen – hebegte Owen. – De ennek így kellett történnie, hogy kívülállók ne fenyegethessék birodalmunkat. Feltétel nélkül elutasítjuk az erőszakot. Az nem megvilágosodott viselkedésre vall. Az erőszak csak még több erőszakot szül, és vég nélküli körforgását idézi elő. – Idegesen izgett-mozgott, attól tartva, hogy ez a csapda átkos, gonosz vonzerejével foglyul ejtheti őket. – Fejlett nép a miénk, s rég túlléptünk őseink erőszakosságán. Már kinőttünk belőle. De a hágót lezáró Határ nélkül, és amíg a világ többi része hátat nem fordít az erőszaknak, népünk a meg nem világosodott barbárok áldozatául eshet.

– De most az a mágikus zár darabokra tört.

Owen a földre meredt, és nyelt egyet, mielőtt beszélni kezdett.

– Igen.

– És ez mikor történt?

– Nem tudjuk biztosan. Veszélyes hely. Senki sem él a közelében, így nem állíthatunk semmit határozottan, de úgy tartjuk, hogy körülbelül két évvel ezelőtt.

Félelmeinek beigazolódása szédítő teherként nehezedett Kahlanre. Amikor Owen felnézett, nyomorúságos arcot vágott.

– Birodalmunk most nincs felruházva a meg nem világosodottak elleni védelemmel. Valamivel azután, hogy a Határ megszűnt védelmezni minket, a Birodalmi Rend betört a hágón keresztül.

– Igen. A hófödte hegyek mögötti területről, a Bandakari Birodalomból származnak a kara-karák, ugye? – kérdezte Richard.

Owen felnézett, és láthatólag meglepődött azon, hogy Richard minderről tud.

– Valóban. Azok a félelmetes teremtmények, bár hiányzik belőlük a rossz szándék, mégis vadásznak a népemre. Éjjel ki sem mehetünk, amikor vadásznak. Mégis néhányan, különösen gyerekek, időnként áldozatul esnek ezeknek a félelmetes lényeknek...

– Miért nem ölitek meg őket? – kérdezte Cara felháborodva. – Miért nem szálltok szembe velük? Miért nem nyilazzátok le őket? Jó szellemek, hát miért nem zúzzátok be koponyájukat egy kővel, ha kell?

Owent már a puszta javaslat is megdöbbentette.

– Már mondtam, mi az erőszak fölött állunk. Még nagyobb rosszhoz vezetne, ha erőszakot alkalmaznánk ezekkel az ártatlan lényekkel szemben. Az a kötelességünk, hogy megóvjuk őket, mivel mi voltunk azok, akik betolakodtunk a területükre. Nekünk kell viselni a felelősséget, mivel mi vagyunk azok, akik ottlétünkkel olyan viselkedésre késztetjük őket, amely számukra teljesen természetes. Csak úgy őrizhetjük meg a jót, ha a világ minden egyes részét magunkhoz öleljük homályos emberi nézeteink előítéleteitől mentesen.

Richard lopva intett Carának, hogy maradjon csendben.

– Mindenki ilyen békés természetű volt a birodalomban? – kérdezte, Caráról magára terelve Owen figyelmét.

– Igen.

– Nem voltak olyanok, akik alkalmanként, tudom is én, rosszul viselkedtek? Gyerekek, például. Ahonnan én jövök, a gyerekekkel néha elszalad a ló. Minden bizonnyal néha a ti gyerekeitekkel is megtörténik.

Owen megrántotta egyik vállát.

– Hát igen, azt hiszem. Voltak esetek, amikor néhány gyerek rosszul viselkedett és rendetlenkedett.

– És mit tesztek ilyenkor?

Owen megköszörülte torkát, és láthatóan kényelmetlenül érezte magát.

– Nos hát... egy időre elkerülnek otthonról.

– Egy időre elkerülnek otthonról – ismételte Richard. Kezét kérdően tárta szét. – Azok a gyerekek, akiket én ismerek, általában örülnek, ha elkerülhetnek otthonról. Egyszerűen csak játszani mennek.

Owen megrázta a fejét, hangsúlyozva az ügy komolyságát.

– Mi mások vagyunk. Születésünktől fogva másokkal vagyunk együtt. Mind nagyon közel állunk egymáshoz. Egymástól függünk. Becsben tartjuk egymást. Minden ébren töltött óránkat egymás körében töltjük. Együtt főzünk, mosunk, dolgozunk. Hálóházban alszunk együtt. Mi az emberi kapcsolat, emberi közelség megvilágosodott formáját éljük. Az együttlétnél nincs nagyobb érték.

– Tehát – kérdezte Richard meglepetést színlelve –, amikor közületek valakit, például egy gyermeket, kitesznek, ez ok a boldogtalanságra?

Owen nyelt egyet, és egy könnycsepp folyt végig arcán.

– Ennél rosszabb nem is történhet. Ha valakit kitesznek, elzárnak a többiektől, ez a legfélelmetesebb dolog, ami velünk történhet. Kész rémálom, ha valakit erővel tesznek ki a világ hideg kegyetlenségének. – Csupán attól, hogy ilyen büntetésről kellett beszélnie, gondolkodnia, Owen reszketni kezdett.

– És ilyenkor kapnak el a kara-karák egy-egy ilyen kitett gyereket – mondta Richard együttérzően. – Egyedül vannak és sebezhetők.

Owen kézfejével letörölte arcáról a könnycseppet.

– Amikor egy gyereket büntetésből kiteszünk, előbb megtesszük az összes lehetséges óvintézkedést. Sohasem tesszük ki őket éjjel, mert ez az időszak, amikor a kara-karák rendszerint vadásznak. Büntetésből csak nappal teszünk ki gyerekeket. De amikor távol vagyunk a többiektől, ki vagyunk téve a világ minden szörnyűségének és kegyetlenségének. Az egyedüllét merő rémálom. Mindent megtennénk azért, hogy ne legyen részünk ilyenfajta büntetésben. Bármely gyerek, aki rosszul viselkedik, és egy kis időre kitétetik, nagy valószínűséggel egyhamar nem fog újra rosszul viselkedni. Nincs nagyobb öröm annál, mint végre újra barátaink és családunk körében lenni.

– Tehát a te néped számára ez a legnagyobb büntetés?

Owen a távolba meredt.

– Így van.

– Ahonnan én jövök, ott mi is elég jól kijöttünk egymással. Élveztük egymás társaságát, és boldogok voltunk, amikor összejöttünk. Mi is értékeltük az együtt töltött időt. Ha egy kis időt távol töltünk egymástól, érdeklődünk azokról, akiket ismerünk és egy ideje nem láttunk.

Owen várakozásteljesen mosolygott.

– Akkor megérted.

Richard bólintott, viszonozva a mosolyt.

– De esetenként akad valaki, aki nem tud viselkedni, még akkor sem, ha felnőtt. Minden tőlünk telhetőt megteszünk, de néha valaki valami rosszat tesz, valami olyat, amiről tudja, hogy rossz. Hazudik vagy lop. Vagy ami még rosszabb, néha-néha valaki szándékosan tesz kárt a másikban, megver valakit, kirabolja, megerőszakol egy nőt vagy akár meg is öl valakit.

Owen nem akart Richardra nézni. Csak a földet bámulta.

Amint beszélt, Richard lassú léptekkel járkált fel s alá.

– Amikor valaki, aki onnan származik, mint te, Owen, ilyesmit tesz, a te néped mit csinál? Hogyan kezel egy megvilágosodott nép olyan szörnyű bűnöket, amelyeket némelyiktek tesz mások ellen?

– A kezdet kezdetén az ilyen viselkedés gyökeréig ásunk le – érkezett gyorsan Owen válasza. – Mindenünket megosztjuk egymással azért, hogy biztosítsuk, mindenkinek meglegyen mindene, így senkinek sem kell lopnia. Az emberek azért lopnak, mert sértve érzik magukat mások különb cselekedetei miatt. Megmutatjuk nekik, hogy nem vagyunk jobbak náluk, és így nem kell félelmet táplálniuk mások irányában. Megtanítjuk őket arra, hogyan legyenek megvilágosodottak, és hogyan utasítsák el az efféle viselkedést.

Richard közönyösen vállat vont. Kahlan azt gondolhatta volna, hogy Richard kész lenne akár erővel is kihúzni Owenből a válaszokat, de ehelyett nyugodtan és megértően viselkedett. Kahlan látta már őt ilyennek. Az Igazság Keresője volt, aki jogosan kapta nevét az Első Varázslótól. Richard azt tette, amit a Keresők: kutatta az igazságot. Néha pengeéles kardját, néha pedig elméjét használta.

Noha Richard gyakran ezzel a módszerrel fegyverezte le azokat, akiket kikérdezett, ebben az esetben mégis megdöbbentette Kahlant, hogy Owen pontosan ehhez a módszerhez volt leginkább hozzászokva, ez volt számára a legkényelmesebb. Ezzel a gyengéd módszerrel olyan válaszokat és információkat is ki lehetett húzni Owenből, amelyek megszerzésével Kahlan sosem próbálkozott volna meg. Már rég rájött arra, hogy ő volt az oka mindannak, ami ezekkel az emberekkel történt.

– Mindketten tudjuk, Owen, hogy akárhogy is próbáljuk, az emberek megváltoztatására irányuló törekvéseink nem mindig járnak sikerrel. Bizonyos emberek sohasem fognak megváltozni. Vannak idők, amikor az emberek gonosz dolgokat művelnek, még a legcivilizáltabbak között is vannak olyanok, akik nem viselkednek normális, emberi módon még a legnagyobb erőfeszítéseitek ellenére sem. De ami még rosszabb, hogy ha hagyják őket, és tovább folytatják, akkor ez a néhány ember az egész közösséget veszélybe sodorja. Végül is, ha egy erőszakoskodó van köztetek, nem engedhetitek meg, hogy továbbra is nőkre vadásszon. Ha egy ember gyilkosságot követett el, nem hagyhatnátok, hogy ő is ily módon fenyegesse a birodalmat, ugye? Különösen egy magas kultúrát nem lehet okolni azért, mert megálljt akar parancsolni a megvilágosodott embereket fenyegető effajta veszélyeknek. De elvetettétek az erőszak minden formáját, így aligha tudtok testi büntetésben részesíteni bárkit is – például egy gyilkost nem ítélhettek halálra – nem tehetitek ezt, ha igazán, feltétel nélkül elvetettétek az erőszak minden formáját. Mit tesztek az ilyen emberekkel? Hogyan kezel egy megvilágosodott nép ilyen súlyos problémákat, mint például a gyilkosság?

Owenről csurgott a veríték. Úgy tűnt, fel sem merült benne az, hogy tagadja, léteznek gyilkosok, Richard már túljuttatta ezen, már beláttatta vele azt, hogy léteznek ilyen emberek. Mielőtt Owen egyáltalán arra gondolhatott volna, hogy ellentmondjon, Richard már a következő lépést is megtette.

– Nos – nyelt egyet Owen –, ahogy mondod, megvilágosodott nép vagyunk. Ha valaki olyat tesz, amivel másoknak árthat, akkor megfeddjük.

– Megfedditek. Szóval a tetteket elítélitek, de az embert nem. Adtok még egy esélyt.

– Igen, így van – törölte le Owen az izzadtságot homlokáról, amint felnézett Richardra. – Nagyon keményen dolgozunk azon, hogy segítsük megjavulni a feddésben részesített vétkeseket. Felismerjük, hogy tetteik nem mások, mint segélykiáltások, így tanácsokkal látjuk el őket a megvilágosodás felé vezető úton. Ezt azért tesszük, hogy segítsük őket abban a felismerésben, hogy amikor egyvalakinek vannak kárára, akkor egész közösségünknek vannak kárára, és mivel ők is szeretett népünk tagjai, ezért ha másnak vannak kárára, ezzel csak önmaguknak ártanak. Megértést és együttérzést tanúsítunk irányukban.

Kahlan megragadta Cara karját, és egy szigorú pillantással intette arra, hogy maradjon csendben.

Richard lassan járkált Owen előtt, és úgy bólogatott, mintha a hallottakban lenne logika.

– Értem. Nagy erőfeszítéseket tesztek azért, hogy ezek az emberek megértsék, legközelebb nem követhetnek el ilyen hibát.

Owen bólintott, megkönnyebbülve, hogy Richard megértette mondandóját.

– De azért mégis megtörténik, hogy a megfeddettek egyike ismét ugyanazt a bűnt követi el vagy valami még súlyosabbat, annak ellenére, hogy ti mindent megtettetek, és a lehető legjobb tanácsokkal láttátok el. Akkor egyértelmű, hogy ellenáll a megjavulását célzó törekvéseknek, hogy veszélyezteti a közbiztonságot, közrendet és közbizalmat. Ha az ilyen ember magára marad, ő maga hozza néped soraiba azt, miközben másokat is megnyer annak, amit feltétel nélkül elutasítotok: az erőszakot.

Könnyű pára ereszkedett alá. Owen egyedül, reszketve, rémülten ült a ládán. Még röviddel ezelőtt is könnyen kicsúszott az alól, hogy értelmes válaszokat adjon még a legalapvetőbb kérdésekre is, most pedig Richard hatására nyíltan kezdett beszélni.

Friedrich végigsimította egyik lova pofáját, és csendben figyelt. Jennsen egy sziklán ült, Betty a lábainál feküdt. Tom Jennsen mögött állt, egyik keze a lány vállán nyugodott, de fél szemét a férfin tartotta, akit Kahlan megérintett a mágiájával. Oldalt ült, távolabb, szenvtelenül hallgatott, várva, hogy utasításokat kapjon. Cara Kahlan mellett állt, mindig cselekvésre készen, ha netán történne valami, de láthatólag magával ragadta őt is Owen hazájának kibontakozó története, még ha nehezére is esett csendben maradni.

Ami Kahlant illeti, meg tudta érteni, milyen nehéz Carának csöndben lennie. Teljesen le volt taglózva a rejtélyes birodalomról szóló történettől, amit Richard oly hétköznapi módon, minden erőfeszítés nélkül szedett ki a férfiból, aki megmérgezte. El sem tudta képzelni, hová is akar kilyukadni Richard ezekkel a kérdésekkel. Mi köze van a birodalomban megszokott büntetési formáknak Richard megmérgezéséhez? De abban biztos volt, mindennek ellenére is, hogy Richard tudja, mit akar, és az ösvény, amin jár, célhoz fog egyszer vezetni.

Richard megállt Owen előtt.

– Ilyen esetekben mit tesztek? Amikor nem tudtok segíteni valakin, aki veszélyt jelent mindenki számára. Mit tesz egy megvilágosodott nép az ilyen emberrel?

Owen halk szavai tisztán úsztak a párás, kora reggeli csendben.

– Száműzzük őt.

– Száműzitek. Úgy érted, hogy a Határra külditek őt?

Owen bólintott.

– De úgy értettem, azt mondtad, ha valaki belép a Határra, az a halál fia Egyszerűen nem küldhetitek őt oda, mert az felér egy kivégzéssel. Kell, hogy legyen egy hely, ahova átküldhetitek őt. Egy különleges hely. Egy hely, ahova száműzhetitek anélkül, hogy meg kellene halnia, egy hely, ahonnan jól tudjátok, hogy többé már nem térhet vissza, és nem lehet néped kárára.

Owen újfent bólintott.

– Igen. Van egy ilyen hely. A hágó, amit a határvidék zár el, meredek és veszélyes. De van egy ösvény, ami a Határon keresztül vezet. A régiek, akik a védelmünk érdekében kialakították a Határt, létrehozták az ösvényt is. Úgy tartják, hogy az ösvényen át ki lehet jutni. De mivel a hegyen az ereszkedés veszélyes, ez az ösvény nehezen ugyan, de még járható.

– És veszélyessége folytán aztán lehetetlen visszajutni? Lehetetlen belépni a Bandakari Birodalomba?

Owen alsó ajkába harapott.

– Egy szörnyű helyen keresztül vezet lefelé, egy keskeny csapás át a Határon, egy élettelen földön, ahol mindenfelé a halál leselkedik rád. A száműzött nem kap sem ételt, sem italt. Magának kell élelmet és innivalót kerítenie a túloldalon, vagy pedig elvész. Őrszemeket állítunk az ösvény bejáratánál, akik megbizonyosodnak arról, hogy a száműzött áthaladt, és nem csak a Határ mentén bolyong, várva, hogy visszatérhessen. Az őrszemek jónéhány hetet ott töltenek, hogy végleg meggyőződjenek arról, hogy a száműzött már túljutott, vizet, élelmet és népétől távol új életet keresve. Ha már átért, az erdő rettenetes, rémisztő hely. A fák gyökerei mint millió tekergő kígyó kúsznak le a sziklák pereméről. Az ösvény a gyökerek és víz zuhataga alatt vezet lefelé. Azután, még lejjebb, egy különös helyre érsz, ahol a fák magasra törnek az éltető fény irányába, de csak gyökereiket látod tekeregni és lefelé nyúlni a sötétségbe a talaj felé. Úgy tartják, hogy amint meglátod a körülötted magasodó gyökérerdőt, már túljutottál a Határon, és átkeltél a hegyeken. Azt mondják, hogy arról az oldalról nem lehet földünkre lépni, a hágón keresztül nincs visszatérés birodalmunkba.

– Tehát ha egyszer száműztek, akkor nincs menekvés: – Richard közelebb lépett Owenhez, és kezét vállára helyezte.

– Te mit tettél, Owen, hogy száműztek?

Owen előreborult, arcát kezébe temette, és sírni kezdett.

3. FEJEZET

Richard, miközben kezét Owen vállán nyugtatta, szenvedélyes hangon kérlelte:

– Mondd el, mi történt, Owen! A te szádból akarom hallani!

Kahlan megdöbbenve jött rá, hogy Owen kitaszítottá vált. Látta, hogy Jennsennek is leesett az álla. Cara is meglepődött.

Kahlan látta, hogy Richard kezével segített Owennek, aki végül felült és szipogva próbálta visszatartani könnyeit. Ruhája ujjával megtörölte az orrát, majd Richardra nézett.

– Mondjam el, hogy mi történt? Az egészet?

– Igen. Hallani szeretném az egészet, mégpedig az elejétől!

Kahlant Richard hirtelen a nagyapjára, Zeddre emlékeztette, ő is éppen így mondta, hogy hallani szerette volna az egészet, mégpedig az elejétől.

– Boldog voltam a népem közt. Mindig mellettem álltak, s szeretettel viselték gondomat, amikor fiatal voltam. Mindig biztonságban érezhettem magam óvó karjaikban. Voltak olyan szófogadatlan ifjak, akiket meg kellett fenyíteni, de én soha nem adtam rá okot. Vágytam rá, hogy megtanuljam, hogyan lehetek olyan, mint ők. Végül elsajátíthattam a tisztánlátás tudományát. Egy ideig azután Bölcsként szolgáltam népemet, majd, amikor látták, milyen éles látással bírok, és hogyan óvom őket, arra kértek, hogy legyek a város szónoka. Bejártam a környező városokat, hogy hirdessem mindazt, amit a népem egy emberként vallott. Láttam hatalmas városokat is, de a legboldogabb mindig az enyéim közelében voltam.

Beleszerettem egy helybéli lányba. Marilee-nek hívták – Owen egy pillanatra gondolataiba mélyedt. Richard nem sürgette, türelmesen várt, amíg folytatta.

– Tavasszal történt, úgy két évvel ezelőtt. Nagyon szerettük egymást, folyton együtt voltunk, beszélgettünk, fogtuk egymás kezét, és ha tehettük, akkor is egymás mellé ültünk, ha a többiek közt voltunk. Persze a többiek közt is csak őt láttam, s ő csak engem, mintha más nem is létezett volna.

Még a többiek közt is úgy éreztük, hogy csak mi vagyunk egyedül a világon, csak Marilee és én. Csak a miénk volt a világ, és csak mi láthattuk a szépségeit. Nem helyes így érezni, ennyire a szívünkbe zárkózni! Önzőn azt gondolni, hogy a szemünk ennyire tisztán lát, bűnös büszkeség, de nem tehettünk róla. Csak értünk virágoztak a fák, a patakok vize nekünk csörgedezett, értünk kelt fel a hold. – Owen megrázta a fejét. – Nem érthetitek miről beszélek, hogy... milyen volt az.

– Pontosan tudom, hogy éreztél – suttogta Richard.

Owen csodálkozva Richardra nézett, majd Kahlanra, aki egyetértően bólintott, majd hirtelen elfordította róluk a tekintetét, valószínűleg a bűntudattól.

– Tehát – folytatta Owen a történetet –, a város elöljárója voltam, a szónok, aki kihirdeti a közös döntést, amit igazságnak kell tekinteni. Néha segítettem az embereknek eldönteni, a magasabb szintű tudás segítségével, hogy mi a helyes. – Owen zavartan legyintett a kezével. – Amint már mondtam, korábban én voltam a városi Bölcs, és az emberek bíztak bennem.

Richard bólintott, de nem szakította félbe, bár Kahlan, tudta, hogy ő sem értett mindent abból, amit Owen mondott. Bár a történet lényege kezdett egyre jobban kirajzolódni.

– Megkérdeztem Marilee-t, hogy lenne-e a feleségem, és hozzám kötné-e az életét. Azt mondta, hogy ez élete legszebb napja, mert feleségül kértem, és mert éppen őt választottam. Számomra is a legcsodálatosabb nappá vált, mert igent mondott és elfogadott férjéül. Mindenki boldog volt, hiszen mindkettőnket szerettek, és hosszasan ölelgettek minket örömükben.

Ahogy a többiek körében ültünk, az esküvő előkészületeiről beszélgettünk, és hogy mennyire boldogok vagyunk, hogy egymásra találtunk, férj és feleség leszünk és majd gyermekekkel ajándékozhatjuk meg népünket... – Owent ismét magával ragadták az emlékei. Úgy tűnt, mintha nem venné észre, hogy elhallgatott.

– Gondolom, csodálatos esküvő volt? – szólalt meg végül Richard.

Owen csendben bámult maga elé.

– Akkor jelentek meg a Rend tagjai. Előbb nem vettük észre, hogy a pajzs, a zár, ami az idők kezdetétől védte a Határt, valószínűleg tönkrement. Nem volt többé semmi, ami megvédett volna minket. A birodalmunk védtelenné vált a vadakkal szemben.

Kahlan tisztában volt vele, hogy ő okozta a bajt, és tette védtelenné ezeket az embereket. Nem volt ugyan más választása, de attól még nem volt könnyebb ezt hallania.

– Azt a várost vették célba először, ahol én voltam a szónok. A mi városunkat is, csakúgy, mint a többit, falak veszik körül. Őseink, akiktől a Bandakar nevet kaptuk, határoztak úgy, hogy így kell megépíteni a városokat. Bölcs tanács volt, hiszen a falak megvédenek minket a környező erdők vadállataitól, biztonságos menedéket jelentenek anélkül, hogy kárt okoznánk bármilyen teremtménynek.

A Rend tagjai a falakon kívül vertek tábort. Nem igazán lett volna hely számukra a falakon belül – nem vagyunk felkészülve rá, hogy ennyi embert elszállásoljunk, hiszen soha nem jönnek más városokból látogatók ilyen nagy számban. Ráadásul, féltem attól, hogy egy fedél alatt kelljen aludnunk ilyen kinézetű emberekkel. Nem volt ez helyes, tudtam, hogy az én gyengeségem és nem az ő hibájuk, mégis féltem.

Mivel én voltam a városi szónok, én mentem ki hozzájuk a táborba ennivalóval és ajándékokkal, eltöltekezve bűnös félelemmel. Nagy termetű emberek voltak. Néhányuknak hosszú, kócos haja, másoknak kopaszra borotvált feje és mocskos, durva szakálla volt. Az állatbundák, bőrök, láncok, szegecses szíjak, fémek, amelyet öltözék gyanánt viseltek, szintén rémületes látványt nyújtottak. Az övükön gonosz kinézetű szerszámok lógtak, amelyekhez hasonlókat még soha sem láttam azelőtt, és amelyről később kiderült, hogy fegyverek.

Elmondtam ezeknek a furcsa embereknek, hogy szívesen megosztunk velük mindent, amink van, hogy megtiszteljük őket, és kértem, hogy üljenek le közénk, hogy beszélhessünk.

Mindenki csendben várakozott, nem akartak közbeszólni. Owen arcán patakzottak a könnyek, és lecsöpögtek az állán.

– Persze nem ültek le közénk, nem akartak beszélni velünk. Bár én beszéltem hozzájuk, úgy viselkedtek, mintha nem lennék méltó arra, hogy észrevegyenek, csak gonoszan vigyorogtak, mintha fel akarnának falni.

Megpróbáltam enyhíteni a félelmeiket, mert tudtam, hogy a másoktól való félelem szüli az ellenségeskedést. Biztosítottam őket békés szándékunkról, és hogy nem akarunk ártani nekik. Azt mondtam, hogy mindent megteszünk, hogy magunk között szállásolhassuk el őket.

A férfi, aki az ő szószólójuk volt, vagy ahogy ő nevezte magát, a vezérük, végül hajlandó volt beszélni velem. Elmondta, hogy Luchannak hívják. A vállai az enyémnél kétszer szélesebbek voltak, bár nem volt magasabb nálam. Ez a férfi, ez a Luchan, azt mondta, hogy nem hisz nekem. Ezt elborzadva hallottam. Azt mondta, hogy biztos benne, hogy rossz szándékúak vagyunk, és megvádolt, hogy meg akarjuk ölni őket. Teljesen megdöbbentett, hogy képes ezt gondolni rólunk, miután idejöttünk, hogy nyíltan üdvözöljük őket. Megrázott a gondolat, hogy esetleg tettem valami olyat, amiből arra a következtetésre jutottak, hogy fenyegetést jelentünk a számukra. Újra biztosítottam arról, hogy mi békét szeretnénk.

Luchan rám mosolygott akkor, de nem boldogan. Semmihez sem tudnám hasonlítani azt a mosolyt. Olyat még soha sem láttam. Azt mondta, hogy felégetik a városunkat és megölik a lakóit, nehogy megtámadjuk őket álmukban. Könyörögni kezdtem neki, hogy higgye el, mi békés emberek vagyunk. Kértem, hogy üljünk le és beszéljük meg, hogy mi okozza az aggodalmaikat, és biztosítottam róla, hogy mi mindent megteszünk annak érdekében, hogy elűzzük a kételyeiket és hogy kimutassuk szeretetünket.

Luchan akkor azt mondta, hogy egy feltétellel nem gyújtja fel a várost és öli meg lakóit. Akkor, ha átadom neki a feleségemet őszinteségem és jó szándékom jeléül. Akkor majd hinni fog nekünk. Ha azonban nem küldöm ki az asszonyomat neki, csakis engem terhel majd a felelősség azért, ami történni fog amiatt, hogy nem tudtam velük megegyezni, és őszinteséget s jó akaratot tanúsítani irányukban. Visszamentem, hogy kikérjem népem véleményét. Mindenki egyetértett abban, hogy meg kell tennem, és ki kell küldenem Marilee-t a Rendhez, csakis így kerülhetjük el, hogy felégessék a várost, és mindenkit megöljenek. Kértem őket, hogy ne hamarkodják el a döntést, és felvetettem azt az ötletet, hogy esetleg bezárhatnánk a kapukat a falakon, hogy ne tudjanak bejönni, és akkor nem bánthatnának minket. Az embereim úgy vélték, hogy ezek úgyis kitalálnák, hogy hogyan jussanak be, és akkor jaj mindnyájunknak. Megölnének mindenkit, mert kizártuk őket, és megaláztuk őket elfogultságunkkal. Mindannyian követelték, hogy legyek jóakarattal Luchan iránt, és mutassam ki békés szándékunkat, hogy ne tartsanak többé tőlünk.

Soha nem éreztem még magam olyan magányosnak népem körében. Nem szállhattam szembe a szavukkal, mert azt tanítjuk és valljuk, hogy csak az egyként szóló emberek hangja lehet elég bölcs, hogy megmutassa az igaz utat. Egy ember egyedül nem tudhatja, hogy mi a helyes. Csak a közös megegyezés vihet jó irányba.

Remegő térdekkel álltam Marilee elé. Kívülről hallottam magam, ahogy megkérdezem, megtenné-e, amit az emberek kérnek, amit a mi népünk akar. Azt mondtam neki, hogy ha nem, akkor elszökünk, én elviszem innen. Sírva fakadt, és azt mondta, hogy nem akar ilyen bűnös beszédet hallani a számból, mert ez mindenki más halálát jelentené.

Beleegyezett, hogy kimegy a Rendhez, hogy megbékítse őket, és akkor elkerülhetjük az erőszakot. Elhatározta, hogy majd mindent elmond nekik arról, hogy milyen békés emberek vagyunk és kiengeszteli őket.

Büszke voltam, hogy Marilee így tudja képviselni népünk legnagyobb értékeit. Meg akartam halni azért, hogy én is büszke lehetek erre a tudásunkra, amely most elveszi őt tőlem.

Utoljára megcsókoltam, de nem tudtam visszatartani a könnyeimet. Zokogva öleltük át egymást.

Azután kivittem őt Luchan-hoz. Sűrű fekete szakálla és kopaszra borotvált feje volt. Egyik fülében és egyik orrlyukában karikát viselt. Azt mondta, bölcsen döntöttem. Barnára sült karjai csaknem olyan vastagok voltak, mint Marilee dereka. Nagy, mocskos kezével megfogta Marilee karját és magával vitte. Közben hátrafordult és azt mondta, hogy én csak igyekezzek vissza a városba a népemhez. Az emberei meg röhögtek, miközben elindultam visszafelé.

A Rend elvonult és békében hagyta a népemet. Marilee volt békénk ára. A szívem azonban nem lelt nyugalomra. Egy ideig nem hallottuk hírét a Rendnek, de egy délután visszatértek és értem kiáltottak. Marilee felől érdeklődtem, hogy jól van-e, boldog-e, de Luchan csak elfordította a fejét, és kiköpött. Azt mondta, nem tudja, mert sosem kérdezte. Én újfent biztosítottam ártalmatlanságunkról, mire közölte velem, hogy ha asszonnyal van, nem azért teszi, hogy beszélgessen. Rám kacsintott, és bár senkit nem láttam még így kacsintani, tudtam, hogy mit akart vele mondani.

Remegett a lelkem Marilee-ért, de emlékeztettem magam, hogy ez mind csak képzelgés, és semmit sem tudhatok biztosan abból, amit hallottam. Én csak azt hallhatom, amit ez az ember elmond, és csak úgy, ahogy ő látja a dolgokat. Tudtam, hogy csak egy aprócska részét érzékelhetem így a világnak, és pusztán a szemem és fülem nem elég ahhoz, hogy megtudjam a teljes valóságot.

Ekkor Luchan azt mondta, hogy ki kell nyittatnom a Kapukat, hacsak nem akarom, hogy gonosz szándékot tételezzenek fel a részünkről, és ha nem teljesítem a kérését, az háborúskodást indíthat el.

Visszamentem a városba, és beszámoltam a körém sereglett embereknek az elhangzottakról. Mindenki egyhangúlag azt javasolta, hogy nyissuk ki a kapukat, invitáljuk be ezeket az embereket, és ezzel bizonyítsuk, hogy nem vagyunk ellenségesek, és nincsenek előítéleteink.

A Birodalmi Rend emberei bevonultak a kapukon keresztül, melyeket szélesre tártunk előttük, és összeszedték szinte az összes nőt, kislánykorúaktól az öregasszonyokig. Én ott álltam a többi férfi közt. Könyörögtünk, hogy hagyják békén asszonyainkat és bennünket is. Emlékeztettem őket rá, hogy jó szándékunkat bizonyítandó engedtünk a követeléseiknek, de nem használt. Mintha nem is hallották volna. Mondtam Luchannak, hogy a béke jegyében küldtem el hozzá Mailee-t, és hogy tiszteletben kell tartaniuk a megállapodásunkat, de csak nevettek rajtunk.

Nem állíthatom, hogy a valóságot láttam. A valóságot a sors rejti, és mi a földön, amikor azt hisszük, hogy ismerjük a világot, valójában nem ismerhetjük a teljes igazságot. Azon a napon azonban a sors lesújtott a népemre, és nem volt beleszólásunk. Tudtuk, hogy nem harcolhatunk a sors ellen, hiszen az eleve elrendeltetett az egyetlen és láthatatlan igazság által.

Láttam, ahogy elhurcolják lányainkat és asszonyainkat. Tehetetlenül néztem, hogy könyörgőn felénk nyújtják kezeiket, hallottam, hogy a nevünket sikoltják, miközben a hatalmas férfi kezek elragadják őket tőlünk. Addig a napig nem tudtam, hogy ember képes így sikoltani.

Úgy tűnt a borús felhők már a fák tetejét súrolják. A súlyos csöndben egy madárka trillázott a fenyőfán. Owen azonban nem hallotta. Egyedül volt, távol egy borzalmas emlékekkel terhes, magányos világban.

– Elmentem a többi városba – folytatta. – Több helyütt járt már a Rend, és szinte ugyanazt tették, amit velünk is. Elragadták az asszonyokat, néha férfiakat is.

Jártam olyan helyeken is, ahol még nem találkoztak a Rend tagjaival. Szónoki tisztem szerint beszámoltam nekik a városomat ért sorscsapásról, és sürgettem őket, hogy tegyünk valamit. Megharagudtak rám, helytelenítették az ellenállásunkat, és azzal vádoltak, hogy ezzel teret engedünk az erőszaknak és így nem vagyunk jobbak a barbároknál. Sürgettek, hogy vonjam vissza a szavaimat és a nép hangjára, a közös bölcsességre figyeljek, amely évezredes békét és megvilágosodást hozott. Emlékeztettek rá, hogy az eseményeket én csak a saját tökéletlen szemeimen keresztül látom, és ez nem a közösség álláspontja.

Akkor elmentem az egyik legfontosabb városunkba, és ismét elmondtam, hogy a Határ megszűnt, hogy a Birodalmi Rend megtámadott minket és hogy valamit tennünk kell. Könyörögtem, hogy figyeljenek rám és találjuk ki, hogyan védhetnénk meg népünket.

Mivel meggondolatlanul határozottan állítottam az igazamat, a szónokok tanácsa elvitt a Bölcshöz, hogy kikérhessem a tanácsát. Nagy megtiszteltetés a Bölccsel beszélni. Ő azt tanácsolta, hogy ha véget akarunk vetni az erőszaknak, meg kell bocsátanom azoknak, akik ezeket a dolgokat elkövették a népem ellen.

A Bölcs szerint a Rend tagjainak ellenségessége és dühe belső fájdalmuk jele, hogy ez egyfajta segélykiáltás a részükről, és hogy nekünk szeretetet és megértést kell tanúsítanunk irántuk. Meg kellett volna alázkodnom a bölcsességnek eme kinyilatkoztatása előtt, de ehelyett én arról a vágyamról kezdtem el beszélni, hogy mennyire szeretném, ha Marilee és a többi helybéli visszatérhetne, és kértem a szónokokat, hogy segítsenek nekem.

A Bölcs válasza erre az volt, hogy Marilee majd megtalálja a boldogságot nélkülem, és hogy azzal, hogy magamnak akarom őt, az önzés bűnébe estem. Szerinte a sors keze volt, hogy emiatt többeket is elhurcoltak, és hogy én nem támaszthatok követeléseket a végzettel szemben.

Váltig próbáltam meggyőzni a szónokokat és a Bölcset, hogy a Rend tagjai nem tartották be a megállapodást, amelyet Luchannal kötöttünk Marilee-ért cserébe. A Bölcs szerint Marilee helyesen cselekedett, amikor békében elment velük azért, hogy megtörjön az erőszak, viszont önző és bűnös dolog volt tőlem, hogy az én akaratomat a béke elébe helyeztem, amelyet Marilee olyan önzetlenül igyekezett kivívni, és hogy valószínűleg az én viselkedésem miatt gerjedtek haragra.

Megkérdeztem, hogy szerintük mit kellene tennem, ha egyszer én becsületesen, ők pedig becstelenül jártak el. A Bölcs azt tanácsolta, hogy ne ítélkezzek olyanok felett, akiket nem ismerek, akiket meg sem próbáltam elfogadni vagy megérteni. Azt mondta, hogy meg kell próbálnom elérni a békét azáltal, hogy eléjük vetem magam, és könyörgök, hogy bocsássanak meg azért, ahogyan velük viselkedtem, és ezáltal fájdalmat okoztam, és emlékeztettem őket az ellenük elkövetett múltbeli bűnökre.

Ezután a szónokok előtt azt mondtam a Bölcsnek, hogy én nem akarok megbocsátani ezeknek az embereknek, és magamhoz ölelni őket, hanem azt akarom, hogy eltűnjenek az életünkből.

– Ekkor helyeztek vád alá. – Richard odanyújtott neki egy vizes kupát, de szólni nem szólt semmit.

Owen öntudatlanul szürcsölt egy keveset a vízből.

– A szónokok tanácsa megparancsolta, hogy térjek vissza a városomba, és kérjek tanácsot azoktól az emberektől, akikkel együtt élek, és kérjem meg őket, hogy vezessenek vissza a helyes útra. Azzal a szándékkal tértem tehát haza, hogy megváltom magam a kárhozattól, de otthon még több szörnyűség fogadott.

Ezúttal a Rend azért tért vissza, hogy mindenünkből kiforgasson minket. Elvittek minden élelmet és terményt. Mindent megadtunk volna nekik, amire szükségük volt, de ők soha sem kértek, csak elvettek. Még több férfit vittek el, köztük fiatal és erős fiúkat is. Másokat, akik valamilyen módon megsértették a méltóságukat, meggyilkoltak.

Az emberek, akiket jól ismertem, most ott álltak és üres szemekkel bámulták a vérfoltokat, ahol a barátaik meghaltak. Volt olyan hely, ahol mindenféle emléktárgyakat halmoztak fel. Ezek egyfajta kegyhellyé váltak, ahol az emberek térden állva imádkoztak. A gyerekek folyton sírtak, és nekem senki nem adott tanácsot.

Az emberek remegtek a félelemtől otthonaikban, de lesütött szemmel ajtót nyitottak, ha a Rend egyik tagja kopogtatott, nehogy megsértsék őket.

Nem találtam többé a helyem. Elfutottam, otthagytam a várost, pedig rettegtem a magánytól. Azután ott a hegyekben más férfiakkal találkoztam, akik éppoly önző módon, ahogy én, bujkáltak, hogy mentsék az életüket. Együtt döntöttünk úgy, hogy tennünk kell valamit, és meg kell próbálnunk véget vetni ennek a szörnyűségnek. Elhatároztuk, hogy helyreállítjuk a békét.

Először követeket küldtünk, hogy beszéljenek a Renddel, hogy tudassák velük jóakaratunkat, és hogy békét szeretnénk kötni velük, és hogy megkérdezzék, hogyan tehetnénk a kedvükre. A Rend felakasztotta ezeket az embereket a lábuknál fogva a város szélén, és élve megnyúzták őket.

Egész életemben ismertem őket. Tőlük kaptam tanácsot, együtt ünnepeltünk, és ők öleltek örömmel keblükre, amikor bejelentettük az esküvőnket Marilee-vel. A Rend tagjai otthagyták fellógatva ezeket az embereket őrületes kínok közepette a tűző napon, ahol végül a fekete tollú madarak, a kara-karák végeztek velük.

Emlékeztettem magamat, hogy amit aznap láttam, az nem valóságos, hogy nem kellene ilyesmit elhinnem, hogy valószínűleg megcsalt a szemem büntetésképpen a helytelen gondolatokért, és hogy valószínűleg az elmém nem tudta eldönteni, hogy a látvány valós, vagy csak illúzió.

Nem minden követet öltek meg azonban. Néhányat visszaküldtek, hogy üzenjenek nekünk. Az volt az üzenet, hogy ha nem jövünk le a hegyekből, és nem térünk vissza az uralmuk alá vont városba, annak jeléül, hogy nem akarjuk megtámadni őket, akkor minden nap egy tucat embert nyúznak meg, és felkötik őket karókra a madarak prédájaként egészen addig, amíg vissza nem térünk, hogy bizonyítsuk békés szándékunkat, vagy amíg marad élő ember a városban.

Sokak szemébe könnyet csalt az a gondolat, hogy ők indítsanak el egy ilyen iszonyatos erőszakhullámot, ezért visszamentek, hogy megmutassák, nem akarnak rosszat. De nem mind tettünk így. Néhányan a hegyekben maradtunk, ám mivel a Rend nem ismerte a bujdosók számát, azt hitték, hogy teljesítettük a parancsukat.

Mi, néhányan, akik a hegyekben maradtunk, tovább rejtőzködtünk. Bogyókon és gyümölcsökön éltünk, vagy néha belopóztunk a városba, és élelmet loptunk. Lassan összegyűjtöttünk annyi élelmet, hogy egy darabig kitartson. Azt mondtam az embereimnek, hogy meg kell tudnunk, mit tesz a Rend a mieinkkel, akiket elvittek. Mivel a Rendhez tartozók nem ismertek bennünket, néha elvegyültünk a mezőn dolgozók közt, vagy azokhoz csatlakoztunk, akik az állatokat látták el, és visszatértünk a városba anélkül, hogy a Rend tudhatta volna, kik vagyunk és hogy valójában a hegyekből jöttünk. Az elkövetkező néhány hónapban követtük és figyeltük a Rend tagjait.

A gyerekeket elküldték valahová, de a nőket egy általuk épített táborhelyre vitték, amelyet meg is erősítettek egy esetleges támadás esetére. – Owen ismét a kezeibe rejtette könnyáztatta arcát, miközben próbált úrrá lenni a zokogásán.

– Tenyészállatként használták asszonyainkat. Azt akarták, hogy gyerekeket szüljenek nekik, sok gyereket, hogy katonának neveljék őket. Néhányan már várandósak voltak, és lassan a többiek is azok lettek. A következő másfél évben sok gyermek született, akiket egy ideig gondozhattak, de rögtön elvitték őket, amint anyjuk ismét várandós lett.

Nem tudom, hogy hová kerültek a gyerekek, valahová a Birodalom határain túlra, csakúgy mint az elhurcolt férfiak.

A Rend emberei azonban nem jól őrizték a foglyaikat, és mert a mieink nem tűrik az erőszakot, néhányan megszöktek és csatlakoztak hozzánk a hegyekben. Elmondták, hogy elvitték őket az asszonyaikhoz, és megfenyegették őket, hogy ha nem teljesítik maradéktalanul a kapott parancsokat, akkor az összes nőt megölik, élve megnyúzzák őket. Akik megszöktek, nem tudták, hogy hová akarták vinni őket, vagy hogy mit várnak tőlük, csak azt, hogy ha nem engedelmeskednek, azzal asszonyaik halálát okozzák.

Másfél évnyi bujdosás után, miután többekkel találkoztunk, megtudtuk, hogy a Rend a hazánk más részeire is kiterjesztette hatalmát, és hogy a Bölcs a szónokokkal együtt szintén bujkál. Azt is hallottuk, hogy néhány város rögtön behívta a Rend embereit, elszállásolták őket, hogy a kedvükre tegyenek, azt remélve, hogy akkor nem bántják őket.

Bármit is tettek a városlakók, engedményeikkel nem tudták elejét venni az erőszaknak. Nem értettük, hogy miért.

Néhány nagyobb városban azonban más volt a helyzet. Ott a Rend szónokai meggyőzték az embereket, hogy a Birodalmi Rend ügye és az övék egy és ugyanaz, hogy ugyanazért küzdenek, hogy mindkét fél célja véget vetni a visszaéléseknek és az igazságtalanságnak. A Rend meggyőzte ezeket az embereket, hogy tagjaik irtóznak az erőszaktól, hogy ugyanúgy erényük a tisztánlátás, mint a mi népünknek, de muszáj volt erőszakhoz folyamodniuk, hogy legyűrhessék a közös ellenséget. Elhitették velük, hogy a mi népünkhöz hasonlóan ők is a megvilágosodás hívei, és az emberek ujjongtak, hogy elérkezett a megváltás, és a megvilágosodás végre eljuthat az eddig békétlenül élő barbárok közé is.

Richard, akinek dühe egyre nagyobb lett, már nem tudta tovább türtőztetni magát és közbevágott.

– És annyi brutalitás után ezek az emberek hittek a Birodalmi Rendnek?

Owen tehetetlenül széttárta a karját.

– Ezekben a városokban az emberekkel elhitette a Rend, hogy ugyanazon eszmék és elvek szerint élnek. Azt mondták nekik, hogy az én városomban, és más hasonló városokban, csak azért tették, amit tettek, mert az ott lakók szövetkeztek az északi barbárokkal, a D'Harai birodalommal.

Már hallottam korábban a D'Harai Birodalomról. Az alatt a másfél év alatt, amíg a hegyekben bujdostunk, néha messzi tájakat is bejártam, azt remélve, hogy ezek a felderítések segítségünkre lehetnek abban, hogy kiűzzük a Rendet Bandakarból. Az utam során ellátogattam néhány nagyobb városba az Óvilágban, amelyről addig nem is tudtam, hogy így hívják. Egy Altur'Rang nevű helyen arról suttogtak az emberek, hogy egy nagy ember, aki északról, a D'Harai Birodalomból jön, szabadságot hoz a számukra.

Mások is jártak messzi városokban, és amikor visszatértünk, hogy elmondjuk egymásnak, mit tapasztaltunk, mit láttunk és mit hallottunk, kiderült, hogy mindenki hallott egy emberről, Rahl Nagyúrról és a feleségéről, az Inkvizítor Anyáról, akik szembeszállnak a Birodalmi Renddel.

Azután megtudtuk, hogy hol rejtőzködik a Bölcs, és legtöbb nagy szónokunk. Legnagyobb városunkban voltak, ahová még nem jutottak el a Rend erői. Lefoglalta őket a többi város, és nem volt miért sietniük, hiszen népünk nem futhatott el előlük, nem volt hová menniük.

A velem lévők engem kértek fel képviselőjüknek, hogy beszéljek a vezetőinkkel és győzzem meg őket arról, hogy szembe kell szállnunk a Birodalmi Renddel és meg kell állítanunk őket, majd pedig ki kell űznünk őket Bandakarból.

Elutaztam hát a fővárosba, ahol még soha sem jártam azelőtt. Lenyűgözött az a hely, amelyet egy olyan csodálatos kultúra épített, mint amilyen a miénk. Egy olyan kultúra, amely elpusztul, ha nem tudom meggyőzni a nagy szószólókat és a Bölcset, hogy segítsenek a Rend elleni küzdelemben.

Nagyon hevesen beszéltem. A Rend minden tettéről beszámoltam. Beszéltem a velem együtt bujdosókról, akik az ő szavukra várnak. A nagy szónokok azt mondták, hogy nem ismerhetem a Rend igaz valóját csupán abból, amit én láttam és még néhányan, s hogy a Birodalmi Rend egy hatalmas nemzet, amelynek mi csak egy kis szeletét láthatjuk. Szerintük nincs olyan ember, aki ilyen borzalmakat követhetne el, mert még mielőtt megtenné, visszarettenne. Ezt bebizonyítandó arra buzdítottak, hogy próbáljam meg én megnyúzni egyiküket. Be kellett ismernem, hogy én nem tudom megtenni, de azt is, hogy saját szememmel láttam, hogy a Rend katonái viszont képesek rá.

Megróttak a csökönyösségem miatt, hiszen mindig szem előtt kell tartanunk, hogy elménk korlátozott, és soha nem ismerhetjük a teljes igazságot. Meggyőződésük volt, hogy a Birodalmi Rend emberei megrémültek tőlünk, és csak próbára akarnak tenni bennünket azzal, hogy olyasmit láttatnak és hitetnek el valóságosként velünk, amiről én is beszámoltam, azért hogy a reakciónkból kiderüljön, vajon tényleg békések vagyunk-e, vagy esetleg meg akarjuk támadni őket.

Szerintük nem tudhatom, hogy tényleg láttam-e azokat a dolgokat, amelyekről beszéltem, vagy ha láttam is, nem tudom megítélni, hogy vajon jó vagy rossz, amit látok, mert én nem ítélhetem meg olyan emberek tetteit, akiket nem ismerek. Ha pedig ítélkezem, azzal csak azt bizonyítom, hogy felettük állónak hiszem magam, ami viszont ellenséges hozzáállást jelent.

Csak arra tudtam gondolni akkor, amit a saját szememmel láttam, és azokra az emberekre, akik mind egyetértettek abban, hogy meg kell győznünk a nagy szónokokat, hogy tegyenek valamit birodalmunk megmentéséért. Csak Luchan arca lebegett a szemem előtt, és akkor eszembe jutott Marilee, ahogy az az ember elráncigálta. Az áldozatára gondoltam, amit értünk hozott, arra hogy a semmiért áldozta fel az életét. Felugrottam, és a szónokok szemébe üvöltöttem, hogy gonoszak.

Cara felnevetett.

– Úgy látszik, mégis csak meg tudod ítélni, hogy mi az igazság, ha igazán rászánod magad.

Richard lesújtó pillantást vetett rá.

Owen felpillantott, és hunyorgott. Gondolatai annyira messze jártak, miközben mesélt, hogy nem is igazán hallotta, mit mondott Cara. Richardra nézett.

– Ekkor száműztek.

– De hiszen a Határ már nem működött – mondta Richard. – Eljöttél és visszamentél az átjárón. Hogyan tudnák betartatni a száműzetést, ha a Határ nem működik?

Owen lemondóan legyintett. Nincs szükségük erre.

– A száműzetés egyfajta halálos ítélet, legalábbis Bandakar polgárára nézve. Tudtam, hogy hamarosan mindenki ismeri majd a nevemet a birodalomban, már ami megmaradt belőle, és minden ember elfordul tőlem. Minden ajtót becsuknak előttem, hiszen száműztek. Senki nem akar majd érintkezni velem. Számkivetett lettem. Nem számít, hogy nem tudnak a Határon kívül tartani, hiszen így is elzárnak az emberektől. És ez sokkal rosszabb.

Visszamentem a társaimhoz a hegyekbe, hogy elhozzam a holmimat, és hogy megvalljam nekik, hogy elítéltettem. Úgy terveztem, hogy elhagyom a szülőföldemet, ahogy azt a népem szónokain keresztül kívánja tőlem.

Viszont hegyi társaim, nem akarták, hogy elmenjek. Nem értettek egyet az ítélettel. Ők is látták mindazt, amit én. Az ő anyjuk volt, az ő húguk, nővérük vagy lányuk, akit elhurcoltak. Mindannyian látták, hogyan mészárolják le barátaikat, látták az elevenen felkoncolt társaik haláltusáját, látták a póznákon függő tetemeik felett köröző madarakat. Hiszen ha mindannyian ugyanazt láttuk, akkor biztosan a valóságot láttuk.

Mind egyetértettek abban, hogy azért szöktünk a hegyekbe, mert szeretjük a földünket és szeretnénk helyreállítani az egykori békét, és a szónokok azok, akik nem látnak jól, és ezáltal a barbárok kezére adják, és halálra ítélik népünket. Azokra pedig, akik túlélik a mészárlást, gyötrelmes rabszolgasors vár vagy tenyészállatként tengethetik életüket a Birodalmi Rend elnyomása alatt. Mélyen meghatott, hogy ezek az emberek nem taszítottak el, és azt akarták, hogy velük maradjak.

Ekkor döntöttük el, hogy nekünk kell tennünk valamit, nekünk kell elkészítenünk azt a tervet, amelyet a szándékainktól vártunk. Amikor megkérdeztem, hogy mi lenne a terv, mindenki ugyanazt mondta. Meg kell találnunk Rahl Nagyurat és a segítségét kérnünk a szabadságunk kivívásában. Egyként szóltak.

Elhatároztuk hát, hogy mit teszünk. Néhányan úgy vélték, hogy egy olyan valaki, mint a Rahl Nagyúr, biztosan eljön, hogy kiűzze a Rendet, ha megkérjük rá. Mások azonban azon a véleményen voltak, hogy esetleg nem leszel hajlandó eljönni, mivel nem vagy megvilágosodott, nem úgy gondolkozol, mint mi, nem olyan vagy, mint mi. Amikor fontolóra vettük a lehetőségeket, eldöntöttük, hogy ha esetleg elutasítanál bennünket, akkor is muszáj rávennünk valahogy, hogy eljöjj.

Mivel én már úgyis számkivetett voltam, magamra vállaltam a dolgot, hiszen azon kívül, hogy néhány társammal a hegyekben bujdosom, nem állt előttem más lehetőség, hacsak el nem kergetjük a Birodalmi Rendet és vissza nem áll a régi életük. Bevallottam társaimnak, hogy nem tudom, hol keressem a Nagyurat, de megígértem, hogy nem adom fel, amíg meg nem lelem.

Mielőtt elindultam volna, az egyik öreg, aki egész életét a gyógynövényeknek szentelte, és ismert mindenféle gyógymódot, elkészítette azt a mérget, amit a vizes tömlődbe raktam. Az ellenmérget is kikeverte, és elmondta, hogyan hat a méreg. Meg azt is, hogyan lehet visszafordítani a hatását, hiszen senki sem akarta, hogy meghaljon valaki, még ha olyan ember is az a valaki, aki nem ismeri a megvilágosodást.

Abból, ahogy Richard oldalvást rávillantotta a tekintetét, Kahlan megértette, hogy nem szeretné, ha közbevágna, de érezte, hogy ez nem lesz könnyű. Kettőzött erővel igyekezett hát féken tartani a nyelvét.

– Aggódtam, hogy hogyan foglak megtalálni – folytatta Owen –, de tudtam, hogy muszáj. Mielőtt azonban a keresésedre indultam volna, el kellett rejtenem az ellenmérget, ahogy terveztük.

Amikor egy olyan városban jártam, ahol a Rend a maga oldalára állította a lakosokat, hallottam, ahogy néhányan a piacon arról beszélgettek, hogy mekkora megtiszteltetés az, hogy a Bandakari Birodalmi Rend legfontosabb tagja jött el hozzájuk. Átvillant az elmémen, hogy ő talán tudhat valamit arról az emberről, akitől a Rend leginkább tartott: a Rahl Nagyúrról.

Néhány napig ott maradtam, és figyeltem azt a helyet, ahol megszállt. Néztem, ahogy jöttek-mentek a katonák. Láttam, hogy néhányszor embereket is magukkal visznek, akik később visszatértek.

Egyik nap láttam, ahogy kijön néhány ember, és mivel nem látszott rajtuk, hogy bármi bántódásuk esett volna, a közelükbe lopóztam, hogy hallhassam, mit beszélnek. Azt mondták, hogy látták a nagy embert a saját szemükkel. Nem hallottam túl sokat arról, hogy mi történt bent, de egyik sem mondta, hogy bántották volna.

Akkor láttam meg, hogy ismét kijönnek a katonák, és úgy véltem, hogy megint bevisznek magukkal néhány városlakót, hogy találkozhassanak a nagy emberrel, így gyorsan eléjük vágtam és egy kis térre mentem én is, ahol össze szoktak gyűlni az emberek. Ott vártam, a padok között, míg odaértek a katonák, és sietősen összetereltek néhány embert, köztük engem is.

Hirtelen megrémültem, hogy mi lesz velem, de arra gondoltam, hogy lehet, ez az egyetlen esélyem arra, hogy bejussak az épületbe, ahol ez a fontos ember található. Ez az egyetlen esélyem, hogy megnézzem magamnak őt is és a helyet is, hogy aztán később visszalopózhassak és kihallgathassam. Ebben nagy gyakorlatra tettem szert a hegyekben eltöltött hónapok alatt. Tudtam, hogy ezt kell tennem, hátha sikerül információt szereznem a Rahl Nagyúrról. Mégis remegtem a félelemtől, amikor bekísértek bennünket az épületbe, le a folyosókon, majd fel a lépcsőkön a legfelső terembe.

Rettegtem, hogy a vesztembe rohanok. Legszívesebben elrohantam volna, de akkor eszembe jutottak a társaim a hegyekben, akik számítottak rám, hogy megtalálom a Nagyurat, és elviszem magammal Bandakarba, hogy elhozza nekünk a szabadságot.

Egy nehéz ajtón keresztül egy sötét szobába vezettek minket, amelynek levegője a vér szagától volt terhes. Az ablakokon behúzták a zsalukat. Láttam, hogy a szoba túlsó felén lévő asztalon egy hatalmas tál áll, és mellette egy sor lapos, kihegyezett, derékmagasságú karó sorakozik. Mindegyik vértől sötétlett.

Két nő és egy férfi elájult. A feldühödött katonák elkezdték rugdosni a fejüket, és amikor nem mozdultak, a karjuknál fogva kivonszolták őket. Láttam, hogy vérfoltos maradt a padló utánuk. Mivel nem akartam hasonló sorsra jutni és a könyörtelen katonák csizmáinak céltáblájává válni, megacéloztam magam, hogy el ne ájuljak.

Hirtelen, jeges szélviharként egy férfi rontott a terembe. Még soha sem keltett bennem ilyen félelmet egy ember látványa, még Luchan közelében sem éreztem így.

Ruhája több réteg rongy csíkból állt, melyek körülötte repkedtek, ahogy mozgott. Éjfekete, olajtól fénylő haját hátrasimította, ami még jobban kiemelte kiugró orrát és vérvörös karikás szemeit. Míg átható tekintete rajtam időzött, figyelmeztetnem kellett magamat, hogy megfogadtam, nem ájulok el.

Mindenkire merőn rábámult, ahogy lassan elment mellettünk, mintha csak zöldséget válogatna a vacsorájához, majd egyszer csak bütykös ujjait kihúzta különös ruhája alól, és egy intéssel kiválasztott egy embert, majd egy másikat, és amikor az ötödikre mutatott rá, akkor vettem észre, hogy a körmeit is, akárcsak a haját, feketére festette.

Ekkor egy intéssel elbocsátotta a többieket. A katonák az öt kiválasztott és a többiek közé álltak, és elkezdtek minket az ajtó felé taszigálni, de még mielőtt kiraktak volna minket, megjelent egy katona. Neki olyan ferde volt az orra, mintha többször eltörték volna, és bejelentette, hogy megérkezett a várt üzenet. A fekete hajú férfi fekete körmeivel végigsimított a haján, majd utasította a parancsnokot, hogy a hírhozó várjon, majd reggel hallgatja meg a legfrissebb híreket. Ekkor a katonák kivezettek minket, majd le a lépcsőn, végül ki az épületből, azt mondták, hogy menjünk, mert nincs szükség a szolgálatainkra. Nevettek, miközben ezt mondták. Én is elindultam a többiekkel, nehogy magamra haragítsam őket. A többiek mind arról suttogtak, hogy láthatták a nagy embert, míg én csak arra tudtam gondolni, hogy vajon mi lehetett az az új információ.

Később, sötétedés után, visszalopakodtam. Az épület hátsó részénél, miután átmásztam egy magas kerítésen, találtam egy kaput, ami mögött egy sötét sikátor húzódott. Beléptem, majd elrejtőztem az épület hátsó csarnokára nyíló ajtó mélyedésében. Több folyosó ágazott el innen. A gyertya fényénél felismertem, hogy melyiken mentünk fel délután. Későre járt, és a csarnokok üresek voltak. Elindultam a folyosón. Szobák és falfülkék sorakoztak mindkét oldalán, de a késői óra miatt, egy lélek sem mozdult. Fellopóztam a lépcsőn, odaosontam a vastag ajtóhoz, ahhoz a szobához, ahová korábban vittek bennünket.

Ott, a hatalmas ajtó előtt, a sötét folyosón hallottam a legszörnyűbb kiáltásokat életemben. Emberek sírtak az életükért, kegyelemért esdekeltek. Egy nő vég nélkül könyörgött, hogy öljék meg, vessenek véget a szenvedéseinek.

Azt hittem, hányni fogok vagy elájulok, de egy gondolat segített talpon maradni és tovább rejtőzködni, és megakadályozta, hogy ész nélkül elrohanjak. Az a gondolat tartott ott, hogy egész népemre ez a sors vár, ha nem viszem el hozzájuk a Rahl Nagyurat.

Az egész éjjelt ott töltöttem egy falfülkében a nagy ajtóval szemben, és hallgattam a szerencsétlen emberek elképzelhetetlen szenvedéseinek hangját. Nem tudom, mit tettek velük, de úgy éreztem, hogy megöl a lassú kínhaláluk felett érzett fájdalom. Az éjszaka lassan telt, és a kín hangjai nem szűntek.

Remegtem búvóhelyemen, miközben sírva bizonygattam magamnak, hogy nem valóság amit hallok, hogy ami nem valós, attól nem szabad félnem. Szinte láttam magam előtt a szenvedőket, de meggyőztem magam, hogy nem helyes, hogy így átvegye a képzeletem az irányítást az érzékeim felett. Megpróbáltam Marilee-re gondolni, arra az időre, amikor még együtt voltunk, igyekeztem kizárni a hangokat, amelyek nem lehettek valóságosak. Nem tudhattam, mi igaz, és mit jelentenek ezek a hangok valójában.

Korán reggel a parancsnok visszatért. Óvatosan kilestem rejtekhelyemről. A fekete hajú férfi az ajtóhoz jött. Tudtam, hogy ő az, mert amikor a keze megjelent az ajtóban, hogy elvegye a papírtekercset, láttam a fekete körmeit.

Azt mondta a ferde orrúnak, akit Najarinak nevezett, hogy megtalálták őket. Így mondta: őket. Azután azt mondta: „Sikerült eljutniuk a pusztaság keleti végéhez, és most észak felé tartanak." Utasította a parancsnokot, hogy azonnal adja oda a küldöncnek a parancsot, mire Najari ezt mondta: Akkor már nem kell sok idő, Nicholas, és a hatalmadban lesznek, és akkor majd mi szabhatjuk meg az árat.

4. FEJEZET

Richard megperdült.

– Nicholas? Ezt a nevet mondta?

Owen meglepetten pislogott.

– Igen, biztos vagyok benne. Azt mondta, Nicholas.

Kahlan érezte, hogy a reménytelenség hideg, nyirkos ködként kezd rátelepedni.

Richard sürgetően intett.

– Folytasd!

– Nos, nem voltam biztos benne, hogy rólatok beszélgetnek – a Rahl Nagyúrról és az Inkvizítor Anyáról –, amikor a parancsnok azt mondta, „ők". De a gyűlöletből, ami a hangjukból érződött, én erre következtettem. A hangjuk arra emlékeztetett, mint amikor annak idején a Rend megérkezett, amikor Luchan úgy mosolygott rám, amilyet azelőtt még sosem láttam. Mint aki fel tudna falni. Úgy gondoltam, ezzel a hírrel van a legtöbb esélyem arra, hogy megtaláljalak, úgyhogy nyomban útnak is indultam.

Egy hirtelen szélfuvallat sűrűn szitáló esőt hozott a reggeli köd helyébe. Kahlan azon vette észre magát, hogy reszket a hidegtől.

Richard a tőlük nem messzire a földön kuporgó emberre mutatott. Arra az emberre, akinek a jobb fülén egy bevágás volt, akit Kahlan korábban megérintett az inkvizítori mágiájával. A Richardban tomboló vihar a felszínre tört.

– Ő az az ember, akinek Nicholas parancsait küldték. Magával hozta azokat, akiket a legutolsó táborunknál láttál. Ha nem védtük volna meg magunkat, ha az erőszak iránti őszinte gyűlöletünket a valóság természete fölé helyeztük volna, elvesztünk volna, mint Marilee.

Owen a férfira meredt.

– Mi a neve?

– Nem tudom, és nem is érdekel egy cseppet sem. A Birodalmi Rendért harcolt, egy olyan eszme fenntartásáért, mely szerint minden élet, beleértve a sajátját is, jelentéktelen, felcserélhető, feláldozható egy eszme esztelen hajszolásában, mely az egyéni életet önmagában értéktelennek tekinti – egy tan, mely megköveteli, hogy az egyén másoknak áldozza fel magát, amíg semmivé lesz. A senkivé és semmivé válás általuk dédelgetett álmáért harcol.

A Rend eszmerendszere szerint neked nem volt jogod Marilee-t szeretni. Szerintük mindenki egyforma, és a te kötelességed az, hogy olyannal köss házasságot, aki a legjobban tudja használni a segítségedet. Így, önzetlen áldozatod által szolgálhatod legjobban embertársaidat. Bármennyire küzdesz, hogy ne lásd meg, ami a szemed előtt van, Owen, azt hiszem, valahol mélyen a tanítások mögött, melyekkel folyton előhozakodsz, tudod, hogy ez a legnagyobb szörnyűség, amit a Rend hozott. Nem a kegyetlenségük, hanem az eszméik. Az ő filozófiájuk szentesíti a kegyetlenséget, a tieid viszont ösztönzik.

Ez az ember nem tartotta sokra a saját életét, azt, hogy ki is volt ő valójában, miért kellene hát, hogy érdekeljen a neve? Megadom neki azt, ami legfőbb célja volt: a jelentéktelenséget.

Amikor Richard látta, hogy Kahlan mennyire reszket a hideg esőben, elfordította haragtól izzó tekintetét Owenről, és elővette a köpenyét a szekéren lévő batyujából. A legnagyobb gyengédséggel és törődéssel betakarta a nő vállát. Arckifejezéséből úgy tűnt, megtudta mindazt, amit Owent hallgatva meg akart érteni.

Kahlan megfogta a férfi kezét, és arcához emelve tartotta egy pillanatig. Volt némi jó is a történetben, amit Owentől hallottak.

– Ez azt jelenti, hogy nem a Tehetség pusztít téged – mondta halk hangon –, hanem a méreg.

Megkönnyebbült, hogy nem futottak még ki az időből ahhoz, hogy segítséget szerezzenek, amitől annyira félt a rövid, mégis örökkévalóságnak tűnő út alatt, amíg az öntudatlanul fekvő Richarddal zötykölődött a szekéren.

– Már azelőtt is fájt a fejem, hogy Owenbe botlottam. Még mindig fáj. A Kard mágiája is megingott már, mielőtt megmérgeztek.

– De legalább most több időnk maradt, hogy megoldást találjunk ezekre a problémákra.

Richard ujjaival a hajába túrt.

– Attól tartok, súlyosabb gondjaink vannak és kevesebb az időnk, mint gondolnád.

– Súlyosabb gondok?

Richard bólintott.

– Tudod, hogy mi a neve annak a birodalomnak, ahonnan Owen jött? Bandakar! Találd ki, mit jelent az, hogy „Bandakar"?

Kahlan Owenre pillantott, aki görnyedten ült a ládán, egyedül, magába roskadva. Visszafordította a tekintetét és Richard szürke szemébe nézett. A férfi hangjából kivehető elfojtott harag miatt zavartan rázta meg fejét.

– Nem tudom. Mit jelent?

– Ó-d'hara-i nyelven szó szerint azt: „száműzöttek". Emlékszel arra, amit a Teremtés Oszlopai című könyvből meséltem neked? Arra, hogy mit ír arról, miként határozták el, hogy minden Tehetség nélkül született embert az Óvilágba küldenek, hogy száműzik őket? Emlékszel, azt mondtam, senki sem tudja, mi lett velük? Most már tudjuk. A világ most már védtelen a Bandakari Birodalom népével szemben.

Kahlan összeráncolta a szemöldökét.

– Honnan tudhatod olyan biztosan, hogy ő annak a népnek a leszármazottja?

– Nézz csak rá! Szőke haja van és inkább hasonlít egy igazi d'haraira, mint az óvilágbeli emberekre. De ennél sokkal fontosabb, hogy nem hatott rá a mágia.

– De lehet, hogy ez csak őrá igaz.

Richard közelebb hajolt.

– Egy olyan zárt helyen, ahol ez az ember élt, egy helyen, melyet évezredekre elvágtak a világ többi részétől, a Teremtés Oszlopai közül már egyvalaki is képes lehetett mára egy egész nép körében elterjeszteni a mágia hiányát. De nem csak egy élt ott; mindannyian Tehetség nélkül születtek. Ezért száműzték őket az Óvilágba. Az Óvilágban, ahol megpróbáltak új életet kezdeni, ismét összegyűjtötték mindannyiukat és e hegyek mögötti területre száműzték őket. Arra a helyre, melyről azt mondták nekik: bandakar, a száműzötteknek való hely.

– Az óvilágbeliek hogyan találták meg őket? Hogy tudták együtt tartani őket úgy, hogy akár egynek is sikerült volna elterjeszteni a mágikus képességek hiányát a nép körében, és hogy sikerült őket arra a helyre telepíteni, száműzni?

– Valamennyi jó kérdés, de pillanatnyilag nem a legfontosabbak – zárta le a témát egyelőre Richard. – Owen! – szólt a száműzöttnek, miközben visszafordult a többiekhez. – Arra kérlek, maradj ott, ahol vagy, mindaddig, amíg mi egyhangúlag el nem döntjük, mit kell tennünk a továbbiakban.

Owent felvidította a cselekvési módszer, mellyel azonosíthatta és otthon érezhette magát.

Láthatóan, Kahlannal ellentétben, nem vette észre a Richard szavaiból felsejlő gúnyt.

– Te! – mondta annak az embernek, akit Kahlan megérintett a mágiájával –, menj, ülj le mellé és gondoskodj róla, hogy várjon veled együtt.

Míg a férfi sietve tette, amit parancsoltak neki, Richard a többiek felé intett fejével, hogy kövessék őt.

– Beszélnünk kell! – intett nekik.

Friedrich, Tom, Jennsen, Cara és Kahlan Richard után indultak. Owentől és a másik férfitől kissé távolabbra telepedtek le. Richard hátradőlt a szekér rúdjánál és összefont karral várta, hogy a többiek köréje gyűljenek. Alaposan szemügyre vette az őt figyelő arcokat.

– Komoly gondjaink vannak – kezdte Richard. – És nem csak a méreg miatt, amit Owen adott be nekem. Owen nem birtokolja a Tehetséget. Olyan, mint te, Jennsen. A mágia nem hat rá. – Tekintete továbbra is mereven Jennsenre szegeződött. – Az övéi közül mindenki olyan, mint ti ketten.

Jennsen álla leesett a meglepetéstől. Zavartan pislogott, mint aki nem tudja felfogni, amit hallott. Friedrich és Tom ugyancsak meglepetten nézett. Cara sötéten ráncolta szemöldökét.

– Richard – szólalt meg végül Jennsen –, ez egyszerűen lehetetlen. Túl sokan vannak. Az nem lehet, hogy mindnyájan a mi féltestvéreink!

– Nem féltestvéreink – rázta a fejét Richard. – Ők a Rahl Ház leszármazottai – olyanok, mint te. Most nincs idő arra, hogy mindent elmagyarázzak, de emlékezz, mit mondtam arról, hogy te majd egyszer hozzád hasonló gyermekeket fogsz szülni, akik továbbadják majd ezt a különös tulajdonságukat a következő nemzedékeknek, akik szintén Tehetség nélkül fognak születni. Nos, valamikor régen, D'Harában már éltek emberek, akik hasonlóképp terjedtek el. Az akkori emberek ezeket a Tehetséggel nem bírókat összegyűjtötték és az Óvilágba küldték. Az itteniek pedig elzárták őket azok mögé a hegyek mögé. Birodalmuk neve Bandakar, ami annyit tesz: száműzöttek.

Jennsen nagy kék szeme könnyel telt meg. Ő is hasonló volt ezekhez az emberekhez, akiket annyira gyűlöltek, hogy a saját földjükön elkülönítették őket a többiektől, végül pedig száműzetésbe kergettek.

Kahlan átkarolta a lány vállát.

– Emlékszel, amikor azt mondtad, mennyire egyedül érzed magad a világban – kérdezte meleg mosollyal. – Most már nem kell egyedül érezned magad. Vannak még hozzád hasonlók.

Kahlan nem gondolta, hogy szavai sokat segítettek volna, de Jennsen hálásan fogadta a vigasztaló ölelést. Aztán hirtelen visszanézett Richardra.

– Ez nem lehet igaz! Határral voltak körülvéve, mely bezárva tartotta őket. Ha olyanok, mint én, nem hathatott rájuk a mágikus Határ. Kijöhettek volna onnan bármikor, amikor csak akarnak. Ennyi idő alatt, legalább néhányuk visszatérhetett volna a világba – a Határ mágiája nem tarthatta volna vissza őket.

– Nem hiszem, hogy ez így történt – rázta a fejét Richard. – Emlékszel, hogy láttad az oldalra folyó homokot a figyelmeztetésben, amit Sabar hozott. Az mágia volt, és te láttad.

– Így van! – mondta Kahlan. – Ha ő egy Teremtés Oszlopa, hogyan lehetséges ez?

– Jól mondod – bólintott Jennsen. – Hogyan lehetséges ez, ha valóban Tehetség nélküli vagyok? – kérdezte felvont szemöldökkel. – Richard, talán mindez nem is igaz! Lehet, hogy megvan bennem is a Tehetségnek legalább egy apró szikrája? Talán én sem vagyok igazi Tehetség nélküli?

Richard mosolyogva válaszolt

– Jennsen, te olyan makulátlanul tiszta vagy, mint egy hópehely. A mágiát nem ok nélkül láttad. Nicci azt írta nekünk a levelében, hogy a figyelmeztetés azzal a varázslóval áll kapcsolatban, aki előidézte – vele van kapcsolatban az Alvilágban. Az Alvilág a holtak birodalma. Ez azt jelenti, hogy a szobor részben a Pusztító Mágia hatására működött – ami az Alvilággal van összefüggésben. Védett lehetsz a mágiával szemben, de nem lehetsz védett a halállal szemben. Rendelkezel Tehetséggel vagy sem, kötődsz az élethez, s ezért szükségszerűen a halálhoz is. Ezért láttad a szobor mágiájának egy részét – a halál előrehaladásával kapcsolatos részét. A Határ egy hely volt ebben a világban, ahol maga a halál létezett. Ezen a Határon belülre kerülni, annyit jelentett, mint belépni a halál világába. A halálból senki nem térhet vissza. Ha a Tehetség nélküliek közül Bandakarban bárki belépett volna a Határba, meghalt volna. Ily módon lettek elzárva a világtól.

– De képesek voltak száműzni embereket a Határon át – erősködött Jennsen – Mindez azt kellett volna jelentse, hogy a Határ valójában nem hatott rájuk.

Richard a fejét rázta, még ha Jennsen tiltakozott is.

– Nem. A halál megérinthette őket, csakúgy, mint mindenki más élőt. De a Határ létrehozója egy utat hagyott a Határon át, mely hasonlított ahhoz, amely valaha elválasztotta az Újvilág három területét. Én magam is évekkel ezelőtt átléptem azt a Határt, anélkül hogy bajom esett volna. A Határon volt egy átjáró, egy különleges, rejtett hely, amelyen át lehetett jutni. Ez az átjáró itt ugyanilyen volt,

Jennsen fintora ráncokat gyűrt az orrára.

– Ennek így semmi értelme! Ha mindez igaz és az átjáró nem volt rejtve előttük, hiszen tudniuk kellett róla, akkor miért nem hagyhatták el egyszerűen Bandakart? Hogy zárhatta el őket a Határ, ha az átjárón keresztül kiűzhettek embereket Bandakarból?

Richard felsóhajtott, végigsimítva kezét az arcán. Kahlannak úgy tűnt, szerette volna, ha a lány nem teszi fel az iménti kérdést.

– Emlékszel arra a területre, amin nemrégiben haladtunk át? – kérdezte Richard. – Arra a területre, ahol semmi sem nőtt?

Jennsen bólintott.

– Igen, emlékszem.

– Nos, Sabar azt mondta, ő átjött egy másikon, valamivel északabbra innen.

– Igaz – bólogatott Kahlan. – Az az átjáró a pusztaság közepe felé vezetett, a Teremtés Oszlopai felé, éppen úgy, mint az, amelyet mi láttunk. Egymással párhuzamosaknak kellett lenniük.

Richard helyeslően bólogatott arra, amire a nő éppen kezdett rájönni.

– Ezek a Bandakarba vezető szoros két szélén futottak. Egymástól nem túl messze. Éppen ezen a helyen vagyunk, a két Határ között...

Friedrich előre hajolt.

– De Rahl Nagyúr, ez azt jelentené, hogy ha valakit száműznek a Bandakari Birodalomból, ha a Határon kívülre jönnének, a két határ falai közé szorulnának, ahol nem túl sok hely lenne számukra. Onnan sehová sem lehetne menni csak... – Friedrich eltakarta a száját, nyugat felé fordult és a borús homályba tekintett.

– A Teremtés Oszlopai felé – fejezte be Richard csendes határozottsággal.

– De...de – hebegte Jennsen –, azt mondjátok ezzel, hogy valaki ezt így hozta létre? A két Határt készakarva hozták létre úgy, hogy, akit a Bandakari Birodalomból kiűztek, arra kényszerítsék, hogy a Teremtés Oszlopaihoz menjen? De hát miért?

Richard hosszan a szemébe nézett, majd ennyit mondott:

– Hogy elpusztítsák őket.

Jennsen nagyot nyelt.

– Úgy érted, hogy az, aki száműzte ezeket az embereket, azt akarta, hogy akit ők kivetnek maguk közül, az haljon meg?

– Igen – felelte Richard.

Kahlan szorosabbra fogta köpenyét maga körül. Olyan meleg volt eddig, alig hitte, hogy az idő ilyen hirtelen hidegre fordult.

Richard hátra simította egy nedves hajfürtjét a homlokából, majd folytatta.

– Abból, amit Adie mondott nekem egyszer, a Határokon mindig kell, hogy legyen egy átjáró, hogy egyensúlyban tartsa a két oldalt, kiegyenlítse az életet a két oldalon. Azt gyanítom, hogy azok, akik itt az Óvilágban száműzték ezeket az embereket, esélyt akartak nekik adni arra, hogy megszabaduljanak a bűnözőktől és ezért beszéltek nekik az átjáró létezéséről. De a világ többi részére nem akarták rászabadítani őket. Bűnözők vagy sem, valamennyien Tehetség nélkül születettek voltak. Nem lehetett őket szabadjára engedni.

Kahlan azonnal látta, hol a probléma Richard elméletében.

– De mind a három Határnak kellett, hogy legyen egy átjárója – magyarázta. – Még akkor is, ha a másik két Határ másik két átjárója titkos volt, a lehetősége annak, hogy bárki, akit kitoloncoltak és átküldtek a szoroson, megtalálhatta valamelyiket, és nem próbál meg menekülni a Teremtés Oszlopain át, ahol a halál várt volna rá. Vagyis, annak is megmaradt a lehetősége, hogy egyesek az Óvilágba tudtak volna menekülni.

– Ha valóban három Határ lenne, akkor így lehetett volna – vette vissza a szót Richard. – De nem hiszem, hogy három lenne. Úgy gondolom, valójában csak egy létezett.

– Ennek nincs semmi értelme, Rahl Nagyúr! – vetette közbe Cara. – Azt mondtad, van egy Határ, amelyik észak-déli irányban halad és elzárja a hágót. És azt is mondtad, hogy van ez a két, kelet-nyugati irányban futó, egymással párhuzamos is errefelé, hogy összeterelje azokat, akik az első Határon keresztül jöttek a birodalomból, a Teremtés Oszlopai felé, ahol meghalnának.

Kahlannak ezzel egyet kellett értenie. Úgy tűnt, van rá esély, hogy valaki megmeneküljön a két határ valamelyikén keresztül.

– Nem hiszem, hogy három Határ létezett – ismételte meg Richard. – Úgy gondolom, csak egy volt. S ez az átjáró nem egyenes volt. A felénél meghajlott. – A két ujját feltartotta egymás mellett párhuzamosan. – A meghajló szakasz alsó része ment keresztül és zárta el a hágót. Az ujjai közti bőrre mutatott. A két szár pedig ebbe az irányba haladt, és a Teremtés Oszlopainál végződött.

Jennsen csak annyit tudott kinyögni:

– Miért?

– Nekem úgy tűnik – abból, amilyen pontosan ki volt dolgozva a terv –, hogy azok, akik elzárták ezeket az embereket, módot akartak nekik adni arra, hogy megszabadulhassanak a bűnözőktől. Mert abból, amit megtudtak hitükkel kapcsolatban, tudták, hogy vonakodnának bárkivel is végezni. Amikor ezeket az embereket száműzték az Óvilágba, már nagy valószínűséggel megvoltak annak a hitnek a csírái, amit ma is vallanak. Meggyőződésük teljesen védtelenné teszi őket a gonoszokkal szemben. Az életmódjuk védelmében, mivel, nem végezték ki a bűnözőket, valahogy el kellett ezeket különíteni a társadalmuktól, vagy azok pusztították volna el őket.

D'Harából és az Újvilágból a Határon túlra, az Óvilágba való száműzetésük minden bizonnyal rémülettel töltötte el őket. Együtt maradtak, szoros kötelékben egymással, ami segítette a túlélésüket.

Az Óvilág lakói pedig, akik a Határ mögötti területre telepítették őket, az üldöztetéstől való félelmüket használták ki arra, hogy meggyőzzék őket, a Határ a saját védelmüket szolgálja, távol tartva őket azoktól, akik árthatnak nekik. Bizonyára azzal győzték meg őket, hogy hangsúlyozták, mennyire különlegesek és így szükségük van erre a védelemre. Ez, és az a mélyen gyökerező igényük, hogy együtt maradjanak, bizonyára csak megerősítette bennük azt a szörnyű félelmüket, hogy a védett helyükről elkergethetik őket. A száműzetés a megfélemlítés különleges eszköze volt ezeknek az embereknek.

Valószínűleg kínzó gyötrelem volt nekik, hogy a világ népei kivetették őket maguk közül, mert Tehetség nélkül születtek, de együtt, a Határ mögött, biztonságban érezték magukat.

– Most, hogy a Határ leomlott, nagy bajban vagyunk – ismételte meg Richard.

Jennsen összefont karral kérdezte.

– Most, hogy többen vagyunk, és már nem csak egy magányos hópehelyről van szó, kezdesz tartani a hóvihartól?

Richard szemrehányóan nézett rá.

– Mit gondolsz, a Rend miért jött ide és vitt el sokakat közülük?

– Nyilván azért, hogy több, hozzájuk hasonló gyermeket neveljenek fel. Hogy kitenyésszék az értékes mágiát az emberi fajból.

Richard nem vett tudomást a nő szavaiban rejlő indulatról.

– Úgy értem, miért férfiakat vittek el?

– Ugyanazért – felelte Jennsen. – Azért, hogy átlagos asszonyoknak Tehetség nélküli gyermekeket nemzzenek.

Richard hosszan sóhajtott és lassan fújta ki a levegőt.

– Mit mondott Owen? A férfiaknak megengedték, hogy találkozzanak az asszonyokkal és megmondták nekik, hogy ha nem engedelmeskednek a parancsoknak, a nőket élve megnyúzzák.

Jennsen elbizonytalanodott.

– Milyen parancsoknak?

Richard felé hajolt.

– Milyen parancsoknak? Gondolkozz csak! – mondta és körbehordozta tekintetét a többieken. – Milyen parancsoknak? Mire kellettek nekik a Tehetség nélküli férfiak? Vajon mit akartak, mit tegyenek a Tehetség nélküli férfiak, akikre egyáltalán nem hat a mágia?

Kahlan zihálva kiáltott fel:

– A Varázslók Tornya!

– Pontosan! – Richard nyugtalanító pillantása találkozott a többiekével. – Már mondtam, nagy bajban vagyunk. Zedd védi a Varázslók Tornyát. Képességei és a hely mágiája segítségével minden kétséget kizáróan egymaga is el tudna bánni Jagang egész seregével. De ez a vézna öregember, hogy tudna akár egyetlen, olyan fiatal Tehetség nélkül született fiatalemberrel is szembeszállni, akire mágiájának nincs hatása, ha az mondjuk torkon ragadja őt?

Jennsen leeresztette a szája elé tartott kezét.

– Igazad van, Richard. Jagangnak is birtokában van az a könyv: a Teremtés Oszlopai. Tudja jól, hogy az olyanokon, mint én, nem fog a mágia. Engem is így akart próbára tenni. Ezért akart annyira meggyőzni arról, hogy meg akarsz ölni, hogy ne is gondolhassak másra, csak arra, hogy nekem kell téged megölnöm előbb. Tudta, hogy Tehetség nélkül születtem, és azzal is tisztában volt, hogy a mágia nem állíthat meg.

– És Jagang az Óvilágból való – tette hozzá Richard. – Minden bizonnyal tudhatott valamit a Határon túli birodalomról. Hisz mi csak annyit tudunk, hogy az Óvilágban Bandakar egy legenda. Míg az Újvilágban, a háromezer éve a nagy Határ mögött élők sosem tudhatták volna meg, mi történt azokkal az emberekkel.

– Most a Rend férfiakat hurcolt el onnan és a védtelen asszonyok meggyilkolásával fenyegeti őket, ha nem teljesítik a parancsokat. Azt hiszem, a parancsok a Varázslók Tornyának megrohamozására és elfoglalására vonatkoznak.

Kahlannak remegett a lába. Ha a Torony elbukik, elvesztik az egyetlen, bár csekély előnyüket. Ha a Rend kezébe kerül a Torony, akkor az összes ősi és halálos mágia elérhető lesz Jagang számára. Ennek beláthatatlan következményei lennének. A Toronyban vannak olyan dolgok, amelyek mindnyájukat, beleértve Jagangot is, elpusztíthatnának. Az általa korábban előidézett járvánnyal már bebizonyította, hogy kész bármekkora áldozat árán, bárkivel végezni, aki az útjába áll. Nem habozott semmilyen fegyvert sem használni, még ha az a fegyver a saját embereit is megtizedelte.

Még ha Jagang nem is tenne semmit a Varázslók Tornyával, csak birtokba venné, a D'Harai Birodalom számára akkor is elveszne annak lehetősége, hogy találjanak ott valamit, ami segíthetne a háborúban. Ez az, amin a Torony védelmezése mellett Zedd is dolgozott, hogy találjon valamit, ami segítene megnyerni a háborút, vagy legalább olyasvalamit, amivel a Birodalmi Rend útját állhatnák és visszaszoríthatnák őket egy Határ mögé az Óvilágba.

A Torony nélkül ügyük szinte reménytelennek tűnt. Az ellenállás csak az elkerülhetetlent odázza el. Ha a Tornyot nem tudhatják magukénak, minden ellenállás Jaganggal szemben végül meghiúsul. Csapatai elözönlik az Újvilágot. Semmi nem állíthatja meg őket.

Kahlan remegő ujjakkal belemarkolt köpenyébe. Tudta, mi vár a népére, mit jelent, amikor a Birodalmi Rend eláraszt és leigáz egy országot. Már több, mint egy évet töltött el a hadsereggel, ellenük harcolva. Olyanok, akár egy falka veszett kutya. Csak akkor nyugodnának meg, ha már mindenkit darabokra szaggattak.

Kahlan járt ilyen városokban, például Ebinissiában, amit a Birodalmi Rend katonái rohantak le. Napokig tartó barbár tivornyák közepette mindenkit, akit elfogtak, megkínoztak, megerőszakoltak és meggyilkoltak, s végül holttestek hevertek szerteszét a kietlen városban.

Az Újvilág népei most ilyen sorsnak néznek elébe.

Ha az ellenséges csapatok lerohanják az Újvilágot, mindenfajta tevékenység, ami addig esetleg megmaradt, teljesen abbamaradna. Szinte minden üzlet tönkremenne. Megszámlálhatatlanul sok ember megélhetése veszne el. Rövidesen szűkössé, később pedig egyszerűen, akármilyen áron is, beszerezhetetlenné válna az élelem. Az emberek nem tudnák magukat és családjukat fenntartani. Elvesztenék mindazt, amiért egész életükben dolgoztak. A városokban, még jóval a csapatok megérkezése előtt, eluralkodna a mindent leromboló pánik. Ha a csapatok már megszállnák a városokat, a legtöbb embert kiűznék a házából és elhurcolnák őket lakhelyüktől és földjüktől messzire. Jagang elrabolna minden élelmiszert csapatai számára, a meghódított földeket pedig szétosztaná kegyeltjei közt. A földek igazi tulajdonosait – ha addig nem pusztultak volna el –, rabszolgaként dolgoztatnák saját birtokaikon. Azok, akiknek sikerülne elmenekülniük a betolakodó horda elől, az életükbe kapaszkodva, állati sorban tengetnék napjaikat a vad pusztában. Szinte az egész népesség bujdosó tömeggé válna, akik életüket mentve menekülnének. Százezrek rekednének kint hajlék nélkül, kiszolgáltatva az elemeknek. Élelem alig akadna, és a télre sem tudnának felkészülni. A zorddá váló időben tömegével vesznének oda.

Amikor a civilizáció már darabjaira hullana szét és az éhezés mindennapossá válna, betegség söpörne végig az országon, sorra utolérve a menekülőket. Egymás után omlanának össze a családok, mert azokra, akik megélhetésüket biztosították, gyötrelmesen lassú és fájdalmas halál várna. A gyermekek és az elesettek egyedül maradnának, kiszolgáltatott zsákmányául az éhezőknek.

Kahlan tudta, mit jelent egy ilyen elburjánzó rettenet. Tudta, mit jelent látni, ahogy emberek ezrei pusztulnak el. Látott ilyet Aydindrilben, amikor a pestis lecsapott. Ezrével pusztította az embereket, minden előjel nélkül, napok alatt a halálukat okozva. Látott öreget, gyereket, megannyi jóravaló teremtést, ahogy elkapta őket a kór, ami ellen semmit nem tehettek, és látta, ahogy nyomorban, napokig szenvedve, végül mindannyian elpusztultak.

Richardot sem kerülte el a járvány. A többiektől eltérően ő szántszándékkal meg akart betegedni. Ez volt az ára annak, hogy visszatérhessen Kahlanhoz. Kockára tette az életét, csak hogy újra együtt lehessen vele, mielőtt meghal.

Elképzelhetetlenül borzalmas idők voltak.

Kahlan megtapasztalta, mi a vad elkeseredettség. Ekkor történt, hogy az egyetlen olyan dologhoz folyamodott, ami kínálkozott, hogy megmentse Richard életét. Ekkor engedte szabadon a Harmóniákat. Ezzel megmentette Richardot, de akkor még nem tudta, hogy milyen, előre nem látható események sorozatát indítja el ezzel.

Elkeseredett tette miatt, a Bandakari Birodalomhoz tartozó Határ elvesztette erejét és megszűnt létezni. Ő az oka annak, hogy most már talán minden mágia végül erejét veszti. A Határ leomlása után a Varázslók Tornya maradt az egyetlen hely, ahol talán valami megoldást lehetne találni a Rend ellen. De a Varázslók Tornyát szörnyű veszély fenyegette.

Kahlan úgy érezte, mindennek ő az oka.

A világ a pusztulás szélén állt. A Rend értelmetlen ideológiája, egy magasabb rendű cél nevében, a megsemmisülés küszöbéhez sodorta a civilizációt. A Rend ehhez, a szerintük magasabb rendű célhoz áldozatot követelt, s aminek feláldozására elszánták magukat az nem volt más, mint az értelem, s így maga a civilizáció. Az őrület réme vetült az egész világra és fel akarta falni.

Ott álltak valamennyien egy sötét kor előrevetülő árnyának szélén, az élet végének előestéjén.

Kahlan mindezt képtelen volt kimondani. Nem merte szavakba önteni az érzéseit. Nem merte kétségbeesését megosztani velük.

– Richard, egyszerűen nem hagyhatjuk, hogy elfoglalják a Tornyot! – Kahlan maga sem hitte, mennyire nyugodt és határozott volt a hangja. Azon tanakodott, elhiszi-e bárki is, hogy van még esélyük. – Meg kell állítanunk őket!

– Egyetértek – felelte Richard.

Ő is határozottnak tűnt. A nő azon gondolkodott, vajon Richard látta-e a szeméből sugárzó mély kétségbeesést.

– Először is – kezdte –, vegyük a könnyebbiket: Niccit és Victort. Meg kell mondanunk nekik, hogy most nem tudunk odamenni. Victornak tudnia kell, mit mondanánk neki. Tudnia kell, hogy egyetértünk a tervével – hogy kezdjen hozzá és ne várjon ránk. Már beszéltünk vele; tudja, mi a dolga. Itt az idő, hogy cselekedjen, és Priska tisztában van azzal, hogy segítenie kell neki.

Niccinek is tudnia kell, hová megyünk. Azt is meg kell tudnia, hogy úgy gondoljuk, megtaláltuk a figyelmeztetés magyarázatát. Tudnia kell, merre járunk. – Azt már nem mondta, hogy a nőnek kell hozzá jönnie, ha fordítva nem megy, mert a méreg lassanként kezd hatni. – Azt is meg kell tudnia – folytatta Richard –, hogy csak egy részét tudtuk elolvasni annak az üzenetnek, amiben arra figyelmeztet, hogy miben mesterkedik Jagang a Sötétség Nővéreivel, hogy fegyvereket hoz létre emberekből.

Mindenki tágra nyitotta a szemét. Ők nem olvasták a levelet.

– Nos – vetette közbe Kahlan –, figyelembe véve az egyéb gondjainkat, legalább most ezzel nem kell foglalkoznunk.

– Ez legalább mellettünk szól – értett egyet Richard. Arra az emberre mutatott, aki eddig Kahlan parancsára várt. – Őt elküldjük Niccihez és Victorhoz, hogy mindent mondjon el nekik.

– És aztán? – kérdezte Cara.

– Azt akarom, hogy Kahlan parancsolja meg neki, hogy ha ezzel a feladattal végzett, menjen északra és keresse meg a Birodalmi Rend seregét. Azt akarom, hogy tegyen úgy, mintha közülük való volna és ölje meg Jagang Császárt.

Kahlan tudta, mennyire valószínűtlen egy ilyen terv megvalósítása. Abból a megdöbbent arckifejezésből ítélve, ahogy a többiek bámultak, nekik is ez járhatott a fejükben.

– Jagangot a merényletek ellen többszörös őrség veszi körbe – szólalt meg Jennsen. – Különleges, elit testőrök védelmezik éjjel-nappal. Közönséges katonák a közelébe sem kerülhetnek.

– Szerinted, van bármilyen csekély esélye is annak, hogy ilyesmit véghez tudjon vinni? – kérdezte Kahlan.

– Nincs – vallotta be Richard. – Valamelyik testőr minden bizonnyal előbb végez vele, mint hogy Jaganghoz eljutna. De mindenképpen az vezérelné, hogy teljesítse a parancsodat. Céltudatos lesz, és úgy gondolom, feladata teljesítése közben fogják megölni, de ugyanakkor ez annyit is jelent majd, hogy legalább megpróbálja megtenni. Azt akarom, hogy Jagangnak álmatlan éjszakái legyenek, tudván, hogy bármelyik embere a gyilkosává válhat. Azt akarom, hogy aggódjon amiatt, hogy ki és mikor akarja majd megölni. Azt akarom, hogy többé ne legyenek nyugodt éjszakái. Azt akarom, hogy rémálmok közt gyötrődve találgassa, mi következik, hogy melyik embere várja már a kedvező alkalmat.

Kahlan bólintásával jelezte, hogy egyetért. Richard látta maga körül az elszánt arcokat, akik várták, mit akar még mondani nekik.

– És most a legégetőbb tennivalóinkról! Életbevágóan fontos, hogy eljussunk a Varázslók Tornyához és értesítsük Zeddet. Nem késlekedhetünk! Jagang előttünk jár, már készen vannak a tervei, már cselekszik is és sosem lehetünk biztosak benne, hogy mi lesz a következő lépése. Nem tudhatjuk, hogy a Tehetség nélkülieket mikor küldik északra. Egy perc vesztegetni való időnk sincs!

– Rahl Nagyúr! – szólt közbe Cara. – Még mielőtt kifutunk az időből, el kell jutnod az ellenszerhez. Nem rohanhatsz oda csak úgy a Varázslók Tornyához. Ó, nem! Várj csak egy percre! Ugye, nem küldesz megint engem a Varázslók Tornyához? Nem hagylak itt most, ilyen időkben, amikor szinte védtelen vagy. Hallani sem akarok róla és nem is megyek!

Richard a nő vállára tette a kezét.

– Cara, nem akarlak elküldeni, de köszönöm, hogy felajánlottad.

Cara összefonta karját és mogorva pillantást vetett rá. – Nem vihetjük fel a szekeret Bandakarba. Arrafelé nincs út.

– Rahl Nagyúr! – szakította félbe Tom. – Mágia nélkül minden acélra szükséged lesz. – Hangja csak egy kicsit volt kevésbé határozott, mint Caráé.

Richard elmosolyodott.

– Tudom, Tom és egyetértek veled. Úgy gondolom, Friedrichnek kell mennie. – Friedrichhez fordult. – Vidd a szekeret. Egy idősebb férfi, egyedül, kevésbé kelt gyanút, mint közülünk bárki más. Téged nem fognak veszélyesnek tartani. A szekérrel gyorsabban jutsz majd előre és attól sem kell tartanod, hogy a Rend elkap és elhurcol a seregébe. Megteszed, amit kérek, Friedrich?

Friedrich megvakarta üstökét. Mosoly ült ki idős arcára.

– Azt hiszem, végre valamiféle határjáró leszek.

Richard vele együtt mosolygott.

– Friedrich, a Határ erejét vesztette. Én a Rahl Nagyúr, kinevezlek téged határjárónak, és azzal bízlak meg, hogy haladéktalanul értesítsd a többieket arról a veszélyről, ami a Határon túlról közeleg.

Friedrich mosolya eltűnt arcáról, amint öklét a tiszteletteljes köszönet és ünnepélyes fogadalomképpen a szívéhez emelte.

5. FEJEZET

Valahol, egy távoli szoba mélyén, ahol teste várakozott, Nicholas egy szűnni nem akaró zajt hallott. Nagyon el volt foglalva azzal, amit csinált, így nem vett tudomást a hangról. A fény már gyengült, de a sötétség nem gátolta azokat a szemeket, melyeket ő használt.

Ismét hallotta a zajt. A hang őt hívta, bosszantotta és figyelmét követelte szünet nélkül, ezért ingerülten visszatért a testéhez.

Valaki ököllel püfölte az ajtót.

Nicholas felkelt a földről, és magával vitte testét, mely keresztbe tett lábbal ült a földön. Eleinte mindig olyan elbizonytalanító érzés volt újra a saját testében lenni. Korlátozva és bezártnak érezte magát. Esetlennek érezte a mozgását és azt, hogy a saját izmait, látását, hallását, érzékszerveit kell használnia.

Újra felhangzott a dörömbölés. Az ajtó helyett mérgesen az ablakhoz ment, és becsapta a spalettákat. Egyik kezével meggyújtott egy fáklyát, majd kimért léptekkel elindult az ajtó felé. Palástjáról lebegő rongyszalagok úgy hömpölyögtek mögötte, mint valami súlyos fekete tollköpeny.

– Mi az? – Kilökte a nehéz ajtót és kinézett.

Najari állt odakint a folyosón, ahogy súlyával egyik lábára nehezedett, hüvelykujjaival övébe kapaszkodott. Izmos vállai csaknem mindkét oldalon hozzáértek az ajtófélfához. Nicholas megpillantotta a férfi mögött álló összezsúfolt tömeget is. Najari görbe orra furcsa árnyékot vetett az arcára. Orra a bal oldalán be lett lapítva számtalan verekedéseinek egyike során, melybe féktelen természete sodorta. Azok a szerencsétlenek, akik összetűzésbe keveredtek Najarival, sokkalta jobban megszenvedték a találkozást egy puszta orrtörésnél. Najari a háta mögé bökött a hüvelykujjával.

– Vendégeket kértél, Nicholas.

Nicholas körmeivel végigszántotta a haját, s érezte tenyerén a selymesen sima olajat. Indulatát lerázva magáról körözött néhányat a vállával.

Annyira el volt foglalva azzal, amit eddig csinált, hogy teljesen elfelejtette: megkérte Najarit, hogy hozzon neki néhány testet.

– Nagyon jó, Najari! Hozd be ezeket, nézzük, milyenek!

Nicholas figyelte, ahogy a parancsnok a pislákoló fáklyafényhez engedte az embercsordát. Hátul katonák terelgették a csellengőket az ajtón át a nagy terembe. Fejek forogtak ide-oda, ahogy a szoba kopár belsejét, a fából készült falakat, a tartójukból kimeredő fáklyákat, a deszkapadlót és a szegényes, mindössze egy tömzsi asztalból álló bútorzatot szemlélték. Orruk megremegett, ahogy beleszimatoltak az émelyítő vérszagba.

Nicholas látta, amint az emberek a kihegyezett végű karókra mutogatnak, amelyek a fal mellett sorakoztak tőlük jobbra, és amelyek olyan vastagok voltak, mint Najari csuklója.

Nicholas megszemlélte a fal mellett felsorakozó embereket, a félelem árulkodó jeleit kutatva arcukon. Pislogó szemmel, aggodalmasan, egyben buzgón vették szemügyre mindazt, ami körülvette őket, mintha mindenre emlékezni akarnának, hogy később elmesélhessék barátaiknak, amit odabent láttak. Nicholas tudta, hogy nagyon kíváncsian bámulják.

Őt, a különleges lényt.

Az Árnyat.

Senki sem tudta, hogy mit jelent a neve. Ma néhányan megtudják. Nicholas elsuhant a hullámzó sokaság előtt.

Különös népség volt ez, fura, Tehetség nélküli lények, különösek, mint a csúfolódó rigók, csak távolról sem olyan merészek. Mivel a Tehetségnek szikrája sem volt bennük, Nicholasnak különlegesen kellett kezelnie őket, hogy bármire is használhassa őket. Mindez sok vesződséggel járt, de meghozta gyümölcsét. Néhányan a nyakukat nyújtogatták, hogy jobban lássák a nem mindennapi teremtményt, amint az elhaladt előttük. Ismét beletúrt hajába, hogy megint tapinthassa az olajat a tenyerével. Miközben közel hajolt néhány emberhez, ahogy elment mellettük, egyenként vizsgálgatta őket a sokaságban. Egy nő a közeledtére, szemét behunyva elfordította fejét. Nicholas a nő felé emelte a kezét és ujjával csettintett.

Najari tekintete a nőről Nicholasra siklott. Nyugtázta a választást.

Hátul a falnál, tágra nyílt szemmel, mozdulatlanul állt egy férfi. Nicholas felé is csettintett. Egy másik férfi furán tartotta az ajkait. Nicholas lepillantott és látta, hogy az ember ijedtében maga alá vizelt. Nicholas őt is kiválasztotta. Eddig hárman voltak. Nicholas továbblépdelt.

Egy nő a sor elején halkan felnyögött, éppen előtte. Nicholas rámosolygott. Amaz reszketve meredt rá, mert képtelen volt levenni vörös ráncokkal tarkított szeméről a tekintetét. Még sosem látott ennyire emberszerűt... s mégsem embert! Nicholas hosszú körmű ujjaival megérintette a nő vállát. A nő szótlan undorát majd egy nagyobb jóért tett szolgálattal jutalmazza. Az ő szolgálatával.

Jagang teremteni akart valami... szokatlant, magának. Egy hús-vér játékszert. Egy varázslóból faragott mágikus csecsebecsét. Egy ölebet... fogakkal.

Őkegyelmessége megkapta, amit akart, s annál is többet. Ó, mennyivel többet!

Nicholas élvezettel látja majd, hogy a Császárnak mennyire tetszik ez a zsinór nélküli báb, egy különlegesen megalkotott teremtmény saját elmével és adottságokkal a vágyai beteljesítéséhez.

Hátul egy férfi kissé érdektelennek tűnt, mintha alig várná a kiállítás végét, hogy mehessen a dolgára. Míg ezek közül az emberek közül egyről sem lehetett elmondani, hogy magukról fontos egyénenként gondolkodnak, akiknek a birodalmuk életével kapcsolatos bármilyen fontos hatalmi szerepük lenne, néhányan mutattak hajlamot az önérdekre, még ha nem is egyértelműen. Nicholas ötödszörre is csettintett. A férfinak rövidesen oka lesz rá, hogy erős érdeklődést érezzen a fejlemények iránt, és úgy találja majd, hogy ő sem jobb a többieknél. Sehová sem fog menni – legalábbis nem testben.

Mindenki némán figyelte, ahogy Nicholas saját tréfáján kuncogott.

Mulatsága véget ért. Egyetlen bólintással jelezte a katonáknak, mit kell tenniük. Ők máris ugrottak.

– Rendben – morogta Najari –, menjetek. Mozgás! Gyerünk, Kifelé, kifelé, kifelé!

A tömeg sürgősen kicsoszogott az ajtón, ahogy parancsolták nekik. Néhányan aggódó pillantásokat vetettek hátra az öt ember felé, akiket Najari kiszedett a nyájból. Azt az ötöt visszalökték, amikor a többiekkel akartak tartani. Egyetlen merev ujj éppen olyan hatékony volt velük szemben, mint egy bunkósbot vagy egy kard lett volna.

– Ne okozzatok bajt – figyelmeztette őket Najari –, mert a többieknek okoznátok.

A bent maradt öt ember szorosan egymáshoz húzódott, nyugtalanul ringatóztak, akár egy csapat fürj a vadászkutya előtt.

Amikor a katonák kihajtották a többieket, Najari becsukta az ajtót és kezét összekulcsolva a háta mögött eléjük állt.

Nicholas visszament az ablakokhoz, a nyugati falon kinyitotta a spalettákat. A Nap már lebukott, vörös sávot festve az égre.

Hamarosan szárnyra kapnak, vadászatra indulnak.

Nicholas velük megy.

Karjával hátranyúlt, s anélkül, hogy odanézett volna, eloltotta a fáklyát. A vibráló fény csak elvonta figyelmét e fontos időben, az átmeneti szürkületben, mely oly' törékeny, oly' rövid. Szüksége lesz majd a fényre, de pillanatnyilag csak az eget akarta látni, a pompás, határtalan eget.

– Rövidesen elmehetünk? – kérdezte az egyik félénk sivító hangon.

Nicholas megfordult és rájuk meredt. Najari szeme elárulta, melyik beszélt. Nicholas parancsnokának tekintetét követte. Az egyik férfi volt az – persze az, amelyik türelmetlenül menni akart.

– Menni? – kérdezte Nicholas, amint gyorsan a férfi előtt termett – El akarsz menni?

A férfi görbe háttal állt, elhajolva Nicholastól.

– Uram, én csak azon gondolkodtam, vajon mikor megyünk el innen.

Nicholas még jobban begörnyedt, s mélyen a férfi szemébe meredt.

– Gondolkodj némán – sziszegte.

Az ablakhoz visszatérve, a párkányra támaszkodva, Nicholas mélyen belélegezte a gyülekező éjszakát, miközben magába fogadta a bíbor eget.

Hamarosan ott lesz, szabad lesz.

Hamarosan szárnyalni fog, ahogy senki sem képes, csak ő.

Izgatottan kereste őket.

Az erőfeszítéstől dülledő szemekkel érzékeit kibocsátotta oda, ahová senki másé nem képes eljutni.

– Ott! – sivította, karját előrevetve, hosszú fekete körmével mutatva, amit senki más, csak ő látott. – Ott! Egy szárnyra kapott.

Ahogy Nicholas megperdült, rongycsíkok lebegtek körülötte. Lebegő izgatottságában zihálva az őrá meredő szemeket bámulta. Ők nem tudhatják. Ők nem érthetnek meg olyasvalakit, mint ő, nem érthetik, mit érez, mire van szüksége. Mohón vágyott a vadászatra, hogy velük legyen, azóta, amióta csak elképzelte, hogy képességét ilyesmire használja majd.

Élvezetet lelt a tapasztalatban, s amint tanulta új képességeit, átadta magát neki. Azokkal a pompás lényekkel tartott, amikor csak tehette, amióta csak megérkezett ide és felfedezte őket.

Milyen ironikus volt, hogy először ellenállt. Milyen furcsa, hogy valaha félt attól, amit azok a borzasztó nők, azok a Sötétség Nővérei ármánykodtak vele... amit megtettek vele.

A kötelessége, így nevezték.

Gaz mágiájuk, akár a vörösen izzó penge hatolt át rajta. Azt hitte, a szemei kirobbannak a fájdalomtól, mely átégett rajta. Karókhoz feszítették ki, lekötözték a földre gonosz körük közepére, s ő rettegett, hogy mit fognak vele tenni.

Félt.

Nicholas mosolygott.

Még gyűlölte is.

Félt a fájdalom miatt, amit tenni akartak vele, s a még nagyobb fájdalom miatt, amit még azután szándékoztak vele tenni. A kötelessége, így nevezték, egy nagyobb jó érdekében. A képessége felelősséget hordoz magában, erősködtek.

Fényes szemmel nézte, ahogy Najari megkötözi az öt ember kezét a hátuk mögött.

– Köszönöm, Najari – mondta neki, amikor végzett.

Najari közeledett.

– A katonák mostanra elkapják őket, Nicholas. Mondtam nekik, hogy küldjenek elég embert, hogy biztos ne tudjanak elmenekülni.

Najari elvigyorodott az ígéretes lehetőségre gondolva.

– Nem kell aggódnod. Már biztosan úton vannak velük.

Nicholas szeme összeszűkült.

– Meglátjuk. Meglátjuk.

Najari, útban az ajtó felé, ásított.

– Viszontlátásra holnap, Nicholas.

Nicholas tágra nyitotta száját ásítást utánozva, bár nem ásított. Jó érzés volt megnyújtóztatni állkapcsait. Néha úgy érezte, saját magában esett csapdába, és ki akart kerülni onnan.

Nicholas becsukta az ajtót Najari mögött, majd bereteszelte. Közömbös cselekedet volt, amit sokkal inkább azért hajtott végre, hogy fokozza a veszély érzetét, mintsem szükségből.

Még hátrakötött kézzel is, ezek az emberek együtt valószínűleg legyűrhetnék őt – ledönthetnék, és fejbe rúghatnák, ha más egyébtől nem is kellett tartania. De ahhoz gondolkodniuk kellene, eldönteni, hogy mit kellene tenniük és miért. Könnyebb nem gondolkodni. Könnyebb nem cselekedni. Könnyebb azt tenni, amit mondanak nekik.

Könnyebb meghalni, mint élni.

Az élet erőfeszítéssel, küzdelemmel jár. És fájdalommal.

Nicholas gyűlölte ezeket a dolgokat.

– Gyűlölj élni, élj, hogy gyűlölhess! – mondta a néma, kísértetiesen fehér, őt figyelő arcoknak.

Az ablakon át látta, hogy a felhősávok sötétszürkére váltak, amint a Nap érintése elhagyta, s az éjszaka osonva beburkolta őket. Hamarosan közöttük lesz.

Visszafordult az ablaktól, s az őt figyelő arcokat nézte. Hamarosan mindannyian ott lesznek közöttük.

6. FEJEZET

Nicholas megragadta az egyik névtelen férfit. A Nővérek sötét tudományával létrehozott izmaival felemelte. A férfi meglepetésében, hogy Nicholas ilyen könnyedén a magasba emelte, felkiáltott. Tétován küzdött az izmok ellen, melyeknek akkor sem tudott volna ellenállni, ha nemlétező bátorságát latba veti. Ezek az emberek védettek voltak a mágiával szemben, egyébként Nicholas a képességét használta volna. A Tehetség szükséges szikrájának hiányában, velük szemben izomerőt kellett alkalmaznia.

Nicholasnak ez nem jelentett gondot. Hogy hogyan kerültek a karókhoz, lényegtelen volt. Csak az számított, hogy ott mi történik velük.

Amikor a rettegő férfi Nicholas kezében kiabálni kezdett, Nicholas átvitte a szobán. A többiek visszahúzódtak a távoli sarokba. Mindig a távoli sarokba menekültek, akár a vacsorára szánt csirkék a levágás előtt.

Nicholas karjaival átölelte a mellkasát, majd magasra emelte a férfit. Célja felé száguldva felmérte a távolságot és a szöget.

A férfi szeme tágra nyílt, a szája szintúgy. A döbbenettől elállt a lélegzete, majd felhörgött, amikor Nicholas szorosan ölelve karóba húzta.

A férfiból apró, éles, ziháló hangok törtek elő, amint a kihegyezett karó áthatolt belső részein. Nicholas erőteljes karjaiban megmerevedett, félt mozdulni, félt elhinni, hogy mindez megtörténik vele, félt, hogy mindez igaz – megpróbálta önmagának tagadni, hogy igaz lehet.

Nicholas teljesen kiegyenesedett a férfi előtt. A férfi háta egyenes volt és merev, akár a deszka, ahogy ott ült felnyársalva. Verítékgyöngyös szemöldökét felhúzva, homloka barázdákba ráncolódott, amint lassú haláltusájában vonaglott, s lábával a föld felé kapálózott, de nem érhette el.

Az érzékeknek ebben a zűrzavarába hatolt be Nicholas az elméjével. Ugyanakkor a férfi előtt megkapaszkodva, erejét megfeszítve, saját belső lényét, szellemét becsúsztatta ennek az élő teremténynek a velejébe, árnyként csúszott be nyitott elméjébe, szaggatott, összefüggéstelen gondolatai közötti tátongó repedésekbe, hogy ott érezze gyötrelmét, rémületét, hogy ott uralma alá hajtsa. Amint saját elméjével a férfiéba hatolt, tudatán átszivárogva Nicholas kiszívta, és magába vonta a férfi valóját.

A Pusztító és az Alkotó Mágia iszonyatos erejének egyesülésével, melyet azon a napon a Nővérek előidéztek, Nicholas újjászületett, új lénnyé vált, részben maga maradt, mégis több lett annál. Azzá, vált, amivé őelőtte soha egyetlen ember sem – amivé mások teremtették, amivé mások kívánták, hogy váljon.

Amit azok a Nővérek szabadjára engedtek benne, olyan erők hasznosításának összekapcsolt eredménye volt, melyet ők maguk sohasem lettek volna képesek egyedül megérinteni, és sohasem szabadott volna együtt megidézniük, de ők belé csepegtették mindazt, amit kellett. Olyan képességet hoztak létre benne, amit csak kevesen tudtak akár csak elképzelni is; a képességet, hogy Árnyként becsusszanjon egy másik élő személy gondolataiba, és elragadja szellemét.

Ökölbe zárt kezét saját hasa felé húzta, erőfeszítést téve, hogy ennek az élet és halál mezsgyéjén vergődő embernek a szellemét, lelkének velejét, magával húzza. Nicholas érezte a férfi szellemének síkos melegét, ahogy az a sajátjába csúszott, a forró érzetek áramlatát, ahogy megtelt egy másik szellemmel.

Nicholas a testet otthagyta felnyársalva az első karón, s az ablakhoz rohant a még csak most kezdődött utazás izgalmának első mámorító hullámától szédelegve. Mi következhet még, vajon milyen erőket hajthat uralma alá?

Száját ásításra tátotta, mely valójában nem is volt ásítás, hanem egy kiáltás, mely néma hangjánál többet sugárzott.

Szemei előtt vibráló képek úsztak. Elakadt a lélegzete a távoli erdők első illatára, ahol létét új formába öntötték.

Visszarohant és megragadott egy nőt. A nő zokogva rimánkodott, kegyelemért könyörgött, ahogy Nicholas odavitte a karójához.

– De hát ez semmi – mondta neki Nicholas. – Semmi ahhoz képest, amit én elviseltem. Ó, el sem tudod képzelni, mit kellett nekem kiállnom.

Meztelenül lekarózták a földhöz az önelégült nők által alkotott kör közepére. Számukra ő semmit sem jelentett. Nem volt férfi, még varázsló sem. Csupán nyers anyag, hús és vér, átszőve a Tehetséggel, amelyre szükségük volt ahhoz, amit akartak, amelyet felhasználtak egy újabb kísérletükben, s kontár teremtésük által minden mássá változott.

Megvolt a képessége, így hát a kötelesség megkívánta, hogy feláldozza.

Nicholas volt az első, aki túlélte próbáikat, nem azért mert gondoskodtak róla – nem azért, mert törődtek vele –, hanem, mert addigra megtanulták, mi az, ami nem működik, és múltbéli hibáikat nem ismételték meg.

– Sikíts, kedvesem! Sikíts, amennyit csak akarsz! Nem segít jobban rajtad, mint ahogy rajtam sem segített.

– Miért? – sikította a nő. – Miért?

– Ó, meg kell tennem, ha azt akarom, hogy a szellemed távoli barátaimmal együtt szárnyaljon. Dicsőséges útra indulsz majd, te és én.

– Kérlek! – sikította a nő. – Drága Teremtő, ne!

– Ó, igen, drága Teremtő – gúnyolódott Nicholas. – Gyere és mentsd meg őt, ahogy megmentettél engem is.

Jajveszékelése teljesen haszontalan volt. Akárcsak Nicholasé annak idején. A nő el sem tudta képzelni, mennyire mérhetetlenül rosszabb volt Nicholas gyötrődése, mint az övé lesz. Vele szemben, Nicholast életre ítélték.

– Gyűlölj élni, élj, hogy gyűlölhess! – morogta vigasztaló suttogással. – Te megkapod a dicsőséget és a jutalmat, a halált.

A nőt ráhúzta a karóra. Úgy becsülte, nem elég mélyre, ezért lejjebb lökte vagy hat hüvelykkel, amíg úgy ítélte meg, a karó elég mélyen hatolt a nő testébe ahhoz, hogy a szükséges fájdalom és rettegés előálljon, de ahhoz nem elég mélyen, hogy átdöfjön valami olyat, amivel azonnal végezne vele. A nő csapkodott a tehetetlen kezével maga mögött, kétségbeesetten kapálózott, hogy valahogyan leküzdje magát a karóról.

Nicholas csak halvány tudatában volt a nő sikolyainak, haszontalan szavainak. A nő azt hitte, talán segíthetnek rajta.

A fájdalom volt Nicholas célja. A jajveszékelés csak megerősítette abban, hogy céljához közeleg.

Nicholas a nő előtt állt, erősen összeszorította kezeit, amint saját szellemét a nő elválasztott gondolatain keresztül lényének velejébe csúsztatta. A fizikai erejénél jóval magasabb rendű mentális erejével visszahúzta őt. Lélegzete elakadt, amikor érezte a nő szellemét a sajátjába siklani.

Egyelőre félretette ezeket a megkínzott, haldokló testekből származó szellemeket, melyek most a köztes létben voltak, az élők világa, melyről tudták, hogy elveszett számukra, bár még életben voltak, és a holtak világa között, mely már hívta őket a Fátyolon túlról. Az élet már nem tarthatta meg, a halál pedig még nem kaphatta meg őket. A lelki változásnak ebben az időszakában Nicholasé voltak, s ő olyan dolgokra használhatta ezeket a szellemeket, amiket csak ő tudott elképzelni.

És még csak most kezdte igazán elképzelni.

A képesség, melynek birtokában volt, nem volt tanítható – senki más nem birtokolta. Még mindig csak tanulta erejének mértékét, azt, hogy mire lehet képes egy másik ember szellemével. Még csak a felszínt karcolgatta.

Jagang Császár valami önmagához hasonlót kívánt létrehozni, egy Álomjárót, egy testvérfélét. Valakit, aki képes behatolni mások elméjébe. Messzebb jutott, sokkal messzebb, mint valaha képzelte volna. Nicholas nem csak, hogy képes volt becsusszanni emberek gondolataiba, mint Jagang, hanem Árnyként borult lelkük velejére, és szellemüket felszívta saját magába.

A Nővérek nem számoltak ezzel az eltéréssel, amikor a képességével kontárkodtak.

Az ablakhoz rohant, száját olyan szélesre tátva, mintha csak ásítana, de az mégsem ásítás volt. A szoba úszott mögötte. Most már csak részben volt ott. Már kezdett más helyeket is látni. Pompás helyeket. S látta e helyeket új látásával, a nyomorúságos testükhöz nem kötött szellemekkel.

Odarohant a harmadik emberhez, s többé annak sem volt tudatában, hogy nők-e ezek vagy férfiak. Csupán a lelkük számított – a szellemük.

Sürgős erőfeszítéssel húzta őket karóba, beléjük csusszant, szellemüket a sajátjába szívta, s megborzongott az erőtől, amikor belé hatoltak.

Ismét az ablakhoz rohant, száját újra szélesre tátotta, nyakát tekergette, fejét forgatta a mámortól, a sima, selymes, csúszós eksztázistól... a fizikai tájékozódás elvesztésétől, a testi léte, puszta világi formájának eloldott kötelékei feletti létezés túlfűtöttségétől. A magasba emelkedett, nem egyszerűen saját erőfeszítése, hanem mások, a testüktől általa megszabadított szellemei által.

Milyen nagyszerű volt.

Majdnem olyan öröm volt, mint, amilyennek a halált képzelte.

Megragadta a negyedik, zokogó élőlényt, majd mámoros várakozással átfutott vele a szobán a karókhoz, a negyedik karóhoz, és belehúzta. Sikoly hallatszott.

Ahogy hátratántorodott, benyomult vadul száguldozó, zavartan kavargó gondolataikba, és elvette a kínálkozó zsákmányt. Szellemét magába húzta.

Amikor egy ember szellemét uralta, egész létét uralta. Számára élet és halál urává vált. Megmentője és elpusztítója lett egyben.

Sok tekintetben olyan volt ő is, mint azok a szellemek; csapdába esve a világi formában. Gyűlölnie kellett az életet, tűrni a fájdalmat és gyötrődést, mely maga volt az élet, s mégis félni a haláltól, még ha vágytak is édes ölelésének ígéretére.

A rajta átörvénylő négy szellemmel Nicholas ingadozva odament az ötödik emberhez, aki a sarokban lapult.

– Kérlek! – siránkozott a férfi megpróbálva elhárítani, az elkerülhetetlent. – Kérlek, ne!

Nicholasnak az jutott eszébe, hogy a karók csak akadályozzák. Ha használni akarta őket, az embereket át kellett cipelnie a szobán, akár a gyapjas birkákat, hogy megfossza őket a lelküktől. Igen, még mindig csak tanulta, mire képes és hogyan uralja cselekedeteit, de máris rájött arra, hogy a karók használata korlátozta. Amikor erre gondolt, valójában sértőnek érezte, hogy egy olyan képességű varázslónak, mint ő, ilyen durva eszközöket kell használnia.

Valójában csak be akart csusszanni az emberek szellemébe, és elvenni azt, amit akart, minden figyelmeztetés nélkül, anélkül hogy a karókhoz kellene cipelnie őket.

Amikor teljességgel képes lesz erre – egyszerűen odasétálni valakihez, jó napot kívánni, és becsusszanni egyetlen tőrdöféshez hasonlóan szellemének szívébe, majd ott a sajátjába szívni azt –, akkor legyőzhetetlen lesz. Amikor képes lesz erre, senki nem állhat neki ellent. Senki sem lesz képes bármit is megtagadni tőle.

Amint a férfi remegve összehúzódott előtte, Nicholas még mielőtt teljesen tudatába került volna, mit is tesz, haragos szükségtől és gyűlölettől vezérelve, karját előre lökte, s előrenyomult saját elméjével ebbe a férfiba, a gondolatok közötti űrbe.

A férfi megmerevedett, éppen úgy, ahogy a többiek megmerevedtek a karón, amikor Nicholas a képességével felnyársalta őket.

Zárt ökleit saját középpontja felé húzta, ahogy magába szívta a férfi szellemét. Lélegzete elakadt a hevétől, a selymes, sima érzéstől, amint a lelke belecsúszott.

Egymásra meredtek, döbbenten, latolgatva mit jelent ez számukra.

A férfi hátrazuhant a falnak, s hangtalan, néma, szörnyű, üres gyötrődésben lecsúszott a földre.

Nicholas ráeszmélt, hogy az imént megtette, amit még sohasem. Egy lelket pusztán saját akaratával ragadott el.

Szabaddá tette hát magát, hogy elvegye, amit akar, amikor akarja, és ahol akarja.

7. FEJEZET

Nicholas ködös szemekkel az ablakhoz tántorgott.

Mind az öten az övé voltak.

Ezúttal, száját szélesre tátva, végre kiáltás tört elő belőle, az öt szellem kiáltása csatlakozott az övéhez, amint egyetlen, egyedül saját akarata által vezérelt erőbe húzta őket össze. Világi gyötrődésük csupán távolról érintette őket. Öt szellem bámult ki az ablakon vele együtt, öt szellem várta, hogy szárnyalhasson az éjszakába, s oda, ahová küldeni akarta őket.

Azok a Nővérek nem tudták, mit engedtek szabadjára azon az éjjelen. Nem ismerhették az erőt, melyet belé olvasztottak, a képességet, melyet beleégettek.

Megvalósították, amit évezredek óta senki sem – egy varázslót valami többé változtattak, egy különleges célú fegyverré fenték. Olyan erővel itatták át, mely meghaladott minden élőt. A kezébe adták az emberek lelke feletti uralmat.

Többségük elmenekült, de öttel végzett.

Ez az öt elég volt. Miután elragadta lelküket és szellemüket, a sajátjába szívta azon az éjjelen a Hanjukat, az életerejüket is, képességeiket kisajátította magának.

Ez helyénvaló is volt, mivel Hanjuk nem volt számukra természetes, hanem ifjú varázslóktól lopott férfiúi Han volt. Születési joguktól fosztották meg őket, hogy saját magukat felruházzák olyan képességekkel, melyekkel azelőtt nem rendelkeztek, amelyekkel nem születhettek. S még jönnek majd mások is, hogy képességeiket feláldozzák a számára, akinek szüksége van rájuk, vagy egyszerűen csak akarja.

Nicholas visszavett mindent remegő testükből, kihúzta belőlük, ahogy karmaival felnyitotta belsejüket.

Sajnálták, hogy teljesítették Jagang parancsait, hogy olyanná változtatták, amilyenné a Teremtő sohasem szándékozta.

Nem csak, hogy Árnnyá változtatták, Hanjukat is megszerezte, s így még hatalmasabbá tették.

Miután mind az öt nő meghalt, a világ egy pillanatra a sötétnél is sötétebb lett, amikor az Őrző eljött értük, és elvitte őket a birodalmába.

A Nővérek azon a napon elpusztították és megteremtették őt.

Egy élet állt előtte, hogy kutassa, felfedezze, mire képes új képességeivel.

Ráadásul Jagang még fizetséget is garantál azért az éjszakáért. Jagang fizetni fog, de örömmel fog fizetni, mert Nicholas olyasmit ad majd neki, amit senki más, csak Nicholas, az Árny képes megadni neki.

Nicholasra elegendő jutalom vár, ami kárpótolja azért, amit tettek vele... Még nem döntötte el, mi lesz az a jutalom, de méltó lesz hozzá.

Használni fogja a képességét, hogy életeket uraljon – fontos életeket. Már nem volt szüksége arra, hogy az embereket karókhoz cipelje. Már tudta, hogyan vegye el, amit akar.

Azokat az életeket pedig elcseréli hatalomra, gazdagságra és pompára. Valami megfelelőnek kell majd lennie.

Császár válik belőle.

Ám a birodalmának többnek kell lennie e birkák kicsinyes birodalmánál. A hatalma mulatság lesz. Minden szeszélyét kielégítteti majd, amint kezébe adják az uralmat valami... valami fontos felett. Még nem döntötte el, mi is legyen az. Fontos döntés, hogy mi legyen a jutalma. Nem kell siettetnie. Magától eljön majd.

Elfordult az ablaktól, az öt szellem kavargott a sajátjában, szárnyaltak benne.

Ideje használni, amit összevont.

Ideje dologhoz látni, ha meg akarja kapni, amit akar.

Ezúttal közelebb kerül majd. Csalódott volt, mert nem volt elég közel, mert nem látott elég jól. Sötét volt. Ezúttal közelebb kerül – méghozzá a sötétség leple alatt.

Nicholas levette a széles tálat az asztalról és letette az öt ember elé, akik még mindig birtokolták a benne kavargó szárnyaló szellemeket. Másvilági gyötrődésben vonaglottak, még az a férfi is, akit nem húzott karóba, testi, lelki kínok között fetrengett.

Nicholas keresztbe tett lábbal leült a padlóra a tál elé. Kezét a térdére tette, fejét hátravetette, szemét behunyta, amint összegyűjtötte belső erejét, az erőt, melyet azok az elvetemült nők teremtettek, azok a csodálatos, elvetemült nők.

Szánalmas varázslónak tartották, aki nem sokat ér, húsát és vérét kivéve, és persze a Tehetségét, mellyel játszani lehetett – feláldozni egy nagyobb szükség oltárán.

Amikor majd lesz ideje, megkeresi a többit is.

Nicholas közvetlen feladatára összpontosítva, kiűzte azokat a Nővéreket az elméjéből.

Ma éjjel nem csupán más lények szemein keresztül figyel majd. Ma éjjel ismét az általa kibocsátott szellemekkel megy.

Ma éjjel nem csupán más lények szemein keresztül figyel majd. Ma éjjel, az ő szelleme is eljut hozzájuk.

Nicholas kitátotta a száját, amennyire csak tudta, fejét jobbra-balra billegtette. A belsejéhez kapcsolódott szellemek egy részüket a tálba engedték. A selymes, ezüstös kavargást a Nicholas mögött gyötrődők élethez való kapcsolatuk lágy ragyogása világította meg. Utazásuk jelzői, egy öltés a világban, mely útjuk fonalának csomóját tartja.

Nicholas szelleme is egy kis részét hagyta a tálba sodródni a többiekkel együtt, hogy a testével maradjon.

Az öt szellem darabjai Nicholas szellemének darabjaival forgott, életfényük lágyan ragyogott ezen a biztonságos helyen, amint Nicholas felkészült az útra. Saját lelkét félretette, majd az ülő testburkát elhagyva, mágiába vetett hatalmának szárnyain kirepült a sötét égbe.

Előtte egyetlen varázsló sem volt képes erre. Nem volt képes testét elhagyva szellemével szárnyalni az elméje által vezérelt úton.

Átszáguldott az éjszakán, gyorsan mint a gondolat, hogy megtalálja, amire vadászott.

Érezte a tollakon átszáguldó levegőt. Amilyen gyors volt, úgy száguldott át az éjen, együtt velük, s az öt szellemet magával húzta.

A sötét alakokat maga köré rendelte, s amint összegyűltek, az öt szellemet beléjük bocsátotta. Szája még mindig ásításra tátva, ami nem is volt valójában ásítás, s amiből valahol egy távoli szobában kiáltás tört elő, mely eggyé vált az öt ember sikolyával.

Ahogy köröztek, Nicholas érezte a szárnyak alatt száguldó levegőt, érezte, amint tollazatuk a szelet maguk alá hajtva olyan könnyedén irányítja őket, mint ahogy saját gondolata irányította nem csak saját, hanem a másik öt szellemét is.

Azt az ötöt kiküldte, hogy száguldjanak az éjszakában, arra a helyre, ahová a katonákat küldte. Átrepültek hegyek felett, majd fordultak, hogy fürkésszék a nyílt vidéket, nézzék a kopár földet. A sötétség köpenye hűvös volt, beburkolta őt sötét fekete éjszakával, sötét fekete tollakkal.

Hullaszag csapta meg, éles, émelyítő, gyötrő, amint az öt élőlény spirálban repült a föld felé. Sötétben is látó szemeiken keresztül Nicholas látta az alant elterülő helyszínt, a hullákkal teleszórt helyet. Mások a fajtájukból már összegyűltek, s tombolva tépdestek, faltak.

Nem. Ez rossz. Nem látja őket.

Meg kell találnia őket.

A véres lakomától akaratával elszakította, felfelé irányította a rábízottakat, hogy kutassanak. Nicholas sürgetés kínját érezte. A jövő volt az, amely kicsúszott öleléséből – a kincse, mely kicsúszik a markából. Meg kell találnia őket. Kell!

Tovább ösztökélte a rábízottakat.

Erre, arra, amarra. Nézz, nézz, nézz! Találd meg őket, találd meg őket! Nézz! Meg kell találnom őket! Nézz!

Ennek nem így kellene lennie. Elegen voltak a katonák. Senki sem lehet képes rá, hogy elmeneküljön ilyen sok tapasztalt harcos elől. Nem, ha lopva érkeztek, és meglepetéssel támadtak. Az adottságaik alapján válogatták őket. Tudták a dolgukat.

Testük most kiterülve fekszik mindenfelé. Csőrök és karmok tépdesik húsukat. Izgatott visítások. Éhség.

Nem! Meg kell találni őket!

Fel, fel, fel! Meg kell találnia őket!

Abban a sötét erdőben, abban a szörnyűséges erdőben azokkal a szörnyűséges nőkkel egy új születés gyötrelmét szenvedte el. Meg fogja kapni a jutalmát. Nem fogják megtagadni tőle. Már nem. Mindezek után nem.

Találd meg őket! Nézz, nézz, nézz! Találd meg őket!

Erőteljes szárnyakon repült az éjszakába. Sötétben látó szemekkel kutatott. A lényekkel, melyek képesek a préda illatát nagy távolságból is észlelni, megpróbálta elkapni a felőlük érkező fuvallatot.

Át az éjszakán!

Vadásztak!

Ott, ott látta a szekerüket! Felismerte a szekerüket! Nagy lovaikat. Már látta régebben – látta már őket a szekérrel. Kegyeltjei szinte hangtalanul körözve közeledtek, lejjebb ereszkedtek, hogy lássák, amit Nicholas keresett.

Nem ott. Nem voltak ott. Ez csel. Biztosan csel. Elterelés. Nem ott. A szekeret küldték, hogy becsapják őt, hogy elterelje őt az ösvényükről.

Dühe által hajtott szárnyakkal felfelé emelkedett, fel, fel, hogy kutassa a vidéket. Vadássz, vadássz! Találd meg őket! Egyre szélesebb köröket leírva repült, hogy kutassa az éjszakába burkolt földet. Repültek tovább, kutattak, kutattak. Az éhsége, az ő éhségük. Vadássz rájuk! Vadássz!

A szárnyak fáradtak, ahogy hajszolta őket. Meg kell találnia őket. Nem engedheti, hogy pihenjenek. Nem engedheti, hogy kudarcot valljanak. Kiterjedő sávokban vadászott, kutatott, vadászott, vadászott.

Ott, a fák között, mozgást észlelt.

Éppen csak sötét volt. Üldözőiket nem láthatják – a sötétben nem –, de ő láthatja őket. Lefelé vitte az ötöt, körözve, körözve, egyre közelebb. Ezúttal nem mulaszthatja el meglátni őket, elég közel kell kerülni hozzájuk. Körözve, ott tartva őt, körözve, figyelve, körözve, figyelve, látja őket.

Ő az! Az Inkvizítor Anya! Másokat is lát. A vörös hajút a kis négylábú barátjával. S másokat is. Biztosan ott van ő is. Ott kell, hogy legyen. Ott lesz ő is, ahogy a kis csoport nyugat felé halad.

Nyugat felé. Nyugat felé haladtak. Nyugat felé haladtak onnan, ahol utoljára látta őket.

Nicholas nevetett. Nyugat felé jönnek. Az elfogásukra küldött katonák mind holtan fekszenek, de ők csak jöttek. Nyugat felé jöttek.

Arrafelé, ahol ő is várt.

Elkapja őket!

Elkapja a Rahl Nagyurat és az Inkvizítor Anyát.

Jagang megkapja őket.

Akkor eszébe jutott a jutalma. Mit fog kapni cserébe a zsákmányért, amit átad?

D'Harát.

Megkapja a D'Hara feletti uralmat ezért a két nyomorúságos emberért cserébe. Jagang D'Harával jutalmazza meg őt, ha akarja azt a kettőt. Nem merné megtagadni Nicholastól, az Árnytól, amit az akar. Nem, amikor Nicholasnál van, amit Jagang a legjobban akar, minden más zsákmánynál jobban. Jagang minden árat megadna ezért a kettőért.

Fájdalom. Sikoly, rettegés, zavar. Mindezek tombolva rohantak át rajta. Érezte a szelet, a szelet, mely olyan könnyedén vitte szárnyain, most tépdeste, akár tollakba kapó markok, miközben ő tehetetlen fájdalommal zuhant.

Az öt lény egyike vakító sebességgel a földbe csapódott.

Nicholas felsikoltott. Az öt szellem egyikét a hordozójával együtt elveszítette. A távoli messzeségben, valahol egy fafalú, faspalettás szobában a véres karók mellett, messze, messze, messze egy helyen, melyről szinte már megfeledkezett, messze, messze, messze, egy szellemet kitéptek uralma alól.

Az öt egyike ott a szobában ugyanabban a pillanatban, amikor a kara-kara a földhöz csapódott, meghalt.

Forró fájdalom sikolya. Egy másik zuhant ki az uralma alól. Egy másik szellem menekült ki szorításából a halál várakozó karjaiba.

Nicholas küszködött, hogy lásson a zűrzavarban, kényszerítette a maradék hármat, hogy látását megtartsák. Vadássz, vadássz, vadássz. Hol van? Hol van? Hol? A többieket látja. Hol van a Rahl Nagyúr?

Felhangzott a harmadik sikoly.

Hol van? Nicholas harcolt, hogy megtartsa látását a forró gyötrelem, a rémisztő béklyó ellenére.

Fájdalom hasított át a negyediken.

Mielőtt érzékeit összpontosítani tudta volna, s akaraterejével kényszeríteni tudta volna őket, hogy teljesítsék parancsait, két másik szellemet ragadtak el tőle az Alvilág űrjébe.

Hol van?

Karmait meresztve kutatott.

Ott! Ott!

A kara-karát heves erőszakkal kényszerítette, hogy zuhanjon. Ott van! Ott van! Magasan fent. Magasabban, mint a többiek. Valahogyan magasra kerülve. Egy sziklaperemen a többiek felett. Nem odalent velük. Magasan fent.

Zuhanj felé. Csapj le rá.

Ott van, íja feszül.

Tépő fájdalom hasította keresztül az utolsó kara-karát. A föld száguldva emelkedett felé. Nicholas felkiáltott. Kétségbeesve próbálta meg megállítani a pörgést. Érezte, ahogy a kara-kara rémisztő sebességgel belecsapódik a sziklába. De csak egy pillanatig tartott.

Kétségbeesetten kapkodott levegő után. Szédült a hirtelen, irányíthatatlan visszatérés égető kínjától.

Pislogva nagyra tátotta a száját, kiáltani próbált, de hang nem jött ki a torkán. Szemei kidülledtek az erőfeszítéstől, de nem tudott kiáltani. Visszatért. Akár akart, akár nem, visszatért.

Körbenézett a szobában. Újra ott volt, ez volt az oka annak, hogy nem bírt kiáltani. Saját rikoltásához nem csatlakozott egyetlen kara-karáé sem. Mind elpusztultak. Mind az öt.

Nicholas a négy felnyársalt ember felé fordult. Mind a négy összeroskadt. Az ötödik férfi a távoli sarokban feküdt összegörnyedve. Mind az öt ernyedt, mozdulatlan volt. Mind halottak voltak. A lelkük eltávozott.

A szoba csendes lett, akár egy kripta. A tál előtte csupán saját lelkének darabjától ragyogott. Visszaszívta magába.

Hosszú ideig ült mozdulatlanul, várva, hogy szédülése elmúljon. Rémületes volt benne lenni egy lényben, amikor megölték. Szellemeket birtokolni magában, amikor mind az öten meghaltak. Mindez meglepte.

Rahl Nagyúr egy meglepő férfi. Nicholas akkor először nem gondolta volna, hogy mind az öttel képes lesz végezni. Úgy gondolta, szerencséje volt. De mindez már a második alkalommal már nem szerencse dolga. A Rahl Nagyúr meglepő férfi.

Nicholas ki tudta volna bocsátani szellemét újra, ha akarta volna, hogy újabb szemeket keressen. De fájt a feje és nem volt kedve hozzá. Mindez már egyébként sem számított. A Rahl Nagyúr nyugat felé tart. Bandakar nagyszerű birodalmába jön.

Bandakar Nicholas birtokában van.

Az emberek itt tisztelik Nicholast.

Mosolygott. A Rahl Nagyúr jön. Meg lesz lepve, milyen emberrel találkozik majd, amikor megérkezik. A Rahl Nagyúr bizonyára azt hiszi, mindenféle férfit ismer.

Nicholast, az Árnyat azonban nem ismerte.

Nicholast az Árnyat, aki D'Hara császára lesz, amikor átadja Jagangnak leginkább vágyott zsákmányát: a Rahl Nagyúr holttestét, és az Inkvizítor Anya élő testét.

Jagang mindkettőt megkapja.

És cserébe Nicholasé lesz a birodalmuk.

8. FEJEZET

A D'harai Birodalom székhelyének, a Népek Palotájának alagsorában, a hosszú, üres és sötét folyosón Ann hallotta az elfelejtett cellája felé közeledő léptek távoli visszhangját. Már nem tudta, hogy éjjel van-e vagy nappal. A néma sötétben üldögélve már rég elveszítette az idő fonalát. A lámpást azokra a percekre tartogatta, amikor ételt hoztak neki, vagy amikor Vernának írt az Útikönyvbe. Vagy amikor olyan egyedül érezte magát, hogy szüksége volt az apró láng társaságára, ha már más nem volt itt vele.

Ezen a helyen, a Rahl Ház Palotájának mágiája miatt az ereje annyira megfogyatkozott, hogy a lámpás meggyújtásán kívül nem sokat tudott tenni.

Nem akarta túl gyakran használni a kis lámpást, félt, hogy kifogy az olaj, mert nem tudta, adnak-e még. Nem akarta, hogy elfogyjon és hogy csak akkor derüljön ki, hogy nem adnak neki többet. Nem akarta megfosztani magát legalább ennek a kis lángnak a reményétől, a fény apró ajándékától.

A sötétben nem tudott mást tenni, mint mérlegre tenni életét és mindazt, amiért oly keményen dolgozott. Századokon keresztül vezette a Fény Nővéreit abban a küzdelemben, hogy segítsék a Teremtő fényének diadalát a világban, és gondoskodjanak arról, hogy az Alvilág Őrzője ott maradjon, ahová tartozik, saját birodalmában, a holtak világában.

Századokon keresztül rettegve várta az időt, mely a prófécia szerint most jött el.

Ötszáz éven át várta, hogy megszülessen az az ember, akinek vezetőként esélye nyílik rá, hogy sikerre vigye a Teremtő ajándéka, a mágia túléléséért folytatott küzdelmüket azok ellen, akik kivetnék e fényt a világból. Ötszáz éven keresztül dolgozott, hogy biztosítsa számára az esélyt, hogy megtehesse, amit meg kellett tennie, hogy megállíthassa a mágia megsemmisítéséért harcoló erőket.

A prófécia szerint csak Richardnak lesz lehetősége megóvni ügyüket, s megakadályozni az ellenséget abban, hogy az egész emberiségre szürke leplet borítson. Ő volt az egyetlen, akinek esélye lehet megakadályozni a mágia megsemmisülését. A prófécia nem állította, hogy győzedelmeskedni fog, csupán annyit, hogy Richard az egyetlen, akinek esélye nyílik ügyüket győzelemre vinni. Richard nélkül minden remény elveszne – ez biztos. Ezért Ann a saját életét már jóval Richard születése előtt neki szentelte, jóval mielőtt felnőtt, hogy vezetőjük lehessen.

Kahlan erre – Ann minden erőfeszítéseire – úgy tekintett, mint mások életébe történő beavatkozásra, mások életével való játszadozásra. Kahlan úgy hitte, hogy Ann tettei valójában éppen azt váltották ki, amitől Ann a legjobban félt. Ann utálta, hogy néha Kahlannak adott igazat ebben. Talán úgy kellett lennie, hogy Richard megszületik és pusztán saját szabad akaratából választja azokat a tetteket, melyek győzelemre viszik a Tehetség megvédéséért vívott csatájukat. Zedd bizonyosan abban hitt, hogy Richard elméje, szabad akarata, tudatos szándéka az, ami által vezetheti őket.

Talán ez így is van, és Ann – miközben megpróbálta irányítani a dolgokat, melyeket nem lehet, s nem szabadna irányítani – az összeomlás küszöbére sodorta őket.

A lépések közeledtek. Talán itt az ideje, hogy egyen, hiszen hozzák a vacsoráját. Nem volt éhes.

Amikor ételt hoztak neki, egy hosszú rúd végére tették, majd a külső ajtó kis nyílásán keresztül, a külső, pajzzsal védett kis termen, majd a második, belső ajtó nyílásán keresztül benyújtották neki. Nathan nem kockáztatná meg, hogy a cellája ajtaját az őrök kinyissák és esetleg megszökhessen, csak amiatt, hogy ételt adnak be neki.

Különféle kenyeret, húsokat, zöldségeket nyújtottak be neki, valamint vizes tömlőt. Bár az étel jó volt, nem lelt benne örömöt. Még a legfinomabb ételek sem lehetnek kielégítőek, ha egy börtöncellában kell elfogyasztani őket.

Prelátusként időnként úgy érezte, mintha saját pozíciójának foglya lenne. Csak ritkán evett az étkezőben, ahol a többi Fény Nővére étkezett – különösen az utóbbi időben. Amikor étkezéskor a Prelátus velük volt, az mindenkit feszültté tett. Ezenkívül, ha túl gyakran tette volna, az csökkentette volna a tekintély miatt érzett nyugtalanságukat, zavarukat.

Ann hitte, hogy a fegyelem fenntartásához szükség van egy bizonyos távolságra, egy bizonyos aggódó tiszteletre. Egy olyan helyen, melyre varázslatot bocsátottak, hogy az ott élők számára az idő lassabban folyjon, fontos volt a fegyelem fenntartása. Ann külsőre egy hetvenes éveiben járó nőnek látszott, de a varázslat alatt, mely a Próféták Palotáját beburkolta, öregedési folyamatai drámaian lelassultak. Ann valójában már közel ezer évet élt.

Természetesen a fegyelem jelentős hasznára is vált. Amikor Prelátusként őrködött felettük, a Sötétség Nővérei elárasztották a nyáját. A Nővérek több százan voltak, s nem lehetett tudni, közülük hányan tettek sötét esküt az Őrzőnek. Az Őrző ígéreteinek csábítása nyilvánvalóan hatékony volt. Ezek az ígéretek nem voltak többek puszta illúziónál, de próbálja meg valaki ezt olyannak mondani, aki ennyire elköteleződött. A halhatatlanság csábító volt az olyan nők számára, akik fiatalok maradtak, míg mindenki, akit a Palotán kívül ismertek, idővel megöregedett és meghalt.

A gyermekes Nővérek látták a Palotából elküldött, normális életre nevelt gyermekeiket megöregedni és meghalni, majd látták az unokáikat megöregedni és meghalni. Egy nő számára, aki mindezt végignézte, s látta az ismerős emberek folytonos sorvadását és halálát, míg ő maga, úgy tűnt, örökké fiatal, vonzó és kívánatos marad, a halhatatlanság kísértése csak fokozódott, amikor saját szirmai is hervadni kezdtek.

Az öregedés a végső stádium, az élet vége. A Próféták Palotájában az öregedés egy nagyon hosszú megpróbáltatás volt. Ann már századok óta öreg volt. Nagyon hosszú ideig fiatalnak lenni csodálatos élmény volt, de nagyon hosszú ideig öregnek lenni egyáltalán nem volt az. Legalábbis sokak számára nem. Ann számára az élet maga volt csodálatos, s mindaz, amit tanult, az életkorával nem foglalkozott annyit. Ám nem mindenki érzett így.

Most, hogy a Palotát lerombolták, mindannyian ugyanolyan gyorsan öregednek majd, mint a többi ember. Ami nemrégen még talán újabb száz év jövőt jelentett Ann számára, most hirtelen egy szemvillanásnyi évtizeddé zsugorodott, s bizonyos, hogy nem sokkal több várt már rá.

De kétségei voltak afelől, hogy egy ilyen nyirkos lyukban, távol a fénytől és az élettől, megéri-e akár azt az egy évtizedet is.

Valahogy nem úgy tűnt neki, mintha ő és Nathan közel ezer évesek lennének. Nem tudta, milyen érzés a varázslaton kívüli normális öregedés, de úgy hitte, amit érez, nem sokban különbözik attól, amit a Palotán kívül élők éreznek, amikor öregednek. Hitte, hogy a varázslat, mely lelassította az öregedésüket, megváltoztatta az időérzékelésüket is – bizonyos fokig legalábbis.

A lépések csak egyre közeledtek. Ann ezen a helyen nem várta örömmel a következő ételt. Kezdte azt kívánni, bárcsak hagynák éhezni, csak legyen vége már, hogy hagyják meghalni.

Mi haszna volt az életének? Amikor mélyen elgondolkozott ezen, azt kérdezte, mi jót ért el valójában az életében? A Teremtő tudta, hogyan próbálta vezetni Richardot a szükséges tettekben, ám végül, úgy tűnt, Richard a saját döntéseit követte cselekedeteiben, s az esetek többségében ez ellentétes volt azzal, amit Ann szükségesnek tartott, Richard tettei mégis helyesnek bizonyultak. Ha nem próbálta volna meg irányítani az eseményeket, s nem hozta volna Richardot a Próféták Palotájába az Óvilágba, talán semmi sem változott volna, s ez lett volna a módja annak, hogy Richard mindannyiukat megmentse. Hiszen azáltal, hogy nem kellett volna cselekednie, hagyta volna Jagangot és a Birodalmi Rendet az Óvilágban elfonnyadni és elpusztulni. Hiszen így képtelenek lettek volna rá, hogy pusztító eszméiket elterjesszék az Óvilág határain túl. Talán az is lehet, hogy minden az ő erőfeszítései miatt dőlt romba.

Hallotta a cellájához vezető átjáró ajtaját nyikorogva kinyílni. Eldöntötte, hogy nem fog enni. Nem fog enni, amíg Nathan le nem jön hozzá, hogy beszélhessenek, ahogy kérte.

Néha az étellel bort is küldtek. Nathan küldte, hogy bosszantsa – ebben biztos volt. A zárkájában, a Próféták Palotájában élő Nathan néha bort kért. Ann látta a jelentést a kéréséről, de minden esetben megtagadta.

A varázslók is elég veszélyesek voltak, de a próféták – akik a jövendölés képességét birtokló varázslók voltak –, jóval nagyobb veszélyt jelentettek. De mind közül a részeg próféták voltak a legveszélyesebbek.

A megbízhatatlan jövendölés a balsors meghívását jelentette. Már egyszerű jövendölések is, melyek kijutottak a Próféták Palotájának kőfalai közül, háborúkat robbantottak ki.

Nathan néha női társaságot kért magának. Ann ezeket a kérelmeket gyűlölte a leginkább, mert néha teljesítette őket. Úgy érezte, teljesítenie kell. Nathannek alig volt élete a zárt ajtók mögötti lakosztályában. Egyetlen valódi bűne a veleszületett képessége volt. A Palota könnyen megengedhette egy nő árát, aki néha meglátogatta.

Nathan elég gyakran gúnyt űzött ebből – olyan jóslatokat mondott a nőknek, amiktől fejvesztve menekültek, még mielőtt a Nővérek beszélhettek volna velük és elhallgattathatták volna őket.

A megfelelő képzés nélkül a jóslatokat senkinek sem volt szabad látnia. A próféciákat könnyen félreértelmezhetik azok, akik nem értik bonyolultságukat. Jóslatokat elfecsegni a be nem avatottaknak olyan volt, mint száraz fűre szikrát vetni.

A jóslatok nem a tudatlan embereknek szólnak.

A gondolatra, hogy a Próféta szabadjára van engedve, Ann gyomra csomóba rándult. Mindazonáltal néha maga vitte el titokban Nathant, hogy fontos utakra kísérje el – többnyire olyan utakra, melyek Richard életét vezették valamilyen szempontból, pontosabban, melyek során megpróbálta biztosítani, hogy Richard megszülessen és legyen élete. Azon kívül, hogy két lábon járó sorscsapás volt, Nathan figyelemre méltó Próféta volt, akit őszintén érdekelt, hogy diadalra segítse ügyüket. Végül is, a próféciákban látta a másik lehetőséget, s amikor Nathan látja a jóslatot, akkor minden szörnyű igazságával együtt látta azt.

Nathan mindig Rada'Han-t, Nyakörvet viselt, ami lehetővé tette a Nővérek számára, hogy uralkodjanak felette. Így, amikor ezekre az utakra magával vitte, nem állt fent a veszélye, hogy a világra szabadítsa a férfit. Azt kellett tennie, amit Ann mondott, oda mennie, ahová Ann irányította. Mindig, amikor egy ilyen küldetésre magával vitte, nem volt valójában szabad, hiszen Rada'Han volt a nyakán, s ezáltal Ann irányíthatta őt.

Most már nincs a nyakán Rada'Han. Most valóban szabad.

Ann nem akart vacsorázni. Elszánta magát, hogy visszautasítja, amikor az ételt benyújtják neki a rúdon. Hadd bosszankodjon Nathan, hogy ő visszautasít majd minden ételt, s talán meghal a férfi ingatag uralma alatt. Ann összefonta karjait. Hadd furdalja a lelkiismeret. Az majd lehozza őt Ann cellájába.

Ann hallotta, amint a lépések a külső ajtónál megállnak. Tompa hangok sodródtak el hozzá. Ha hozzáférhetne a Hanjához, hallását összpontosíthatná a hangokra, és kivehetné a szavakat. Felsóhajtott. Még ez a képessége sem működött itt, ezen a helyen. A Palota elrendezését a mágia hozta létre egy megidézett erő hatására. Nem sok értelme lett volna ilyen kifinomult terveket szőni mások mágiájának megnyirbálására, ha azt meg megengedték volna, hogy a falakon belül elsuttogott titkokat meghallják.

A külső ajtó tiltakozva megnyikordult. Ez újdonság volt. Senki nem nyitotta még ki a külső ajtót, amióta bezárták erre a helyre.

Ann kis cellájának ajtajához rohant, a halvány fénynégyszöghöz, mely a vasajtó nyílásán áramlott be. Megragadta a rácsot és arcát közel húzva megpróbálta kivenni, kik jöttek és mit csinálnak.

A fény elvakította. Néhány lépést hátratántorodott, a szemét dörzsölte. Olyannyira hozzászokott már a sötéthez, hogy a lámpás éles fénye szinte égette a szemét.

Ann visszahúzódott az ajtóból, amikor hallotta a kulcs zörgését a zárban. A zár nyelve visszhangzó csattanással pattant ki. Az ajtó csikorogva kinyílt. Hűvös, a cella megszokott, áporodott levegőjénél frissebb levegő ömlött be. Sárga fény áradt szét a helyiségben, amint egy kar benyújtotta a lámpást. A kar vörös bőrbe volt burkolva.

Egy Mord-Sith volt az.

9. FEJEZET

Ann hunyorgott az éles fényben, amikor a Mord-Sith az ajtónyílásban lehajolva átlépte a küszöböt. Mivel Ann szeme nem volt hozzászokva a lámpás fényéhez, először csak a vörös bőr öltözetet és a szőke hajfonatot tudta kivenni. Nem volt kedvére való a kérdés, hogy a Rahl Nagyúr kínvallató elitalakulatának egyik tagja miért jön le hozzá a zárkájába. Ismerte Richardot. Nem tudta elképzelni, hogy ő engedélyezné az ilyesfajta módszereket. De Richard nem volt itt. Úgy tűnt, most Nathan a parancsnok.

Tovább hunyorgott, s végre rájött, ki ez a nő, akit már látott azelőtt: Nyda volt az.

Nyda hűvös tekintettel méregette Annt, s egy szót sem szólva oldalra lépett. Valaki követte őt a cellába. Barna nadrágos hosszú lábak lépték át a küszöböt, az érkező férfi törzsét meghajtva jutott át a nyíláson. Amikor felegyenesedett, Ann meglepődve látta, ki az.

– Ann! – Nathan szélesre tárta karjait, mint aki ölelést vár. – Hogy vagy? Nyda átadta az üzenetedet. Remélem jól bánnak veled?

Ann nem mozdult, szigorúan, komoran nézte a vigyorgó arcot.

– Még életben vagyok, de a hála ezért nem neked jár, Nathan.

Persze emlékezett arra, hogy Nathan milyen magas, milyen szélesek a vállai. Most, hogy ott állt előtte hosszú ősz hajával, s a feje búbja szinte súrolta a mennyezet vésett köveit, még magasabbnak látszott, mint amire emlékezett. Vállai a kis cellát szinte kitöltve még szélesebbnek tűntek. Nadrágjára húzott hosszú szárú csizmát viselt, nyitott mellénye alatt fodros fehér inget, jobb vállára elegáns, zöld bársonyköpenyt terített. Bal csípőjén díszes hüvelyben kard csillogott a lámpa fényében.

Arca, kifejező, férfiasan szép volt, oly' különleges vonásai pedig felderítették Ann szívét.

Nathan úgy vigyorgott, ahogyan csak egy Rahl képes, e vigyor egyszerre sugárzott örömöt, vágyat és erőt. Úgy nézett ki, mint akinek szüksége van arra, hogy erős karjaival egy lánykát öleljen és megcsókolja az engedélye nélkül.

Kezével könnyed mozdulattal körbeintett.

– De itt biztonságban vagy, kedvesem. Senki sem bánthat, amíg mi vigyázunk rád. Senki sem zavarhat. Ízletes ételeket kapsz – alkalmanként még bort is. Mi mást akarhatnál?

Ann ökleit maga mellett tartva olyan sebességgel lendült előre, hogy a Mord-Sith Agieljét azonnal a markába kapta. Nathan nem mozdult, mosolya változatlan maradt, ahogy figyelte Annt közeledni.

– Mi mást akarhatnék? – kiáltotta. – Mi mást akarhatnék? Azt akarom, hogy engedjetek ki! Ez az a más, amit akarok!

Nathan apró, értő mosolya a nő lelkéig hatolt.

– Valóban – mondta egyetlen nyugodtan vádló szóval.

A börtön jeges csendjében állva Ann csak meredten nézett fel rá, képtelenül arra, hogy olyan érveket hozzon fel, melyeket a férfi nem fordítana ellene.

Ann izzó szemekkel Nyda felé fordult.

– Milyen üzenetet adtál át neki?

– Nyda azt mondta, hogy látni akartál – válaszolta Nathan a nő helyett. Széttárta karjait. – Itt vagyok, ahogy kívántad. Miért akartál látni, kedvesem?

– Ne beszélj velem ilyen lekezelően, Nathan. Nagyon is jól tudod, miért akartalak látni. Tudod, miért vagyok itt, D'Harában, miért jöttem a Népek Palotájába.

Nathan összekulcsolta kezeit a háta mögött. Mosolya végül haszontalanná vált.

– Nyda – kérte a nő felé fordulva –, egyedül hagynál bennünket? Ann jó lány.

Nyda egy pillantással végigmérte Annt. Ennél többre nem is volt szükség; nem jelentett fenyegetést Nathanre. Nathan varázsló – kétségtelen, hogy azt mondta, ő minden idők legnagyobb varázslója – és a Rahl Ház ősi otthonában voltak. Nem kellett félnie ettől az öreg varázslónőtől, mindenesetre már nem.

Nyda egy – ha-szükséged-van-rám-odakint-leszek - pillantással elindult kifelé az ajtón, tökéletes lábait kecses könnyedséggel mozgatva, akár egy sövényen átbújó macska.

Nathan a cella közepén állt, kezeit még mindig összekulcsolva tartva szálegyenes háta mögött, s várta, hogy Ann megszólaljon.

Ann a batyujához ment a kőpadhoz, mely ágya, asztala és széke volt egyben. Felhajtotta a batyu hajtókáját, belenyúlt és körbetapogatott. Ujjai rátaláltak a keresett tárgy hideg fémjére. Ann kihúzta és fölé magasodva testével rejtve tartotta.

Végül megfordult.

– Nathan, van itt valami a számodra.

Kiemelt egy Rada'Hant, amit a férfi nyakára akart tenni. Akkor még nem igazán tudta, hogyan vihetné véghez ezt a tettet. De eltökélte, hogy meg akarja ezt tenni. Ő Annalina Aldurren, a Fény Nővéreinek Prelátusa. Vagy legalábbis valaha az volt. A munkát átadta Vernának, mielőtt megrendezte saját és Nathan színlelt halálát.

– Azt akarod, hogy a nyakamra rakjam azt a Nyakörvet? – kérdezte Nathan nyugodt hangon. – Erre számítasz?

Ann megrázta a fejét.

– Nem, Nathan, oda akarom neked adni. Sokat gondolkodtam, amíg idelent voltam. Azon gondolkodtam, hogyan szabadulhatnék ki a fogságból.

– Micsoda véletlen egybeesés – mondta Nathan – Én is rengeteg időt foglalkoztam valamikor ugyanezzel a gondolattal.

– Igen – bólintott Ann – Gondolom, így volt. – Átnyújtotta neki a Rada'Hant. – Itt van. Vedd el. Soha többé nem akarok ilyet látni. Míg azt tettem, amit a legjobbnak gondoltam, gyűlöltem minden percét, Nathan. Különösen gyűlöltem, amikor veled tettem. Most azt gondolom, hogy az életem céltalan kuszaság volt. Sajnálom, hogy azok a pajzsok mögé zártalak és fogolyként tartottalak. Ha újra élhetném az életem, nem tenném. Nem várok megértést tőled, én sem mutattam feléd.

– Nem – mondta Nathan –, nem mutattál.

Égszínkék szemeivel szinte Ann lelkébe látott. Tekintete ilyen volt. Richard ugyanezt az átható Rahl tekintetet örökölte.

– Szóval, sajnálod, hogy egész életemben fogolyként tartottál. Tudod, miért volt ez helytelen, Ann? Egyáltalán tudatában vagy az iróniájának?

Ann mintha csak kívülről hallotta volna saját magát, megkérdezte: – Miféle iróniának?

– Nos – kérdezte a férfi vállat vonva –, mi az, amiért harcolunk?

– Nathan, te nagyon is jól tudod, miért harcolunk.

– Igen, én tudom. De te, tudod-e? Mi az, amit harcolva, küszködve védelmezünk, megőrzünk, hogy életben maradását biztosítsuk?

– A Teremtő ajándéka, a mágia, természetesen. Azért harcolunk, hogy tovább létezhessen a világban. Azok életéért harcolunk, akik a mágia Tehetségével születtek, azért, hogy megtanulják képességük teljes lehetőségeit használni. Minden egyes ilyen emberért harcolunk, hogy birtokolják és ünnepelhessék egyedi képességüket.

– Azt hiszem, ez kissé ironikus, nem gondolod? Ugyanattól a dologtól félsz, amiről úgy gondolod, érdemes harcolni érte. A Birodalmi Rend azt hirdeti, hogy a Tehetséggel bíró egyének mágiája nem szolgálja az emberiség legjobb érdekeit, ezért meg kell fosztani őket egyedi képességüktől. Azt állítják, hogy mivel nem mindenki rendelkezik ezzel a képességgel azonos és egyenlő mértékben, veszélyes, ha néhány birtokolja – és hogy az embernek el kell vetnie abba vetett hitét, hogy az élete a sajátja. Szerintük azokat, akik a mágia képességével születtek, ki kell irtani, hogy jobbá tegyék a világot azok számára, akik nem bírnak ilyen képességekkel. És te éppen ezen elvek szerint éltél, eme gonosz hiedelmek szerint cselekedtél. Bebörtönöztél a képességem miatt. Azt, hogy képes vagyok olyasmit megtenni, amit mások nem, te ártalmas születési hibának láttad, melynek az emberiségen belüli létezését nem szabad megengedni.

És mégis, te éppen annak a dolognak a megóvásáért dolgoztál, amitől félsz bennem és másokban – az egyedülálló képességünktől. Azért küzdesz, hogy mindenkinek, aki a Tehetséggel született, elidegeníthetetlen joga legyen saját életéhez, ahhoz, hogy saját képességükkel a legjobbat hozzák ki magukból... és te mégis elzártál és megtagadtad tőlem ugyanezt a jogot.

– Csak azért, mert azt akarom, hogy a Teremtő farkasai szabadon szaladgálhassanak, ez nem jelenti azt, hogy a vacsorájuk is akarok lenni.

Nathan közel hajolt hozzá.

– Nem vagyok farkas! Emberi lény vagyok. Te felelősségre vontál, bűnösnek találtál és életfogytiglani büntetésre ítéltél a börtönödben csupán azért, akinek születtem, azért, amitől féltél, hogy lehetek, egyszerűen azért, mert megvan a képességem. Azután azzal csendesítetted le belső konfliktusodat, hogy a börtönt kényelmessé tetted, megkísérelve elhitetni magaddal, hogy jóindulatú vagy. S mindvégig hitedként vallottad, hogy harcolnunk kell azért, hogy a jövő nemzedékeinek tagjai szabadon lehessenek azok, aminek születtek.

Helyesnek minősítetted azt, hogy börtönbe zártál, mert a börtön pazar volt, s tetted ezt azért, hogy elrejtsd önmagad elöl az igaz természetét annak, amit támogattál. Nézz körül, Ann! – Körbe mutatott a kövekre. – Ez az, amit te kijelöltél azok számára, akikről úgy döntöttél, nincs joguk a saját életükhöz. Ugyanúgy döntöttél, ahogy a Rend, egy olyan képesség alapján, ami neked nem tetszett. Úgy döntöttél, hogy nagyobb lehetőségeik miatt bizonyos embereket fel kell áldozni azok jólétéért, akik kevesebbek náluk. Bármennyire díszes is a börtönöd, belülről így néz ki.

Ann összpontosított, gondolatait és beszédét rendezve szólalt meg.

– Azt hittem, megértettem valami ilyesmit, amíg idelent üldögéltem egyedül, de most rájöttem, hogy valójában nem. Az évek során mindvégig rossz érzéssel töltött el, hogy fogva tartottalak, de sohasem vizsgáltam meg ennek az értelmét. Igazad van, Nathan. Azt hittem, megvannak a lehetőségeid óriási bajokat okozni. Segítenem kellett volna, hogy megértsd, mi a helyes, s így ésszerűen cselekedhess, ahelyett hogy a legrosszabbra számítottam tőled és bebörtönöztek. Sajnálom, Nathan.

Nathan csípőre tette kezeit.

– Komolyan gondolod, Ann?

Ann bólintott. Nem volt képes felnézni a férfira, szemei könnyel teltek meg. Mindig mindenkitől őszinteséget várt, de saját magával szemben nem volt őszinte.

– Igen, Nathan, komolyan gondolom.

A beismerés végeztével Ann visszament a padjához és leroskadt.

– Köszönöm, hogy lejöttél, Nathan. Nem foglak többé zavarni, hogy gyere le ismét. Panasz nélkül viselem majd a büntetésemet. Ha nem bánod, azt hiszem, most szeretnék egyedül lenni, hogy imádkozzak és elmélkedjek a szívemre nehezedő súlyon.

– Azt megteheted később. Most kelj fel a fenekedről, és szedd össze a holmidat. Dolgunk van és ideje indulnunk!

Ann csodálkozva nézett fel:

– Micsoda?

– Fontos dolgokat kell elvégeznünk. Gyere, te asszony. Ne pazaroljuk az időt. Ideje indulnunk. Egy oldalon állunk ebben a küzdelemben, Ann. Eszerint kell cselekednünk, és együtt kell dolgoznunk az ügyünk megóvásáért. – Lehajolt a nőhöz. – Hacsak nem úgy döntöttél, hogy visszavonulsz, és az életed hátralevő részét ücsörgéssel töltöd. Ha nem, induljunk útnak! Baj van!

Ann leugrott a kőpadról. – Baj? Miféle baj?

– A Próféciával.

– Baj van egy próféciával? Miféle baj? Melyik próféciával?

Nathan ökleit csípőre téve szigorú tekintetét rászegezte Annra. – Nem mondhatok el neked ilyesmit. A jóslatok nem a felvilágosulatlanoknak szólnak.

Ann felhúzta az orrát, már éppen kifakadt és szidalmakkal árasztotta volna el a férfit, amikor észrevette a szája sarkán bujkáló mosolyt. Erre ő is mosolyra fakadt.

– Mi történt? – kérdezte olyan tónusban, mint amikor barátok úgy döntenek, hogy a múlt hibáit felismerve elindulnak a helyes úton.

– Ann, el sem fogod hinni – panaszkodott Nathan. – Megint ez a fiú.

– Richard?

– Milyen más fiút ismersz, aki olyan bajba tud kerülni amilyenbe csak Richard képes.

– Nos, Richardra már nem úgy gondolok, mint egy fiúra.

Nathan sóhajtott.

– Gondolom, az én korom az oka, de nehéz egy ilyen fiatalemberre férfiként gondolnom.

– Richard már férfi – biztosította Ann.

– Igen, gondolom az – Nathan vigyorgott. – Ezen kívül Rahl is.

– Miféle bajba került ezúttal Richard?

Nathan humoros hangulata elpárolgott.

– Túlment a Prófécia peremén.

Ann az ajkát biggyesztette.

– Miről beszélsz? Mit csinált?

– Azt mondom, Ann, hogy az a fiú egyenesen túlsétált magának a Próféciának a peremén – átsétált egy olyan helyre a Próféciában, ahol a Prófécia maga nem létezik.

Ann felismerte, hogy Nathan őszintén aggódik, de, amit mondott, annak nem sok értelme volt. Néhány ember részben ezért félt tőle. Az emberekben gyakran azt a benyomást keltette, hogy zagyvaságokat hord össze, amikor olyan dolgokról beszélt, amiket egyedül ő értett. Néha csak egy Próféta lehetett képes igazán és teljesen megérteni azt, amit ő értelmével megragadott. Szemével, egy próféta szemével, olyan dolgokat látott, melyeket más nem.

Egész életében jóslatokkal foglalkozott, így ő értette, talán mindenkinél jobban, legalább egy részét annak, amit képes volt értelmével megragadni.

– Hogyan tudhatsz ilyen jóslatról, Nathan, ha nem is létezik? Nem értem! Magyarázd el nekem!

– Itt a Népek Palotájában vannak könyvtárak olyan értékes könyvekkel, melyeket eddig nem volt alkalmam még csak látni sem. Bár volt okom gyanítani, hogy léteznek ilyen jóslatok, sohasem voltam biztos abban, hogy valóban így van, sem abban, hogy miről szólnak.

Amióta itt vagyok, tanulmányoztam ezeket a könyveket és más ismert jóslatokhoz való kapcsolatokra találtam, olyanokhoz, melyeket a Próféták Palotájában ismertünk meg. Ezek az itteni jóslatok, kitöltenek néhány fontos rést a már ismert jóslatokban.

S ami a legfontosabb, a jóslatok egy teljesen új ágára találtam itt rá, melyeket eddig sohasem láttam, s amelyek magyarázatot adnak arra, hogyan és miért voltam vak bizonyos történésekre. Amikor tanulmányoztam ennek az új ágnak az elágazásait és megfordításait, felfedeztem, hogy Richard egy sor olyan lépést tett, melyek a Prófécia egy meghatározott ösvényén vezetnek, s ez az ösvény a semmibe torkollik, valami olyasmibe, ami, amennyire tudom, nem is létezik.

Nathan egyik kezét a csípőjén tartva, a másikkal a levegőben láthatatlan vonalakat követve beszéd közben le s fel sétált a kis helyiségben.

– Ez az új kapcsolat olyan dolgokra utal, melyeket még sohasem láttam, de olyan ágakhoz, melyekről mindig tudtam, hogy létezniük kell, de nem voltak ott. Ezek az ágak rendkívül veszedelmes jóslatok, melyeket itt tartottak, titokban. Értem, miért. Még én is, ha évekkel ezelőtt találok rájuk, félreértelmezhettem volna őket. Ezek az új ágak valamiféle űrökre utalnak. Mivel ezek űrök, a természetüket nem lehet megismerni; egy ilyen ellentmondás nem létezhet.

Richard az űr egy ilyen területére tévedt, ahol a Prófécia nem láthatja őt, nem segíthet neki, s ami még rosszabb, nem segíthet nekünk. Ám ez annál is több, hogy a Prófécia nem látja őt; olyan mintha, amit tesz és ahol van nem léteznének. Richardnak olyasmivel akadt dolga, ami képes véget vetni mindennek az általunk ismert világban.

Ann tudta, hogy Nathan egy ilyen természetű témában nem túlozna. Bár továbbra is a sötétben tapogatózott Nathan szavainak pontos jelentésével kapcsolatban, a lényegétől kiverte a hideg veríték.

– Mit tehetünk mi?

Nathan felemelte kezeit.

– Be kell jutnunk oda, meg kell találnunk és vissza kell hoznunk a létező világba.

– Úgy érted, a Prófécia által létezőnek mondott világba.

Nathan mogorva arccal felelte.

– Ezt mondtam, nem? Valahogyan vissza kell őt juttatnunk a Próféciának arra a fonalára, ahol feltűnik.

Ann a torkát köszörülte.

– Vagy?

Nathan felkapta a lámpát, majd Ann batyuját.

– Vagy Richard többé nem lesz a próféciák követhető vonalának része, sohasem fog többé e világ dolgaiban részt venni.

– Úgy érted, ha nem hozzuk vissza onnan, ahol van, meg fog halni?

Nathan kíváncsian nézett a nőre.

– Hát a falnak beszéltem eddig? Persze, hogy meg fog halni! Ha az a fiú nincs benne a Próféciában, ha minden kapcsolatot megszakít a Próféciával, ahol játszik valamilyen szerepet, űrré változtatja a Prófécia azon vonalait, ahol ő létezik. Ha ezt teszi, akkor azok hamis próféciák lesznek, s azok az ágak, melyekben szó van róla, sohasem valósulnak meg. A többi kapcsolat közül egyetlen egy sem tartalmaz utalást Richardra – mert azoknak a kapcsolatoknak a kezdetén meghal.

– És mi történik azokban a kapcsolatokban, melyek nem tartalmazzák őt?

Nathan az ajtó felé indulva felemelte a kezét.

– Azokban a kapcsolatokban mindenkire árnyék borul. Minden élőre, mindenesetre. Egy nagyon hosszú és nagyon sötét korszak következne.

– Várj! – mondta Ann.

Nathan megtorpant.

Ann visszament a kőpadhoz és a Rada'Hant a közepére helyezte.

– Nekem nincs meg a képességem, hogy ezt elpusztítsam. Talán el kellene zárni.

Nathan helyeslésképpen bólintott.

– Be fogjuk zárni az ajtókat és utasítom az őröket, hogy itt kell maradnia a pajzsok mögött, örökre.

Ann figyelmeztetésképpen felemelte egy ujját.

– Meg se forduljon a fejedben, hogy csak azért, mert nincs rajtad a Nyakörv, el fogom tűrni az illetlen viselkedést.

Nathan vigyora visszatért. Nem szólt, s nem egyezett bele azonnal. Mielőtt kilépett volna az ajtón, hátrafordult Ann felé.

– Egyébként, beszéltél Vernával az Útikönyveden keresztül?

– Igen, egy keveset. A hadsereggel van és igen elfoglalt jelenleg. A D'Harába vezető szorosokat védik. Jagang már megkezdte az ostromot.

– Nos, abból, amit katonai parancsnokoktól sikerült megtudnom, itt a Palotában, az átjárók, a szorosok nehezen törhetők át, s egy ideig legalább ki fognak tartani. – Ann felé hajolt. – De üzenetet kell küldened neki. Mondd meg nekik, hogy ha egy üres szekér gurul be a vonalaikhoz, engedjék át.

Ann grimaszolt.

– Hát ez meg mit akar jelenteni?

– A jóslatok nem a felvilágosulatlanoknak szólnak. Csak mondd el neki.

– Rendben – mondta Ann izgatott zavartsággal, amint Nathan húzta őt kifelé az ajtón. – De jobb, ha azt nem közlöm vele, hogy te mondtad, különben valószínűleg figyelmen kívül hagyja a tanácsot. Ostobának tart.

– Épp csak sohasem volt lehetősége mélyebben megismerni, ennyi az egész. – Visszapillantott. – Mivel igazságtalanul be voltam zárva, és a többi és a többi...

Ann azt akarta mondani, hogy Verna talán túlságosan is jól ismeri Nathant, de aztán meggondolta magát. Amint Nathan a külső ajtó felé fordult, Ann elkapta az ingujját.

– Nathan, mi az, amit nem mondasz el nekem ezzel a jóslattal kapcsolatban, amit találtál? Erről a Próféciáról, melyben Richard eltűnik a semmiben.

Elég jól ismerte Nathant ahhoz, hogy a nyugtalanságából tudja, a férfi nem mondott el neki mindent, s azt gondolja, ezzel előzékenyen aggodalmaktól óvja meg őt. Nathan komor arccal a nő szemeibe nézett egy ideig mielőtt megszólalt.

– A Próféciának azon az elágazásán van egy Árny.

Ann homlokát ráncolta és befelé fordulva mélyen elgondolkodott. – Egy Árny. Egy Árny – magában dünnyögött, s megpróbálta felidézni a név jelentését. Ismerős hangzása volt. – Egy Árny... – Csettintett ujjaival. – Egy Árny. – Szemei tágra nyíltak. – Drága Teremtő!

– Nem hiszem, hogy a Teremtőnek bármi köze lenne ehhez.

Ann türelmetlenül tiltakozva intett.

– Az nem lehet. Biztosan van valami baj ezzel az új Próféciával, amit találtál. Biztosan hiányos. Az Árnyakat a nagy háború idején hozták létre. Nem lehetséges, hogy a próféciának ezen az ágán legyen egy Árny – hát nem látod? Ez a Prófécia biztosan idejétmúlt, régen érvénytelenné vált. – Ann alsó ajkát harapdálta, miközben gondolatai száguldoztak.

– Nem idejétmúlt! Nem gondolod, hogy nekem is ez jutott először eszembe? Amatőrnek tartasz? Százszor végigmentem a kronológián. Végigvettem minden számítást és képletet, amit valaha tanultam – még néhány olyat is, amit ehhez a feladathoz találtam ki. Mind ugyanazt az eredményt adta. Minden kapcsolat sorrendben jött ki. A Prófécia időzítése, időrendje és minden más vonatkozása is.

– Akkor pedig hamis a kapcsolat – erősködött Ann. – Az Árnyak megidézett teremtmények voltak. Sterilek. Nem voltak képesek szaporodni.

– Én mondom neked – morogta Nathan –, ezen az elágazáson van egy Árny Richarddal, és ez egy olyan profetikus kapcsolat, amely megvalósulhat.

– Nem maradhattak életben eddig! – Ann biztos volt abban, amit mondott. Nathan többet tudott a jóslatokról nála, de ez egy olyan terület volt, ahol pontosan tudta, miről beszél – ez volt a szakterülete. – Az Árnyak nem voltak képesek gyermekeket nemzeni!

Nathan azzal a tekintettel nézett rá, amit Ann nem szeretett.

– Mondom neked, újra él egy Árny a világban.

– Nathan a lélektolvajok nem képesek szaporodni.

– A jóslat szerint ez nem egy született, hanem egy újjászületett Árny.

Ann arca bizseregni kezdett. Hosszasan a férfira meredt, mielőtt újra rátalált a hangjára. – Háromezer éven át nem volt olyan varázsló, aki a Tehetségnek mindkét oldalával született. Richard az egyetlen. Nincs mód rá, hogy valaki...

Ann elhallgatott. Nathan figyelte őt, figyelte, amint végül rájön, hogyan történhetett. – Drága Teremtő! – suttogta.

– Mondtam, hogy a Teremtőnek ehhez semmi köze. A Sötétség Nővérei idézték a világra.

Ann a velejéig beleremegett, s nem jutott eszébe semmi.

Ennél rosszabb hírt nem is hallhatott volna.

Egy Árny ellen nem lehet védekezni.

Egy Árny támadásával szemben minden lélek védtelen.

A második ajtón kívül Nyda várakozott a folyosón, arca olyan komor, mint még soha, de nem volt olyan komor, mint Anné. A folyosó sötét volt, eltekintve néhány gyertya mozdulatlan lángjának fényétől. A Palotának ebben a mély részében a levegő soha meg sem moccant. Az egyetlen szín a kevés fényt szinte felszívó sötét sziklák között, Nyda vérvörös bőrruhája volt.

Ahogy Nathan a kezénél fogva húzta, teljes érzelmi kuszaságban, Ann Nyda felé hajolt, felgyülemlett bosszúságának tüzével tekintett rá.

– Elmondtad neki, amit mondtam, ugye?

– Persze – felelte Nyda, ahogy felvette a lépést mögöttük.

Félig hátrafordulva egy ujját megrázta a Mord-Sith felé.

– Meg fogod bánni, hogy elmondtad.

– Nyda mosolygott.

– Ó, én azt nem hiszem.

Ann a szemeit forgatva visszafordult Nathanhez.

– Egyébként mit csinálsz azzal a karddal az oldaladon? Te varázsló vagy. Miért hordasz kardot?

Nathant láthatóan bántotta a kérdés.

– Miért? Nyda szerint elragadó vagyok karddal az oldalamon.

Ann az előttük sötétlő átjáróra szegezte a szemét.

– Biztos vagyok benne, hogy szerinte az vagy.

10. FEJEZET

Egy keskeny szikla peremén állva Richard lenézett az alatta lebegő csipkés szürke felhőgomolyokra. Kint a nyílt terepen a hűvös, párás levegő balzsamfák, moha, nedves levelek és vízzel telített talaj leheletét hozta. Mélyen belélegezte a hazájára emlékeztető illatokat. A főleg gránitból álló, évezredek koptatta sziklák, melyek párnás tömbökre hasadtak, ugyanolyanok voltak, mint a szarvasföldi erdőkben. A hegyek azonban sokkal nagyobbak voltak. A mögötte emelkedő hegyoldalra felnézni is szédítő volt.

Előtte nyugatra, messze lenn, hatalmas kiterjedésű töredezett terület és folytonosan emelkedő csipkés sziklás, erdőségbe burkolt hegyek álltak. Balra és jobbra, bár tudta, mit keres, éppen csak ki tudta venni a kopár földsávot, ahol valaha a Határ volt. Nyugatra a messzeségben, többnyire kopár, alacsonyabb hegyek szegélyezték a pusztaságot. A pusztaság és a Teremtés Oszlopainak nevezett hely innen már nem voltak láthatók. Richard örült, hogy messze maguk mögött hagyták.

Az égen nyoma sem volt a fekete szárnyú kara-karáknak – pillanatnyilag, legalábbis. Az óriás madarak minden bizonnyal tudták, hogy Richard, Kahlan, Cara, Jennsen Tom és Owen nyugatra tartottak.

Richard lelőtte az utolsó öt kara-karát, amint körözve gyülekezni kezdtek. Meglepte őket azzal, hogy a hegyoldalon magasan a többiek felett jelent meg, közelebb a hatalmas madarakhoz. Miután megölte őket, Richard kis társaságát a sűrűbb erdő felé vezette. Úgy gondolta, hogy a kara-karák, melyeket azelőtt láttak, észrevették őket azóta. Most, hogy tornyosuló fák sűrűjében haladtak, Richard arra számított, hogy ha elég óvatosak, képesek lerázni az őket figyelőket.

Ha ez az ember, Nicholas, látta őket az öt utolsó kara-kara szemein keresztül, akkor tudta, hogy nyugat felé tartottak. De most, hogy rejtve voltak, nem tudhatta, hogy továbbra is nyugat felé mennek-e. Ha Richard képes lenne eltűnni onnan, ahol a madarak keresnék, és nem bukkanna fel ott, ahol számítanak rá, akkor Nicholas törheti egy kicsit a fejét. Tanakodhat, hogy irányt válthattak-e észak vagy dél felé. Nicholas ezután talán elkezdi majd felismerni, hogy a zavarodottság időszakát kihasználva elmenekültek, megszöktek előle.

Lehetséges, hogy Richard képes lesz rejtve maradni társaival a fák fedezékében, és így Nicholas nem fedezheti fel hollétüket. Richard nem akarta, hogy Nicholas tudja, hová mentek, vagy, hogy bármely adott pillanatban tudja, hol vannak. Egyáltalán nem volt biztos, hogy ily módon be tudja csapni, ám szándékában állt megpróbálni.

Kezével árnyékolva szemét, Richard a sűrű erdővel borított emelkedőt fürkészte, hogy a terület elrendezését alaposan megjegyezze, mielőtt visszaindul a növényzet sűrűjébe, ahol a többiek várták. Az odalent sodródó felhőfoszlányok a felettük kavargó ború rongyos maradékai voltak csupán. A hegyoldal élesen tört felfelé ebbe a nedves sötét paplanba.

Ahogy Richard felbecsülte a sziklákat, a lejtőt és a fákat, végre megtalálta, amit keresett. Még egyszer utoljára alaposan szemügyre vette az emelkedőt, majd ismét az eget fürkészte, hogy megbizonyosodjon róla, hogy valóban nincsenek kara-karák a környéken. Mivel nem látott egyet sem, sem más madarat, elindult a többiekhez. Tudta azonban, hogy csupán az a tény, hogy ő nem látott odafenn madarat, nem jelentette, hogy nincsenek is ott őket figyelve. Akár néhány tucat kara-kara is ülhetett a fákon, ahol valószínűleg sohasem venné őket észre. Pillanatnyilag azonban még ott volt, ahol számíthatnak rá, ezért nem aggódott különösebben.

Olyat készült tenni, amire nem számítanak.

Richard felmászott vissza a mohával, levelekkel és nedves gyökerekkel fedett csúszós sziklán. Ha elesett volna, csak a keskeny peremen tudott volna megkapaszkodni, ahol állt, mielőtt kibukkant a szabadba, egy több ezer láb mély szakadék szélén. Amikor erre a szakadékra gondolt, erősebben kapaszkodott a gyökerekbe és minden sziklavájatot és kiálló rögöt gondosabban ellenőrzött, mielőtt testsúlyát rájuk helyezte.

A szikla tetejére érve sudár hegyi juharfák leboruló ágai alá bújt be, melyek a tornyosuló tűlevelűk lombkoronája alatti keményfákból álló növényzetből hajoltak ki a fény felé törekedve.

A hegyi juhar fölé magasodó kőris- és nyírfák levelei felfogták a szitáló esőt, mígnem a levelek megteltek, és az esővíz kövér cseppekben csapkodta a Richard feje feletti alacsonyabb ágak leveleit. Amikor egy könnyed szellő belekapott a felső levelekbe, hirtelen, rövid zuhatagokban szabadultak meg a terhüktől.

A fenyőfák alacsony ágai alá görnyedve Richard saját nyomain haladt visszafelé. Áfonyabozótokon keresztül, az ősi örökzöldek vastag baldachinja alatt csendre intett fák nyitottabb területéhez érkezett. A tűleveleket a szél terpeszkedő szőnyeggé fonta össze, mely tompította Richard lépteinek zaját. Pókok spirál alakú hálói várták, hogy fogva ejtsék a mindenfelé cikk-cakkozó kis bogarakat, de inkább a ködöt hálózták be és most csillámló vízcseppekkel díszítve olyanok voltak, akár az ékköves nyakláncok.

A sziklák és fiatal lucfenyők sűrűjének menedékében, Kahlan felállt, amikor meglátta Richardot közeledni. Amikor felállt, mindenki más is meglátta a férfit, és ők is felegyenesedtek. Richard bebújt a vékony zöld ágak alá.

– Láttál kara-karákat, Rahl Nagyúr? – kérdezte Owen, hangjában a ragadozók miatti egyértelmű aggodalommal.

– Nem – felelte Richard, amint felkapta batyuját és vállára dobta. A második vállszíj alá becsúsztatta a karját, a batyut a hátára húzta. – De ez nem jelenti azt, hogy ők sem láttak engem.

Bal vállára ráakasztotta íját és egy vizestömlőt.

– Nos – mondta Owen a kezét tördelve –, még mindig reménykedhetünk, hogy nem tudják meg, merre megyünk.

Richard megállt s a férfira nézett.

– A reménykedés nem stratégia.

Amint a többiek elkezdték összeszedni holmijukat a rövid pihenő után, öveikre aggatták felszerelésüket és vállaikra húzták batyujukat. Richard a karjánál fogva az alacsony fák fedezékéből magához húzta Carát.

– Látod azt az emelkedőt ott? – kérdezte a nőt közel húzva magához, hogy lássa, merre mutat. – A nyitott sávval, amelyik a fiatal letört, elhalt ágú tölgy előtt halad el?

Cara bólintott.

– Éppen túl a sáv emelkedő részén, ahol az az erecske csörgedezik le a szikla elejét zöldre festve?

– Az a hely az. Azt akarom, hogy menj fel oda, majd vágj át jobbra felfelé a hasadékban, a kettéváló sziklák mögött, ott, és néz körül, hogy találsz-e ösvényt, amelyik felvezet a következő párkányra a fák fölé.

Cara bólintott.

– Te hol leszel?

– A többieket felviszem az emelkedő első töréséhez. Ott leszünk. Gyere vissza és mondd el találtál-e utat a kiszögellésen át.

Cara a hátára emelte a batyuját, és a vaskos botot, melyet Richard vágott neki.

– Nem tudtam, hogy egy Mord-Sith tud ösvényeket vágni – csodálkozott Tom.

– Egy Mord-Sith nem tud – mondta Cara. – De Cara tud. A Rahl Nagyúr tanította.

Ahogy eltűnt a fák között, Richard figyelte járását. Kecsesen lépdelt, nem zavarva fel semmit, takarékos mozdulatokkal, erejét megtartva. Ez nem mindig volt így, de Cara megtanulta a Richardtól kapott leckéket. Richard örömmel látta, hogy a leckék megragadtak benne, és erőfeszítései nem voltak hiábavalóak.

Owen jött előre, izgatottnak látszott.

– De Rahl Nagyúr, nem mehetünk arra. – Egyik kezével a válla felett hátrafelé integetett. – Az ösvény arra vezet. Ez az egyetlen út felfelé és keresztül a hágón. Ott vezet lefelé, és most, hogy a Határ eltűnt, felfelé is. Nem könnyű, de ez az egyetlen út.

– Ez az egyetlen út, amelyet ismersz. Abból ítélve, amennyire kitaposottnak látszik, azt hiszem, Nicholas is ezt az egyetlen utat ismeri. Úgy tűnik, a Rend csapatai ezen vonulnak be és ki Bandakarból. Ha arra megyünk, a kara-karák figyelni fognak. Ha viszont nem tűnünk fel ott, Nicholas nem fogja tudni, merre mentünk. Azt akarom, hogy ezután ez mindig így is maradjon. Unom, hogy egeret kell játszanom a baglyával szemben.

Richard hagyta Kahlant, hadd vezesse őket az erdőn át a terep természetes útvonalát követve. Az előttük kibontakozó út elég nyilvánvaló volt. Amikor Kahlannak kétségei támadtak, hátra pillantott Richardra iránymutatásért. Ő csak tekintetével jelezte, merre kell menniük. Bólintott arrafelé, amerre akarta, hogy menjenek, vagy néhány esetben szükség volt konkrét utasításaira is.

A terep fekvéséből Richard biztos volt benne, hogy létezett egy ősi ösvény is, amely felfelé, a hágón keresztül húzódott. A hágó, mely a távolból úgy nézett ki, mint egy repedés a hegyek falán, a valóságban nem egy egyszerű szurdok volt, hanem egy, a hegyek között felfelé kanyargó széles terület. Richard nem hitte, hogy a bandakariak által használt út, melyen keresztül a száműzötteiket a Határon túlra juttatták, volt az egyetlen út a hágón keresztül. Amikor a Határ még állt, talán az volt az egyetlen, de most a Határ már nem volt ott.

Abból, amit eddig látott, Richard gyanította, hogy volt valaha egy ösvény, mely az ősi időkben a legfőbb útvonal lehetett be- és kifelé. Itt-ott ki tudott venni olyan mélyedéseket, melyekről úgy vélte, hogy azok az ősi, elhagyott útvonal maradványai.

Mindenesetre az lehetséges volt, hogy a régi átjárót jó okkal hagyták el, például egy földomlás járhatatlanná tette. Richard tudni akarta, hogy vajon ez az út, amelyen valaha gyakran utaztak, még mindig járható-e. Mivel ez a hegy más részén vezetett, mint az ismert út, ha követik, legalább távol kerülnek onnan, ahol a kara-karák valószínűleg keresik őket.

Jennsen felzárkózott Richard mögé, amikor a tornyosuló fenyők között az út elég nyitottá vált. Betty-t kötélen vonszolta maga után, nem engedve neki, hogy kóstolgassa az út menti növényeket.

– Előbb vagy utóbb a kara-karák ránk találnak, nem gondolod? – kérdezte Jennsen. – Úgy értem, ha nem tűnünk fel ott, ahol számítanak ránk, akkor nem gondolod, hogy addig keresnek, amíg ránk nem találnak? Épp te mondtad, hogy nagy távolságokat képesek belátni, és képesek felkutatni bennünket.

– Talán – mondta Richard. – De nehezen vesznek észre az erdőben, ha használjuk a fejünket és rejtve maradunk. Az erdőkben nem tudnak átkutatni ugyanakkora területet ugyanannyi idő alatt, mint a pusztaságban. A nyílt területen mérföldekről észrevesznek bennünket. Itt bajosan találnának ránk, hacsak nagyon közel nem kerülnek hozzánk és mi is óvatlanok vagyunk.

Addigra, amikor fel kellene tűnnünk a Bandakarba vezető ismert ösvényen, már óriási területet kellene hirtelen átkutatniuk, és fogalmuk sem lesz, merre keressenek. Ez pedig fokozza majd a problémájukat.

Nem hiszem, hogy a szemükön keresztül Nicholas nagyon jól látna, egyébként nem kellene újra és újra körbe gyűjtenie őket. Ha elég hosszú időre eltűnünk a szemük elől, akkor el tudunk majd vegyülni a bandakariak között, és akkor Nicholas a kara-karák szemein keresztül bajosan, vagy egyáltalán nem lesz képes megtalálni.

Jennsen, miközben nyírfák csoportja közé hatoltak be, átgondolta a hallottakat. Betty egy fa körül rossz irányba ment és Jennsennek meg kellett állnia, hogy a kötelét kibogozza. Vállukat mindannyian felhúzták, amikor a szél a levelekről esővizet zúdított rájuk.

– Richard – kérdezte Jennsen a suttogásnál alig hangosabban, amikor ismét utolérte a férfit. – Mit fogsz csinálni, amikor odaérünk?

– Megszerzem az ellenszert, hogy ne haljak meg.

– Azt tudom. – Jennsen egy ázott vörös fürtöt hátrasöpört az arcából. – Úgy értem, mit fogsz tenni Owen népével?

Mélyen Richard tüdejében minden lélegzetvételt fájdalmas nyilallás követett.

– Még nem tudom. Nem tudom, mit tehetnék.

Jennsen egy pillanatig csendben haladt tovább.

– De megpróbálsz majd segíteni nekik, ugye?

Richard a húgára pillantott.

– Jennsen, azzal fenyegetnek, hogy megölnek. Bebizonyították, hogy ez nem üres fenyegetés.

A lány nyugtalanul vállat vont.

– Tudom, de kétségbeesettek. – Előrepillantott, hogy lássa, Owen biztosan nem hallja. – Nem tudták, mi mást tehetnének, hogy megmentsék magukat. Ők nem olyanok, mint te. Ők még sohasem harcoltak senki ellen.

Richard mély lélegzetet vett, a fájdalom egész mellkasát megszorította. – Te sem harcoltál senkivel ezelőtt. Amikor azt hitted, hogy én megpróbállak megölni; mint ahogy az apánk akart, és azt gondoltad, hogy én vagyok a felelős az anyád haláláért, mit tettél? Nem azt kérdezem, hogy helyesen ítéltél-e meg engem, hanem azt, hogy mit tettél válaszul arra, ami hited szerint történt.

– Eldöntöttem, hogy ha élni akarok, meg kell öljelek, mielőtt te ölsz meg engem.

– Pontosan. Nem mérgeztél meg senkit, hogy tegye meg helyetted, különben meghal. Úgy döntöttél, hogy az életed érdemes arra, hogy éld, s hogy senkinek sincs joga elvenni tőled. Ha hajlandó vagy meghunyászkodva feláldozni a legfontosabb értékedet, az életedet, az egyetlent, mely valaha a tied, egy gonosztevőnek, aki egy szeszélyes pillanatában úgy dönt, hogy elveszi tőled, akkor rajtad nem lehet segíteni. Talán megmenekülhetsz egyetlen napra, de a következő nap jön majd egy másik és te ismét készségesen földre borulsz előtte. Ha így teszel, a gyilkosod életének értékét a sajátodé fölé helyezed. Amikor az életed és halálod feletti döntés jogát átadod bárkinek, aki követeli, önkéntes rabszolgává válsz, aki saját mészárosát keresi.

Jennsen egy ideig csendben menetelt, a hallottakat latolgatva. Richard észrevette, hogy a lány úgy halad a fák között, ahogy Carának tanította. Szinte annyira otthon érezte magát az erdőkben, mint ő.

– Richard! – Jennsen nyelt egyet. – Nem akarom, hogy többé ártsanak azoknak az embereknek. Már eleget szenvedtek.

– Mondd ezt Kahlannak, ha meghalok a mérgüktől.

Amikor odaértek a találkozóhelyre, Cara még nem volt ott. Mindannyian készek voltak pihenni egy kicsit. A helyet, a hegyoldal következő kiugró részéig emelkedő meredek gránitfal törésénél a magasban fenyők, alacsonyabban pedig bozótos védte. Miután oly sok időt töltöttek odakint a sivatag hőségében, egyikük sem szokott még hozzá a párás hideghez. Miközben szétszóródtak köveket keresve, hogy ne kelljen a nedves avarba ülniük, Betty vidáman kóstolgatta az ízletes gyomokat. Owen Betty-től távol keresett magának ülőhelyet.

Kahlan Richard mellett ült egy kisebb sziklagöröngyön.

– Hogy vagy? Úgy látom, fáj a fejed.

– Semmi olyasmi, ami ellen tehetnénk, egyelőre – felelte.

Kahlan közelebb hajolt. Melegsége jó érzéssel töltötte el a férfit.

– Richard – suttogta –, emlékszel Nicci levelére?

– Mi van vele?

– Nos, mi feltételeztük, hogy a bandakari Határ leomlása volt az első figyelmeztetés oka. Talán tévedtünk.

– Miből gondolod?

– Nincs második jel – állával északnyugat felé mutatott. – Az elsőt messze odalent láttuk. Most sokkal közelebb vagyunk a helyhez, ahol a Határ volt és még nem láttunk második jelet.

– Nem is baj – válaszolta Richard. – A kara-karák éppen ott vártak ránk.

Richard jól emlékezett arra, amikor megtalálták a kis szobrot. Körös-körül a fákon kara-karák gyülekeztek. Richard akkor még nem tudta, mik azok. Csupán soha nem látott nagy testű madarakat látott bennük. Abban a pillanatban, amikor Cara kezébe vette a szobrot, a fekete szárnyú kara-karák hirtelen mind szárnyra kaptak. Több százan voltak.

– Igen – folytatta Kahlan –, de ha nincs második jel, talán nem az a probléma, amiről azt hittük, hogy az elsőt kiváltotta.

– Te azt feltételezed, hogy a második figyelmeztetés nekem szól majd – hogy én vagyok az, akinek szánják, és ezért láttuk volna. Nicci azt mondta, hogy a második annak szól, akinek hatalmában áll helyrehozni a Határt. Talán nem én vagyok az.

Kahlan először elképedt az elképzelést hallván, majd végiggondolta. – Nem tudom, hogy ennek örülnék-e vagy sem. – Szorosabban a férfihoz dőlt, és karjával átölelte combját. – De bárki is legyen, akinek vissza kell állítania a Határt, nem hiszem, hogy képes lesz megtenni.

Richard ujjaival hátrafésülte nedves haját.

– Nos, ha ez a halott varázsló valaha azt hitte, hogy én vagyok az, aki vissza tudja állítani a Határt, akkor tévedett. Én nem tudom, hogyan kell ilyesmit megtenni.

– De nem érted Richard? Még ha tudnád is, hogyan kell, nem hiszem, hogy megtehetnéd.

Richard a szeme sarkából nézett Kahlanra.

– Megint elhamarkodott következtetéseket vonsz le és hagyod szárnyalni a fantáziádat?

– Richard nézz szembe a ténnyel, a Határ amiatt vesztette erejét, amit tettem. Ezért szólt a figyelmeztetés nekem – mert én okoztam a Határ leomlását. Ezt nem tagadod, ugye?

– Nem, de még sokat kell tanulnunk, mire megtudhatjuk, mi is folyik itt valójában.

– Elszabadítottam a Harmóniákat – győzködte tovább Kahlan. – Semmi jót nem szül, ha megpróbálunk elrejtőzni e tény elől.

Kahlan ősi mágiával mentette meg Richard életét. Elszabadította a Harmóniákat, hogy meggyógyítsa a férfit. Nem volt vesztegetni való ideje, Richard pillanatokon belül meghalt volna, ha nem cselekszik.

Ráadásul, fogalma sem volt arról, hogy a Harmóniák majd pusztító erőket szabadítanak a világra. Nem tudta, hogy háromezer évvel azelőtt teremtették őket Alvilági erőkből a mágia megsemmisítését célzó fegyverként. Csak annyit közöltek vele, hogy használnia kell őket, ha meg akarja menteni Richard életét.

Richard tudta, milyen érzés az, amikor az ember meg van győződve az eseményeket mozgató tények igazságáról, és senki sem hisz neki. Tudta, hogy Kahlan ugyanazt a mély csalódottságot érezte.

– Igazad van, hogy nem rejtőzhetünk el előle, ha ez tény. De jelenleg nem lehetünk biztosak benne, hogy valóban az. Mivel a Harmóniákat visszaűztem az Alvilágba.

– És mi van azzal, amit Zedd mondott nekünk, hogy ha a mágia pusztulásának folyamata beindul – ami megtörtént –, akkor nem lehet tudni, hogy megállítható-e, még akkor sem, ha a Harmóniákat visszaűzted. Nincs olyan eseményen alapuló tapasztalat, melyre jóslatokat alapozhatnál.

Richardnak erre nem volt válasza, és hátrányban volt, mivel nem rendelkezett olyan képzéssel a mágiában, mint Kahlan. Megmenekült attól, hogy találgatásokba kelljen bocsátkoznia, amikor Cara érkezett a fiatal balzsamfák sűrű csoportján keresztülvágva. Lehúzta batyuját a válláról, lecsúsztatta a földre, és leült Richarddal szemben egy sziklára.

– Igazad volt. Átjuthatunk arra. Úgy láttam, mintha egy út folytatódna felfelé a peremről.

– Remek! – mondta Richard miközben felemelkedett. – Induljunk. A felhők sötétednek, azt hiszem találnunk kell majd egy helyet, ahol megállhatunk éjszakára.

– A perem alatt láttam egy helyet, Rahl Nagyúr, ami talán elég száraz.

– Jó. – Richard felemelte a nő batyuját. – Egy ideig viszem ezt helyetted, pihenj egy kicsit.

Cara bólintva jelezte, hogy nagyra értékeli, majd besorolt a többiek közé. Amint elindultak a fák sűrűjébe, rögtön mászniuk kellett felfelé a meredeken emelkedő terepen. Volt elég feltörő gyökér és csupasz szikla, melybe kapaszkodhattak és megtámaszthatták rajta a lábukat. Tom segített Jennsennek és néhányszor Betty-t is feljebb tolta, annak ellenére, hogy a kecske jobb volt a sziklamászásban náluk. Richard arra gondolt, hogy sokkal inkább Jennsen lelki békéjéért teszi, mint Bettyért. Jennsen végül közölte Tommal, hogy Betty egyedül is tud mászni.

Betty igazolta a lány szavait, lemekegett Tomra, miután könnyedén vett egy különösen nehéz akadályt.

– Akkor miért nem te segítesz nekem? – kérdezte Tom a kecskétől.

Jennsen mosolygott, s vele együtt Richard és Kahlan is. Owen csak figyelt, miközben megkerülte az akadályt a túloldalról. Tartott Betty-től. Cara, miután elég sokáig foglalkozott a lehetőséggel, hogy esetleg gyengének tartják, végül visszakérte a batyuját.

Röviddel azután, hogy esni kezdett, rátaláltak az alacsony nyílásra egy kiugró perem alatt, éppen ahogy Cara mondta. Nem barlang volt, hanem egy, a hegyoldalból lezuhant sziklatömb alatt kialakult fedett rész. Kopott sziklák tartották elég magasan ahhoz, hogy be lehessen bújni alá. Nem volt nagy a terület, de Richard úgy gondolta, mindannyian elférnek alatta éjszakára.

A talaj a szikla alatt sáros és mocskos volt, szétszóródott avar, erdei kéreghulladék, moha fedte és sok rovar szaladgált odalent. Tom és Richard levágott ágakkal gyorsan kisöprögettek a szikla alatt. Azután lefektettek egy örökzöld ágakból álló tiszta fekhelyet, hogy ne ázzanak át a befolyó víztől.

Az eső egyre sűrűbben zuhogott, ezért mindannyian leguggoltak és sietve behúzódtak a sziklatömb alá. Nem volt kényelmes hely, mivel túl alacsony volt ahhoz, hogy felállhassanak alatta, de elég száraz volt.

Richard nem merte megengedni nekik, hogy tüzet rakjanak, most hogy elhagyták a rendes ösvényt, nehogy a kara-karák észrevegyék a füstöt. Hideg húst, maradék zabkenyeret és szárított ételeket vacsoráztak. Az egész napos mászástól mindannyian kimerültek, s evés közben csak igen keveset beszéltek. Csak Betty számára volt elég hely, hogy állhasson. Richardhoz furakodott, fejét hozzádörzsölte, míg figyelmet és simogatást nem kapott tőle.

Ahogy a sötétség lassan ellepte az erdőséget, nézték az esőt barátságos menedékükből, hallgatták a cseppek lágy becsapódását, s kétségtelenül mind azon töprengtek, mi vár rájuk a furcsa birodalomban, mely háromezer évig el volt zárva.

A Birodalmi Rend csapatai is ott lesznek.

Ahogy Richard a sötét esőt nézve ült, figyelve a távoli állatok szórványos hangjait, Kahlan odakuporodott mellé és fejét ölébe hajtotta. Betty a menedékhely belsejébe húzódott és lefeküdt Jennsen közelében.

Kahlan Richard karjának gyengéd ölelésében, vigaszt adó kényelmében pillanatok alatt elaludt. Bármennyire elcsigázott is volt a nehéz úttól, Richard nem volt álmos.

Fájt a feje, és a méreg, mélyen a belsejében minden lélegzetvételét fájdalmassá tette. Azon töprengett, vajon mi dönti le előbb, a Tehetségének ereje, ami a fejfájását okozta, vagy Owen mérge.

Azon is elgondolkodott, hogy hogyan elégíti majd ki Owen és társainak követelését, hogyan szabadítja majd fel a birodalmat és kapja meg cserébe az ellenszert. Ők öten, ő, Kahlan, Cara, Jennsen és Tom aligha tennének ki egy hadsereget, amelyik képes lenne kiűzni a Rendet Bandakarból.

Ha az ellenszert nem szerezné meg, ha nem tudná megszerezni, akkor élete rövidesen véget ér. Könnyen lehet, hogy ez az utolsó utazása.

Úgy tűnt, mintha csak az imént találkozott volna Kahlannal újra, miután fél életüket egymástól elválasztva töltötték. Vele akart lenni. Azt akarta, hogy kettesben lehessenek.

Ha nem talál ki valamit, minden, amit egymásban megtaláltak, s minden, ami a jövőben várna rájuk, véget érne. És akkor a Tehetség okozta fejfájást még figyelembe sem vette.

Sem azt, hogy a Birodalmi Rend elfoglalta a Varázslók Tornyát.

11. FEJEZET

Richard megmarkolta a szikla szélét a nyílás szájánál, s kihúzta magát az előttük meredeken emelkedő gránitfalban tátongó sötét lyukból. Amint kiért, lesöpörte az éles sziklaszemcséket a kezéről, s a többiek felé fordult.

– Keresztülmegy rajta. Nem könnyű, de keresztülmegy.

Látta Tom arcán a kétkedést, Owen arcán pedig a megdöbbenést. Betty a füleit hegyezte, ami a kecskéknél biztosan a rosszalló szemöldökráncolás – gondolta Richard –, a szűk hasadékot kémlelte és mekegett.

– De nem hiszem, hogy képesek vagyunk rá – panaszkodott Owen. – Mi lesz ha...

– Elakadunk? – kérdezte Richard?

Owen bólintott.

– Nos, te előnyben vagy Tommal és velem szemben – mondta Richard, s közben felkapta a batyuját. – Te nem vagy olyan nagydarab. Ha én átjutottam és visszajöttem, te is képes leszel rá, Owen.

Owen a tőle jobbra induló emelkedő felé intett.

– De mi lenne, ha ara mennénk? Nem kerülhetnénk meg egyszerűen?

– Én sem szeretek sötét, szűk helyekre menni, mint ez itt – mondta Richard. – De ha arra megyünk körbe, a sziklaperemen kellene haladnunk. Hallottad mit mondott Cara, a perem keskeny és veszélyes. Ha az lenne az egyetlen út, az más lenne, de nem ez. A kara-karák odakint észrevehetnek bennünket. S ami még rosszabb, megtámadhatnak és könnyen letaszíthatnak a peremről. Nem szeretem az ilyen helyeket sem, de nem hiszem, hogy jó lenne, ha azon a szélfútta peremen lennék kénytelen menni, amelyik nem szélesebb a csizmám talpánál, mellettem pedig több ezer láb mély szakadék, ahová leesni elég egy rossz mozdulat, és ha majd lent leszel, feltűnik egy olyan kara-kara, a karmával, éles csőrével tépdesni kezdi a hulládat. Ez jobban tetszene?

Owen megnyalta a száját, miközben derékból lehajolt és benézett a szűk átjáróba.

– Nos, azt hiszem, igazad van.

– Richard – suttogta Kahlan, miközben a többiek elkezdték levenni csomagjaikat, hogy könnyebben átférjenek –, ha ez egy ösvény volt valaha, ahogy gyanítod, akkor miért nincs ennél jobb út?

– Azt hiszem, valamikor az elmúlt néhány ezer évben a hegynek ez a hatalmas darabja leszakadt, lecsúszott és megállt ebben a szögben úgy, hogy alatta egy szűk átjáró maradt. – Felfelé mutatott. – Látod azt ott fent? Azt hiszem, ez az egész lenti rész régen odafent volt, most pedig itt fekszik, ahol régen az ösvény vezetett.

– És nincs más út csak ez a barlang és a perem?

– Azt nem állítom. Szerintem vannak más régi útvonalak is, de szinte egész nap visszafelé kellene haladnunk az utolsó elágazásig, amit láttam, és egyáltalán nem biztos, hogy azok járhatóbbak. De ha igazán azt akarod, visszamehetünk és megpróbálhatjuk.

Kahlan a fejét rázta.

– Nem engedhetünk meg magunknak semmilyen időveszteséget. Mielőbb meg kell szereznünk az ellenszert.

Richard bólintott. Nem tudta, hogyan szabadíthatna fel egy egész birodalmat a Rend elnyomása alól, hogy megkapja az ellenszert, de volt néhány ötlete. Meg kellett szereznie az ellenszert, s nem látott okot arra, hogy Owen vagy a Rend szabályai szerint játsszon.

Kahlan még egy pillantást vetett a szűk és sötét alagútra.

– Biztos, hogy nincsenek odabenn kígyók?

– Én nem láttam egyet sem.

Tom átnyújtotta Richardnak a kardját.

– Én leszek az utolsó – mondta. – Ha te átjutsz, én is.

Richard bólintott, s vállára húzta a kardszíjat. A hüvelyt a csípőjéhez fordította, majd elindult a járat felé. Batyuját a hasához ölelte, s kuporogva megindult befelé a szűk lyukba. A sziklatömb felette szöget zárt be, így nem maradhatott állva, hanem kicsavarodott testtartásban kellett haladnia a növekvő sötétségbe. Amint a többiek követték a szűk átjáróba, elzárták előle a fényt, s még sötétebb lett.

Az elmúlt napok esőzései végre abbamaradtak, de a víz kisebb nagyobb csermelyekben futva tovább folyt le a hegyoldalon. Bokáig érő vízben gázoltak, s csobbanó lépteik visszhangzottak az üreg szűk zárt terében. A hullámok játéka rideg, borús fényben játszott a nedves falon, legalább kevéske fénnyel szolgálva.

Az jutott eszébe, hogy ha kígyó lenne, ezt a helyet szívesen használná otthonként. Az is eszébe jutott, hogy ha Kahlan, aki szorosan követte, ebben a szorult helyzetében kígyóba botlana, biztosan nagyon dühös lenne rá, hogy magával cipelte ide.

Azok a dolgok, amelyek odakint is ijesztőek voltak, még rémisztőbbek lehetnek idebenn, ahol nincs hely manőverezni, s elfutni sem lehet. A pánik mindig ott leselkedett ezeken a szűk helyeken.

Ahogy egyre sötétebb lett, Richard tapogatózva tudott csak továbbhaladni. Ahol víz szivárgott le a sziklán, az üreg fala nyálkás volt. Egyes helyeken sárban, máshol száraz sziklákon lépdeltek. Többnyire azonban nedves piszokban. Szivacsos levelek gyűltek össze a szabálytalan alacsony részek némelyikében.

A terjengő szag nyilvánvalóan valamiféle, az átázott, a barlangban lebomló állattetemből származott. Nyögéseket és panasz hangjait hallotta, amikor a többiek is elértek a részhez, ahol a bűz megcsapta orrukat. Betty mekegéssel adta mindenki tudtára boldogtalanságát. Jennsen pedig visszhangzó suttogással intette csendre a kecskét.

Még a szag kellemetlenségéről is megfeledkeztek azonban, amikor a roppant sziklafüggöny alatt haladtak el, ahol valaha az ösvény futott. Nem valódi barlang volt, mint azok a földalatti barlangok, melyekkel Richard eddig találkozott. Csupán egy szűk hasadék, lényegében egyetlen hatalmas szikla alatt. Nem voltak benne kamrák és elágazó útvonalak, melyek miatt aggódnia kellett volna, csupán egyetlen szűk folyosó vezetett a szikla alatt, így a fény nem volt létfontosságú. Azt is tudta, hogy az egész nem lehet nagyon hosszú. A sötétben ezt érezni lehetett.

Richard elért egy helyre, ahol az út hirtelen meredek szögben emelkedni kezdett. Körbetapogatva keresett kapaszkodókat, majd elkezdett felfelé mászni a nehéz terepen. Egyes helyeken a hátát neki kellett vetnie az egyik falnak, lábát pedig a szemben lévőnek, hogy magát kitámasztva küszködve keressen kiugró részeket vagy hasadékokat a sziklában, melyekbe kapaszkodva fel tudta húzni magát. Mászás közben a batyuját az ölében kellett egyensúlyoznia, kardjára pedig vigyáznia kellett, nehogy beékelődjön. Lassan haladt.

Richard végre elérte a magas platót, ahonnan a szikla valaha lezuhant. A sziklahegy alatt kialakult üreg szinte teljesen vízszintes volt, s nem függőleges, mint azelőtt, mielőtt leesett, A párkány széle mentén majdnem mindenhol sziklák torlaszolták el az utat, de volt egy hely, ahol könnyedén átjuthatnak majd a plató szélén, majd a felettük emelkedő sziklatömb alatt. Amint felért a sík területre, amennyire csak tudott, visszahajolt a járatba, hogy segítő kezet nyújtson Kahlannak.

Hallotta a nő erőfeszítéseinek halk nyögéseit, miközben a kis társaság többi tagja az üreg meredek részén küzdötte felfelé magát. A sziklaplató tetejéről Richard végre fényt látott maga előtt és felett. Felderítette az út hátralévő részét is, és tudta, hogy közel vannak az átjáró végéhez, először azonban át kell jutniuk a sziklapárkány hátralevő részén, ahol a sziklatömb alatt alig volt hely. Kellemetlenül szűk volt.

Richard nem szerette az ilyen helyeket. Tudta azonban, hogy nincs másik út. E szakasz miatt aggódott a leginkább. Ám bármilyen szűk is volt, szerencsésen közel voltak már a végéhez.

– Innentől a hasunkon kell kúsznunk – mondta Kahlannak. – Fogd meg a bokám. Mondd meg a többieknek, hogy tegyék ugyanezt.

Kahlan az előttük lévő nyílásból jövő erős fény felé kémlelt. E ragyogástól nehezen lehetett látni az oldalakat.

– Richard, ez nem tűnik elég nagynak. Ez csak egy repedés.

Richard kilökte batyuját a sziklára.

– Van út. Rövidesen kint leszünk.

Kahlan mélyet sóhajtott.

– Rendben. Minél előbb, annál jobb.

– Figyeljetek – szólt Richard vissza a sötétbe. – Már majdnem kint vagyunk.

– Ha miattad át kell másznunk még egy rothadó állaton, ellátom a bajodat – kiáltott vissza Jennsen.

Mindenki nevetett.

– Nem lesz több – mondta Richard. – De egy nehéz szakasz áll előttünk. Én már átjutottam rajta, tehát tudom, hogy mind képesek leszünk átjutni. De figyeljetek rám, és tegyétek, amit mondok. Kússzatok a hasatokon, a batyutokat toljátok magatok előtt, és fogjátok az előttetek kúszó bokáját. Így mindenki a megfelelő útvonalon fog haladni. Fényt fogtok látni magatok előtt, de nem mehettek a fény felé. Nem arra van a kivezető út. A sziklamennyezet túl alacsony és a járat jobbra lejt. Ha lecsúsztok oda, ott még szűkebb a hely, nem tudtok kijönni. Meg kell kerülnünk a helyet, ahol alacsony a sziklamennyezet. A jobb oldalán kell kerülnünk, ahol sötét, de nem olyan alacsony. Mindenki megértette?

A sötétben visszhangzott a helyeslés.

– Richard – mondta Jennsen – Nem szeretek idebent lenni. Ki akarok jutni.

Hangjában kezdődő pánik érződött.

– Én sem – felelte Richard. – De már átjutottam a másik oldalra, és vissza is tudtam jönni. Rendben lesz. Csak kövessetek, és nem lesz semmi gond.

Jennsen hangja a sötétségből sodródva ért fel Richardhoz.

– Vissza akarok menni.

Richard nem engedhette meg neki, hogy visszamenjen. A sziklaperemek, ahol a kara-karák könnyen észrevehetik őket, túl nagy veszéllyel jártak volna.

– Gyere – javasolta neki Kahlan –, menj előttem. Fogd meg Richard bokáját, és már előttünk kint leszel.

– Majd figyelek, hogy Betty kövessen – ajánlotta Tom.

Ez úgy tűnt, megnyugtatja. Jennsen felmászott a peremig és felnyújtotta a batyuját. Richard a hasán fekve, a párkány alacsony hasadékában, megfogta a lány kezét és felsegítette.

Amikor Jennsen a fényben meglátta, hogy a hely olyan alacsony és szűk, hogy Richardnak hason kellett feküdnie, remegni kezdett. Amikor pedig Richard segített neki felhúzódzkodni, és arca közel került az övéhez, a halvány fényben látta megcsillanni a lány könnyeit.

Tágra nyílt szemei felmérték az előtte álló utat, azt, hogy milyen alacsony volt a hasadék.

– Kérlek, Richard, félek, nem akarok bemenni alá.

Richard bólintott.

– Tudom, de nincs már messze. Nem fogom hagyni, hogy itt maradj. Gondoskodom róla, hogy kijuss. – Megsimogatta a lány arcát. – Megígérem.

– Honnan tudjam, hogy betartod az ígéretedet?

Richard mosolygott.

– A varázslók mindig betartják az ígéretüket.

– Azt mondtad nem sokat tudsz arról, hogy milyen varázslónak lenni.

– De tudom, hogyan kell betartani az ígéreteket.

Jennsen végül beleegyezett és hagyta, hogy a bátyja segítse az út hátralévő részén. Amikor felértek a hegyoldal sziklával fedett párkányára, s a lány érezte, hogy a szikla alatt milyen kevés a hely, nem tud felegyenesedni, kúsznia kell, s ennél is rosszabb: a batyuja is éppen, hogy csak elfér, a rémülettől borzongani kezdett.

– Tudom, hogy mit érzel – mondta neki Richard. – Tudom, Jennsen, én is gyűlölöm ezt, de nincs más választásunk. Nem veszélyes, ha követsz engem arra, ahol van elég hely. Csak kövess és kint leszünk mielőtt észrevennéd.

– Mi lesz, ha a szikla lezuhan és összetör bennünket? Vagy, ha csak annyit ereszkedik, hogy beszorít, és nem tudunk megmozdulni, sőt levegőt venni sem?

– Nem fog – tartott ki Richard –, évezredek óta itt van. Nem fog lezuhanni. Nem fog.

Jennsen bólintott, de Richard nem tudta, hogy valóban hallotta-e őt. Ahogy Richard megfordult, hogy kivezesse, a lány pityeregni kezdett.

– Fogd meg a bokám – kiáltott vissza neki. – Gyere, toldd előre a batyudat nekem, majd én viszem tovább. Így csak arra kell figyelned, hogy fogd a bokám és gyere utánam.

– Mi lesz, ha túlságosan összeszűkül és nem tudok majd levegőt venni? Richard, mi lesz, ha nem tudok majd lélegezni?

Richard hangja nyugodt és magabiztos maradt.

– Én nagyobb vagyok nálad, ezért ha én elférek, te is el fogsz férni.

Jennsen borzongva, bizonytalanul bólintott. Richard kinyújtotta a kezét, és újra mondania kellett a lánynak, hogy adja át a batyuját. Végül tette, amit Richard mondott. Amint átvette a batyut, Richard az övéhez kötözte a szíjait és mindkettőt maga előtt tolva megindult. A lány úgy ragadta meg a bokáit, mintha az lenne az egyetlen esélye, hogy megmeneküljön az Alvilág Őrzőjétől.

Richard azonban nem panaszkodott amiatt, hogy milyen erősen szorítja. Tudta, mennyire fél.

Araszolva haladtak előre, s Richard megpróbált nem gondolni a szikla durva felszínére, mely egy tenyérnyire volt csupán a háta felett. Tudta, hogy ennél is szűkebb lesz, mielőtt kijutnak. A sziklapárkány jobbra emelkedett, fel a sötétbe. A fény balról jött és alulról.

Úgy nézett ki, mintha a legkönnyebb kivezető út egyenesen a nyílás felé tartott volna. Nem volt messze. Ehelyett azonban felfelé kellett haladniuk, bele a sötétségbe, megkerülve a hasadék szűkülő részét, hogy eljussanak ahhoz a helyhez, ahol átférnek. Kényszerítette magát, hogy felfelé tartson a nyílás fénye helyett a sötétbe, ahol minden szűkebbnek és zártabbnak tűnt. Mindez rossz érzéssel töltötte el, de már felderítette az utat és tudta, érzései tévednek.

Ahogy mélyebbre hatolt a sötétségbe, megkerülve az átjárhatatlan területet a kamra közepén, elért arra a helyre, ahol a sziklamennyezet alacsonyabb volt. Tovább haladva, tovább szűkült a hely, s már a hátához nyomódott. Tudta, hogy a vége nincs messze, csupán tucat lábnyira lehet, de a lehetőség nélkül, hogy mély lélegzetet tudna venni, az átjáró félelmetesnek tűnt.

Richard maga előtt tolta a batyukat, ahogy kúszva, kígyózva, vergődve haladt előre. A lábujjaival kellett nyomnia magát, ujjaival minden rendelkezésre álló kapaszkodót meg kellett ragadnia. Mellkasát úgy vonszolta át a szűk folyosón, s kényszerítette magát, hogy fejjel előre haladjon bele a növekvő sötétségbe, távolodva a fénytől.

Jennsen vasmarokkal kapaszkodott a bokájába. Ez nem zavarta Richardot, mert így segíthetett neki vonszolnia magát. Azt akarta, hogy akkor is segíthessen neki, amikor eléri a helyet, ahol mellkasát összenyomja a szűkülő szikla.

És ekkor Jennsen elengedte a bokáját.

12. FEJEZET

Richard maga mögött hallotta, amint Jennsen megindul mászva, kapaszkodva a másik irányba.

– Jennsen? Mi történik? Mit csinálsz?

A lány kiáltozott, rettegve nyöszörgött, miközben a nyílásból szivárgó fény felé menekült.

– Jennsen! – kiáltotta felé Richard. – Ne menj arra! Maradj velem!

Beékelődött testtel csak nehezen tudott megfordulni, hogy lássa a lányt. Előretolta magát, majd oldalt fordult, s a sötétben megpróbálta kivenni, mi történik. Jennsen a fény felé kúszott, figyelmen kívül hagyva Richard kiáltásait.

Kahlan felkúszott Richardig.

– Mit csinál?

– Megpróbál kijutni. Látja a nyílást, a fényt, és nem figyel rám.

Richard a batyukat maga előtt lökdösve, kétségbeesetten továbbkúszott a nagyon szűk hely utáni területre, ahol elég tér volt ahhoz, hogy végre nagy levegőt vegyen, és ahol majdnem négykézlábra tudott emelkedni.

Jennsen sikoltozott. Richard látta, amint eszeveszetten karmolja a sziklát, de nem halad előre egy tapodtat sem. Őrjöngve, minden erejét megfeszítve megpróbálta magát előrenyomni, de ehelyett oldalra csúszott, lejjebb a lejtőn és egyre szorosabban beékelődött. Ahogy megfeszítette erejét és nyújtózkodott, minden kétségbeesett, ziháló levegővétellel egyre mélyebbre csúszott.

Richard kiáltott neki, megpróbálta rávenni, hogy figyeljen és tegye, amit mond. Pánikba esett és nem reagált Richard egyetlen szavára sem. Látta a nyílást, ki akart jutni, és nem figyelt rá.

Richard amilyen gyorsan csak tudott, átfurakodott a sötétségen a nyílás felé, majd megfordult, és Kahlant, Owent, Carát és Tomot átvezette az egyetlen úton amelyről tudta, hogy átjuthatnak. Kahlan szorosan fogta a bokáját, és a ziháló erőfeszítésből érezte, hogy a többiek sorban követik.

Jennsen rettegve sikoltozott. Őrülten küszködött, de nem tudott mozdulni. Olyan szorosan beékelődött, hogy a szikla felülről és alulról is nyomta a bordáit, egyre nehezebben tudott levegőt venni.

– Jennsen lassan lélegezz! Lassan! – kiáltott felé Richard, miközben sietve kúszott a nyílás felé. – Lélegezz lassan! Lélegezz!

Richard odaért a nyíláshoz. Ahogy előtűnt a sötét hasadékból, a hirtelen fényben hunyorgott. Térdelve behajolt és kihúzta Kahlant. Betty kimászott, valahogyan megelőzte a többieket. Amint Owen, majd Cara is kivergődtek, Richard áthúzta kardszíját a feje felett és átnyújtotta a kardját Kahlannak.

Tom kiáltott, hogy visszafordul és megpróbálja elérni Jennsent. Amint a többiek biztonságosan kijutottak, Richard sietve visszafordult a repedésbe. Fejjel előre, kezén és térdén kúszva merült el a sötétségben. Látta, hogy Tom olyan szögből közeledik Jennsenhez, ahonnan esélye sincs odaférni hozzá.

– Tom, majd én kihozom.

– Elérem – nyögte a férfi, pedig ő is egyre inkább beszorult.

– Nem éred el – mondta Richard szigorúan. – A puszta vágyad nem elég. Csak te is elakadsz. Figyelj. Azonnal menj vissza, különben a súlyod lehúz és úgy beszorulsz, hogy nem tudunk kihúzni. Vissza! Most, amíg tudsz! Menj! Majd én kihozom Jennsent.

Tom figyelte, amint Richard megkerüli őt, majd elkeseredett arckifejezéssel elkezdte felfelé küzdeni magát a sötétségbe, ahol a néhány értékes hüvelyknyivel tágabb helyen már könnyebben kúszhatott kifelé.

Richard átküzdötte magát a szűk helyen, majd a lejtőn megfordult, nehogy fejjel lefelé feküdjön, amikor Jennsennek segít, és nehogy a kelleténél szorosabban ékelődjön be. Ha nem elég óvatos, ugyanúgy járhat, ahogyan majdnem Tom járt. Lenn a sötétben Jennsen kiáltozott páni félelmében.

Richard hason csúszva, tekeregve, kígyózva egyre mélyebbre hatolt, mindvégig balra tartva a sziklapárkány lejtőjén. – Jennsen, lélegezz. Jövök. Minden rendben lesz.

– Richard! Kérlek, ne hagyj itt! Richard!

Richard halk, nyugodt hangon beszélt, ahogy elkúszott Jennsen mögött, le az üreg szűkebb részébe. – Nem foglak itt hagyni! Kihúzlak innen. Csak várj.

– Richard, nem bírok megmozdulni! – A lány erőfeszítésében nyögött egyet. – Nem kapok levegőt! Nyom a szikla. Mozog – érzem, hogy jön lefelé! Összenyom. Kérlek segíts! Richard, kérlek ne hagyj itt!

– Nyugodj meg Jennsen. A szikla nem mozog! Csak beszorultál! Egy perc és kiszabadítalak.

Amikor Richard megkerülte a lányt, és megpróbált alulról közel férkőzni hozzá, ő még mindig küszködött, hogy előre jusson, s ezzel csak súlyosbította helyzetét, hiszen előre semmiképpen nem juthatott ki. Ahogy küszködött, egyre mélyebbre csúszott a lejtőn, s minden kapkodó levegővételével csak egyre szorosabban beékelődött. Richard hallotta, milyen kétségbeesetten próbált meg levegőhöz jutni az elmozdíthatatlan szikla nyomása ellenében.

Végül, amikor egészen a lány mögé ért, Richard elkezdte tolni magát abba az irányba, amerre Jennsen mozgott. A lány egy szűk csatornába csúszott be, amely fölötte teljesen leszűkült, s így nem lehetett őt oldalra felfelé megmozdítani; Richardnak vissza kellett húznia abba az irányba, amerről beküzdötte magát a csapdába. El kellett húznia a fénytől, vissza a hely felé, amelytől félt.

A sziklaboltozat érdes felülete dörzsölte, nyomta Richard hátát, nehezítve légzését. Ahogy egyre mélyebbre hatolt, egyre kisebb levegőt tudott csak venni. Ahogy közeledett Jennsen felé, ez egyre rosszabb lett.

A levegőhiány, a késztetés, hogy mély levegőt vegyen a méreg által okozott fájdalmat szinte elviselhetetlenül felfokozta. Olyan volt, mintha kést forgatnának a bordái között. Előrenyújtott karokkal, a csizmájával lökte, préselte magát mélyebbre, megpróbálva figyelmen kívül hagyni a saját belsejében kitörni készülő pánikot. Azzal nyugtatta magát, hogy a többiek tudták, hol van, nem volt egyedül. Azonban a nyomasztó érzéssel szemben, hogy a sziklahegy rövidesen maga alá temeti, az önmegnyugtatás nehéz volt, különösen akkor, amikor a szűk sziklahasadékban, melybe belenyomta magát, már akkor alig kapott levegőt, és még mindig mélyebbre kellett hatolnia, hogy elérje Jennsent. Tudta, hogy segítenie kell neki kijutnia onnan, ahová beszorult, különben a lány meghal.

– Richard – sírt Jennsen, nagyon fáj. Nem kapok levegőt. Beszorultam. Drága szellemek, nem kapok levegőt. Kérlek, Richard, félek!

Richard kinyúlt, megpróbálta elérni a lány bokáját. Túl messze volt. A fejét oldalra kellett fordítania, hogy tovább tudjon haladni, mélyebbre. Fülei a sziklán horzsolódtak. Furakodott, egyre mélyebbre, annak ellenére, hogy a józan esze figyelmeztette, már ő is bajban van.

– Jennsen, kérlek! Szükségem van a segítségedre. Kérlek, toldd magad hátra. A kezeddel toldd magad hátra. Toldd magad felém.

– Nem, ki kell jutnom! Már majdnem odaértem!

– Nem, nem értél majdnem oda. Arra nem juthatsz ki. Bíznod kell bennem. Jennsen hátra kell tolnod magad, hogy elérjelek.

– Nem, kérlek, kint akarok lenni. Kint akarok lenni!

– Kiviszlek innen. Megígérem. Csak toldd vissza magad, hogy elérjelek.

Mivel Jennsen elzárta előle a fényt, Richard nem tudta megmondani, hogy teszi-e, amire kérte vagy sem. Egy újabb hüvelykkel, majd még eggyel beljebb furakodott. A feje már majdnem beszorult. Nem tudta elképzelni, a lány hogyan juthatott olyan mélyre a hasadékban.

– Jennsen, toldd vissza magad – nyögte ismét, erőlködve. Nem volt elég levegője ahhoz, hogy lélegezni és beszélni is tudjon egyszerre.

Ujjaival előre nyúlt, tapogatott, nyújtózott, tapogatott nyújtózott. A tüdeje égett a levegőhiánytól. Mély levegőt akart venni. Elkeseredett szüksége volt egy mély levegővételre. Az, hogy nem volt képes rá, nem csak fájdalmas, hanem rémisztő is volt. Hallotta saját kalapáló szívdobbanásait.

Magasan fenn jártak már a hegyen és a levegő ritka volt – még akkor is nehéz volt elegendő levegőhöz jutnia, amikor mély lélegzetet tudott venni. A vészesen szűk helyen, a sekély levegővételekre korlátozva, szédülni kezdett Ha nem jut vissza hamarosan oda, ahol mély levegőt tud venni, mindketten örökre itt maradnak ezen a szörnyű helyen.

Richard az ujjai hegyével elérte Jennsen csizmatalpának szélét, de nem tudta kellően megragadni a lány lábát.

– Toldd vissza magad – suttogta bele a sötétségbe. Csak annyit tudott tenni, hogy nem hagyta magán eluralkodni a pánikot. – Jennsen, tedd, amit mondok! Toldd vissza magad! Toldd!

Jennsen csizmája megmozdult, belecsúszott Richard kezébe. Megragadta erősebben, és hátrafelé kúszott néhány hüvelyknyit. Minden erejét megfeszítve húzta, vonszolta volna, de a lány meg sem moccant. Vagy annyira beszorult, hogy nem tudott visszafelé csúszni, vagy továbbra is küzdött, hogy előrébb jusson.

– Toldd magad visszafelé – suttogta ismét. – Használd a kezedet. Jennsen! Toldd magad felém! Toldd!

A lány sírt, és kiáltott valamit, amit Richard nem értett. Richard a szűk hasadékban kitámasztotta a csizmáit, majd minden erejét megfeszítve húzni kezdte. Karjai remegtek az erőfeszítéstől. Sikerült néhány hüvelyknyire hátrébb vonszolnia.

Hátraküzdötte magát, hogy ismét ugyanolyan távolságban legyen tőle, majd ismét húzni kezdte. Gyötrelmes erőfeszítések árán, lassan, nagy fáradsággal elkezdte a lányt kihúzni a zsákutcából, ahová pánikba esve, szabadulást remélve beszorult.

Jennsen időnként megpróbálta visszavonszolni magát a fény felé. Richard a sziklahasadék satujában erősen fogta a lány csizmáit, és izmait megfeszítve, egy hüvelyknyit sem engedve a már megtett távolságból, tovább húzta kifelé.

A fejét nem tudta kiegyenesíteni. Így sokkal nehezebben tudta mindkét karjának teljes izomerejét használni. Fejét jobbra fordítva a bal karjával hátranyúlt és megragadta a sziklamennyezet egy kis kiugrását, majd belekapaszkodva húzta saját magát és Jennsent hátrafelé. A jobb kezével erősen markolta Jennsen lábát a csizmájánál fogva, és hüvelykről hüvelykre vonszolta kifelé.

Amint egy másik kapaszkodóért nyúlt hátra, észrevett valamit nem messze balra, a lejtőn lefelé, beékelődve a hasadék szűkülő részén. Először azt hitte, egy szikladarab. Ahogy tovább küszködve húzta Jennsent visszafelé, a sziklába szorult tárgyra meredt. Oldalra nyúlt és megérintette. Sima volt, érintése nem hasonlított a gránithoz.

Már elég jól haladt visszafelé Jennsennel. Még jobban kinyújtotta bal karját és sikerült ujjait ráfonni a tárgyra. Magához húzta, és tovább küzdve kígyózott.

Nagy megkönnyebbülés volt, amikor végre visszaért oda, ahol elegendő levegőhöz tudott jutni. Egy ideig mozdulatlanul feküdt, zihált. A levegő jól esett, de legalább ennyire ki is akart innen jutni.

Miközben beszélt Jennsenhez, elterelte a figyelmét mindenféle utasításokkal, melyeket a lány csak egyszer-másszor követett. Richard kényszerítette őt, hogy hátra és jobbra mozogjon, ahol több volt a hely. Végül sikerült mellé kerülnie és megragadta a csuklóját. Szorosan tartva elkezdte tovább vonszolni a lányt a lejtőn felfelé, a sötétség felé, abba az irányba, amelyről tudta, hogy az egyetlen valóban kifelé vezető út.

Amikor már mellette feküdt, a lány kissé jobban együttműködött vele. Mindvégig nyugtatgatta. – Erre kell menni, Jennsen. Ez az út vezet kifelé. Nem hagylak itt. Kiviszlek. Ez a jó irány. Csak gyere velem, s nemsokára kijutunk.

Amikor felértek a sötét szűk helyre, Jennsen ismét küzdeni kezdett, a nyílás, a fény felé törekedve, de Richard elzárta az útját. Szorosan mellette maradt, s közben mozgásban tartotta mindkettőjüket. Úgy tűnt, a lány erőt merít a férfi folyamatos nyugtatgató szavaiból és a csuklójára szoruló vasmarkából. Richard nem engedte volna el semmi szín alatt sem.

Amikor átfurakodtak arra a részre, ahol a sziklamennyezet kicsit magasabb volt, Jennsen a remény örömében sírni kezdett. Richard ismerte az érzést. Amint egy-két láb magasra tágult a hasadék, amilyen gyorsan csak tudta a nyílás, a fény felé terelte a lányt.

A többiek a nyílás szájánál várták, hogy végre kihúzhassák őket. Richard a bal karja alatt tartotta a tárgyat, miközben segített Jennsennek kijutni. A lány rohant Tom várakozó karjaiba, de csak addig maradt, amíg Richard ki nem ért, és fel nem tápászkodott. Akkor, a megkönnyebbülés könnyeitől nedves arccal, Richardnál, keresett menedéket, csüngve rajta, hálát rebegve a drága életéért.

– Annyira sajnálom! – suttogta újra és újra, s közben zokogott. – Annyira sajnálom, Richard. Annyira féltem.

– Tudom – vigasztalta a férfi karjaiban tartva a lányt.

Volt már hasonló helyzetben, amikor azt hitte, sohasem jut ki egy szörnyű helyről, így hát megértette. Ilyen félelmetes körülmények között, amikor az ember rettegni kezd attól, hogy meghalhat, a menekülés vak ösztöne könnyen erőt vehet rajta, hiszen élni akar.

– Úgy összezavarodtam.

– Én sem szeretem az ilyen szűk helyeket – ismerte be Richard. – Megértem.

– De én nem értem. Én sohasem féltem az ilyen helyeken. Egész kisgyerek korom óta, mindig ilyen szűk helyeken rejtőztem el. Ott biztonságban éreztem magam, mert senki sem találhatott rám, nem kaphattak el. Ha egész életedben menekülsz és rejtőzködsz egy olyan ember elől, mint Darken Rahl, elkezded értékelni a kis, sötét és rejtett helyeket.

Nem tudom, mi ütött belém. Ez volt a legfurcsább. Olyan volt, mintha ezek a gondolatok, hogy nem jutok ki onnan, hogy nem tudok majd lélegezni és meghalok, csak úgy megjelentek volna a fejemben. Érzések, melyek sohasem voltak az enyémek, elkezdtek belém szivárogni. Erőt vettek, felülkerekedtek rajtam. Még sohasem tettem ilyet.

– Még most is benned vannak ezek a furcsa érzések?

– Igen – pityeregte a lány –, de már kezdenek elmúlni, most, hogy idekint vagyok, most, hogy vége.

A többiek arrébb húzódtak, megadva neki az időt, hogy összeszedhesse magát. Nem messze, egy öreg, a hosszú évek alatt ezüstösre színeződött fatönkön üldögéltek.

Richard nem próbálta meg siettetni, csak tartotta a karjaiban, és tudatosította benne, hogy biztonságban van.

– Sajnálom, Richard. Olyan bolondnak érzem magam.

– Semmi szükség rá. Vége.

– Betartottad az ígéretedet – nevette el magát Jennsen a könnyein keresztül.

Richard, boldogan, hogy sikerült neki, mosolygott.

Owen az arcán az aggodalom feszültségével nem állta meg, hogy ne tegye fel a kérdést.

– De Jennsen – közelebb lépett a lányhoz –, miért nem használtál mágiát, hogy segíts magadon?

– Nem tudom jobban használni a mágiát, mint te.

Owen a tenyerét a csípőjéhez dörgölte.

– Tudnál, ha megengednéd magadnak. Te egyike vagy azoknak, akik képesek rá.

– Mások lehet, hogy képesek mágiát használni, de én nem. Nincs meg a képességem hozzá.

– Amit mások mágiának gondolnak, az csak saját érzékeik becsapása, és csak vakká teszi őket az igazi mágiára. A szemeink vakká tesznek bennünket, az érzékeink megcsalnak – ahogy azt már elmagyaráztam. Csak azok, akik még sohasem láttak mágiát, csak akik még sohasem használták, érzékelték, fogták fel, csak akiknek nincs meg a képességük vagy adottságuk, valójában csak ők érthetik meg és ezért csak ők lehetnek a valódi mágia igazi gyakorlói. A mágiának teljes egészében a hiten kell alapulnia, ha valódi mágiát akarunk. Hinned kell, és akkor igazán látni fogsz. Te egy vagy azok közül, akik képesek mágikus tettekre.

Richard és Jennsen csak bámultak a férfira.

– Richard – szólt Kahlan furcsa hangon, mielőtt a férfi reagálhatott volna Owen szavaira.

– Mi az?

Richard pislogott.

– Mi?

A nő megmutatta.

– Az ott a hónod alatt. Mi az?

– Ó – felelte Richard –, ezt ott találtam beékelődve a sziklába, közel a helyhez, ahol Jennsen beszorult. A sötétben nem tudtam kivenni, mi ez, csak annyit, hogy nem egy darab szikla.

Előhúzta, hogy megvizsgálja.

Egy szobor volt.

A saját szobormása, mely őt ábrázolta a varázsló öltözetében. A köpeny meglengetett szárnya a láb mellett rögzült, így az alap szélesebb volt a derékrésznél.

Az emberalak alsó része áttetsző borostyánszínű volt, és rajta keresztül a szobor belsejében lassan pergő homokot lehetett látni, mely majdnem megtöltötte a belső rész alsó felét.

A szobor azonban nem volt teljes egészében borostyánszínű, mint, amilyen Kahlané volt. A középső részéhez közel a borostyán áttetsző színe sötétedni kezdett, elhomályosítva a szűkületet, amelyen keresztül a homok pergett lefelé. A szobor a teteje felé egyre sötétebb lett.

A teteje – a vállak és a fej – olyan sötét volt, mint az Éjkő.

Az Éjkő egy Alvilágból származó dolog volt, és Richard túlságosan is jól emlékezett, milyen volt az a gonosz tárgy. A szobor teteje úgy nézett ki, mintha ugyanabból a baljós anyagból készült volna; csillogó volt, sima és olyan fekete, hogy látszólag képes lett volna magába szívni a Nap fényét.

Richard szíve elszorult, látván önmaga ilyesfajta ábrázolását. Olyan volt, mint egy a halál által megérintett talizmán.

– Ő készítette – mondta Owen, egy ujját vádlón Jennsen felé rázva, aki még mindig Richard oltalmazó jobb karja alatt törölgette könnyeit. – Ő készítette mágiával. Mondtam, hogy képes rá. Gonosz mágiából bűvölte odalent a barlangban, amikor nem gondolkozott. A mágia átvette felette a hatalmat és kipattant belőle, amikor nem gondolkozott azon, hogyan nem képes mágikus tettekre.

Owennek halvány fogalma sem volt arról, hogy miket hord össze. Ezt a szobrot nem Jennsen készítette.

Ez szobor volt a második figyelmeztetés, mely annak szólt, aki képes a Határt helyreállítani.

– Rahl Nagyúr...

Richard felnézett. Cara hangja volt.

Háttal feléjük állt, messzebb, s a fák között nyíló kis égfoltra nézett. Jennsen Richard karja alatt megfordult, hogy lássa, mitől volt Cara hangszíne olyan furcsa. Húgát ölelve, Richard Cara mögé lépett és felnézett a fákon keresztül a nő tekintetének irányába.

A fenyők baldachinjának egy ritkásabb részén keresztül látta a hágó felettük emelkedő peremét. A lopakodó acélszürke felhők hátterén valami ember alkotta tárgy körvonalazódott.

Egy hatalmas szobornak tűnt, mely a hágó legtetején állt.

13. FEJEZET

Jeges szél tépdeste Richard és Kahlan ruháját, amint közel húzódtak egymáshoz a lucfenyők sűrű csoportjának szélén. Foszlányos felhők száguldottak el alacsonyan, mintha csak a roppant sötétség elől menekülnének. Felettük örvénylő felhők tornyosultak. Kövér hópelyhek táncoltak a hideg szélben. Richard füle égett a bénító hidegben.

– Mit gondolsz? – kérdezte Kahlan.

Richard megrázta a fejét.

– Nem tudom. – A hátuk mögé pillantott, a fák menedéke felé. – Owen, biztos nem tudod, mi ez? Egyáltalán nincs semmi elképzelésed?

A kavargó felhők baljóslatú háttérrel szolgáltak a gerincen magasodó impozáns szoborhoz.

– Nem, Rahl Nagyúr. Soha nem jártam még erre; senki közülünk nem utazott ezen az útvonalon. Nem tudom, mi lehet. Hacsak nem... – Szavai elvesztek a zúgó szélben.

– Hacsak nem?

Owen összehúzta magát, kabátja gombját csavargatta, miközben rápillantott a mellette álló Mord-Sithre, majd a másik oldalon Tomra és Jennsenre.

– Van egy jóslat azoktól, akiktől a nevünket kaptuk és megvédtek bennünket azáltal, hogy lezárták a szorost. Azt tanultuk, hogy amikor a birodalmunknak nevet adtak, azt is mondták, hogy egy nap megmentő érkezik hozzánk.

Richard meg akarta kérdezni a férfitól, pontosan mi is az, amitől szerinte meg kell menteni őket – ha olyan felvilágosult kultúrában éltek, ahol biztonságban voltak a világ többi részének felvilágosulatlan „barbárjaitól". Ehelyett feltett egy egyszerűbb kérdést, melyről azt gondolta, Owen meg tudja válaszolni.

– Tehát azt gondolod, ez a szobor talán az övé, a megmentőtök szobra?

Owen kényelmetlenül izgett-mozgott, végül vállat vont.

– Nem csupán a megmentőnk. A jóslat azt is mondja, hogy el fog pusztítani bennünket.

Richard rosszallón tekintett a férfira, és azt remélte, ez nem egy újabb valami a szövevényes hiedelmei közül.

– Ez a ti megmentőtök el fog pusztítani benneteket. Ennek semmi értelme.

Owen gyorsan egyetértett.

– Tudom. Senki nem érti.

– Talán úgy lehet érteni, hogy valaki majd eljön, hogy megmentse a népedet – vetette fel Jennsen –, de kudarcot vall, és végül a próbálkozás során elpusztítja őket.

– Talán – Owen arca görcsbe rándult az események ilyetén kimenetelének kényelmetlen gondolatára.

– Talán – szólt közbe Cara zord hangon –, azt jelenti, hogy ez az ember eljön, s miután meglátja a népedet, úgy dönt, nem éri meg megmenteni őket – Owen felé hajolt –, és úgy dönt, hogy inkább elpusztít mindenkit.

Owen Carára meredve láthatóan valós lehetőségként vette fontolóra a nő szavait, s nem érezte a maró gúnyt, amit Richard azonnal észrevett.

– Nem hiszem, hogy ez a jelentése – mondta végül, alapos megfontolás után Owen. Visszafordult Richard felé. – A jóslat, aszerint, ahogy tanították nekünk, azt mondja, hogy egy férfi érkezik, majd aki elpusztít bennünket. Majd azzal folytatódik, hogy ő az, aki megment bennünket. "Az elpusztítótok eljön, és megvált benneteket." – idézte Owen. Így tanították nekünk, a népemnek, amikor ide helyeztek bennünket e hágón túlra.

– „Az elpusztítótok eljön és megvált benneteket." – ismételte Richard. Mély lélegzetet vett, és türelmesen mondta. – Bármit is mondott a jóslat eredetileg, valószínűleg ahogy nemzedékről nemzedékre szállt, jelentősen össze lett zagyválva. Valószínűleg már nem is hasonlít az eredeti szövegre.

Richard arra számított, hogy Owen tiltakozni fog, ám ehelyett bólintott. – Vannak, akik úgy hiszik, ahogy mondod: mivel megvédtek bennünket és nevet adtak nekünk, idővel a jóslat eredeti, valódi szövege elveszett vagy összezavarták. Mások viszont azt hiszik, hogy egészben és épen jutott el hozzánk és fontos jelentése van. Sokak szerint a jóslat jelentése csak annyi, hogy egyszer egy megmentő érkezik hozzánk. Megint mások azt hiszik, csak annyit jelent, hogy egy pusztító jön el hozzánk.

– És te miben hiszel? – kérdezte Richard.

Owen addig babrálta a kabátgombját, hogy Richard azt hitte, le fogja szakítani. – Én azt hiszem, a jóslat azt jelenti, hogy egy pusztító jön – és ez az ember Nicholas, a Rendtől –, majd egy megmentő érkezik és megment bennünket. Én azt hiszem ez az ember te vagy, Rahl Nagyúr. Nicholas a pusztítónk. Te vagy a megmentőnk.

Richard a könyvből tudta, hogy a prófécia nem működik ezeknek az embereknek, a Teremtés Oszlopainak esetében.

– Amit a néped jóslatnak hisz – összegezte Richard – valószínűleg nem más, mint egy ősi mondás, amit az emberek alaposan összezavartak.

Owen kitartott álláspontja mellett, még ha habozott is.

– Nekünk azt tanították, hogy ez egy jóslat. Azt tanították, hogy ezt a jóslatot azok mondták, akik elneveztek bennünket, és ők azt akarták, hogy őseink adják tovább minden generációnak, hogy mind tudjunk róla.

Richard felsóhajtott, a szél elsodorta lélegzetének hosszú felhőjét. – Tehát azt hiszed, hogy odafenn az én szobrom áll, melyet évezredekkel ezelőtt emeltek azok, akik a Határ mögött védelmeztek benneteket? Honnan tudhatták, jóval születésem előtt, hogyan fogok kinézni, hogy szobrot formálhassanak rólam?

– Az igaz valóság, minden jövendőt ismer – felelte Owen, mintha csak leckét mondana fel. Félmosolyt erőltetett arcára, s vállat vont. – Végül is, a kis szobor, amit találtál, úgy néz ki, mint te.

Richard nem örült, hogy erre emlékeztette a férfi, s elfordult tőle. A kis szobrot a Határhoz, és valószínűleg egy az Alvilágban lévő, már halott varázslóhoz kapcsolt mágiával készítették úgy, hogy őrá hasonlítson.

Richard az eget, a környező sziklás lejtőket, és az erdőhatárt fürkészte. Életnek nem látta jelét. A szobor, melyről még mindig nem tudták kivenni, mi lehet, a távolban állt egy puszta gerincen. Még jelentős emelkedő állt előttük a hágó pereméig, a szoborig.

Richardnak nem tetszett a lehetőség, hogy a sűrűsödő homály mögötti szoborról kiderülhet, hogy az valóban róla készült.

Már az sem tetszett neki egy cseppet sem, hogy a második figyelmeztetést neki szánták. Felelősséghez, kötelességhez kötözte őt, melyet nem akart és nem is tudott végrehajtani.

Elképzelése sem volt, hogyan lehetne Bandakar Határát visszaállítani. Zedd egyszer létrehozott egy Határt, mely valószínűleg hasonlított ahhoz, mely itt lent az Óvilágban volt, de még Zedd is Alkotó Mágiát használ, melyet a Toronyban talált. Az ilyen mágiát hatalmas képességekkel és tudással bíró ősi varázslók hozták létre. Zedd elmondta Richardnak, hogy nincs több ilyen varázslat.

Richardnak bizonyosan nem volt elképzelése sem, hogyan idézhetne meg egy varázslatot, mely létrehozhatna egy ilyen Határt. Ráadásul, nem látta be, mi haszna lenne, még ha tudná is, hogyan kell. Ami valójában kiszabadult Bandakarból, amikor a Határ erejét vesztette, az a Tehetség nélküli születés tulajdonsága volt. És ez volt az elsősorban, amiért ide száműzték őket. A Birodalmi Rend már arra használta a bandakari nőket, hogy kitenyéssze a Tehetség nélküli emberiséget. Nem lehetett tudni, mennyire terjedt már el ez a tulajdonság. A nők tenyésztésével, mert annak tűnt, amit a Rend művelt, egyre több Tehetség nélküli gyermek született, olyanok, akiket majd a Rend tanításai szerint nevelnek.

Amikor a tenyésztéshez férfiakat is elkezdenek használni, az ilyen gyermekek száma óriási mértékben megnövekszik. Egy nő évente szülhet. Ugyanakkor egy férfi nagyszámú olyan gyermeket nemzhet, akik bírnak a Tehetség nélküliség tulajdonságával.

A Rend önfeláldozást hirdető hitvallása ellenére, úgy tűnt, még nem voltak hajlandók saját asszonyaikat ilyen célokra áldozni. A bandakari nők megerőszakolása és annak kinyilvánítása, hogy mindezt az emberiség jólétéért teszik, a Rend emberei számára helyénvaló volt. A Birodalmi Rendet uraló férfiak számára azonban a saját asszonyaik bevonása a tenyésztésbe teljesen más ügy volt.

Richardnak kétségei sem voltak afelől, hogy végül saját asszonyaikat is elkezdik használni erre a célra, de erre majd csak később kerül sor. Időközben a Rend valószínűleg hamarosan elkezdi használni a foglyul ejtett és rabszolgaként tartott nőket, bandakari férfiakkal tenyésztve őket. A Rend újvilági hódításai bőséges utánpótlással szolgálnak e tenyészállományhoz.

Míg az ősi időkben az Újvilágiak megpróbálták korlátozni a tulajdonság elterjedését az emberekben, a Birodalmi Rend mindent megtesz majd azért, hogy felerősítse a folyamatot.

– Richard – kérdezte Kahlan halkan, hogy a mögöttük a fák között állók ne hallják –, mit gondolsz, mit jelent, hogy a második figyelmeztetés, melyet neked szántak, feketedik, mint az Éjkő? Gondolod, hogy az időt jelzi, ami maradt, hogy megszerezd az ellenszert?

Mivel csak nemrég találta, még nem sokat gondolkodott rajta. Mégis, csak rémisztő figyelmeztetésként tudta értelmezni. Az Éjkő a holtak szellemeihez volt kötve – az Alvilághoz.

Lehetséges, ahogy Kahlan sugallta, hogy a sötétedés azt mutatja, hogy a méreg emészti őt, s fogy az ideje. Számos okból azonban nem hitte, hogy ez a valódi magyarázat.

– Nem tudom biztosan – mondta végül –, de nem hiszem, hogy a méreggel kapcsolatos figyelmeztetés lenne. Azt hiszem, ahogy a szobor feketévé válik, azt jelképezi az anyagi szinten, ahogy a Tehetség lassan romlik bennem, elkezd pusztítani, az Alvilág, a holtak világa pedig lassan beburkol.

Kahlan kezét a férfi karjára csúsztatta, a vigasztalás és az aggodalom kifejezéseként. – Erre gondoltam én is. Reméltem, hogy tiltakozni fogsz, amikor ezt mondom. Ez azt jelenti, hogy a Tehetség nagyobb gondot jelent, mint a méreg, ha végül ez a halott varázsló a figyelmeztetést használta, hogy figyelmeztessen rá.

Richard elgondolkodott, vajon a szobor odafenn a gerincen, a hágó tetején, tartogat-e számára valamiféle választ. Ő bizonyosan nem tudott egyet sem. Ahhoz, hogy feljussanak oda, és megtudják ezt, el kell majd hagyniuk az erdő nyújtotta védelmet és nyílt terepen kell haladniuk.

Richard megfordult és odaintett a többieket.

– Nem hiszem, hogy a kara-karák számítanak ránk errefelé – mondta, amint a többiek köré gyűltek. – Ha tényleg sikerült eltűnnünk előlük, nem tudhatják, merre mentünk, melyik irányba, így nem tudhatják, hogy erre kell keresniük minket. Azt hiszem, feljuthatunk oda anélkül, hogy a kara-karák, s így Nicholas tudomást szerezzenek róla.

– Ezen kívül – vetette közbe Tom –, a hegyeket ölelő felhők olyan alacsonyan vannak, hogy talán nem is képesek kutatni utánunk.

– Talán – reménykedett Richard.

Későre járt. A távoli hegyekben farkas üvöltött. Egy másik hegyoldalon, egy mély hasadék túloldalán, egy másik farkas válaszolt. Kettőnél több is lesz erre.

Betty a fülét hegyezte az üvöltések irányába, s Jennsen lábaihoz húzódott.

– És ha Nicholas valami mást használ? – kérdezte Jennsen.

Cara megfogta a vállára hulló szőke hajfonatát, közben az erdőt fürkészte jobbra is balra is.

– Valami mást?

Jennsen a köpenyét szorosabbra húzta maga körül, amint a szél megpróbált alákapni.

– Nos, ha képes a kara-karák szemén keresztül látni, akkor talán képes valami más szemén keresztül is.

– Farkasra gondolsz? – kérdezte Cara – Azt hiszed a farkas, amit hallottál, ő lehet.

– Nem tudom – vallotta be Jennsen.

– Ami azt illeti – kezdte Richard –, ha képes látni a kara-karák fekete szemein keresztül, éppen olyan könnyen láthat egy egér szemén keresztül is.

Tom a homlokából hátrasöpörte szélfútta haját, miközben aggódó pillantást vetett az égre. – Mit gondolsz, akkor miért használja mindig a kara-karákat?

– Valószínűleg, mert azok képesek nagy távolságokat megtenni – válaszolta Richard. – Elég sok gondja lenne, ha egy egérrel akarna ránk találni.

– Ráadásul, azt hiszem tetszik neki az elképzelés, hogy ilyen lényekkel repked, szereti magát egy ilyen erőteljes ragadozó részének képzelni. Végül is, vadászik ránk.

– Tehát, úgy gondolod, hogy csak a kara-karák miatt kell aggódnunk?

– Azt hiszem, jobban kedveli, ha a kara-karákon keresztül figyelhet, de ez nem a célja, csak egy eszköz számára – gondolkodott hangosan Richard. – Kahlant és engem akar. Mivel a célja, hogy elkapjon, azt hiszem, bármilyen eszközt megragad, ha szüksége van rá. Könnyen lehet, hogy akár egy egér szemén keresztül is figyel majd, ha az segít neki.

– Ha az a célja, hogy elkapjon benneteket – szólt közbe Cara –, akkor Owen segít neki azzal, hogy egyenesen elvisz hozzá.

Richard ezzel nem tudott vitatkozni. Pillanatnyilag tennie kellett, amit Owen kívánt tőle. Elég rövid időn belül azonban Richard saját útját akarta követni.

– Egyelőre – folytatta Richard – még mindig próbálkozik, hogy ránk találjon, ezért arra számítok, hogy marad a kara-karáknál, mivel azok nagy távolságokat képesek berepülni. Mivel azonban öltem már kara-karát nyíllal, rá kell jönnie, hogy legalábbis gyanítjuk: figyel valaki bennünket a szemükön keresztül. Amint közelebb jutunk hozzá, nem látok okot arra, hogy ne használna a jövőben valami mást; hogy ne tudhassuk, figyel.

Kahlant az elképzelés láthatóan megrémítette. – Úgy érted, akár egy farkas vagy, vagy... nem is tudom, talán egy bagoly?

– Bagoly, galamb, veréb. Ha találgatnom kellene, arra szavaznék, hogy legalább amíg ránk nem talál, madarat fog használni.

Kahlan közel húzódott a férfihoz, testével védte őt a széltől. Elég magasan fenn voltak már a hegyekben ahhoz, hogy hóesésben találhassák magukat. Ahol Richard eddig járt az Óvilágban, általában túl meleg volt a havazáshoz. Ahhoz, hogy az évnek ebben a szakában hóeséssel találkozzanak, a legmagasabb hegyekben kellett járniuk.

Richard a levegőben örvénylő jeges pelyheket figyelve kérdezte:

– Mondd csak, Owen, Bandakarban hidegek a telek? Van hóesés nálatok?

– Északról szelek jönnek, a hegyek felénk eső oldalát követve, úgy hiszem. Télen hideg van. Néhány évente kapunk egy kis havat, de nem tart sokáig. Télen rendszerint inkább eső esik. Nem értem, hogyan eshet itt a hó, amikor nyár van.

– A magasság miatt – felelte Richard gondolataiba merülve, miközben a lejtőket tanulmányozta mindkét oldalon.

Amikor még magasabbra értek, a hó vastagon borította a talajt, és ahol a szél halomba fújta a sziklák szélein, csalóka, veszélyes helyek keletkeztek. Az ilyen meredek lejtőkön az átjutás legjobb esetben is kockázatos lett volna. Szerencsére már közeledtek a legmagasabb ponthoz, ahova még fel kellett mászniuk, hogy átjussanak a hágón, így nem kellett erős havazásban gázolniuk.

A csípős, hideg széltől azonban mind nyomorultul érezték magukat.

– Tudni akarom, mi az a dolog – mondta végül Richard, a magaslat felé intve. Körbenézett a többiekre, hogy lássa ellentmond-e valaki. De nem volt ilyen. – És tudni akarom, miért van ott.

– Gondolod, meg kellene várnunk a sötétedést? – kérdezte Cara. – A sötétség jobban elrejt bennünket.

Richard megrázta a fejét.

– A kara-karák biztosan elég jól látnak a sötétben – végül is, akkor vadásznak. Ha választhatok, inkább nappal lennék a nyílt terepen, amikor látom, hogy közelednek.

Richard meghajlította az íját a lába segítségével és beakasztotta az íjhúrt. A vállára akasztott bőr tegezből előhúzott egy nyílvesszőt és az íjra helyezte. Bal kezével feszítés nélkül az íjon tartotta. Az eget fürkészte, a felhőket vizsgálta, utal-e valami a kara-karák jelenlétére. A fák közötti árnyas helyekben nem volt teljesen biztos, de az égen nem voltak kara-karák.

– Azt hiszem, jobb ha elindulunk – Richard tekintete végigpásztázta arcukat, hogy megbizonyosodjon, mindenki figyel rá. – A sziklákon lépdeljetek, ha lehetséges. Nem akarok nyomokat hagyni a hóban, amiket Nicholas észrevehetne a kara-karák szemén keresztül.

Bólintottak, hogy értik, majd mindannyian követték sorban egymás után a sziklás terepre. Owen, az örökké éber Mord-Sith előtt lépdelve, aggódva figyelte az eget. Jennsen és Betty az erdőt kémlelték kétoldalt. Az erős széllökésekben mindannyian meghajolva feszültek neki a szélnek és az arcukat verdeső-mardosó jeges kristályoknak. A ritka levegőben fárasztó volt a meredek emelkedőn felfelé kapaszkodni. Richard lábai sajogtak az erőfeszítéstől.

A tüdeje pedig égett a méregtől.

Kétoldalt, a felhőkbe törő merőleges sziklafalakat nézve, Richard nem látott más utat, mint a hágót. Ha az emberek át akarnak jutni az impozáns hegyeken, ezt kellett választaniuk, legalábbis minden más útvonal óriási nehézségekkel, megpróbáltatásokkal járna és valószínűleg jelentős veszteségekkel is. Még abban sem volt biztos, hogy egyáltalán lehetséges.

Egyes helyeken, amint vonszolták magukat felfelé a meredek emelkedő szélén, visszanézve a sziklafalak résein, a felhők sötét hasa alatt, meglátta a napfényt.

Mászás közben egyikük sem beszélt. Időnként lihegve meg kellett állniuk. Fél szemmel mindenki a sötét eget fürkészte.

Richard a távolban észrevett néhány kisebb madarat, de jelentősebb méretű nem volt sehol a láthatáron.

Amint közeledtek a hegytetőhöz, cikk-cakkos útvonalat követve, hogy kikerülve a kiugró sziklapadokat könnyebben feljussanak, Richard meg-megpillantotta a masszív gránit talapzaton ülő szobrot.

A hágó jó kilátást nyújtó magaslati pontjáról most már jól látta, hogy az emelkedő mindkét oldalán meredek szakadék tátong. A szakadékok alján a szurdokokból több ezer láb magas, függőleges falak emelkedtek. Bármilyen utak is vezettek odalenn, biztosan össze kellett futniuk erre az emelkedőre; a terep elrendezéséből Richard számára egyértelművé vált, hogy ez volt az egyetlen útvonal, melyen át lehetett jutni a hágónak ezen a részén.

Felismerte, hogy bárkinek, aki Bandakar felé utazik ezen az úton, meg kell másznia ezt az emelkedőt, és elkerülhetetlenül szemben kell találnia magát a hatalmas szoborral.

Amint megmászta az utolsó hasadékot a porhóval borított kétembernyi sziklatömbök között, Richard végre egészben megláthatta a hágót őrző szobrot.

És valóban a hágót őrizte. A szobor egy őrszem volt.

A nemes alak egy hatalmas kő alapzaton ülve éberen vigyázta a hágót. Egyik kezében kivont kardot tartott könnyedén, hegyét a földön nyugtatta. Bőrvértezetet viselt, köpenye ölében volt. Az őrszem éber tartása eltökéltséget sugárzott. Az alak azt az egyértelmű benyomást keltette, hogy a hegytetőn túli területre vigyázó őrszemként állították ide.

A követ évszázadok időjárásának viszontagságai koptatták, mindez azonban nem vette erejét a megformálás erejének. Az alakot kifaragták és grandiózus céllal állították ide. Az, hogy a szobor itt állt a semmi közepén, egy hegyi hágó tetején, amerre már senki sem járt, valószínűleg a szobor felállítása óta, Richard számára még inkább megdöbbentővé tette a jelenséget.

Már faragott követ, és tudta mennyi fáradsággal járhatott a szobor elkészítése. Megmunkálása nem volt kifinomult, de rendkívül hatásos kivitelezésű. Már a puszta látványától is libabőrös lett.

– Legalább nem téged ábrázol – jegyezte meg Kahlan.

Legalább ez igaz volt.

De, hogy ez a szobor ott állt, könnyen lehet, hogy akár évezredek óta, felettébb aggasztó volt.

– Azt szeretném tudni – szólt Richard Kahlannak –, hogy ez a második figyelmeztetés miért ott lenn volt, a hegy alján, abban a barlangban, és nem idefent.

Sokatmondóan egymásra pillantottak.

– Ha Jennsen nem esett volna pánikba, sohasem találsz rá.

Richard körbe sétálta a szobor alapzatát, keresett valamit, maga sem tudta, hogy mit. Szinte azonnal, ahogy belefogott a vizsgálódásba, a szobor alapzatának elején, a díszítő szegély tetején, a hóban furcsa mélyedést vett észre. Úgy nézett ki, mintha valami sokáig ott állt, majd elvitték volna. Egy nyomféle volt, árulkodó jel.

Richardnak a mélyedés alakja ismerősnek tűnt. Előhúzta a csomagjából a figyelmeztetést, s megvizsgálta az aljának alakját. Érzése bebizonyosodott, saját ki szobormását belehelyezte az alapzat peremén összegyűjtött hóban lévő mélyedésbe. Tökéletesen beleillett.

A kis szobormás itt volt, ezen az emlékművön.

– Mit gondolsz, hogyan kerülhetett a barlangba? – kérdezte Cara gyanakvó hangon.

– Talán lezuhant – találgatott Jennsen. – Elég erős szelek vannak idefenn. Talán a szél lefújta, és legurult a hegyen.

– És átgurult az erdőn anélkül, hogy egy fa megállította volna, és sértetlen maradt – ingatta a fejét Richard –, begurult egyenesen a barlang kis nyílásán, és elakadt éppen ott, ahol puszta véletlen egybeesés folytán te is elakadtál. Elakadtál, tehetném hozzá, egy olyan rémisztő helyen, amelyiktől te nem szoktál megrémülni.

Jennsen csodálkozva pislogott.

– Hát, ha így nézzük...

A hágó legtetején állva, ott, ahol a figyelmeztetés lehetett valaha, és, ahol megint volt, Richard elé a Bandakar felé vezető út impozáns látványa tárult. A kilátást mindkét oldalra akadályozó hegyek látványa olyan félelmetes volt, amilyenben Richardnak még sohasem volt része. Az emelkedő, ahol az őrszem ült, a tornyosuló hósipkás csúcsok közötti területre nézett. Bármilyen magasan is voltak, még mindig csak e hegyek lábainál jártak.

A szobor nem előre nézett, mint azt egy őr esetében várni lehetett volna, hanem rendületlen tekintetével egy kissé jobb felé meredt. Richard arra gondolt, hogy ez kissé furcsa. Azon töprengett, hogy vajon ezzel nem az volt-e a szobor készítőinek célja, hogy nyilvánvalóvá tegyék, az őrszem vigyázó szemei mindenre figyelnek, minden lehetséges fenyegetésre.

Ahogy ott állt, közvetlenül a szobor talapzata és a figyelmeztetés előtt, Richard jobbra nézett, a szobor tekintetének irányába.

Látta a hegyeken felvezető hágót. Távolabb, a messzeségben, hatalmas erdőségeket, s azon túl az alacsonyabban fekvő kopár hegyeket, melyeken átkeltek.

És a hegyek között látott egy rést.

A szobor eltökélt tekintete arra meredt, amit Richard most látott.

– Drága szellemek – suttogta.

– Mi az? – kérdezte Kahlan – Mit látsz?

– A Teremtés Oszlopait.

14. FEJEZET

Kahlan Richard mellett állva hunyorogva nézett a távolba. A szobor talapzatától impozáns látványként tárult eléjük a nyugatra elterülő táj. Úgy tűnt, mintha a fél világot képes volna belátni. Mégsem látta azt, amit Richard látott.

– Nem látom a Teremtés Oszlopait – mondta.

Richard közel hajolt hozzá, s karjával mutatva irányította Kahlan tekintetét. – Ott, az a sötétebb mélyedés a széles sík területen.

Richard jobban látott távolra, mint Kahlan. Amit mutatott, alig volt kivehető, szinte a távolba veszett.

– Felismerheted a jellegzetes terepről, ott – jobbra mutatott, majd kissé balra – és ott. Azok a sötétebb hegyek a távolban kicsit magasabbak a többinél és az alakjuk egyedi. Jó vonatkoztatási pontok ahhoz, hogy megtaláld, amit keresel.

– Most, hogy rámutattál, már látom a vidéket, ahonnan jöttünk. Felismerem azokat a hegyeket.

Visszatekintve, ahonnan jöttek és amilyen magasan most voltak, szinte hihetetlennek tűnt. Kahlan most már látta a távolban elterülő kietlen vidéket a kopár hegyvonulatokon túl, s még ha nem is tudta kivenni a rémisztő hely részleteit, látta a sötétebb mélyedést a völgyben. A mélyedésről tudta, hogy az a hely a Teremtés Oszlopai.

– Owen – fordult a férfi felé Richard –, milyen messzire van a hágó a társaidtól, a férfiaktól, akik veled együtt bujkáltak a dombok között?

Owent zavarba hozta a kérdés.

– De Rahl Nagyúr, még sohasem jártam itt fenn, a hágónak ezen a részén. Sohasem láttam ezt a szobrot. Még a közelében sem voltam soha ennek a helynek. Lehetetlen lenne megválaszolnom ezt a kérdést.

– Nem lehetetlen – rázta a fejét Richard. – Ha tudod, milyen az otthonod, fel kell tudnod ismerni a jellegzetes tereptárgyakat körülötte – éppen úgy, ahogy én nyugatra nézve láttam az útvonalat, melyen eljutottunk ide.

Owen, arcán a kétkedés jeleivel, odasétált a szobor mögé és kelet felé kémlelt. Álldogált egy ideig a szélben a szemét meresztve. Egy hegyre mutatott a távolban, a hágón túl.

– Azt hiszem, ismerem azt a helyet. Innen kicsit máshogy néz ki, de azt hiszem az ugyanaz a hely, amit ismerek. – Szemét kezével óvta a széllökésektől, miközben meredten nézett kelet felé. Ismét mutatott valamit. – És azt a helyet is! Azt is ismerem! – Visszarohant Richardhoz. – Igazad volt, Rahl Nagyúr! Tényleg látok olyan helyeket, melyeket ismerek. – Ismét a távolba bámult, s közben magában suttogott. – Meg tudom mondani, hol van az otthonom, pedig nem jártam még erre. Pusztán azáltal, hogy felismerek bizonyos helyeket.

Kahlan még sohasem látott senkit, aki ennyire meglepődött volna valami ennyire egyszerű dolgon.

– Tehát – fogta sürgetőre végül Richard –, mit gondolsz, milyen messzire vannak a társaid innen?

Owen visszanézett a válla felett.

– Át kell menni azon az alacsony területen, majd megkerülni azt a jobb oldali lejtőt... – Visszafordult Richardhoz. – A vidék, ahol bujkáltunk, közel van ahhoz a helyhez, ahol régen a birodalmunk körüli Határ volt, ahova soha senki nem megy, mert arrafelé a halál jár, közel a hágóhoz. Úgy gondolom, egy napi kitartó járásra van innen. – Hirtelen elbizonytalanodott. – De helytelen, ha megbízok abban, amit látok. Talán csak azt látom, amit az eszem akar láttatni velem. Talán nem is valódi?

Richard összefonta a karjait, hátradőlt a szobor gránit talapzatának, s közben mereven a Teremtés Oszlopai felé nézett, figyelmen kívül hagyva Owen kétségeit. Kahlan Richardot ismerve tudta, hogy a lehetőségeit fontolgatja.

A férfi mellett állva, éppen azon volt, hogy a szobor talapzatának dőljön ő is, de mozdulata megakadt, s előbb lesöpörte a havat a talapzatról a figyelmeztetés mellől. Amint a kő láthatóvá vált, észrevette, hogy a díszítő szegély tetejére szavakat véstek.

– Richard... idenézz!

A férfi megfordult, hogy lássa, amit Kahlan akart neki mutatni, majd sietve elkezdte tovább söpörni a havat a szegélyről. A többiek közelebb húzódtak és körbevették őket, látni akarták, hogy mi van belevésve a szobor talapzatába. Cara, Richard másik oldalán, a kezével teljes hosszában végigsöpörte a peremet.

Kahlan nem tudta elolvasni. A szöveg olyan nyelven íródott, melyet nem beszélt, bár felismerte.

– Ó-d'harai? – kérdezte Cara.

Richard megerősítésképpen bólintott, miközben tanulmányozta az írást. – Ez biztosan egy nagyon régi dialektus – mondta félig önmagának az alapos vizsgálat közben, ahogy megpróbálta megfejteni. – Nem csak, hogy régi dialektus, hanem számomra ismeretlen is. Talán azért, mert ez olyan távoli hely.

– Mit jelent? – tudakolta Jennsen, miközben Richard és Kahlan között nézte az írást. – Le tudod fordítani?

– Nehéz megfejteni – dünnyögte Richard, miközben egyik kezével hátrasimította a haját, a másik kezének ujjait pedig könnyedén végigfuttatta a vésett szövegen.

Végül felegyenesedett és Owenre pillantott, aki a talapzat mellett állt és figyelt.

Mindenki várt, amíg Richard lenézett és még egyszer megvizsgálta a szavakat.

– Nem vagyok benne biztos – mondta végül, – furcsa a kifejezésmódja... – Kahlanra nézett. – Nem lehetek biztos benne. Még sohasem láttam ily módon írt ó-d'harai szöveget. Úgy érzem, tudnom kellene, mit jelent, de nem egészen értem.

Kahlan nem tudta, vajon Richard tényleg nem biztos benne, vagy csak nem akarta a többiek előtt elmondani a fordítását.

– Nos, talán ha egy ideig gondolkodsz rajta, végül rájössz – javasolta, s így mintegy megpróbált adni neki egy lehetőséget, hogy egyelőre ne mondja ki, ha nem akarja.

Richard nem fogadta el a javaslatot, hanem ujjait ismét végigfuttatta a figyelmeztetéstől balra eső szavakon. – Ez a része kissé világosabb számomra. Azt hiszem valami olyasmit jelent, hogy: Rettegj e birodalom zárjának feltörésétől...

Száját megtörölte, s közben a szöveg többi részén morfondírozott – Nem vagyok biztos a másik részében – mondta végül. – Úgy tűnik, azt jelenti: mert mögötte a gonosz lakik: azok, akik nem látnak.

– Persze – motyogta Jennsen dühösen, miután felfogta a szöveg jelentését.

Richard ujjaival hátrafésülte a haját – Egyáltalán nem vagyok benne biztos, hogy jól fordítottam. Valami még mindig nincs rendben. Nem biztos, hogy jól fordítottam.

– Tökéletesen jól fordítottad – mondta Jennsen. – Azok, akik nem látják a mágiát. Ezt a szobrot azok a Tehetséggel bírók emelték, akik elzárták ezeket az embereket a világtól, amiatt, amilyennek születtek. – Lángoló szemei könnyekkel teltek meg. – Rettegj e birodalom zárjának feltörésétől, mert mögötte a gonosz lakik – azok, akik nem látják a mágiát. Ezt jelenti, azok, akik nem látják a mágiát.

Senki sem vitatkozott vele. Csupán a nyílt terepen száguldó szél hangja hallatszott.

Richard lágyan szólt a lányhoz.

– Nem vagyok biztos benne, hogy ezt jelenti, Jenn.

Jennsen összefonta karjait és elfordult, a Teremtés Oszlopai irányába meredt.

Kahlan megértette, hogyan érezhet most a lány. Kahlan tudta, milyen az, amikor mindenki kerüli az embert, kivéve a hozzá hasonlók. Sok ember szörnyetegként gondolt az Inkvizítorokra. Ha esélyt kapnának rá, Kahlan ebben biztos volt, az emberiség nagy része boldogan bebörtönözné, amiért Inkvizítor.

Ám csupán azért, mert tudta, hogyan érez Jennsen, nem gondolta, hogy igaza is van. Jennsen dühe azokkal szemben, akik száműzték ezeket az embereket, jogos volt. De a dühe Richarddal és a többiekkel szemben, akikben megvolt a Tehetség ugyanazon szikrája, mely ily módon hasonlókká tette őket azokkal, akik annak idején ezt tették ezekkel az emberekkel, nem volt az.

Richard Owenhez fordult.

– Hány férfi vár a dombok között a visszatértedre?

– Nem egészen száz.

Richard csalódottan felsóhajtott.

– Nos, ha csak ennyien, hát ennyien. Később toboroznunk kell majd még embereket.

– Egyelőre azt akarom, hogy hozd ide hozzám azokat a férfiakat. Itt várunk rátok. Ez lesz a támaszpontunk, ahol kiterveljük, hogyan űzzük ki a Rendet Bandakarból. Tábort verünk ott lenn, a fák között, ahol védettek leszünk.

Owen lenézett a lejtőn, amerre Richard mutatott, majd tekintetét hazája irányába emelte. Zavart, bosszús arckifejezéssel fordult Richard felé. – De Rahl Nagyúr, te vagy az, akinek meg kell adnia a szabadságunkat. Miért nem jössz egyszerűen velem, ha látni akarod őket?

– Azért, mert úgy gondolom, ez a hely biztonságosabb, mint, ahol most vannak, ahol a Rend valószínűleg tudja, hol rejtőznek.

– De a Rend nem tudja, hogy vannak, akik bujkálnak, sem azt, hogy hol.

– Csak áltatjátok magatokat. A Rend emberei kegyetlenek, de nem ostobák.

– Ha tényleg tudják, hol vannak a társaim, akkor a Rend miért nem jön és fogja el őket?

– Megteszik majd – felelte Richard – Amikor a legalkalmasabb idő kínálkozik rá, majd megteszik. A társaid nem jelentenek fenyegetést, ezért a Rend számára nem sietős erőfeszítéseket tenni az elfogásukra. Előbb-utóbb azonban elfogják őket, mert nem akarják, hogy bárki is azt higgye, elmenekülhet a Rend uralma elöl.

Azt akarom, hogy a társaid eljöjjenek onnan egy olyan helyre, ahol még sohasem voltak: ide. Azt akarom, hogy a Rend azt higgye, elmentek, elmenekültek, hogy ne is keressék őket.

– Nos – mérlegelte Owen, átgondolva a hallottakat –, azt hiszem, rendben lesz.

Tom őrt állt a szobor alapzatának távoli sarkánál, magára hagyva Jennsent, hogy egyedül lehessen. Dühösnek látszott és a férfi úgy gondolta, legjobb, ha békén hagyja. Tom úgy nézett ki, mintha bűnösnek érezné magát azért, mert a Tehetség szikrájával született, mely lehetővé tette számára, hogy lássa a mágiát – ugyanezt a szikrát bírták azok az emberek is, akik száműzték a Jennsenhez hasonlókat.

– Tom – szólította meg Richard –, azt akarom, hogy menj Owennel.

Jennsen leengedte karját, amint Richard felé fordult. – Miért akarod, hogy elmenjen? – Hirtelen sokkal kevésbé tűnt dühösnek.

– Igen – mondta Owen. – Miért kellene, hogy jöjjön?

– Mert – felelte Richard –, biztos akarok benne lenni, hogy te és a társaid visszajöttök ide. Szükségem van az ellenszerre, emlékszel? Minél többen vannak itt velem, azok közül, akik tudják, hol van, annál jobb. Azt akarom, hogy egyelőre biztonságos távolságban legyenek a Rendtől. Szőke hajával és kék szemével Tom közétek illőnek látszik. Ha Rendbéli katonákba ütköztök az úton, azt fogják hinni, közületek való. Tom pedig gondoskodni fog róla, hogy mindannyian visszajussatok ide.

– De ez veszélyes lehet – tiltakozott Jennsen.

Richard hosszan farkasszemet nézett a lánnyal. Nem szólt egy szót sem. Egyszerűen várta, hogy Jennsen meg meri-e kísérelni valamiképp igazolni a tiltakozását. Végül a lány szakította meg a szemkontaktust, és félrenézett.

– Gondolom, azért van értelme – ismerte be végül.

Richard visszafordult Tom felé.

– Azt akarom, hogy nézz körül, tudsz-e némi ellátmányt hozni. És szeretném használni a szekercédet, amíg távol vagy, ha nem bánod.

Tom bólintott és előhúzta a szerszámot a batyujából. Amint Richard közelebb lépett, hogy elvegye, elkezdte sorolni a dolgokat, amit Tomnak keresnie kell majd – szerszámokat, tiszafát, bőrenyvet, csomag zsineget, bőrt és egy sor egyéb dolgot, amit Kahlan már nem hallott.

Tom az övébe akasztotta hüvelykujját.

– Rendben. Kétlem, hogy mindent találnék azonnal. Akarod, hogy kutassak azok után, amit nem találok, mielőtt visszatérnék?

– Nem. Szükségem van mindenre, de nagyobb szükségem van arra, hogy azok a férfiak itt legyenek. Hozd, amit találsz, azután gyertek vissza Owennel és a társaival amilyen gyorsan csak tudtok.

– Megszerzem, amit tudok. Mikor akarod, hogy induljunk?

– Most. Nincs vesztegetni való időnk.

– Most? – kérdezte Owen hangjában hitetlenkedéssel. – Egy-két órán belül besötétedik.

– Lehet, hogy éppen arra a pár órára lesz szükségem – mondta Richard. – Ne vesztegesd el.

Kahlan arra gondolt, Richard biztosan a méreg miatt sürgette Owent, de a férfi a Tehetségre gondolhatott. Kahlan látta, milyen fájdalmai vannak, s a fejfájását a Tehetség okozta. Fájdalmasan vágyott rá, hogy karjaiban tartsa, vigasztalja, segítsen neki, de nem lehetett egyszerűen csak elűzni a rosszullétet, meg kell találniuk a megoldást. Kahlan rápillantott a talapzaton álló Richardot formázó kis szoborra. Az alak fele olyan sötét volt, mint az Éjkő, olyan sötét és halott, akár az Alvilág legmélyebb zuga.

Tom vállára lendítette a batyuját.

– Vigyázz rájuk a kedvemért! Megteszed, Cara? – kérdezte egy kacsintással.

A nő mosolygott.

– Akkor néhány nap múlva találkozunk. – Búcsút intett, tekintete hosszasan időzött Jennsenen, mielőtt Owent terelni kezdte, el a szobor mellett, a férfi hazája felé.

Cara összefonta karjait és Jennsen szemébe nézett. – Bolond vagy, ha nem kívánsz neki jó utat egy csókkal.

Jennsen habozott, tekintete Richard felé fordult.

– Megtanultam, hogy Carával ne vitatkozzak – vágott ártatlan képet Richard.

Jennsen mosolygott, majd végigrohant a sziklatetőn, hogy utolérje Tomot, mielőtt eltűnik a szeme elől. Betty egy hosszú kötél végén szökdécselve követte a lányt.

Richard saját kis szobormását beletömte a batyujába, majd felkapta a szobor talapzatának döntött íját.

– Jobb lesz, ha lemegyünk a fák közé és tábort verünk.

Richard, Kahlan és Cara elindultak a lejtőn a hatalmas fenyők biztonságot jelentő menedéke felé. Kahlan úgy érezte, éppen elég sokáig voltak a nyílt terepen. Csak idő kérdése, hogy a kara-karák megjelenjenek utánuk kutatva – csak idő kérdése, hogy rajtuk keresztül Nicholas figyelmébe kerüljenek.

Bármilyen hideg is volt odafenn a hágón, Kahlan tudta, hogy nem mernek majd tüzet rakni; a kara-karák észrevennék a füstöt, és rájuk találnának. Ezért inkább egy kényelmet nyújtó menedékhelyet kell építeniük. Kahlan azt kívánta, bárcsak találnának egy útifenyőt, mely elrejtené és védelmezné őket, de az Óvilágban még nem látott ilyet, és a puszta vágya vélhetően nem fog növeszteni egyet.

Miközben óvatosan a sziklák száraz foltjaira lépdelt, vigyázva, hogy ne hagyjon nyomot a hóban, megvizsgálta a felettük úszó sötét felhőket. Folyamatosan arra lehetett számítani, hogy egy kicsit felmelegszik az idő és a csapadék esővé változik. Még ha ez nem is következik be, az éjszaka nyomorúságosan hideg lesz. Jennsen nyomában Betty-vel, visszatért és utolérte őket, amint a sziklapad hasadékaiban zegzugos nyomvonalon ereszkedtek lefelé. A szél egyre hidegebb lett, a hóesés pedig sűrűbb.

Amikor elértek egy laposabb helyet, Jennsen elkapta Richard karját. – Richard, sajnálom. Nem rád voltam dühös. Tudom, hogy nem te száműzted azokat az embereket. Tudom, hogy nem a te hibád. – Feltekerte Betty kötelét. – Csak dühít, hogy így bántak velük. Hozzájuk hasonló vagyok, és ezért dühít.

– Amiatt kellene dühösnek lenned, ahogyan bántak velük – mondta Richard –, s nem azért, mert egy ugyanolyan tulajdonsággal születtél, mint ők.

A férfi szavaitól Jennsen meghökkent, sőt kissé bántva érezte magát.

– Hogy érted ezt?

Richard megállt és visszafordult a lányhoz.

– Ez a Birodalmi Rend gondolkodásmódja. Owen és népének gondolkodásmódja. Egy hiedelem, mely testetlen erkölcsi súllyal ruházza fel vagy a bűn köpenyét borítja mindazokra, akik osztoznak egy bizonyos sajátosságban vagy születési tulajdonsággal bírnak. A Birodalmi Rend azt szeretné, hogy hidd: az erényed, legnemesebb értékeid, vagy a gonoszságod teljes egészében abból származik, hogy egy csoport tagjaként születsz, hogy a szabad akarat maga tehetetlen vagy nem is létezik. Azt akarják, hogy hidd: minden ember pusztán felcserélhető tagja egy csoportnak, mely rögzített, előre elrendelt jellegzetességekkel rendelkezik, és sorsuk a kollektív azonosság szerinti élet. Élet a csoport szándéka szerint, ahol az egyéni érdem képtelenség, mert szerintük nem létezik független, egyéni érdem, csak a csoporté.

Azt hiszik, hogy az ember csak akkor emelkedhet az életben elfoglalt helyzete fölé, ha kiválasztják és megbecsülésre méltónak ítélik, mert a csoportjának jár a bűnbocsánat, s ezért a csoport egy képviselőjét, egy helyettesítőjét ki kell választani, aki megkaphatja az önbecsülés kitüntetését. S ennek az önbecsülésnek csupán a visszavert fénye hozhatja el a csoport többi tagja számára az önbecsülés ragyogását.

Ám azoknak, akik részesülnek ebben a kitüntetésben azzal a kényelmetlen tudattal kell élniük, hogy ez csupán az alkalmasság illúziója. Sohasem hoz őszinte önbecsülést, mert senki sem csaphatja be önmagát. Végső soron, mivel mindez hamis, ezt a csaló önérzetet, melyet egy csoporttal való kapcsolat garantál, csak erővel lehet fenntartani.

Az emberiség ilyen fokú lealacsonyítása, a Rend megvetése minden iránt, ami emberi, az ő ítéletük az ember alkalmatlanságáról.

Amikor a dühödet rám irányítod pusztán azért, mert rendelkezem egy tulajdonsággal, amit mások is bírnak, a bűneikért engem teszel felelőssé. Ez történik, amikor az emberek azt mondják rólam, hogy szörnyeteg vagyok, mert az apánk szörnyeteg volt. Ha csodálsz valakit egyszerűen azért, mert hiszed, hogy a csoportjuk megérdemli, ugyanazt a romlott etikát teszed magadévá.

A Birodalmi Rend azt mondja, hogy egyetlen egyénnek se legyen joga saját erejéből elérni valamit, véghezvinni valamit, amire más nem képes, ezért a mágiától meg kell fosztani az emberiséget. Azt mondják, hogy az egyéni teljesítmény erkölcstelen, mert az önérdek gonoszságában gyökerezik, ezért az ilyen teljesítmény gyümölcseit a gonoszsága romlottá teszi. Ezért prédikálják, hogy minden nyereséget fel kell áldozni azoknak, akik nem érdemelték ki. Azt tartják, hogy csak az ilyen áldozatokkal lehet e gyümölcsöket megtisztítani és jóvá tenni.

Mi ezzel szemben abban hiszünk, hogy az egyéni élet az érték, és saját magában az, s amit elérsz, az a tied.

Az önbecsülést csak önmagadnak szerezheted meg. Bármely csoport, mely felajánlja neked, vagy megköveteli tőled, rabszolgaláncokban közeledik.

Jennsen egy hosszú pillanatig Richardra meredt. Végül mosolyra derült az arca.

– Akkor hát, ezért akartam mindig, hogy önmagamért fogadjanak el, azért, aki vagyok, és ezért gondoltam mindig azt, hogy igazságtalanul üldöztek azért, aminek születtem.

– Pontosan így van! – bólintott Richard. – Ha büszke akarsz lenni magadra azért, amit elérsz, akkor ne hagyd magad egy csoporthoz láncolni. Viszont, ne láncolj mást sem egy csoporthoz. Hagyd, hogy az emberek kiérdemeljék az ítéletedet.

Ez azt jelenti, hogy engem nem szabadna gyűlölni az apám gonoszsága miatt, sem pedig csodálni a nagyapám jósága miatt. Jogom van élni a saját életemet, küzdenem saját jólétemért. Te Jennsen Rahl vagy, s az életed az lesz, amivé te egyedül teszed.

Az út hátralévő részét lefelé a hegyről csendben tették meg. Jennsen még mindig a távolba meredve gondolkodott a Richardtól hallottakon.

Amikor a fákhoz értek, Kahlan megkönnyebbült, amikor belépett az ősi fenyők védelmet nyújtó ágai alá, s még inkább, amikor az alacsonyabb, sűrűbb ezüstfenyők zárt védelmébe értek. Sűrű bozótoson hatoltak át a magas fák csendes, elhagyatott közegébe, majd lejjebb a lejtőn elértek egy helyre, ahol egy felszínre bukkanó szikla védelmet nyújtott az elemek ellen. Egy ilyen helyen könnyebb lesz majd ágakat a sziklának döntve egy viszonylag meleg menedékhelyet építeni.

Richard Tom szekercéjével vaskos póznákat vágott a lombkorona alatt, melyeket azután a sziklafalnak támasztott. Amíg ő összekötözte a póznákat drótszerű fenyőgyökerekkel, amiket a mohás talajból húzott fel, Kahlan, Jennsen és Cara ágakat kezdtek gyűjteni száraz fekhelynek és a menedék befedésére.

– Richard – kérdezte Jennsen, miközben egy kéve ezüstfenyő ágat vonszolt a menedékhelyhez –, hogyan akarod megszabadítani Bandakart a Birodalmi Rendtől?

Richard egy súlyos ágat fektetett fel magasan a póznákra és helyére kötözte egy darab fenyőgyökérrel.

– Nem tudom, hogy képes leszek-e rá. Számomra most a legfontosabb, hogy megszerezzem az ellenszert.

Jennsen kissé meglepve nézett.

– De, hát nem fogsz segíteni azoknak az embereknek?

A férfi visszapillantott rá a vállai felett.

– Megmérgeztek, bárhogyan is nézzük, hajlandók meggyilkolni, ha nem cselekszem kívánságuk szerint – ha nem végzem el a piszkos munkát nekik. Azt gondolják, hogy mi barbárok vagyunk és ők fölöttünk állnak. Azt gondolják az életünk nem ér annyit, mivel nem vagyunk tagjai a csoportjuknak. A legfontosabb felelősségem a saját életem védelme, az ellenszer megszerzése.

– Értem, mit mondasz. – Jennsen átnyújtott Richardnak egy másik ezüstfenyő ágat. – De még mindig azt gondolom, hogy ha megsemmisítjük a Rendet Bandakarban és Nicholast, azzal magunkon segítünk.

Richard mosolygott.

– Ezzel egyet tudok érteni, és meg fogjuk tenni, amit tudunk. De, hogy igazán segítsünk nekik, meg kell győznöm Owent és társait, hogy segíteniük kell magukon.

Cara gúnyosan felnevetett.

– Az jó kis trükk lesz! Megtanítani a bárányokat, hogy farkasokká váljanak.

Kahlan egyetértett. Úgy gondolta, hogy Owent és társait meggyőzni arról, hogy megvédjék magukat, nehezebb lenne, mintha ők öten maguk szabadítanák meg Bandakart a Birodalmi Rendtől. Vajon min jár Richard esze?

– Nos – mondta Jennsen –, mivel mind benne vagyunk, mindannyiunknak szembe kell néznünk majd a Renddel fent Bandakarban, nem gondolod, hogy jogom van tudni mindent? Jogom van tudni, hogy ti ketten miről szemeztek és sugdolóztok egymással?

Richard egy pillanatig meredten nézte Jennsent, majd visszatekintett Kahlanra.

Kahlan letette a kéve ágat a menedékhelyhez közel.

– Azt hiszem, igaza van.

Richard láthatóan nem örült ennek, de végül bólintott, és letette az ágat, melyet tartott.

– Közel két évvel ezelőtt Jagangnak sikerült mágiát használva pestisjárványt indítania. Maga a járvány nem volt mágikus, csak pestis volt. Átsöpört a városokon, s tízezrével végzett az emberekkel. Mivel a tűzvihart a mágia egy szikrájával indította el, megtaláltam a módját, hogy megállítsam a járványt – mágiával.

Kahlan el sem tudta hinni, hogy egy ilyen lidércnyomást össze lehet sűríteni egy ilyen egyszerű állításban, s már belefogott, hogy megfelelően kifejezze a borzalmat, amit átéltek. De Jennsen arckifejezése arról árulkodott, hogy legalább valamicskét felfogott a rettegésből, mely úrrá lett a vidéken.

– Azért, hogy Richard visszatérhessen a helyről, ahol meg kellett állítania a pestist – mondta Kahlan, a történet szörnyű részleteit kihagyva – meg kellett fertőződnie a pestistől. Ha nem így tesz, életben marad, de élete hátralévő részét egyedül töltötte volna és úgy is halt volna meg, nem látva többé sem engem sem senki mást. Magába fogadta a pestist, hogy visszajöhessen és elmondhassa, hogy szeret.

Jennsen tágra nyílt szemekkel meredt.

– Nem tudtad, hogy szeret?

Kahlan kissé keserűen elmosolyodott.

– Nem gondolod, hogy az anyád is, ha tehetné, visszajönne a holtak világából, hogy elmondja, szeret, annak ellenére, hogy te azt tudod.

– De, gondolom visszajönne. De miért kellett megfertőződnöd csak azért, hogy visszatérhess? És honnan kellett visszatérned?

– A hely neve a Szelek Temploma, és részben a holtak világában van. – Richard a hágó felé mutatott. – Valami olyasmi, mint az a Határ, a holtak világának része volt, de mégis itt volt, ebben a világban. Azt lehet mondani, hogy a Szelek Temploma valami olyasmi volt. Rejtve volt a holtak világában. Mivel át kellett jutnom egy határféleségen, az Alvilágon keresztül, a szellemek árat szabtak, hogy visszatérhessek az élet világába.

– Szellemek? Láttál szellemeket odaát? – kérdezte Jennsen. Amikor Richard bólintott, a lány azt kérdezte: – Miért szabtak ilyen árat?

– A szellem, aki a visszatérésem árát megszabta Darken Rahl volt.

Jennsennek leesett az álla.

– Amikor megtaláltuk a Rahl Nagyurat – folytatta a történetet Cara – közel volt a halálhoz. Az Inkvizítor Anya veszélyes útra indult a Sliphen keresztül, teljesen egyedül, hogy megtalálja, ami meggyógyíthatná. Sikerült visszatérnie vele, de a Rahl Nagyúr akkor már pillanatokra volt a haláltól.

– A mágiát használtam, amire ráleltem – vette vissza a szót Kahlan. – Olyasvalamit, ami képes volt visszafordítani a járványt, amit a mágia okozott. A mágia, amit megidéztem a Három Harmónia volt.

– Három Harmónia? – kérdezte Jennsen. – Mik ezek?

– A Harmóniák alvilági mágiák. A segítségül hívásuk megóvja az embert attól, hogy átszelje a Fátylat a holtak világába. Sajnos, vagy talán szerencsére, akkor még nem tudtam semmi mást a Harmóniákról. Kiderült, hogy a nagy háború idején alkották őket, hogy véget vessenek a mágiának. A Harmóniák valami lényfélék, de lélek nélkül. A holtak világából származnak. Az élők világában megsemmisítik a mágiát.

Jennsen összezavarodott.

– De hogyan vihetnek véghez ilyesmit?

– Nem tudom, pontosan hogyan működnek. De a jelenlétük ebben a világban, mivel a holtak világának részei, elkezdi pusztítani a mágiát.

– Nem lehet megszabadulni a Harmóniáktól? Nincs rá mód, hogy visszaküldd őket?

– Ezt már megtettem – szólalt meg Richard. – De amíg itt voltak, ebben a világban, a mágia kezdte erejét veszteni.

– Nyilvánvalóan – vette át a szót ismét Kahlan –, amit elkezdtem azon a napon, amikor az élők világába hívtam a Harmóniákat, elindította az események egy sorát, ami tovább folytatódik annak ellenére, hogy a Harmóniákat Richard visszaküldte az Alvilágba.

– Ezt nem tudjuk – mondta Richard sokkal inkább Kahlannak, mint Jennsennek.

– Richardnak igaza van – mondta Kahlan Jennsennek –, nem tudjuk biztosan, de jó okunk van azt hinni, hogy így van. Ez a Határ, mely elzárta Bandakart, erejét vesztette. Ennek az időpontja azt sugallja, hogy nem sokkal azután történt, hogy elszabadítottam a Harmóniákat. Az egyik hiba, amelyről meséltem neked. Emlékszel?

Jennsen, Kahlanra meredt, majd bólintott.

– De te nem azért tetted, hogy árts az embereknek. Nem tudtad, hogy ez fog történni. Nem tudtad, hogyan fogja ez a Határ az erejét veszíteni, hogyan vonul be a Rend Bandakarba és hogyan követ el erőszakot azon a népen.

– Nem igazán számít, ugye? Megtettem. Én okoztam. Lehet, hogy miattam a mágia erejét veszti. Elértem azt, aminek megvalósításáért a Rend oly keményen dolgozik. Amit tettem, annak eredményeképpen halt meg az a sok ember Bandakarban, mások pedig kikerültek a világba, ahol, mint az ősi időkben, a szaporításukkal ismét elkezdik kitenyészteni a Tehetség nélkül született, mágia nélküli emberiséget. Közel járunk a mágia korának végéhez, s mindez amiatt történik, amit tettem.

Jennsen dermedten állt.

– És bánod, amit okoztál? Hogy talán olyasmit tettél, ami véget vet a mágiának?

Kahlan Richard karját érezte a derekán.

– Csak azt a világot ismerem, melyben van mágia – mondta végül. – Részben azért lettem Inkvizítor Anya, hogy segítsek megvédeni azokat a mágiával bíró embereket, akik nem tudják magukat megvédeni. Én is a mágia teremtménye vagyok – kibogozhatatlanul összefonódott velem. Mélységesen gyönyörű mágikus dolgokat ismerek, melyeket szeretek; ezek az élők világának részei.

– Tehát attól félsz, hogy a végét okoztad annak, amit a legjobban szeretsz?

– Nem annak, amit a legjobban szeretek – mosolygott Kahlan. – Azért lettem Inkvizítor Anya, mert hiszek a törvényekben, melyek megvédenek minden embert, s megadják a jogot mindenkinek a saját életéhez. Nem akarnám, hogy egy szobrász művészi képességei elmúljanak, egy énekes hangja elnémuljon, sem, hogy egy gondolkodó elme elcsituljon. Azt sem akarom, hogy az embereket megfosszák attól a képességüktől, hogy mágiával elérjék, amit akarnak.

A mágia maga nem a legfontosabb, nem ez a lényeg. Azt akarom, hogy minden virág minden változatának esélye legyen a virágzásra. Te is gyönyörű vagy Jennsen. Nem választanám azt sem, hogy téged elveszítselek. Minden embernek joga van az élethez. Az eszme, mely szerint választani kell egyiket a másikkal szemben, ellenkezik azzal, amiben hiszünk. Kahlan megsimogatta Jennsen arcát, aki elmosolyodott.

– Nos, azt hiszem, egy mágia nélküli világban királynő lehetnék.

Cara, ágakkal a kezében, mellettük elhaladva így szólt:

– A királynőknek is meg kell hajolniuk az Inkvizítor Anya előtt. Ezt ne feledd!

15. FEJEZET

Fény áradt be, amint a láda teteje hirtelen felemelkedett. A rozsdás zsanérok nyöszörögtek tiltakozásul minden hüvelyknyi emelkedésre. Zedd hunyorgott a hirtelen támadt vakító nappali fényben. Izmos karok csapták hátra a láda tetejét. Zedd bizonyára ugrott volna egyet a nehéz fedél csapódásának dörgő robajára, ha nyakán a lánc egy kicsit is engedett volna. Por és rozsdás törmelék záporozott rá.

Az éles fény és a levegőben kavargó por miatt Zedd alig látott Az sem segített, hogy a nyakára tekert rövid lánc a láda aljának közepéhez volt szegecselve, s csak annyit engedett, hogy a fejét néhány hüvelykre fel tudta emelni. Mivel a karjait is hátrakötötték, szinte semmit sem tudott tenni, csak feküdt a láda alján.

Míg Zedd arra kényszerült, hogy az oldalán heverjen, nyaka a vasszegecs közelében volt. A hirtelen beáramló hűvösebb levegőben legalább némi levegőhöz jutott. A ládában a hőség tikkasztónak tűnt. Néhány alkalommal, amikor éjjel megálltak, Zedd kapott egy-egy kupa vizet, ám ez közel sem volt elegendő. Neki és Adie-nek édeskeveset adtak enni is, de a vízre mindennél jobban szükségük lett volna. Zedd úgy érezte, lehet, hogy szomjan fog halni. A vízen kívül szinte másra nem is tudott gondolni.

A napokat már nem volt képes számon tartani, nem tudta mióta volt a láda aljához láncolva, ám, némi meglepetésére, még mindig életben volt. A láda ide-oda zötykölődött egy szekér hátuljában a hosszú, rögös úton, amit rövid idő alatt tettek meg. Zedd csak feltételezhette, hogy Jagang Császárhoz viszik. Abban is biztos volt, hogy szánakozhat saját sorsa felett, ha utazásuk végén még mindig életben lesz.

A láda fullasztó hőségében többször is előfordult, hogy azt hitte, rövidesen eszméletlenségbe zuhan és meghal. Többször is vágyta a halált. Biztos volt benne, hogy jobban járna, ha végzetes álom borulna rá, mint azzal, ami az út végén vár majd rá. Nem volt azonban más választása, mint életben maradni; a mágia, melyet a Nővér gyakorolt felette a Rada'Hanon keresztül, megakadályozta, hogy megfojthassa magát a lánccal, s arra is rájött, hogy igen nehéz pusztán akarattal végezni önmagával.

Zedd, miközben fejét a lánc szegecse még mindig a láda alján tartotta, megpróbált felfelé kémlelni, de csak az eget látta. Hallotta, amint egy másik ládatető csattanva kinyílik. Köhögött, amikor egy újabb porfelhő sodródott fölé. Amikor meghallotta Adie köhögését, nem tudta megkönnyebbülést érez-e, amiért Adie is életben van, vagy szánakozást, tudván, hogy hozzá hasonlóan neki is szörnyűségeket kell majd kiállnia.

Zedd talán készen is állt a rá váró kínzásokra. Varázsló volt és már kiállta a fájdalom próbáit. Félt a kínvallatástól, de tudta, hogy bírni fogja egészen haláláig. Legyengült állapotában számíthatott rá, hogy ez nem is fog olyan sokáig tartani. Ha úgy vesszük, a kínzások elviselése olyan lesz majd számára, mint amikor egy régi ismerőssel találkozik.

Ám Adie megkínzásától sokkal jobban félt, mint a sajátjától. Minden másnál jobban gyűlölte, ha másokat kínoznak. Gyűlölte a gondolatot, hogy Adie-nek ilyen bánásmódban lehet része.

A szekér belerázkódott, amikor a másik láda eleje lecsapódott. Adie-ből sikoly tört elő, amikor egy férfi megütötte.

– Mozdulj, ostoba vén némber, hogy hozzáférjek a lakathoz!

Zedd hallotta, amint Adie cipői a faládát kaparják, miközben hátrakötött kézzel megpróbált engedelmeskedni. Húsba csapódó öklök puffanása jelezte, a férfi nem volt elégedett Adie erőfeszítéseivel. Zedd lehunyta szemét, s azt kívánta, bárcsak ne kellene ezt hallania.

A Zedd börtönéül szolgáló láda eleje kicsapódott, s több fény és por áradt be. Árnyék vetült Zeddre, egy férfi közeledett. Mivel arcát a lánc a láda aljához szorította, nem látta őt. Hatalmas kéz nyúlt be, s helyezte a kulcsot a lakatba. Zedd, amennyire csak tudta, fejét hátrafeszítette, hogy a férfinak a lehető legtöbb helyet biztosítsa dolga elvégzéséhez. Törekvése jutalmául súlyos pofon zuhant arcára. Az ütéstől csengett a füle.

A lakat végre kipattant. A férfi hatalmas kezével a hajánál fogva megragadta Zeddet, s vonszolni kezdte akár egy zsák búzát, ki a ládából a szekér hátsó része felé. Zedd összeszorította ajkait, nehogy felkiáltson, amint csontjai a szekérágy kiálló futóléceinek ütődtek. A szekér végén azután a férfi egyszerűen ledobta őt a földre.

Csengő füllel, zúgó fejjel Zedd egy rúgástól ösztökélve megpróbált felülni. Sarat köpött. Hátrakötött kézzel nehezére esett engedelmeskedni. Három rúgás után, egy tagbaszakadt férfi megragadta a hajánál fogva és felemelte.

Zedd elkeseredett, amikor látta, hogy rettentő méretű sereg közepén ülnek. A hatalmas embertömeg üszögként terítette be a földet, amerre a szem ellátott. Úgy tűnt tehát, hogy megérkeztek.

A szeme sarkából meglátta Adie-t, aki a porban ült mellette, lógó fejjel, arcán kékes duzzanattal. Nem nézett fel, amikor árnyék vetült rá.

Egy hosszú, szürkésbarna szoknyás nő közeledett feléjük, s ez elvonta figyelmét az ellenséges erők felbecsülésétől. Zedd felismerte a barnás gyapjúruhát. Ez volt az a Sötétség Nővére, aki rájuk tette a Nyakörvet. A nevét nem tudta, a Nővér sohasem mondta. Valójában még csak nem is beszélt velük, amióta leláncolták őket a ládáikba. Megállt, föléjük magasodva, akár a javíthatatlan gyermekek szigorú nevelőnője.

Alsó ajkában a gyűrű, mely rabszolga voltát jelezte, Zedd szemében megfosztotta őt tekintélyének varázsától.

A földet főleg lótrágya borította, de nem kizárólag régi, száradt. A Nővér mögött lovak álltak kipányvázva, látszólag teljes rendetlenségben a katonák között. A lovakat, melyek láthatólag a lovassághoz tartoztak, jól tartották. Az igáslovak nem voltak olyan egészségesek. A lovak és katonák között szekerek és ellátmányhalmok pettyezték a késő délutáni tájat.

A hely bűzlött a sekély latrináktól, lovaktól, trágyától és a mindennapos tisztasági szükségleteket ki nem elégítő zsúfolt emberi szálláshelyek mocskos szagától. Zedd hunyorgott, amikor a több ezer tűzhely egyikének fanyar füstjét a szemét égetve az arcába fújta a szél.

A levegőben hemzsegtek a szúnyogok és a legyek. A legrosszabbak a legyek voltak. A szúnyogcsípés később kezd viszketni, de a legyek harapása azonnal. Hátrakötött kezével, nemigen tudott mást tenni, mint rázni a fejét, hogy legalább az orrától és a szemétől távol tartsa őket.

A két katona, akik kiszabadították Zeddet és Adie-t a ládáikból, türelmesen vártak oldalt. A nő szoknyája mögött, amerre csak a szem ellátott, hatalmas tábor terpeszkedett. Mindenfelé férfiak voltak, munkában elfoglalt, pihenő vagy szórakozó katonák. Öltözeteikben minden lehetséges változatot fel lehetett fedezni: bőrvértek, páncélingek, szegecsekkel kivert, övekkel magukra erősített irhák, piszkos zubbonyok és nadrágok, jó úton a cafatokra rothadás felé. A férfiak többsége borotválatlan volt, s mind olyan mocskos, akár az elvadult remeték szoktak lenni az őrült magányukban. A tábor embertömegének kiáltásai, füttyei, az üvöltöző, röhögő katonák, fém csörgése, csörömpölése, kalapácsok csengése, fűrészek ritmusos zaja, s a mindezen időnként áthatoló agonizáló fájdalomsikolyok fültépő lármával töltötték meg a levegőt.

Sátrak álltak itt ezrével, mindenfélék, akár szélvihar után a levelek, szanaszét szórva tarkították a lágyan gördülő tájat a keleten tornyosuló hegyek lábainál. Sok sátrat hadizsákmány díszített; tarka pamutfüggönyök függtek a bejáratnál, kis szék vagy asztal a sátor előtt, itt-ott női személyes holmik lebegtek a szélben a hódítás jelzőzászlóiként. Szekerek, lovak és hámjaik mind összezsúfolva álltak és hevertek a gyülevész hadnép között, látszólag teljes összevisszaságban. A talajt finom porrá köpülte a tömeg ebben a mindenfajta rendezettségtől mentes, várost gúnyoló táborban.

A hely egy rémálom volt a szabadjára engedett barbár csőcselék számára, kiknek céltalan léte kimerült a pillanat impulzusaiban. Bár vezetőiknek voltak célkitűzéseik, ezeknek a férfiaknak nem.

– Őexelenciája mindkettőtöket látni kíván – mondta a Nővér lenézve rájuk.

Sem Zedd, sem Adie nem szólt. A férfiak talpra rántották őket. Kemény lökés ösztökélte őket, hogy az elöl masírozó Nővér után induljanak. Zedd ekkor észrevette, hogy még több, közel tucatnyi katona kíséri őket.

A szekér egy útféle végéhez szállította őket, mely tekeregve-kanyarogva vágott át a szétterülő táboron. Az út vége, ahol szekerek sorakoztak, úgy tűnt egy belső tábor bejáratát képezi, valószínűleg egy parancsnoki területét. A közkatonák az állig felfegyverzett őrök gyűrűjén kívül táboroztak, ettek, kockáztak, hazárdjátékot játszottak, hadizsákmányt cseréltek, tréfálkoztak, beszélgettek és ittak, miközben figyelték a foglyokat és kíséretüket.

Zedd fejében megfordult a gondolat, hogy, ha elkiáltaná magát, hogy ő felelős a fényvarázslatért, mely oly' sok cimborájukat megölte vagy megsebesítette, a katonák talán felhördülve rájuk támadnának és megölnék őket, mielőtt Jagangnak esélye lenne legrosszabb kínzásait kipróbálni rajtuk.

Zedd kinyitotta száját, hogy kipróbálja tervét, de ekkor a Nővér hátrapillantott a válla felett. Zedd rájött, hogy hangját elnémította a Nővér hatalma, melyet a Nyakörvön keresztül gyakorolt. Nem beszélhetett, hacsak a Nővér nem engedélyezte.

A Nővért követve elsétáltak a szekérsor mellett, mely attól indult, amelyik hozta őket. Jóval több, mint tucatnyi teherszállító szekér sorakozott a kordonnal körülvett, nagyobb sátrakkal teli terület előtt. A szekerek egyike sem volt üres, mindegyik ládákkal volt felpakolva.

Szíve elszorult, amikor rájött, hogy ezek a szekerek a Varázslók Tornyából zsákmányolt portékákat szállították. Mindegyik szekér megtette az utat velük együtt. Mindegyik tele volt olyan dolgokkal, melyeket a Nővérek parancsára azok a Tehetséggel nem rendelkező férfiak hoztak el a Toronyból. Zedd megrémült a gondolattól, milyen felbecsülhetetlen értékű, s milyen hatalmas veszélyt rejtő dolgokat halmoztak fel ezekben a ládákban. A Toronyban voltak olyan dolgok, melyek bárki fejére veszélyt hozhattak, ha eltávolítják az őket védelmező pajzsokat. Voltak köztük ritka darabok, melyeket ha védelmező környezetükből, mint például a sötétből eltávolítják, többé nem lesznek életképesek.

Többrétegű irhába, páncélingbe és bőrbe öltözött őrök hosszú acélcsúcsos, éles pengékkel szárnyalt lándzsákkal, hatalmas félhold-szekercékkel és tüskés buzogányokkal portyáztak a területen. Ezek a zord katonák hatalmasabbak voltak és fenyegetőbben néztek ki, mint a közkatonák odakinn a táborban – pedig azok is elég félelmetesek voltak. Míg a különleges őrök járőröztek, állandóan éberen, a közömbös közkatonák a peremsávon kívül folytatták azt a tevékenységüket, amivel éppen el voltak foglalva.

Az őrök bevezették a Nővért, Zeddet és Adie-t egy tüskés barikádsor nyílásán. Mögötte álltak a különleges sátrak közül a kisebbek. Többségük kerek volt és egyforma méretű. Zedd úgy gondolta, hogy valószínűleg ezek voltak a Császár közeli személyzetének sátrai – kísérete és személyes rabszolgái lehettek itt elszállásolva. Zedd elgondolkodott, vajon a Nővéreket is mind a Császár táborán belül tartják-e.

Előttük a Császár és környezete grandiózus sátrainak pompás látványa emelkedett a késő délutáni fényben. Kétségkívül néhány e kényelmes sátrak közül, melyeket a szolgák és a kíséret sátrainak gyűrűjén belüli területen állítottak fel, magas rangú tisztek, tisztviselők és a Császár legbizalmasabb tanácsadói számára szolgáltak szálláshelyül.

Zedd azt kívánta, bárcsak lenne egy Fényhálója. Eljátszott a gondolattal, hogy mi lenne, ha be tudná gyújtani. Valószínűleg azon nyomban lefejezhetné a Birodalmi Rendet.

Tudta azonban, hogy egy ilyen zűrzavar és felfordulás csak időlegesen vetné vissza a Birodalmi Rendet. Csak újabb állatias indulatot szolgáltatnának üzenetük keresztülviteléhez. Ahhoz, hogy a Rend fenyegetésének véget vethessenek, Jagang megölésénél többre lenne szükség. Már nem is tudta biztosan, mi kellene ahhoz, hogy a világot megszabadítsák a Birodalmi Rend zsarnokságától és sanyargató hatalmától.

Az emberek többségében élő, csábítóan egyszerű elképzelés ellenére nem Jagang Császár személye volt ennek az inváziónak a hajtóereje. A hajtóerő egy elvetemült ideológia volt. Ennek saját létezéséhez meg kellett gátolnia, hogy látva a Birodalmi Rend hitelveinek és parancsainak eredményeként szenvedő tömeget, bárki is sikeres életet éljen. Az Újvilágban élő emberek szabadsága és ebből eredő sikere rávilágított a hazugságaira mindannak, amit a Rend prédikált. Az ő számukra a Teremtő káromlásának számított, ha valaki saját erőből ért el valamit, mivel a Rend azt tanította, hogy mindez csak bűnös úton lehetséges. A bűnnel le kell számolni a nagyobb jó érdekében. Ezért az Újvilág szabadságát össze kellett zúzni.

– Ezek azok? – kérdezte egy rövidre nyírt hajú őr. Az orrából és fülcimpáiról lógó karikákról Zeddnek egy nagy becsben tartott disznó jutott eszébe, amelyet a nyári vásárra díszítettek fel. Persze a becsben tartott disznókat megfürdetik, lesikálják és jobb a szaguk.

– Igen – felelte a Nővér. – Mindketten, az utasítás szerint.

A férfi sötét szemeinek megfontolt tekintetével felmérte Adie-t és Zeddet. Fenyegető ábrázata arról árulkodott, hogy önmagát nyilván erényes embernek tartotta, akinek nem tetszik, amit lát: a gonoszt. Miután szemrevételezte nyakukon a Nyakörveket, melyek jelezték, hogy nem jelentenek veszélyt a Császárra, oldalt lépett és hüvelykujja felemelésével átirányította őket egy második barikádon, túl a kíséret, a szolgák és rabszolgák sátrain. Zord tekintete kísérte a bűnösöket útjukon, megérdemelt sorsuk felé.

A belső táborból katonák özönlöttek feléjük, hogy körbefogják őket. Zeddnek feltűnt, hogy öltözetük rendezettebb. Hasonló irha- és vért-rétegekbe burkolóztak, nehéz bőrből készült fegyveröveket és mellkasukon keresztbe vetett szegecselt szíjakat viseltek. Mindebben volt bizonyos egységesség, azonosság, amely megmutatta, hogy ők különleges őrök. Széles öveikről himbálózó fegyvereik jobb minőségűek voltak és többet is hordtak belőlük. Mozgásukból Zedd tudta, hogy ezek nem tipikus, összeverbuvált, toborzott katonák, hanem kiképzett férfiak, magasan fejlett képességekkel a hadviselésre.

Ők voltak a Császár elit testőrei.

Zedd vágyakozva nézett a majdnem teli vizes csöbör felé, mely a hőségben álló, szolgálatot teljesítő őr számára volt odakészítve. Egy Császárnak nem lenne hasznára, ha elit őrei a vízhiánytól orra buknának. Tudván, milyen válaszra számíthat, Zedd nem kért inni. Oldalra pillantva látta, hogy Adie megnyalja cserepes ajkait, de ő is csendben maradt.

Enyhe emelkedő vezetett fel a legnagyobb és legimpozánsabb sátorhoz a Császár kíséretének szintén lenyűgöző, de kisebb szálláshelyei között. Valójában a Császár sátra sokkal inkább utazó palotának tűnt, mintsem sátornak. Hivalkodó háromcsúcsos tetejét magas póznák szúrták át, melyeken színes jelzőzászlók és lobogók lengtek. A külső falakat élénk hímzéses sátorlapok ékesítették. Sárga és vörös zászlók hullámoztak lustán a forró, késő délutáni levegőben. Bojtok és szalagok díszítették minden oldalról, s ettől úgy nézett ki, mint egy ünnepély központi gyülekező sátra.

A bejáratnál álló őr tekintete találkozott Zeddével, majd félrevonta az arany címerpajzsokkal és kovácsolt ezüst domborművekkel fedett báránybőr függönyt. Egy másik őr keményen Zedd vállára csapott, majdnem leütve őt a lábáról. Zedd betántorgott az ajtón a sátor gyengén megvilágított belsejébe, Adie pedig botladozva követte.

Odabenn a tábor nyers zaját találomra felaggatott díszes szőnyegek csillapították. Több száz selyem- és brokátpárna szegélyezte a sátor padlóját. Színesen dekorált drapériák osztották részekre a homályos belső teret és fedték be a külső falakat. A sátor tetején a gézszerű anyaggal fedett nyílások csak kevés fényt engedtek be, de elegendőek voltak ahhoz, hogy a grandiózus sátor csendes homályán némi levegő áramoljon át. Olyan sötét volt odabenn, hogy lámpásokra és gyertyákra volt szükség.

A szoba közepén, a hátsó rész felé, egy ékes, pompás vörös selyemmel bevont szék állt. Lehet, hogy ez volt Jagang Császár trónja, de ő nem ült benne.

Míg az őrök körbefogták Zeddet és Adie-t, erősen korlátozva mozgásterüket, az egyik katona a szövetfalak mögé ment, ahonnan fény áradt ki. A Zeddet szorosan körülvevő őrök bűzlöttek az izzadtságtól. Csizmáikra vastag trágyaréteg rakódott. A pazar környezet minden törekvése ellenére, hogy a tisztelet légkörét, a szentség díszletét megteremtsék, a helyet egy tanyaudvar megrekedt bűze hatotta át. A lótrágya és a katonák izzadsága, akik Zeddel és Adie-vel együtt léptek be ide, csak tovább rontott a helyzeten.

A férfi, aki az imént a falak mögött tűnt el, kidugta a fejét és jelzett a Nővérnek. Amikor az odament hozzá, súgott neki valamit, ezután mindketten eltűntek a falak mögött.

Zedd lopva Adie-re pillantott. A nő teljesen fehér szemei előre meredtek. Zedd a súlyát áthelyezte egyik lábáról a másikra, mintegy ürügyként, hogy a nő felé hajolhasson és lopva megérinthesse vállával a vállát, vigasztaló üzenetként egy olyan helyzetben, ahol vigaszra remény sem volt. Adie gyengéd lökéssel felelte; az üzenetet vette és nagyra értékeli. Zedd vágyott rá, hogy megölelje a nőt, de tudta, valószínűleg soha többé nem lesz már erre alkalma.

Fojtott hangokat hallottak, de a nehéz faliszőnyegeken át Zedd nem értett semmit. Ha hozzáférne Tehetségéhez, mindent képes lett volna hallani, de a Nyakörv elvágta őt a Tehetségétől. Azt azonban ki tudta venni így is, hogy a Nővér jelentése, szavai rövidek voltak és hivatalosak.

A rabszolgák, akik a sátorban dolgoztak sepregették a szőnyegeket, fényezték a finom vázákat vagy viasszal kenték be a szekrényeket. Nem figyeltek azokra az emberekre, akiket az őrök behoztak, de a veszedelem hirtelen, halk hangjára mindannyian észrevehetően fokozott figyelmet fordítottak munkájuknak. Bár kétségkívül elég gyakran hoztak foglyokat a Császár elé, Zedd biztos volt benne, hogy a pompázatos sátorban munkálkodók számára nem lenne bölcs dolog, ha a Császár ügyeire egy cseppet is figyelnének.

A szőttesekből álló falak mögül meleg ételszag áradt. Az illatok változatossága, melyeket Zedd képes volt észlelni, elképesztő volt. A hely bűzétől azonban a húsok, az olíva-olaj, a vörös- és fokhagyma illatozó aromája is undort keltővé vált.

A Nővér előlépett a színes szövetekkel díszített fal mögül. Alsó ajkában a gyűrű hamuszürke arcának hátterén teljes megnyugvásról árulkodott. Fejét éppen csak megbillentve jelzett a foglyok mellett álló katonáknak.

Erőteljes ujjak ragadták meg Zedd és Adie karjait, és tessékelték őket a nyílás és a mögüle érkező fénysugár felé.

16. FEJEZET

Zeddet egy hirtelen rántás megállította, s végül ott állt béklyóba verve maga az Álomjáró, Jagang Császár metszőn fenyegető tekintete előtt.

A Császár díszes faragású magas támlás székében trónolt egy nagy étkező asztal mögött. Két könyökére támaszkodva tenyérnyi libacombot majszolt. Borotvált fejéről gyertyák pontszerű fényei verődtek vissza táncolva, ahogy halántékán az inak hullámzottak a rágás ütemére. Szája sarkából alsó ajka közepéig lenőtt vékony bajsza állkapcsával ritmusban mozgott, s e tánchoz csatlakozott a finom lánc is, mely orrában és fülében karikákhoz kapcsolva lengett. Gyűrűkkel díszített húsos ujjai fénylő libazsírban fürödtek, mely lefolyt csupasz alkarjaira is.

Jagang az asztal mögül látszólag közömbösen tanulmányozta legújabb foglyait.

Az asztalon és mellette két oldalon felállított gyertyák ellenére a sátor belseje egy várbörtön sűrű homályának érzetét keltette.

A Császártól két oldalra a széles asztalon ételekkel halmozott tálcák, palackok, serlegek, tálak álltak és elszórva könyvek és tekercsek hevertek. Nem volt elegendő hely az összes ezüsttál számára, ezért néhányat kisméretű, díszített oszlopokon helyeztek el ügyesen kiegyensúlyozva.

Egy kisebb hadsereg számára elegendő étel volt az asztalon.

A Rend által hirdetett eszmével szemben, mely szerint nemes céljuk az emberiség jobblétéért hozott áldozat, Zedd tudta, hogy a Császár asztalának bősége éppen ellentétes üzenetet volt hivatott közölni, még akkor is, amikor magán a Császáron kívül senki sem látta.

Jagang mögött a fal mellett rabszolgák sorakoztak, néhányan további tálcákat tartva, mások merev pózban állva, de mind parancsra várva. A hátul állók között volt néhány fiatalember – fiatal varázslók, következtette Zedd abból, amit hallott –, akik egy laza fehér nadrágon kívül semmit sem viseltek. Így végezték hát a Próféták Palotájában képzett varázslók, s sorsukban osztoztak az elfogott Nővérek is, akik a tanáraik voltak. Most mind az Álomjáró foglyai. A legkiválóbb férfiakat, akik hatalmas képességekkel rendelkeztek, most házicselédként szolgai munkára használtak. Ez szintén a Birodalmi Rend Császárának üzenete volt; hogy mindenkinek megmutassa, az erényben és észben legjobbakat fazekak tisztítására használja, míg brutális katonái uralkodnak felettük.

Az ifjabb nők, mind a Sötétség mind a Fény Nővérei közül, feltételezte Zedd, olyan ruhákba voltak öltöztetve, melyek nyaktól csuklóig és bokáig futottak, de olyan átlátszóak voltak, hogy a nők akár meztelenek is lehettek volna. A mögötte húzódó szándék szintén az volt, hogy megmutassa, Jagang Császár milyen kevésre tartja e nők Tehetségét, s csak saját élvezetének eszközeként értékeli őket. Az idősebb, kevésbé vonzó nők barnás-szürke ruháikban oldalt álltak. Ők valószínűleg egyéb alantas módokon szolgálták a Császárt.

Jagang örömét lelte abban, hogy rabszolgaként tarthatja a világ néhány legtehetségesebb emberét. A Rend természetének inkább megfelelt az, hogy megalázza a képességekkel bírókat, minthogy ünnepelje őket.

Jagang figyelte Zeddet, amint végignézett a házirabszolgák során, de érzelmeit nem mutatta. Az Álomjáró bikanyaka miatt szinte olybá tűnt, mintha nem is ember lenne. Mellkasának és masszív vállainak izmait látni engedte az ujjatlan gyapjú mellény, melyet viselt. Zedd sohasem látott még hozzá hasonlóan erőteljes és izmos férfit, aki még nyugalmában is fenyegető jelenség volt.

Amint Zedd és Adie némán álltak előtte, Jagang fogai újabb cafatot téptek ki a libacombból. A feszült csendben rágott és figyelte őket, mintha azt próbálná eldönteni, mit is tesz majd legújabb zsákmányával.

Koromfekete, pupilla nélküli szemei voltak azok, melyek mindennél jobban azt éreztették Zeddel, hogy menten megfagy a vér az ereiben. Amikor Zedd utoljára látta ezeket a szemeket, nem volt béklyóba verve, ám az a Tehetséggel nem bíró lány megakadályozta, hogy végezzen a férfival. Azóta kiderült, az volt az az elhalasztott lehetőség, amit Zedd a legjobban sajnált. Az esély, hogy megölje Jagangot, kicsúszott a markából azon a napon, s nem az ellene felsorakoztatott képzett Nővérek és hadsereg hatalmas ereje miatt, hanem csupán egyetlen, Tehetséggel nem bíró lány volt az oka.

Azok a fekete szemek, egy hatalma teljében lévő Álomjáró szemei, most csillogtak a gyertyafényben. E szemek sötét űrjében komor árnyak vonultak át, akár a felhők egy Hold nélküli éjszakán.

Az Álomjáró tekintetének közvetlensége annyira nyilvánvaló volt, mint Adie-é, amikor Zeddre nézett tiszta fehér szemeivel. Jagang átható tekintetében Zeddnek emlékeztetnie kellett magát, hogy lazítson izmain, s ne felejtsen el lélegezni.

A szemekben a legrémületesebb azonban az volt, amit Zedd bennük meglátott: egy éles, számító elmét. Zedd már elég hosszú ideje harcolt Jagang ellen ahhoz, hogy megértse, nagy veszedelmet rejt magában, ha valaki alábecsüli ezt a férfit.

– Jagang, az Igazságos – mondta a Nővér kezével bemutatva az előttük ülő rémálom-embert. – Kegyelmes uram, ez itt Zeddicus Zu'l Zorander, Első Varázsló és egy varázslónő, kinek neve Adie.

– Tudom, kik ők – mondta Jagang mély hangon, mely éppen annyira terhes volt a fenyegetéstől, mint az ellenszenvtől.

Hátradőlt, egyik karját a szék támláján, egyik lábát pedig az egyik faragott karfán lógatta. A libacombbal gesztikulált.

– Richard Rahl nagyapja, mint hallom.

Zedd nem szólt.

Jagang a félig lerágott combot félredobta egy tálra és felkapott egy kést. Egyik kezével levágott egy nagydarab vörös húst egy sültről és felszúrta. Könyökével az asztalra támaszkodva, a kést lengetve beszélt. Vörös lé csurgott végig a pengén.

– Valószínűleg nem így képzelted el ezt a találkozást.

Nevetett saját tréfáján, mély, harsogó, vészjóslón élénk kacajjal.

Fogaival lehúzta a húsdarabot a pengéről, és rágni kezdte, miközben figyelte őket, mint aki képtelen eldönteni, hogy a gondolataiban parádézó örömtelien szörnyű lehetőségek tárházából mit válasszon.

A húst leöblítette egy ékköves ezüst serlegből ivott korttyal, de közben tekintetét egy pillanatra sem vette le róluk. – El sem mondhatom, mennyire örvendek, hogy meglátogattatok.

Vigyora olyan volt, akár maga a halál.

– Élve.

Csuklóját a késsel együtt megforgatta.

– Sok mindent meg kell beszélnünk. – Nevetése elhalt, de vigyora maradt. – Nos, hát kezdjétek. Jó házigazda leszek és figyelek.

Zedd és Adie hallgattak, miközben Jagang fekete tekintete egyikükről a másikra váltott.

– Nem vagytok beszédes kedvetekben – még? Nos, nem számít. Rövidesen csacsogni fogtok.

Zedd nem pazarolta erejét arra, hogy elmondja Jagangnak, a kínzással nem nyer semmit. Úgy sem hinne ilyen kérkedésnek, s ha hinne is, aligha szabna gátat vágyának.

Jagang ujjaival kikotort néhány szem szőlőt egy tálból.

– Leleményes fickó vagy, Zorander Varázsló. – Néhány szőlőszemet bedobott a szájába és rágcsált miközben folytatta – Teljesen egyedül Aydindrilben, egy hadsereg vett körül, és sikerült rászedned, hogy azt higgyem, csapdába ejtettem Richard Rahlt és az Inkvizítor Anyát. Jó kis trükk. El kell ismerjem, mert elismerés jár érte.

És a fényvarázslat, amit az embereim között gyújtottál be, figyelemreméltó. – Újabb szőlőszemet tett a szájába. – Van némi fogalmad arról, közülük hány százezret kapott el a varázslatod?

Zedd látta a férfi széken átvetett szőrös karjának izmait megfeszülni, amint az ökölbe szorította kezét. Majd Jagang lazított kezén és előre hajolt, hogy hüvelykujjával kivájjon egy hosszú sonkadarabot.

Meglengette a húst, s folytatta.

– Éppen ezt a fajta varázslatot kell a számomra is megidézned, jó varázsló. Mint tudom a szukáimtól, akik magukat a Fény vagy Sötétség Nővéreinek nevezik, attól függően kitől várnak nagyobb szívességet a Másvilágon, valószínűleg nem saját magad idézted meg ezt a kisebb varázslatot. Hanem egy alkotott varázslatot használtál a Varázslók Tornyából, s egyszerűen begyújtottad az embereim között valamiféle trükkel vagy kiváltó tárggyal. Valószínűleg egy kis érdekességgel, amit egyikük felvett és miközben megvizsgálta, beindította a varázslatot.

Zeddet kissé megrémítette, hogy Jagang ilyen sok mindent képes volt megtudni. A Császár nagyot harapott a sonka végéből, de még mindig őket nézte. Engedékeny arckifejezése már kezdett megváltozni.

– Tehát, mivel most te magad nem vagy képes ilyen csodálatos mágiát megidézni, elhozattam néhány dolgot a Toronyból, hogy elmondhasd, hogyan működnek, mi a hasznuk. Biztos vagyok benne, hogy számos érdekes darab van leltáron. Szeretnék használni néhányat az idézett varázslatokból, hogy kirobbantsanak számunkra néhány átjárót D'Harába. Megspórolna nekem némi időt és gondot. Biztosan megérted lelkesedésemet, hogy D'Harában akarok lenni mielőbb, hogy végre leszámoljak ezzel az apró kis ellenállással.

Zedd nagy levegőt vett, s végül megszólalt:

– Ami azoknak a dolgoknak a többségét illeti, az idők végezetéig kínozhatnál, akkor sem tudnék róluk mondani semmit, mert nem rendelkezem semmiféle tudással róluk. Veled ellentétben, én ismerem a korlátaimat. Egyszerűen nem tudom, hogyan nézhet ki egy ilyen varázslat. S még ha tudnám is, az nem jelenti, hogy működtetni is tudnám. Egyszerűen szerencsém volt azzal, amelyiket használtam.

– Lehet, lehet, de néhány dologról igen is tudsz valamit. Végül is, mint hallom, Első Varázsló vagy; az a te Tornyod. Aligha hihető, ha azt állítod, hogy nem ismered a benne lévő dolgokat. Annak ellenére, hogy a szerencsére hivatkozol, sikerült eleget tudnod arról az alkotott fényhálóról ahhoz, hogy begyújtsd az embereim között, tehát nyilvánvalóan rendelkezel tudással a leghatékonyabb darabokról.

– Halvány fogalmad sincs a mágiáról – csattant fel Zedd. – A fejed tele van mindenféle grandiózus ötletekkel, s azt hiszed más sem kell tenned csak parancsolnod, s megvalósulnak. Hát, nem így van! Bolond vagy, akinek halvány fogalma sincs a valódi mágiáról és a korlátairól!

Jagang megemelte egyik szemöldökét.

– Ó, én azt hiszem, többet tudok, mint te képzelnéd, varázsló. Tudod, imádok olvasni, és, nos, meg van az előnyöm, hogy áttanulmányoztam néhányat a legfigyelemreméltóbb Tehetséggel bíró elmék közül. Valószínűleg jóval többet tudok a mágiáról, mint ahogy gondolnád rólam.

– Vakmerő önámító vagy, én ezt tartom rólad.

– Önámító? – Jagang kitárta karjait. – Létre tudsz hozni egy Árnyat, Zorander Varázsló?

Zedd megmerevedett, Jagang hallotta a nevet; ez volt minden. Szeretett olvasni. Olvasta ezt a nevet valahol.

– Persze, hogy nem. Mint ahogy ma már egyetlen élő ember sem képes erre.

– Te nem tudsz teremteni olyan lényt, Zorander Varázsló. De el sem tudod képzelni, mennyi mindent tudok a mágiáról. Tudod, megtanultam életre kelteni elveszett tehetségeket – olyan tudományokat, melyekről régóta azt hiszik, halottak és a semmibe vesztek.

– Elismerem, hogy nagyszerű álmodozó vagy Jagang, de álmodozni könnyű. Az álmaidat nem lehet valósággá tenni, csak mert úgy döntesz, vágyod, hogy életre kelljenek.

– Tahirah Nővér tudja mi az igazság – Jagang a késével intett az egyik nő felé. – Mondd el neki, kedves, mondd el neki, mit vagyok képes megálmodni, és mit vagyok képes életre kelteni.

A nő habozva előre lépett néhány lépést.

– Úgy van, ahogy Őméltósága mondja – a nő kerülve Zedd haragos tekintetét, drótszerű ősz hajával kezdett piszmogni. – Őméltósága briliáns vezérletével képesek voltunk a régi tudás egy részét feléleszteni. Császárunk szakértő útmutatásával képesek voltunk egy Nicholas nevű varázslót felruházni egy háromezer éve nem látott képességgel. Ez Őméltóságának egyik legnagyobb tette. Személyesen biztosíthatlak arról, hogy úgy van, ahogy Őméltósága mondja; újra jár-kel egy Árny a világban. Ez nem képzelgés, Zorander Varázsló, hanem az igazság.

– A szellemek segítsenek – tette hozzá alig hallhatóan –, ott voltam, láttam megszületni az Árnyat.

– Teremtettetek egy Árnyat? – Zedd ökölbe szorított kezei még mindig a háta mögé voltak kötve. Hosszú dühös lépést tett a Nővér felé. – Elment az eszed, te nő?! – A nő a falig hátrált.

Zedd dühét Jagang felé irányította.

– Az Árnyak katasztrofálisak voltak! Nem lehet őket uralni! Őrült, aki ilyen lényt teremt!

Jagang mosolygott.

– Féltékeny vagy, varázsló? Féltékeny vagy, mert te nem vagy képes végrehajtani ilyesmit, nem tudsz létrehozni egy ilyen fegyvert ellenem, én pedig képes voltam teremteni egyet, hogy elvegyem tőled Richard Rahl-t és a feleségét?

– Egy Árnynak olyan képességei vannak, melyeket nem tudhatsz uralni.

– Egy Árny nem jelent veszélyt egy Álomjáróra. Az én képességem gyorsabb mint az övé. Jobb vagyok nála.

– Nem számít, milyen gyors vagy – nem a gyorsaságon múlik! Egy Árnyat nem lehet uralni, és nem fogja azt tenni, amit te akarsz!

– Úgy tűnik, elég jól képes vagyok uralni – Jagang könyökére támaszkodva előredőlt. – Te azt hiszed, mágiára van szükség ahhoz, hogy irányítsd azokat, akik felett uralkodni akarsz, de nekem nincs szükségem mágiára. Sem Nicholas-szal, sem az emberiséggel szemben.

Úgy tűnik, te rögeszmésen ragaszkodsz az uralomhoz, én nem. Találtam egy olyan népet, akiket a hozzád hasonlók, a Tehetséggel bírók kivetettek maguk közül, nem engedték, hogy szabad emberként éljenek, gyalázták őket, mert nem rendelkeztek a ti becses mágiátoknak a szikrájával sem – egy népet, akit gyűlöltek és száműztek, mert a te fajtád nem volt képes uralni őket. Ez volt a bűnük: a mágiátok uralmán kívül álltak. – Jagang öklével az asztalra sújtott. A rabszolgák mind ugrottak a tálakkal.

A te fajtád ilyennek akarja az emberiség jövőjét; a te fajtád, csak azokat hagyná szabadon élni, akikben megvan a Tehetség szikrája, hogy aztán a Tehetségeteket használva uralkodhass felettük! Akár a Nyakörv a nyakad körül, kéjesen vágysz arra, hogy a mágiával az egész emberiségre Nyakörvet tegyél. Én ráleltem ezekre a kivetett, Tehetséggel nem bíró emberekre, és visszatereltem őket embertársaik közösségének kebelébe. A te fajtádnak nem tetszik, gyűlöli, hogy őket nem érintheti az aljas mágiátok.

A te fajtád megvetette és száműzte őket; mi szívesen láttuk őket magunk között. Valójában a jövő emberének mintáiként tekintjük őket. A mi ügyünk, az ő ügyük természetüknél fogva – az emberiség tisztasága a mágia szennyes pecsétje nélkül. Így a világ végre egységes lesz és békés.

Előnyben vagyok veled szemben, varázsló; az igazság az én oldalamon áll. Nincs szükségem mágiára ahhoz, hogy diadalmaskodjak; neked szükséged van rá. Az emberiség legszebb jövőjét képzeltem el, és visszafordíthatatlan útját már elindítottam.

E nép segítségével, elfoglaltam a Tornyodat. A segítségükkel felbecsülhetetlen kincseket fedeztem fel és hoztam el onnan. Már nem tehetsz semmit, hogy megállítsd őket. Az ember most saját útján indul el, anélkül hogy a mágia átka sötét árnyékot vetne rá.

Van már egy Árnyam is, hogy segítsen nemes célunk megvalósításában. Azokkal az emberekkel dolgozik együtt az ügyünkért. S Nicholas már felbecsülhetetlennek bizonyult.

S mi több, ez az Árny, akit a te fajtád sohasem lenne képes uralni, megfogadta, hogy elhozza nekem azt a kettőt, akit a legjobban akarok: az unokádat és a feleségét. Nagyszerű terveim vannak velük – nos a nővel, egyébiránt. – A Császár vörös arcán lágy mosoly jelent meg. – Az unokáddal nem olyan nagyszerűek.

Zedd alig tudta türtőztetni dühét. Ha nem lett volna rajta a tehetségét megfojtó Nyakörv, mostanra már porrá és hamuvá rombolta volna az egész palotát.

– Amint ez a Nicholas mesterévé válik annak, amit tud, rá fogsz jönni, hogy vágyni fog a saját bosszújára, s ez olyan árat jelent, melyet te megfizethetetlennek találsz majd.

Jagang széttárta a karjait.

– Ebben tévedsz, varázsló. Bármit megadhatok, amit Nicholas kér a Rahl Nagyúrért és az Inkvizítor Anyáért. Nem létezik olyan, hogy túl nagy ár. Talán azt gondolod, kapzsi vagyok és önző, de tévedsz. Bár élvezem a javakat, a legnagyobb örömöt abban a szerepben lelem, hogy megtöröm a pogányokat. Ez az a cél, melyért igazán lelkesedem, s végül majd az egész emberiség meg fog hajolni igaz ügyünk és a Teremtő előtt. – Jagang felvillanó hevessége csillapodni látszott. Hátradőlt és egy ezüst tálból diót kanalazott ki.

– Zedd téved – szólalt meg Adie. – Bebizonyítottad, hogy pontosan tudod, mit csinálsz. Megfelelően képes leszel uralni az Árnyadat. Javasolhatom, hogy tartsd a közeledben, hadd segítsen fáradozásaidban.

Jagang rámosolygott Adie-re.

– Te is, te kiszáradt vén varázslónő, el fogsz mondani mindent, amit tudsz arról, mi van azokban a ládákban.

– Haha... – Adie hangja gúnyos volt. – Bolond vagy a te értéktelen kincseiddel. Remélem, meghúzódik majd a derekad, amikor cipeled magaddal mindenhová a ládáidat.

– Adie-nek igaza van. – szólt közbe Zedd. – Tehetetlen fajankó vagy, aki csak...

– Ó, ugyan, ugyan. Ti ketten csak nem hiszitek, hogy feldühítetek és dührohamomban itt helyben lemészárollak benneteket? – Gonosz mosolya visszatért. – Megspórolva a nektek kijáró igazságszolgáltatást?

Zedd és Adie elhallgatott.

– Kamaszkoromban – mondta Jagang halkra fogva, s a távolba meredve –, egy senki voltam. Egy utcai kis vagány Altur'Rang-ben. Verekedtem. Loptam. Az életem üres volt. A jövőm a következő étel volt. Egy nap megláttam egy embert az utcán. Úgy nézett ki, mint akinek van pénze, s én akartam azt a pénzt. Már sötétedett. Csendesen mögé lopóztam azzal a szándékkal, hogy fejbe vágom, de akkor hirtelen megfordult és a szemembe nézett. – A mosolya megállított. Nem volt kedves mosoly, sem gyenge, hanem annak az embernek a mosolya volt, aki tudja, ha kedve tartja, ott helyben megölhet. A zsebéből előhúzott egy érmét és odadobta nekem, majd egy szó nélkül megfordult és folytatta útját.

Néhány héttel később, egy éjszaka közepén egy sikátorban ébredtem, ahol kidobott, régi pokrócok alatt ládák között aludtam, s megláttam egy sötét alakot az utcán. Tudtam, hogy ő az, még mielőtt odadobta az érmét és eltűnt a sötétben.

Amikor legközelebb láttam, kőpadon ült egy ódon tér szélén, ahova Altur'Rang kevésbé szerencsés férfijainak egy része járt. Hozzám hasonlóan, ezeknek az embereknek nem volt semmi esélyük az életben. Az emberek kapzsisága kiszívta belőlük az életet. Eljártam oda, hogy lássam őket és azt mondjam magamnak: nem akarok így felnőni, de tudtam, hogy mégis úgy lesz, egy senki leszek, emberi hulladék, aki csak arra vár, hogy a feledés homályába vesszen a holtak világában. Egy lélek, érték nélkül.

Leültem a férfi mellé és megkérdeztem, miért adott nekem pénzt. A válasz helyett, amit a legtöbb felnőtt adott volna egy fiúnak, beszélt nekem az emberiség nagyszerű céljáról, az élet értelméről, s hogy amik vagyunk, az csupán rövid megálló az úton, melyet a Teremtő kijelölt nekünk – ha elég erősek vagyunk, hogy megfeleljünk a kihívásnak.

Azelőtt sohasem hallottam ilyesmit, azt mondtam neki, nem hiszem, hogy az ilyesmi számít az én életemben, mert én csak egy tolvaj vagyok. Azt felelte: én csak visszavágok az engem ért igaztalan sors miatt. Azt mondta, az emberiség gonosz, amiért ilyenné tett engem, s csak áldozat útján és a hozzám hasonlók segítésével remélhet megváltást az Alvilágon. Felnyitotta a szemem, s megláttam az emberek bűneit.

Mielőtt távozott volna, megfordult és megkérdezte tőlem, tudom-e, hogy milyen hosszú az örökkévalóság. Azt feleltem: nem. Azt mondta, hogy nyomorult életünk ebben a világban csupán egy szempillantásnyi idő, mielőtt belépünk a következő világba. Ez életemben először igazán elgondolkoztatott az élet magasabb céljáról.

Az elkövetkezendő hónap során, Narev Testvér vette a fáradtságot és beszélt nekem a Teremtésről és az örökkévalóságról. Egy lehetséges jobb élet látomását villantotta fel előttem, amikor azelőtt semmilyen jövőm nem volt. Tanított engem az áldozatról és a megváltásról. Mielőtt megmutatta nekem a fényt, azt hittem az örökkévaló sötétség a végzetem. Befogadott, cserébe segítettem neki az élet fáradságos dolgaiban. Számomra Narev Testvér tanító volt, pap, tanácsadó, az üdvözülés útja. – Jagang tekintetét Zeddre emelte – és nagyapa, sőt, mindez egybegyúrva.

Megkaptam tőle az izzó szenvedélyt aziránt a vágy iránt, hogy milyen lehet és milyennek kell lennie az emberiségnek. Rámutatott az önző kapzsiság valódi bűnére és a sötét űrre, melybe mindez elvezeti az emberiséget. Idővel látomásának öklévé tett. Ő volt a lélek. Én voltam a csont és az izom.

Narev Testvértől megkaptam azt a dicsőséges feladatot, hogy forradalmat robbantsak ki. Az emberiség felkelésének élére helyezett a bűnös elnyomás elleni küzdelemben. Mi vagyunk az emberiség jövőjének új reménysége, és Narev Testvér megengedte, hogy én legyek az, aki látomását elvigyem az emberiség megváltásának tisztítótűzébe. – Jagang hátradőlt székében, s olyan zord tekintettel meredt Zeddre, amilyet Zedd még sohasem látott.

– És az elmúlt tavasszal, miközben Narev Testvér nemes felhívását közvetítettem az emberiségnek, azoknak, akiknek soha sem volt esélyük látni, mivé válhat egy ember, milyen lehet a jövő a mágia mételye nélkül, az elnyomás, kapzsiság és a másokon felülkerekedni vágyó csúszás-mászás nélkül, Aydindrilbe érkeztem... és mit találok ott?

Narev Testvér fejét, egy lándzsára tűzve egy cédulával, melyen az áll: „Üdvözlet Richard Rahltól."

Az ember, akit a legjobban csodáltam, aki elhozta nekünk a szent álmot az emberiség Teremtő parancsa szerinti igaz céljáról, halott volt, fejét egy lándzsára tűzte a te unokád.

Ha történt valaha nagyobb gyalázat, nagyobb bűn az emberiség egésze ellen, én nem hallottam róla. – Jagang fekete szemeinek tükrén komor árnyak suhantak át. – Richard Rahl-t el fogja érni az igazság. Olyan nagy csapást fog elszenvedni, mielőtt az Őrzőhöz küldöm. Csak azt akartam, hogy ismerd meg a sorsod, öregember. Az unokád meg fogja ismerni azt a fajta fájdalmat, s megkapja ráadásként a gyötrelmet, hogy tudja, asszonya az enyém, és keservesen megfizet a bűneiért. – A mosoly kísértete visszatért. – S ha már megfizetett, meg fogom ölni.

Zedd ásított egyet.

– Szép mese. Kihagytad belőle azokat a részeket, amikor tízezrével öldöstél ártatlan embereket, mert nem akartak a te gonosz uralmad alatt, vagy Narev beteges, torz látomása szerint élni. Ne fáradj a silány kifogásaiddal. Csak vágd le a fejem, tűzd lándzsavégre és légy elégedett.

Jagang mosolya ezúttal teljes dicsőségében tért vissza.

– Nem úszod meg olyan könnyen, öregember. Először beszélni fogsz.

17. FEJEZET

– Á, igen – mondta Zedd. – A kínzás. Majd' elfelejtettem.

– Kínzás?

Jagang két ujjával jelzett az egyik oldalt álló nőnek. Az idősebb Nővér, látván, hogy a Császár tekintetét ráemelte, kezeit tördelve összerándult, és azonnal besietett egy falszőnyegekből álló függöny mögé. Zedd hallotta a nőt sürgető utasításokat suttogni a fal mögött, majd döngő, rohanó lépteket a szőnyegen, amelyek távoztak a sátorból.

Jagang komótosan folytatta étkezését, miközben Zedd és Adie előtte álltak az éh- és szomjhalálhoz közeledve. Az Álomjáró végül keresztbe fektette kését egy tálon. Ezt látva, a rabszolgák ugrottak, hogy eltakarítsák az étkek bőségét, melyek nagy részét a Császár megkóstolta csupán, ám ez alig hagyott nyomot rajtuk. Pillanatokon belül az asztalról eltűnt minden, csak a könyvek, tekercsek, a gyertyák és egy ezüst tálnyi dió maradt.

Tahirah Nővér, aki elfogta Zedd-et és Adie-t a Toronynál, oldalt állt. Kezeit maga előtt összefűzte, s figyelte őket. Jagangtól való nyilvánvaló félelme, és szolgai alázatossága ellenére, öntelt mosolya Zedd és Adie felé elárulta, milyen élvezeteket vár az elkövetkezendőktől.

Amikor féltucat rémisztő megjelenésű katona lépett be a helyiségbe és állt meg oldalt, Zedd kezdte megérteni, mi okozta Tahirah Nővér örömét. Az ápolatlan katonák izmosak voltak, és olyan könyörtelen ábrázatúak, amilyet Zedd talán most látott először. Hajuk vad, torzonborz és zsíros volt. Kezüket és alkarjukat koromfekete szenny borította, körmeik töredezettek, visszataszítóak voltak. Mocskos ruhájukat a száraz vér sötétre festette foglalkozásuk jeleként.

Ezeknek a férfiaknak a kínzás volt a feladatuk.

Zedd félrenézett, elkerülve a Nővér állhatatos tekintetét. A Nővér félelmet, pánikot, s talán zokogást remélt látni.

Majd egy csoport férfit és nőt vezettek be a Császár sátrának homályos termébe. Gazdálkodóknak, alázatos dolgozó népeknek tűntek, valószínűleg az őrjárat szedte össze őket. A férfiak átölelték feleségeiket, miközben a gyerekek a nők szoknyái mellé bújtak össze, akár a csibék a tyúkanyó körül. Az egész csoportot a sátor oldalsó részébe terelték, szemben a túloldalon a kínzók álltak.

Zedd tekintete hirtelen Jagang felé fordult. Az Álomjáró fekete szemei őt vizslatták, miközben diót rágcsált.

– Kegyelmes uram! – kezdte a Nővér, aki behozta a családokat – ezek itt helyi emberek, vidéki emberek, kérésed szerint. Kezét bemutatásképpen a Császár felé nyújtotta.

– Jóemberek, ő a mi mélyen tisztelt Császárunk, Jagang az Igazságos. Ő hozza el a világnak a Birodalmi Rend fényét, a Teremtő bölcsességétől vezérelve, hogy mindannyian jobb életet élhessünk, s üdvözüljünk halálunk után.

Jagang végignézett a középföldiek csoportján, miközben ők esetlenül meghajoltak és bókoltak.

Zedd rosszul lett, látván arcukon a meghunyászkodó rettegést. Át kellett sétálniuk a Rend katonáinak táborán. Látták a hazájukon átgázoló haderő méretét.

Jagang egyik karját Zedd felé emelte.

– Talán ismeritek ezt az embert? Ő Zorander Első Varázsló. Ő egyike azoknak, akik mágiájuk erejével uralkodtak rajtatok. Mint látjátok, most béklyóba verve áll előttünk. Megszabadítottunk benneteket az ő és hozzá hasonlók gonosz hatalmától.

Az emberek, bizonytalanul a sátorban rájuk váró szerep felől és, hogy mit kellene tenniük, tekintetüket felváltva Jagangra és Zeddre vetették. Végül hajbókolva motyogtak köszönetet felszabadításukért.

– A Tehetséggel bírók, mint ők ketten, a képességüket használhatták volna az emberiség megsegítésére. Ők azonban saját céljaikat szolgálták vele. Amikor áldozatot kellett volna hozniuk a szükségben szenvedőkért, ők önzőek voltak. Akik így viselkednek, s így élnek, mindazzal, amit birtokolnak, bűnözők. Dühös leszek, ha arra gondolok, mi mindent tehettek volna a szükségben szenvedőkért, az olyanokért, mint ti is szegény emberek, ha nem saját önző útjaikat járják. Emberek szenvednek és, halnak meg a segítség nélkül, amit megkaphattak volna. A segítség nélkül, melyet ezek az emberek megadhattak volna, ha nem lettek volna ilyen önzőek.

Ez a varázsló és az ő varázslónője azért vannak itt, mert megtagadják, hogy segítsenek az Újvilág népének többi részét felszabadítani. Nem voltak hajlandók elmesélni nekünk azoknak a gaz mágiáknak a működését, melyeket velük együtt fogtunk el – olyan mágikus dolgok ezek, melyeket fondorlatosan használva elmondhatatlan számú embert mészárolhatnak le. Ez az önző varázsló és varázslónő mindezt a gyűlöletükből teszik, hogy nem az ő akaratuk érvényesült.

Az összes tágra nyílt szem Zeddre és Adie-re meredt.

– Mesélhetek nektek emberek a rengeteg halálról, melyekért ez az ember felelős, de félek, képtelenek lennétek felfogni. Csak azt mondhatom nektek, egyszerűen nem hagyhatom, hogy ez az ember további tízezrek haláláért legyen felelős.

Jagang ezután a gyerekekre mosolygott és mindkét kezével integetett, arra biztatva őket, hogy jöjjenek oda hozzá. A gyerekek, úgy egy tucatnyian, hat-hét évestől a tizenkét évesig, szüleikbe kapaszkodtak. Jagang tekintetét a szülőkre emelte, amint ismét intett a gyerekeknek, hogy jöjjenek oda hozzá. A szülők megértették és vonakodva nógatták gyermekeiket, hogy tegyenek a Császár parancsa szerint.

Az ártatlanok kis halma, meg-megtorpanva közeledett Jagang széttárt karjaihoz és széles vigyorához. A Császár mereven átölelte őket, amikor közel merészkedtek hozzá. Megborzolta egy szőke fiú haját, majd egy vörös kislányét is. A kisebb gyerekek közül többen könyörgő tekintettel kémleltek vissza szüleik felé, majd meghunyászkodva összerezzentek, amikor Jagang húsos kezeivel vállon veregette őket, vagy kedélyesen megpaskolta arcukat.

A levegőben csendes rémület feszült.

Zedd még sohasem látott ennél rémisztőbb jelenetet.

– Nos, tehát – folytatta a mosolygó Császár –, hadd térjek rá arra, mi okból hívattalak ide benneteket.

Erőteljes karjaival összeterelte maga előtt a gyerekeket. Amint egy Nővér elállta az egyik fiú útját, aki a szüleihez akart visszatérni, Jagang hatalmas kezeit egy lány derekára téve térdre kényszerítette őt.

A kislány tágra nyílt szemeivel a mosolygó arcra, a kopasz fejre, de leginkább az Álomjáró koromfekete szemeinek lidérces űrjébe meredt.

Jagang a lányról a szüleire nézett.

– Tudjátok, a varázsló és a varázslónő nem hajlandóak segíteni. Ahhoz, hogy megmentsek rengeteg életet, meg kell szereznem együttműködésüket. Őszintén meg kell válaszolniuk minden kérdésemet. De ők megtagadják a választ. Remélem, hogy ti jóemberek meg tudjátok győzni őket, mondják el nekünk, amire szükségünk van ahhoz, hogy megmentsük sok-sok ember életét, s még annál is többet pedig felszabadítsunk mágiájuk zsarnoksága alól.

Jagang a sátor ellenkező falánál csendben, egy vonalban várakozó férfiakra nézett. Egyetlen fejbillentéssel előre parancsolta őket.

– Mit csinálsz, nagyuram? – kérdezte egy nő annak ellenére, hogy férje megpróbált a visszatartani. – Mi a szándékod?

– A szándékom az – mondta Jagang a szülők zsúfolódó csapatának – hogy megkérjelek benneteket, jóemberek, győzzétek meg a varázslót és a varázslónőt, hogy beszéljenek. Beteszlek titeket velük egy sátorba, hogy rábeszélhessétek őket, teljesítsék kötelességüket az emberiséggel szemben. Beszéljétek rá őket, hogy működjenek együtt velünk.

Amint a katonák megragadták a gyerekeket, azok végül rémült sírásban törtek ki. A szülők látva vörös-arcú gyermekeiket, amint zokognak a rémülettől, felkiáltottak és előrerontottak, hogy kimenekítsék őket a katonák karmai közül. A hatalmas katonák, egyik markukban egy-két kis kart szorítva, visszalökték a szülőket.

A szülők hisztérikusan sikoltozni kezdtek, hogy gyermekeiket eresszék szabadon.

– Sajnálom, de azt nem tehetem – mondta Jagang túlharsogva a gyermekek jajveszékelését. Újabb fejbillentésére a katonák elkezdték kivinni, a vergődő, sikoltozó gyermekeket a sátorból. A szülők ugyanúgy jajveszékeltek, s megpróbáltak átnyúlni a hatalmas mocskos karok között, hogy megérintsék a számukra a világon a legértékesebbet.

A szülők rémültek voltak és elborzadtak. Féltek attól, hogy átlépnek egy határt, ami gyermekeik fejére dühöt zúdítana, de nem akarták hagyni, hogy elvigyék őket. Sürgető esedezésük ellenére, a gyermekeket a katonák igen hamar elhurcolták.

Ahogy a katonák eltűntek a gyermekekkel, a Nővérek azonnal elállták a kijáratot, megakadályozva, hogy a szülők követhessék őket. A sátorban pokoli zaj támadt.

Jagang egyetlen szóval és az asztalon csattanó súlyos öklével csendet teremtett.

– Csend!

Mindenki elhallgatott.

– Tehát ezt a két foglyot egy sátorba fogom záratni. Ti mindannyian odabenn lesztek velük, egyedül. Nem lesznek őrök, senki sem fog figyelni.

– De mi lesz a gyermekeinkkel? – könyörgött könnyeitől fuldokolva egy nő, aki Zeddre és Adie-re cseppnyi figyelmet sem fordított.

Jagang maga felé húzott egy vastag gyertyát az asztalon. Ez lesz a sátor, ahol ezek a bűnözők és ti, jóemberek, lesztek. Ujjával a levegőben egy kört rajzolt. – A sátor körül szorosan más sátrak állnak.

Mindenki a Császár gyűrűs ujját figyelte, amint az körbe-körbe haladt a gyertya körül. – A gyermekeitek a közelben lesznek, ezekben a sátrakban. – Jagang egy maréknyi diót kapott ki az ezüst tálból. Néhányat az asztalra szórt a gyertya köré, a maradékot pedig bekapta.

A teremben csend honolt, miközben mindannyian őt figyelték meredten, amint rágcsálja a diókat. Féltek kérdezni bármit is, s féltek attól, mi lesz a következő, amit hallhatnak.

Végül egy nő nem bírta tovább türtőztetni a nyelvét.

– Miért lesznek ott azokban a sátrakban?

Jagang fekete szemével végigmérte a szülőket, mielőtt újra beszélni kezdett. Biztos akart lenni, hogy mindenki felfogja, amit mondani fog nekik.

– A katonák, akik a gyermekeiteket azokba a sátrakba vitték, kínozni fogják őket.

A szülők szeme tágra nyílt. A vér kiszaladt az arcukból. Egy asszony elájult. Többen lehajoltak hozzá. Tahirah Nővér leguggolt az ájult asszony mellé és kezét a homlokához érintette. Az asszony szemei kipattantak. A Nővér felszólította, hogy álljon lábra.

Amikor Jagang elégedetten látta, hogy mindenki feszülten figyel rá, egy ujjával ismét leírt egy kört a gyertya körül, a körötte heverő diók felett.

– A sátrak elég közel lesznek, hogy tisztán hallhassátok, amint gyermekeiteket kínozzák, s hogy biztosak lehessetek benne, a legrosszabban lesz részük, amire azok a férfiak képesek.

A szülők mereven álltak, bámultak, látszólag nem voltak képesek elhinni a hallottak szörnyű valóságát.

– Néhány óránként eljövök majd, hogy lássam, ti jóemberek meggyőztétek-e már a varázslót és a varázslónőt, hogy mondják el nekünk, amire szükségünk van. Ha nem jártatok sikerrel, megyek a dolgomra, s amikor lesz időm, visszatérek, hogy lássam, ez a kettő hajlandó-e már beszélni.

Csak arra vigyázzatok, hogy egyikük se haljon meg, amíg az ésszerű viselkedésről győzköditek őket. Ha meghalnak, nem tudnak majd a kérdéseinkre válaszolni. Csak amikor válaszoltak a kérdésekre, akkor engedjük szabadon a gyerekeket.

Jagang lidérctekintetét Zeddre emelte.

– Az embereimnek nagy tapasztalatai vannak a kínzásban. Amikor majd halljátok a körülöttetek lévő sátrakból a sikolyokat, kétségetek sem lesz jártasságuk és elszántságuk felől. Azt hiszem, tudnotok kell, hogy képesek a vendégeiket a kínzások alatt akár napokig életben tartani, de csodákat nem tudnak végrehajtani. Az emberek, különösen az ilyen ifjú, törékeny lelkek, nem élhetik túl a kínzásokat a végtelenségig. De, ha ezek a gyerekek meghalnának mielőtt beleegyeztek az együttműködésbe, vannak még bőven gyermekes családok, akik a helyükre léphetnek.

Zedd nem tudta visszatartani könnyeit, melyek végigfolytak arcán és álláról hullottak alá, miközben Tahirah Nővér karjánál fogva vonszolta ki az ajtón. A szülők csődülete rárontott, ruháját szaggatták, karmolták, sikoltva, üvöltve követelték, hogy teljesítse a Császár kérését.

Zedd a sarkait megvetve küszködve megállt az asztal előtt. Kétségbeesett kezek markolták meg a ruháját. Amikor körbenézett könnyáztatta arcukon, szemébe nézve mindnek, elhallgattak.

– Remélem emberek, most már értitek, miféle az, ami ellen harcolunk. Nagyon sajnálom, de nem csillapíthatom életetek eme legsötétebb óráinak fájdalmát. Ha megtenném, amit ez az ember akar, még számtalan gyerek szenvedné el zsarnoki brutalitását. Tudom, nem lesztek képesek ezt mérlegre tenni gyermekeitek drága életével szemben, de nekem ezt kell tennem. Imádkozzatok a jó szellemekhez, hogy gyorsan vigyék el őket oda, ahol az örök béke honol.

Zedd nem tudott többet mondani nekik, s rémült kétségbeesett tekintetüknek. Könnyes szemeivel Jagangra nézett.

– Nem jársz sikerrel, Jagang. Tudom, hogy akkor is megteszed, de nem jársz sikerrel.

A vaskos asztal mögött Jagang lassan felemelkedett.

– A hazátokban rengeteg gyerek él. Hányat vagy kész feláldozni, mielőtt hagyod, hogy az emberiség szabad legyen? Meddig vagy hajlandó kitartani e konok tagadásban, nem hagyva, hogy legyen egy jövőjük, mely mentes a szenvedéstől, a szükségtől és a ti lélek nélküli erkölcseitektől?

A nehéz arany és ezüst láncok a nyakán, az izmos mellkasán pihenő hadizsákmány medalionok, díszek, és ujjain a királyok gyűrűi mind csillogtak a gyertyafényben.

Zedd érezte a Császár és a hasonszőrűek igája és gyalázatos eszméi által bekövetkező reménytelen jövő néma súlyát.

– Ebben nem nyerhetsz, varázsló. Hasonlóan mindazokhoz, akik a te oldaladon harcolnak, s az emberiséget elnyomás alatt tartják, a hétköznapi embereket kegyetlen sorsukra hagyod, s még gyermekeik életéért sem vagy hajlandó áldozatot hozni. Szavakban bátor vagy, de a lelked hideg, szíved pedig gyenge. Nincs meg benned az akarat, hogy megtedd, amit meg kell tenni a győzelemhez. Bennem megvan.

Jagang fejbillentésére a Nővér az ajtó felé lökte Zeddet. A sikoltozó, üvöltő tömeg körbezárta Zeddet és Adie-t, s vad keservvel karmolták, püfölték őket.

A távolból Zedd hallotta halálra rémült gyermekeik irtóztató sikolyait.

18. FEJEZET

– Nincsenek messze – mondta Richard, miközben visszalépett a fák közé. Csendesen állt és figyelte Kahlant, amint megigazította ruhájának vállrészét.

A ruhán nem látszott meg, hogy hosszú időn keresztül a nő csomagjában lapult. A szinte hófehér, fényes, sima kelme csillogott a kavargó felhők között átszűrődő kísérteties fényben. A nyakrészén négyzetesre vágott ruhát nem díszítette sem csipke sem fodor, egyszerű eleganciájáról semmi sem vonta el a figyelmet. Richard lélegzete még mindig elállt amikor Kahlant ebben a ruhában látta.

Kahlan kinézett a fák közül, amikor meghallották Cara füttyét. A figyelmeztető jel, melyet Richard tanított Carának, a légykapó madár magas, tiszta panaszos füttye volt, bár Cara erről nem tudott. Amikor először közölte Carával, hogy meg akarja tanítani neki a légykapó madár hívó füttyét figyelmeztető jelként, Cara azt mondta, ő nem hajlandó egy ilyen nevű madár hívószavát megtanulni. Richard feladta, és azt mondta neki, hogy helyette megtanítja neki a rövidfarkú sólyom, egy kicsi de bősz ragadozómadár hívófüttyét, de csak akkor, ha hajlandó elég keményen dolgozni, hogy elsajátítsa, mivel ez sokkal nehezebb. Elégedetten, hogy akarata szerint történnek a dolgok, Cara beleegyezett és készségesen megtanulta az egyszerű füttyöt. Jól és gyakran használta jelként. Richard sohasem mondta el neki, hogy rövidfarkú sólyom nevű madár nem is létezik, és hogy a sólymok nem füttyögnek.

Az ágak függönyén át látszott a szobor sötét alakja, amint őrt állt a szoros évezredek óta elhagyatott területe fölött. Richard ismét elgondolkozott, vajon miért emeltek szobrot egy ilyen helyre, amit nagy valószínűség szerint soha senki nem látogat majd. Elgondolkodott az ősi társadalmon, amelyik emelte, és azon, vajon mit gondolhattak, amikor elszigeteltek embereket, amiért nem volt meg bennük a Tehetségnek még a szikrája sem.

Richard tűleveleket söpört le Kahlan ruhaujjának hátuljáról.

– Állj meg itt. Hadd nézzelek meg.

Kahlan hátrafordult, karjait leengedve tartotta, amint Richard végigsimította felkarján a kelmét. Vitorlázó ragadozómadár kecses szárnyaihoz hasonlatos szemöldöke alatt ragyogó zöld szemének félelem nélküli tekintete találkozott Richardéval. A férfi számára úgy tűnt, Kahlan vonásai még tökéletesebbé váltak, amióta először találkoztak. Testtartása, tekintete, mellyel mintha csak egyenesen a lelkébe látott volna, mélyen megérintették. A nő szemében tükröződő nyilvánvaló intelligencia az első pillanattól fogva tartotta.

– Miért nézel rám így?

A körülmények ellenére, Richard nem tudta visszatartani mosolyát. – Ahogy ott állsz abban a ruhában, a hosszú hajad oly gyönyörű, a fák zöldje mögötted... hirtelen arra emlékeztetett, amikor először megláttalak.

Különleges mosolya, a mosoly, melyet Richardnak tartogatott, sugárzóan áradt igéző szemein keresztül. Csuklóit a férfi vállaira helyezte, ujjait nyaka mögött összekulcsolta, s egy csókra magához húzta.

Mint mindig, a nő csókja olyan teljességgel borította el, hogy a világ pillanatokra megszűnt létezni számára. Kahlan beleolvadt Richard karjaiba. Ebben a pillanatban nem létezett a Birodalmi Rend, sem Bandakar, sem a D'Harai Birodalom nem létezett az Igazság Kardja, sem a Harmóniák, sem az ellene fordított Tehetség, sem méreg, sem a figyelmeztetések, sem feketeszárnyú kara-karák, sem Jagang, sem Nicholas, sem Sötétség Nővérei. A nő csókja mindent elfeledtetett vele. Abban a pillanatban csak ők ketten léteztek. Kahlan teljessé tette az életét; csókja újra megerősítette ezt a kötődést.

Kahlan visszahúzódott, s újra a férfi szemébe nézett.

– Úgy tűnik, amióta rám találtál, csak bajban van részed.

Richard mosolygott.

– Az életemet találtam meg azon a napon, amikor rád találtam.

Arcát két kezében tartva, ismét megcsókolta.

Betty megbökte a férfi lábát és mekegett.

– Készen álltok? – kiáltott le Jennsen a dombról. – Nemsokára itt lesznek. Nem hallottátok Cara füttyét?

– Hallottuk – kiáltott fel Kahlan Jennsennek. – Rögtön ott leszünk.

Hátrafordult, s mosolyogva végignézett Richardon. – Nos, Rahl Nagyúr, az biztos, hogy nem úgy nézel ki, mint, amikor először láttalak. – Kiegyenesítette a díszes kardszíjat a fekete, aranysávos tunika felett. – De mégis ugyanúgy nézel ki. A szemed ugyanolyan, mint amilyennek azon a napon láttam. – Fejét megbillentette, miközben felmosolygott a férfira. – Nem látom a szemedben a Tehetség okozta fejfájást.

– Egy ideje már eltűnt, de ezután a csók után, képtelenség lenne, ha fejfájásom lenne.

– Nos, ha visszatér – mondta a nő bensőséges ígérettel –, csak mondd, s meglátom mit tehetek, hogy elmúljon.

Richard ujjait átfuttatta Kahlan haján, s utoljára mélyen belenézett a szemébe, majd karját a nő derekára csúsztatta. Együtt sétáltak át a fák lombkoronáiból álló katedrálison, mely oldalirányban fedezékül szolgált számukra a gerinc koronája, és kifelé a nyílt lejtő felé. A fenyők törzse között Richard látta Jennsent lefelé futni a dombon. A lány szikláról sziklára ugrálva kerülte ki a hófoltokat. Rohanva érkezett, s találkoztak a kis facsoporton belül.

– Láttam őket – lihegte levegőért kapkodva. – Láttam őket a hágó túloldalán. Hamarosan felérnek ide. – Széles vigyor ragyogta be arcát. – Láttam Tomot, ő vezeti őket.

Ezután Jennsen végigmérte őket – Kahlant az Inkvizítor Anya fehér ruhájában, Richardot pedig abban az öltözékben, melyet részben a Toronyban talált, s amelyet egykoron a Harci Mágusok viseltek. Jennsen arcára a meglepetés jelei ültek, s Richard azt hitte, a lány menten bókolni fog.

– Ejha! – mondta a lány. – Ez aztán a ruha! – Újra végignézett Richardon. – Ti ketten úgy néztek ki, mint akiknek uralniuk kellene a világot.

– Nos – szólalt meg Richard –, reméljük Owen emberei így gondolják majd.

Cara egy lucfenyőbokrot félretolt, amint lehajolva érkezett a fák ágai alatt. Testre simuló vörös bőrruhájában megjelenése éppen olyan félelmetes volt, mint amikor Richard először látta őt a Népek Palotájának csarnokában, D'Harában.

– A Rahl Nagyúr egyszer bizalmasan közölte velem, hogy szándékában áll uralni a világot – mondta Cara, meghallván Jennsen kijelentését.

– Tényleg? – kérdezte Jennsen.

Richard sóhajtott látva a lány áhítatát.

– A világot uralni nehezebbnek bizonyult, mint gondoltam volna.

– Ha többször hallgatnál az Inkvizítor Anyára és rám – tanácsolta Cara –, könnyebben menne.

Richard figyelmen kívül hagyta Cara pimasz megjegyzését.

– Összeszednél mindent? Ott fent akarok lenni Kahlannal, mielőtt Tom megérkezik Owennel és az embereivel.

Cara bólintott és elkezdte összegyűjteni, amiken oly keményen dolgoztak. Egy részüket gúlába kötözte, a többit megszámolta. Richard a kezét Jennsen vállára fektette.

– Kötözd meg Betty-t, egyelőre maradjon itt. Rendben? Az úton nincs rá szükségünk.

– Gondoskodom róla – ígérte Jennsen, miközben vörös hajának fürtjeivel simítgatta –, hogy nem fog bennünket zavarni és nem fog elkóborolni.

Nyilvánvaló volt, milyen lelkesen várta, hogy újra láthassa Tomot. – Gyönyörű vagy – nyugtatta meg Richard. A lány arcára visszatérő mosolya elnyomta nyugtalansága jelzéseit.

Betty élénken csóválta a farkát, miközben figyelte őket, lelkesen, hogy mehessen ő is a többiekkel. – Gyere – mondta Jennsen kis barátjának –, te itt maradsz egy ideig.

Jennsen elkapta Betty kötelét, s visszafogta őt, miközben Richard Kahlannal szorosan az oldalán elhaladt az utolsó fák mellett, ki a szirt nyílt területére. A környező hegyek előtt komor felhők lebegtek alacsonyan. A tornyosuló, hósipkás csúcsokat elfedték a baljós felhők, s ez Richardban olyan érzést keltett, mintha közel lennének a világ tetejéhez.

A szél odalenn elállt, a fák mozdulatlanná merevedtek, és ettől a kavargó felhőtömegek szinte élőnek tűntek. Az előző nap szélrohamai megszűntek, majd a Nap rövid időre megjelent, hogy zsugorítsa a hágó hófoltjait. Richard nem hitte, hogy sok esély lenne arra, hogy ma lássák a Napot.

A tornyosuló kőőrszem az ösvény végén várt örökké figyelve a hágó és a Teremtés Oszlopai felé nyíló térséget. Amint közel értek hozzá, Richard az eget fürkészte, de csak néhány kisebb madarat látott – légykapókat és fehér mellű kékharkályokat – röpködni a közelben egy csoport lucfenyő között. Megkönnyebbült, hogy a kara-karák nem tűntek fel újra, amióta a hágóra vezető ősi ösvényen elindultak.

A hágón töltött első éjszakán, még a kaptató elejéhez közel, a sűrűbb erdőben, kemény munkával menedékhelyet készítettek. Éppen időben sikerült befejezniük, mielőtt a hatalmas erdőség sötétségbe borult volna. Másnap reggel korán, Richard havat takarított el a szoborról és az alapja körül.

További írást fedezett fel.

Most már többet tudott az emberről, akinek szobrát itt a hágón emelték. Egy kisebb szélroham azóta havat szórt az írásra, eltemetve a régóta halott szavakat.

Kahlan kezét Richard hátára helyezve bátorította őt.

– Figyelni fognak, Richard. Figyelni fognak rád.

Richard minden lélegzetvételére mélyen belülről fájdalom hasított belé. Egyre rosszabb volt.

– Remélem is, különben nem lesz esélyem, hogy megszerezzem az ellenszert.

Tudta, hogy egyedül nem lenne képes rá. Még ha azt tudná is, hogyan hívhatná elő a Tehetségét és parancsolhatna a mágiájának, arra úgysem lenne képes, hogy kezét meglengetve vagy egy nagy varázslat megidézésével kiűzze a Birodalmi Rendet a Bandakari Birodalomból. Tudta, hogy az ilyesmi meghaladja még a leghatékonyabb mágia lehetőségeit is. A mágia, megfelelően alkalmazva, csupán eszköz, akár a kardja, melyet használhat egy cél elérése érdekében.

Nem a mágiától várhatja az életének megmentését. A mágia nem mindenre alkalmas csodaszer. Ha el akarja érni céljait, a fejét kell használnia, ki kell találnia a módját, hogyan győzhet.

Már nem volt benne biztos, hogy az Igazság Kardjának mágiáját használhatja-e. Azt sem tudta, mennyi ideje maradt, mielőtt talán saját Tehetsége öli meg. Időnként úgy tűnt, mintha a Tehetsége és a méreg versenyre keltek volna, hogy melyik végez vele először.

Richard vezette Kahlant az út hátralevő részén felfelé, majd körbe a szobor háta mögött, egy szikla kis kiszögelléséhez, a hágó legtetején, ahol várni akarta a férfiakat. Onnan fentről átláthattak a hegyek közötti réseken, egészen vissza Bandakarig. Richard meglátta Tomot, aki a vízszintes terület szélén az erdőn keresztül vezette a férfiakat, felfelé a zegzugos ösvényen.

Tom menet közben felfelé kémlelt és észrevette Richardot és Kahlant. Látta öltözéküket, ahol álltak, de rádöbbenve, hogy ez talán nem volna helyénvaló, inkább nem integetett nekik.

Richard az erdő résein keresztül figyelte, hogy a férfiak egy része követi Tom tekintetét.

Richard néhány hüvelykre megemelte a kardját, így ellenőrizve, hogy szabadon mozog-e hüvelyében. Fejük felett a sötét, tornyosuló felhők, úgy tűnt, azért gyülekeznek, mintha mind a szűk szorosba törekednének, hogy figyelemmel kísérhessék, mi történik odalenn.

Richard egy ismeretlen vidéket, egy ismeretlen birodalmat nézve állt.

Megfogta Kahlan kezét.

Kéz a kézben, csendben várakoztak valamire, ami kezdete lehet egy küzdelemnek, mely örökre megváltoztathatja a világ természetét, vagy örökre véget vethet Richard esélyének az életre.

19. FEJEZET

Amint a Tomot követő férfiak előtűntek a fák közül és kiértek a nyílt térségre, Richard csüggedten látta, hogy jóval kevesebben vannak, mint Owen állította. Szemöldökét ujjhegyével megdörzsölte, miközben visszalépett a rövid sík területre, ahol Kahlan várakozott.

Kahlan szemöldökét aggodalomtól terhesen összevonta.

– Mi a baj?

– Kétlem, hogy akár ötven embernél többet hoztak volna.

Kahlan ismét megfogta Richard kezét, s gyengéd megnyugtatásként mondta:

– Az ötvennel több, mint ahányan voltunk.

Cara érkezett mögéjük és terhét ledobta oldalra. Richard mögött, a bal oldalon foglalta el helyét, Kahlannal ellentétes oldalon. Richard szeme találkozott a nő zord tekintetével. Richard arra gondolt, vajon Carának hogyan sikerül mindig olyan arcot vágnia, mintha mindent előre látott volna, mintha minden a kívánsága szerint történt volna.

Tom fellépett a sziklaszirt peremére, a férfiak követték. Izzadt a kaptató megerőltetésétől, de apró kis mosoly melengette arcát, amikor meglátta Jennsent felfelé jönni az emelkedő másik oldalán. A lány viszonozta a rövid mosolyt, majd megállt a szobor alapja mellett az árnyékban, hogy ne zavarjon.

Amikor a torzonborz férfiak csapata meglátta Richardot fekete nadrágjában és csizmájában, fekete, aranysújtásos tunikájában, széles bőrövével, a bőrpárnás ezüstös csuklópántokkal, melyeket körben ősi szimbólumok díszítettek, és az ezüsttel-arannyal kimunkált ragyogó kardhüvellyel, úgy tűnt, inukba szállt a bátorságuk. Amikor meglátták a mellette álló Kahlant, ijedten visszakoztak a perem felé. Habozva meg-meghajoltak, mint, akik nem tudják, mit kellene tenniük.

– Gyertek – intett nekik Tom, mindannyiukat arra buzdítva, hogy menjenek fel a Richard és Kahlan előtt elterülő széles, lapos sziklára.

Owen, amint a férfiak között haladt, suttogott nekik, nógatta őket, hogy jöjjenek előre, ahogyan Tom jelezte. A férfiak félénken teljesítették, amit kértek tőlük. Egy kicsit közelebb csoszogtak, de még így is hagytak egy széles biztonsági sávot önmaguk és Richard között.

Amint a férfiak szemüket meresztették, nem tudván, mi a következő teendőjük, Cara előrelépett és egyik karját kinyújtotta Richard felé.

– Bemutatom Rahl Nagyurat – mondta tiszta hangon, mely csengve vonult el a hágó tetején összegyűlt férfiak felett –, aki az Igazság Keresője, az Igazság Kardjának forgatója, a Halálhozó, a D'harai Birodalom ura, és magának az Inkvizítor Anyának a férje.

A férfiak már azelőtt is félénkek és bizonytalanok voltak, de Cara szavai mindezt csak fokozták. Amikor tekintetüket elvették Richardról és Kahlanról s ismét Cara átható kék szemei felé fordították, látva, hogy a nő várakozik, mindannyian térdre borultak és meghajoltak Richard előtt.

Amikor Cara megfontolt léptekkel a férfiak elé vonult, megfordult és térdre ereszkedett, Tom vette az üzenetet s ugyanígy tett. Mindketten előre hajoltak és homlokukkal megérintették a talajt.

A csendes, késő reggeli levegőben a férfiak továbbra is vártak még mindig nem tudva, mit kell majd tenniük.

– Rahl Nagyúr, vezess minket! – mondta Cara tiszta hangon, hogy a férfiak mind jól hallhassák őt, majd várt.

Tom a válla felett visszanézett a sok szőke hajú, figyelő férfira. Elégedetlen tekintetéből a férfiak megértették, hogy követniük kell a vezetést. Végül mindannyian térdre ereszkedtek, előrehajoltak Tomot s Carát utánozva, mígnem homlokuk a hideg gránitot érintette.

– Rahl Nagyúr, vezess minket! – kezdte Cara újra, fel sem emelve homlokát a talajról.

Ezúttal a férfiak Tom vezetésével megismételték a Cara által kimondott szavakat,

– Rahl Nagyúr, vezess minket! – mondták az egység minden jele nélkül.

– Rahl Nagyúr, taníts minket! – mondta Cara, amikor mindannyian befejezték az eskü első traktusát. A férfiak ismét követték Cara vezérletét, de még mindig tétovázva és különösebb összhang nélkül.

– Rahl Nagyúr, védelmezz minket! – mondta Cara.

A férfiak megismételték a szavakat, hangjuk ezúttal már némileg egységesen szólt.

– Fényedben gyarapodunk...

A férfiak motyogták a szavakat Cara után.

– Kegyelmedben oltalmat találunk...

Megismételték a sort.

– Bölcsességed előtt fejet hajtunk...

Ezúttal is megismételték, amit Cara mondott

– Azért élünk, hogy szolgáljunk...

Amikor befejezték az ismétlést, Cara az utolsó sort tiszta hangon mondta el:

– Életünk a tiéd...

Cara felemelkedett, s végigtekintett a férfiakon, akik még előrehajoltak, de Carát lesték.

– Ezek a Rahl Nagyúr iránti hódolat szavai. Most háromszor el fogjátok mondani velem együtt, mint ahogy az szokásos a hadiszolgálatban.

Cara a homlokát ismét Richard lábaihoz helyezte.

– Rahl Nagyúr vezess minket! Rahl Nagyúr taníts minket! Rahl Nagyúr védelmezz minket! Fényedben gyarapodunk. Kegyelmedben oltalmat találunk. Bölcsességed előtt fejet hajtunk. Azért élünk, hogy szolgáljunk. Életünk a tiéd.

Richard és Kahlan az emberek felett álltak, amint az imádságot másodszor és harmadszor is elmondták. Nem puszta üres ceremónia volt ez, amit Cara mutatott be nekik, ezt a hódolatot évezredek óta így mondták el, s Cara minden szavát komolyan is gondolta.

– Most már felkelhettek – intett végül a férfiaknak.

A férfiak óvatosan felálltak, aggodalmukban nyakukat behúzva, csendben vártak. Richard mielőtt belefogott volna mindegyikük szemébe belenézett egy pillanatra.

– Richard Rahl vagyok. Én vagyok az, akit ti, emberek úgy döntöttetek, hogy megmérgeztek, ezáltal leigáztok, s arra kényszerítetek, hogy parancsaitoknak engedelmeskedjek.

Amit elkövettetek az bűn. Míg talán azt hihetitek, hogy tettetek igazolhatjátok, vagy úgy gondolhattok rá, mint a rábeszélés egy eszközére, semmi sem adhatja meg nektek a jogot, hogy fenyegessétek vagy elvegyétek az életét egy másik embernek, aki nem ártott nektek, s nem is állt szándékában ezt tenni. A kínzások, erőszak és gyilkosságok mellett ez a Birodalmi Rend uralkodásának módszere.

– De mi nem akartunk ártani neked, nagyúr! – kiáltott fel az egyik a férfiak közül elszörnyedve, hogy Richard ilyen rettenetes bűnnel vádolja őket. Mások is felemelték szavukat egyetértésben, mondván Richard téved.

– Ti azt hiszitek, én egy barbár vagyok – folytatta Richard olyan hangon, melynek hatására elcsendesültek és egy lépést visszakoztak. – Azt hiszitek, jobbak vagytok nálam, s ez feljogosít benneteket, hogy ezt tegyétek velem. És megpróbáljátok megtenni az Inkvizítor Anyával is. Mert akartok valamit, s mint nyűgös kisgyerekek, elvárjátok tőlünk, hogy megadjuk nektek.

A tőletek kapott másik választási lehetőségem a halál. A feladat, melyet megköveteltek tőlem, el sem tudjátok képzelni, milyen nehéz, s így az, hogy mérgetek a halálomat okozza, nagyon is valós lehetőség és valószínű is. Ez a valóság.

Egyszer már közel kerültem ahhoz, hogy a mérgetek halálomat okozza. A legutolsó lehetséges pillanatban a kivégzésemről ideiglenes távolmaradási engedélyt kaptam, amikor egyikőtöktől kaptam egy átmeneti ellenszert. A barátaim és szeretteim azt hitték, azon az éjszakán meg fogok halni. Ezt ti okoztátok. Ti, férfiak, tudatosan döntöttétek el, hogy megmérgeztek, s ezáltal elfogadtátok a tényt, hogy esetleg megöltök.

– Nem – bizonygatta egy férfi, kezeit esedezve összefonva –, mi soha nem akartunk ártani neked.

– Ha az életemet nem fenyegetné hihető veszedelem, miért cselekednék kívánságtok szerint? Ha tényleg nem áll szándékotokban ártani nekem, s nem vagytok elszánva, hogy megöltök, ha nem teszem, amit akartok, akkor bizonyítsátok be, s adjátok ide az ellenszert, hogy visszakapjam az életemet. Az én életem, s nem a tiétek.

Ezúttal senki sem szólt.

– Nem? Látjátok tehát, úgy van, ahogy mondom. Ti, férfiak el vagytok szánva vagy a gyilkosságra, vagy arra, hogy rabigába döntsetek. Az egyetlen választási lehetőségem, hogy e kettő közül melyik lesz a sorsom. Nem fogok többé hallani azon érzéseitekről, hogy mi volt a szándékotok. Az érzéseitek nem oldoznak fel a nagyon is valóságos tetteitek alól. A tetteitek, s nem az érzelmeitek szólnak szándékaitok igazságáról.

Richard a háta mögött összekulcsolta a kezét, miközben lassú léptekkel haladt a férfiak előtt.

– Most cselekedhetnék úgy, ahogy ti emberek úgy szerettek cselekedni, és mondhatnám azt magamnak, hogy nem tudhatom, mindebből igaz-e valami. Megtehetném, mint ahogy ti tennétek a helyemben, hogy magamat alkalmatlannak kiáltom ki a valóság ismeretének feladatára, és megtagadom, hogy szembenézzek a valósággal.

De azért vagyok az Igazság Keresője, mert nem próbálok meg elrejtőzni a valóság elől. Az élet melletti döntés megköveteli, hogy szembenézzek az igazsággal. Ezt szándékozom tenni. Élni akarok.

Ti, férfiak, ma döntésre kényszerültök: el kell döntenetek, mit fogtok tenni, mi lesz a jövőtök és mi lesz szeretteitek jövője. Szembesülnötök kell a valósággal, ugyanazzal mint nekem, ha esélyt akartok az életben. Ma szembesülnötök kell majd sok mindennel az igazságból, ha meg akarjátok kapni, amit kerestek.

Richard Owennek intett.

– Azt hittem, azt mondtad, többen vannak. Hol vannak a többiek?

Owen egy lépést tett előre.

– Rahl Nagyúr, hogy az erőszakot megelőzzék, feladták magukat a Rend embereinek.

Richard rámeredt.

– Owen, mindazok után, amit elmondtál nekem, s mindazok után, amit azok a férfiak a Rendtől láttak, hogyan képesek elhinni ilyesmit?

– De honnan tudjuk, hogy ezúttal nem vet majd véget az erőszaknak? Nem ismerhetjük a valóság természetét...

– Már mondtam neked, hogy velem arra fogsz szorítkozni, ami van, s nem ismételgetsz értelmetlen frázisokat, amiket bemagoltál. Ha vannak valós tényeid, hallani akarom őket, de az értelmetlen ostobaságok nem érdekelnek.

Owen lehúzta kis csomagját a hátáról. Kotorászott benne, majd elővett egy kis vászonerszényt. Könnyek szöktek a szemébe, ahogy nézte.

– A Rend emberei rájöttek, hogy a hegyekben férfiak bujdokolnak. Az egyik velünk bujkáló férfinak három lánya van. Hogy megelőzze az erőszak elszabadulását, valaki a városunkban elmondta a Rend embereinek, kik ennek a bujkáló férfinak a lányai.

A Rend emberei minden nap egy kötelet kötöttek a három lány mindegyikének egy ujjához. Egy férfi tartotta a lányt, míg egy másik meghúzta a kötelet, mígnem a lány ujja leszakadt. A Rend emberei a városunkból az egyik férfit felküldték a hegyekbe, hogy adja át a három ujjat az emberünknek. Minden nap jött.

Owen átnyújtotta a zsákot Richardnak.

– Ezek a férfi lányainak az ujjai. A férfi, aki elhozta az emberünknek, teljes kábulatban volt. Azt mondták, már nem látszott emberi lénynek. Holt hangon beszélt. Csak ismételte, amit megparancsoltak neki. Úgy döntött, hogy mivel semmi sem valós, nem fog látni semmit, csak teszi, amit mondtak neki.

Azt mondta, a Rend emberei közölték vele, hogy a városunkban néhány ember elárulta a hegyekben bujkálók neveit, és elkapták azoknak az embereknek a gyermekeit is. Azt mondta, hogy, ha a férfiak nem térnek vissza és nem adják fel magukat, ugyanezt teszik majd a többi gyerekkel is.

Kevéssel több, mint a hegyekben bujkálók fele nem bírta elviselni annak gondolatát, hogy ilyen erőszak okai legyenek, s így visszamentek a városunkba és feladták magukat a Rend embereinek.

– Miért adod ezt nekem? – kérdezte Richard.

– Mert – mondta Owen könnyekkel teli hangon –, azt akartam, hogy tudd, miért nem volt más választása az embereinknek, minthogy feladják magukat. Nem bírták elviselni a gondolatát annak, hogy szeretteik miattuk szenvedjenek ilyen szörnyűséges fájdalmakat.

Richard végignézett az őt figyelő komor férfiakon. Érezte bensőjében a felgyülemlő dühöt, de nem mutatta, amint beszélt.

– Értem, mit próbáltak elérni azok az emberek azzal, hogy feladták magukat. Nem hibáztathatom őket érte. Nem segít, de nem hibáztathatom őket, amiért elkeseredetten próbálták szeretteiket megóvni a fájdalomtól.

Dühe ellenére Richard lágy hangon beszélt.

– Sajnálom, hogy te és a néped ilyen brutális kegyetlenségeket szenvedtek el a Birodalmi Rend kezeitől. De értsétek meg: ez valóságos és a Rend az oka mindennek. Az embereitek, akár tették, amit a Rend parancsolt nekik, akár nem, nem ők voltak az erőszak okai. Az erőszak felelőssége teljes egészében a Rendé. Ti nem támadtatok rájuk. Ők jöttek el hozzátok és támadtak meg benneteket; ők hajtanak rabigába, kínoznak és gyilkolnak benneteket.

A férfiak többsége összeroskadva állt a földet bámulva.

– Az itt maradtak közül bárkinek is van gyermeke?

Számos férfi motyogott vagy bólintott, hogy van.

Richard ujjával beletúrt a hajába.

– Akkor hát, ti többiek miért nem adtátok fel magatokat? Miért vagytok hát itt, és miért nem próbáljátok meg megszüntetni a szenvedést ugyanúgy, ahogyan a többiek?

A férfiak egymásra tekintgettek, néhányan láthatólag zavarba estek a kérdéstől, míg másokon látszott, hogy képtelenek szavakba önteni okaikat. Bánatuk, elkeseredettségük, sőt tétova elszántságuk nyilvánvaló volt arcukon, de nem tudtak szavakat formálni, hogy megmagyarázzák, miért nem adnák fel magukat.

Richard feltartotta a vászonzsákot a borzalmas kinccsel, nem hagyva, hogy kikerüljék a választ.

– Ti mind tudtatok erről. Miért nem tértetek ti is vissza?

Végül az egyik férfi megszólalt.

– Napnyugtakor kilopakodtam a földekre, beszéltem egy emberrel, aki a terményeken dolgozott és megkérdeztem, mi történt azokkal, akik visszatértek. Azt mondta, hogy sokuk gyermekét már elvitték. Mások meghaltak. Mindazokat, akik visszatértek a hegyekből, elvitték. Egyiküknek sem engedték meg, hogy visszatérjen az otthonába, a családjához. Mire lenne jó hát, ha visszamennénk?

– Mire lenne jó, valóban? – mormolta Richard. Ez volt az első jele annak, hogy felfogják a helyzet valódi természetét.

– Meg kell állítanod a Rendet! – mondta Owen – Meg kell adnod nekünk a szabadságunkat. Miért vettél rá bennünket, hogy megtegyük ezt az utat?

Richardban a magabiztosság kezdeti szikrája halványulni kezdett. Míg ezek a férfiak talán részben felfogták bajaik igazságát, biztosan nem néztek szembe bármilyen valódi megoldás természetével. Egyszerűen azt akarták, hogy valaki megmentse őket. Még mindig azt várták, hogy valaki megtegye ezt értük: méghozzá ő.

A férfiakon látszott a megkönnyebbülés, hogy Owen végre feltette a kérdést; ők maguk nyilvánvalóan túl gyávák voltak ahhoz, hogy feltegyék maguk. Várakozás közben néhányuk óhatatlanul is lopva Jennsen felé pillantgatott, aki a háttérben állt. A férfiak nagy részét a Richard mögött emelkedő szobor is nyugtalanította. Csak a hátulját látták és nem igazán tudták, mi volt a célja.

– Mert – mondta végül nekik Richard –, ahhoz, hogy azt tegyem, amit akartok, fontos, hogy mindannyian megértsetek mindent, ami ide tartozik. Elvárjátok, hogy egyszerűen megtegyem nektek. Nem tudom megtenni. Segíteni fogtok ebben nekem, vagy különben ti és a szeretteitek mind elvesznek. Ha sikerrel akarunk járni, akkor segítenetek kell a népetekkel megértetni azokat a dolgokat, melyeket el kell mondanom nektek.

Elmentetek eddig, szenvedtetek, ennyi elkötelezettséget vállaltatok. Felismertétek, hogy ha ugyanúgy cselekedtek, mint ahogyan a barátaitok próbáltak meg cselekedni, ha ugyanazokat a haszontalan megoldásokat alkalmazzátok, a ti sorsotok is a rabiga vagy a halál lesz. Fogyatkoznak a lehetőségeitek. Mindannyian döntést hoztatok, hogy legalább megpróbáltok sikerrel járni, megpróbáltok megszabadulni a kegyetlenektől, akik gyilkolják és rabszolgasorba kényszerítik a népeteket.

– Ti férfiak, ti vagytok az ő utolsó esélyük... az egyetlen esélyük. Halljátok most, amit még el kell mondanom nektek, s azután döntsetek saját jövőbeni sorsotok felől.

Az elgyötört bujdosók mindegyikének viseltes koszos ruháján látszott, hogy nagyon nehéz időszak áll mögöttük. Némelyikük vagy ki is mondta, vagy csak bólintott, hogy meg fogja hallgatni amit Richard mondani akar. Néhányuk talán még meg is könnyebbült attól, hogy ilyen közvetlenül és őszintén beszélt hozzájuk. Több férfi szemében egyenesen vágy tükröződött, hogy hallják, amit Richard mondani szándékozott.

20. FEJEZET

– Három évvel a mostani ősz előtt – kezdte Richard –, egy Szarvasföld nevű helyen laktam. Erdei vezető voltam. Békés életem volt egy helyen, melyet kedveltem, s olyan emberek között, akiket szerettem. Nagyon keveset tudtam a hazámon kívül eső helyekről. Bizonyos módon olyan voltam, mint ti, mielőtt még a Rend megérkezett volna, így hát sok mindent megértek abból, amit ti most éreztek. Hozzátok hasonló módon a Határ mögött éltem, mely megvédett bennünket azoktól, akik ártani akartak volna nekünk.

A férfiak izgatott suttogásban törtek ki, nyilvánvalóan meglepődve és megörülve annak, hogy ily módon kapcsolódhatnak hozzá, hogy valami ilyen alapvető közös dolog van bennük.

– S mi történt azután? – kérdezte egyikük.

Richard nem tudta türtőztetni magát, az előtörő mosoly elárasztotta arcát.

– Egy nap, az erdőmben – kezét oldalra nyújtotta –, megjelent Kahlan. Hasonlóan hozzátok, az ő népe is irtózatos nagy bajban volt. Segítségre volt szüksége. Ám ő a megmérgezésem helyett elmesélte a történetét, s hogy a baj felénk közeleg. Nagyon hasonlóan a ti esetetekhez a Határ, mely az ő népét védte, erejét vesztette és egy zsarnok tört be a hazájába. Azért is jött, hogy figyelmeztessen, hogy ez a férfi rövidesen az én hazám felé tart majd, s leigázza az én népemet, az én barátaimat és az én szeretteimet.

Az összes arc Kahlan felé fordult. A férfiak nyíltan nézték, mintha csak most látnák őt először. Megdöbbentette őket, hogy ez a szoborszépségű nő, aki ott állt előttük barbár lenne, mint azt a kívülállókról gondolták, és ugyanolyan gondjai voltak, mint nekik. Richard óriási darabokat hagyott ki a történetből, de azt akarta, hogy elég egyszerű legyen ahhoz, hogy ezek a férfiak megértsék.

– Az Igazság Keresőjének neveztek ki, s megkaptam ezt a kardot, hogy segítségemre legyen ebben a fontos küzdelemben – Richard kiemelte a markolatot a penge feléig, hogy a férfiak láthassák a csillogó acélt. Sokan grimaszokat vágtak a fegyver láttán.

– Kahlan és én, együtt, egymás oldalán küzdöttünk, hogy megállítsuk az embert, aki mindannyiunkat le akart igázni vagy elpusztítani. Az idegen földön ő volt a vezetőm. Nem csak, hogy segített a harcban azok ellen, akik az életünkre törtek, hanem segített megértenem a nagyobb világot, mellyel azelőtt sohasem törődtem. Felnyitotta a szemem arra, ami odakinn volt, az engem és népemet védő Határon kívül. Segített meglátnom a zsarnokság közelgő árnyát és felismernem, hogy a küzdelem valódi tétje az élet maga.

Ő tett méltóvá a kihívásra. Ha nem tette volna, ma már nem élnék, s rengetegen lennének még holtak vagy rabszolgák. – Richardnak ekkor félre kellett fordulnia; a fájdalmas emlékek áradata olyan erős volt, amikor mindazokra gondolt, akik elvesztek a küzdelemben. Az oly' nehezen kivívott győzelmekre emlékezett egy pillanatig.

A szoborra támaszkodott, amint eszébe ötlött George Cypher borzasztó meggyilkolása, a férfié, aki felnevelte, akit a harc kezdetéig Richard az apjának hitt. A fájdalom, mely oly távolinak tűnt, most elárasztotta megint a szívét. Emlékezett a rémületre, amit akkor érzett, amikor hirtelen rájött, hogy soha nem fogja látni többé a hőn szeretett embert. Addig a pillanatig elfelejtette, mennyire hiányzott neki.

Richard visszanyerte lélekjelenlétét és visszafordult a férfiak felé. – Végül, s csak Kahlan segítségével, megnyertem a küzdelmet a zsarnok ellen, akinek létéről még csak nem is tudtam mielőtt Kahlan eljött az erdőmbe és figyelmeztetett. Ez az ember, Darken Rahl volt az apám, akit azelőtt nem ismertem.

A férfiak hitetlenkedve meredtek rá.

– Nem ismerted? – kérdezte egyikük elképedt hangon.

Richard megrázta a fejét.

– Ez egy nagyon hosszú történet. Talán egy más alkalommal elmondom nektek az egészet. Most a fontos részeket kell elmesélnem, melyek jelentőséggel bírnak rátok és az otthonaitokban maradt szeretteitekre nézve.

Richard a földet nézve gondolkodott, miközben lépdelt a férfiak rendetlen csoportja előtt.

– Amikor megöltem Darken Rahlt, azért tettem, hogy megakadályozzam, hogy megöljön engem és szeretteimet. Számtalan embert megkínzott és meggyilkolt, s már önmagában ezért megérdemelte a halált, de meg kellett ölnöm őt, vagy ő ölt volna meg engem. Akkor még nem tudtam, hogy ő volt az én igazi apám, sem pedig azt, hogy ha megölöm, mivel én voltam az örököse, én leszek majd az új Rahl Nagyúr. Ha tudta volna, hogy ki vagyok, talán nem próbált volna megölni, de nem tudta. Birtokomban volt bizonyos információ, amit ő akart, kínzással ki akarta szedni belőlem, majd meg akart ölni. Én öltem meg őt. Azóta sok mindent tanultam. Amit tanultam, összeköt bennünket – Richard a férfiak felé intett, majd kezét saját mellkasára helyezte, s tekintetüket fogadta. – S hogy hogyan, azt szintén meg kell értenetek, ha sikerrel akartok járni ebben az új küzdelemben.

A vidék, ahol én felnőttem, Kahlan hazája és D'Hara földje alkotják az Újvilágot. Mint azt tanultátok, ezt a hatalmas területet, ahol ti felnőttetek, Óvilágnak nevezik. Miután Rahl Nagyúr lettem, a Határ, mely addig az Óvilágtól védelmezett bennünket, erejét vesztette, hasonlóan ahhoz, ahogy a ti saját Határotok is leomlott. Amikor ez megtörtént, a Birodalmi Rend és Jagang Császár idelent az Óvilágban, kihasználta a lehetőséget és betört az Újvilágba, a hazámba, éppen úgy, ahogy betört a ti hazátokba is. Több mint két éve harcolunk ellene és csapatai ellen, megpróbálva legyőzni vagy legalább visszaszorítani őt az Óvilágba.

Ez a mágikus pajzs, mielőtt erejét vesztette, háromezer éven keresztül megvédelmezett bennünket a Rendtől és a hozzá hasonlóktól, hosszabb időn keresztül, mint amennyi ideig benneteket védett a Határotok. Mielőtt azt a Határt elhelyezték a nagy háború végén, az Óvilágból származó ellenség mágia segítségével létrehozta az Álomjáróknak nevezett embereket.

A férfiak suttogni kezdtek. Hallották már a kifejezést, de nem igazán értették, és azon töprengtek, mit jelenthet.

– Az Álomjáró – kezdte Richard a magyarázatot, amikor lecsendesedtek – képes belépni az emberek elméjébe, hogy uralja őket. Ellene nem volt védelem. Amint egy Álomjáró átveszi a hatalmat egy ember elméje felett, az illető a rabszolgájává válik, s képtelen parancsainak ellentmondani. A múltban az emberek reményvesztettek voltak.

Egy Alric Rahl nevű ember, az egyik ősöm, kitalált egy módszert arra, hogy megvédelmezze az emberek elméjét az Álomjáróktól. Ő nem csak az akkor D'Harát uraló Rahl Nagyúr volt, hanem ezen kívül egy hatalmas nagy varázsló is. A képessége segítségével létrehozott egy kötést, melyet ha egy ember komoly szándékkal kimond vagy egyszerűbb formában szívből fakadó őszinteséggel átérez, akkor ez a továbbiakban megvédi őt attól, hogy az Álomjáró behatoljon az elméjébe.

A hódolat, melyet ti, férfiak mindannyian megadtatok nekem az imént, ennek a kötésnek a formális kinyilvánítása. A d'harai emberek háromezer éve adják meg e hódolatot az ő Rahl Nagyuruknak.

A férfiak közül néhányan izgatott arccal előre léptek.

– Akkor hát, védve vagyunk az Álomjárótól, Rahl Nagyúr, mert mi letettük ezt az esküt? Védve vagyunk attól, hogy az Álomjáró behatoljon az elménkbe és uralkodjon felettünk?

Richard megrázta a fejét.

– Nektek és a népeteknek nincs szüksége ilyen védelemre. Egy más módon már védve vagytok.

A kisebb embertömegen megkönnyebbülés hulláma söpört végig. Néhányan megragadták társaik vállát, vagy megnyugodva kezüket a hátára helyezték. Úgy néztek ki, mintha attól féltek volna, az Álomjáró már éppen becserkészte volna őket, de az utolsó pillanatban mégis valahogyan megmenekültek volna.

– De hogyan lehetséges, hogy mi védve vagyunk? – kérdezte Owen.

Richard mély lélegzetet vett, majd lassan kieresztette.

– Nos, ez az a rész, mely bizonyos módon összeköt bennünket. Tudjátok, ahogy én értem, a mágiának egyensúlyra van szüksége a működéséhez.

A Tehetséggel nem bíró férfiak tudálékosan bólogattak, mintha csak rendelkeznének a mágia bensőséges ismeretével.

– Amikor Alric Rahl mágiát használt, hogy létrehozza ezt a kötést népének védelmére – folytatta Richard –, mindig szükség volt egy Rahl Nagyúrra, aki teljessé tette a kötést, s fenntartotta az erejét. Nem minden varázslónak van olyan gyermeke, aki magában hordozza a Tehetséget. Ezért amit Alric Rahl tett a kötés létrehozásakor az az volt, hogy gondoskodott róla, hogy a Rahl Nagyúrnak mindig legyen egy fia, aki rendelkezik a mágia képességével, a Tehetséggel és képes ezt a kötést D'Hara népével fenntartani. Ily módon mindig védve lesznek. – Richard mutatóujját feltartotta, hogy hangsúlyt adjon mondanivalójának, miközben tekintetét végighordozta a férfiak csoportján. – Amit nem tudtak abban az időben az az volt, hogy ez a mágia, ha nem szándékosan is, de létrehozta a saját ellensúlyát. Míg a Rahl Nagyurak mindig nemzettek egy Tehetséggel bíró örököst – egy varázslót, mint amilyenek ők is voltak –, csak később fedezték fel, hogy néha olyan utódot is nemzettek, akik teljesen mentesek voltak mindenféle mágikus képességektől.

Richard az üres tekintetekből látta, hogy a férfiak nem fogják fel, amit mond nekik. El tudta képzelni, hogy az ilyen elszigetelt életet élő emberek számára az ő története meglehetősen zavarba ejtő lehetett, talán egyenesen túlzó. Emlékezett saját zavarára a mágiával kapcsolatban, mielőtt a Határ erejét vesztette és amikor találkozott Kahlannal. Richardot nem olyan környezetben nevelték fel, ahol jelen volt a mágia, és még most sem értett sok mindent. A Tehetség mindkét oldalával született, s mégsem tudta teljesen, hogyan kell uralnia.

– Tudjátok – folytatta Richard –, csak bizonyos emberek rendelkeznek a mágia képességével, a Tehetséggel, ahogy ezt nevezni szokás. De minden ember születésénél fogva rendelkezik a mágiának legalább egy nagyon kicsiny szikrájával, annak ellenére, hogy esetleg nem képes bánni a mágiával. Egészen a közelmúltig, ezekről az emberekről mindenki azt gondolta, hogy nem bírnak Tehetséggel. Értitek? A Tehetséggel bírók, mint a varázslók és a varázslónők képesek a mágiával bánni, a többi ember viszont nem, ezért azt hitték róluk, hogy nem is rendelkeznek semmiféle Tehetséggel.

Ám, kiderült, hogy ez így nem a pontos igazság, mivel minden emberben van egy végtelenül kicsiny szikrája a Tehetségnek. Ez az apró szikra az, ami lehetővé teszi számukra, hogy a körülöttük, a világban lévő mágiával kapcsolatba lépjenek, vagyis a mágikus tulajdonságokkal rendelkező dolgokkal és lényekkel, és az olyan emberekkel, akik a Tehetséget egy átfogóbb értelemben is birtokolják – azokkal, akiknek valóban megvan a képességük a mágia irányítására is.

– Bandakarban is van néhány ember, aki bír mágiával – szólt közbe egy férfi – Valódi mágiával. Csak azok, akik soha nem látták...

– Nem! – szakította félbe Richard. Nem akarta, hogy elveszítsék a fonalat. – Owen elmondta nekem, hogy ti mit hisztek mágiának. Az nem mágia, az miszticizmus. Az nem az, amiről én beszélek. Én valódi mágiáról beszélek, mely valódi eredményeket hoz létre a valódi világban. Felejtsétek el, amit tanítottak nektek a mágiáról, arról, ahogy a hit állítólag létrehozza azt, amiben hisztek, és hogy ez valódi mágia lenne. Nem az! Csupán a mágia hóbortos illúziója az emberek képzeletében.

– De az valódi – mondta valaki tiszteletteljes, de határozott hangon. – Valósabb, mint, amit látsz vagy érzel.

Richard éles pillantást vetett a férfira.

– Ha az olyan valódi, akkor miért kellett egy ismert mérget használnotok rajtam, melyet egy olyan ember kevert, aki füvekkel dolgozott egész életében? Mert ti nagyon is jól tudjátok, mi a valós. Éppen ezért, amikor a saját életetek szempontjából létfontosságúvá vált, a valósághoz folyamodtatok, ahhoz, amiről tudjátok, hogy valóban működik.

Richard hátramutatott Kahlanra.

– Az Inkvizítor Anya valódi mágiával bír. Az övé nem valamiféle szeszélyes átok, amit ha valakire kimondanak, és az illető tíz év múlva meghal, az emberek azt hiszik, az átok miatt halt meg. Ő valódi mágiával rendelkezik, amely alapvető módon van kapcsolatban a halállal, így még rátok is hat. Megérinthet valakit a valódi mágiájával és az egy pillanat alatt holtan esik össze. Nem tíz év múlva – azon nyomban.

Richard elszántan állt a férfiak előtt, szemtől szemben. – Ha valaki nem hiszi, hogy ez valódi mágia, tegyünk egy próbát. Hajtsátok végre a hitre alapozott mágiátokat és bocsássatok rám varázsigét – halljak meg itt és most. Miután ezt megtettétek, az Inkvizítor Anya megérinti őket az ő nagyon valóságos, halálos képességével. Azután mindenki más látni fogja az eredményt, s megítélheti, hogy milyen. – Arcról arcra emelte tekintetét. – Vállalkozik valaki a próbára? Van köztetek, Tehetséggel nem bírók között olyan mágus, aki hajlandó alávetni magát a próbának?

Amikor Richard látta, hogy a férfiak hallgatagok és mozdulatlanok, folytatta:

– Úgy tűnik tehát, igenis rendelkeztek némi megértéssel arról, hogy mi a valós és mi nem. Ezt tartsátok észben. Tanuljatok belőle.

Tehát ott tartottam, hogy elmondtam nektek, a Rahl Nagyúr hogyan nemz mindig egy fiút, aki rendelkezik a mágiával, hogy átadhassa neki a D'Hara feletti uralmat és képességét, hogy a kötés működjön. De mint mondtam, a kötésnek, melyet Alric Rahl létrehozott, egy nem kívánt következménye is lett.

Csak később fedezték fel, hogy a Rahl Nagyúr, valószínűleg a mágia egyensúlya miatt, néha olyan utódokat is nemzett, akik teljesen mentesek voltak a mágiától – nem csupán hogy nem bírtak tehetséggel, ahogy a legtöbb ember, de ellentétben velük, teljesen mentesek a Tehetségnek még a legkisebb szikrájától is.

Emiatt, a Tehetség eme teljes és tiszta hiánya miatt, képtelenek voltak a világon a valódi mágiával kölcsönhatásba lépni. A mágia egyáltalán nem hatott rájuk. Számukra a mágia mintha nem is létezett volna, mert születésüktől fogva hiányzik belőlük a képesség, hogy lássák vagy kapcsolatba lépjenek vele. Mondhatjátok, hogy olyanok voltak, akár a madarak, melyek nem tudtak repülni. Úgy néztek ki mint a madarak, voltak tollaik, magvakat ettek, de nem tudtak repülni.

Akkoriban, háromezer évvel ezelőtt, miután a nagy háborúban a kötést létrehozták az emberek védelmére az Álomjáróktól, a varázslóknak végre sikerült egy Határt elhelyezni az Óvilág és az Újvilág közé. Mivel az Óvilágiak többé nem voltak képesek az Újvilágba jönni háborút indítani, a nagy háborúnak vége lett. Végre eljött a béke.

Az Újvilág lakói azonban rájöttek, hogy van egy problémájuk. A Rahl Nagyurak azon utódai, akik a Tehetség nélkül születtek, ezt a tulajdonságukat továbbadták a saját gyermekeiknek. Egy házasság, ahol legalább az egyik szülő nem rendelkezik Tehetséggel, mindig s mindenkor olyan gyermekek születését eredményezi, akik maguk is Tehetség nélküliek lesznek. Mivel ezek az utódok házasságra léptek másokkal, majd gyermekeket hoztak a világra, majd unokáik születtek, később dédunokáik, amivel egyre több és több lett belőlük, ez a tulajdonság elkezdett terjedni a népességben.

Az emberek abban az időben megrémültek, mert ők függtek a mágiától. A mágia a világuk része volt. A mágia mentette meg őket az Álomjáróktól. A mágia hozta létre a Határt, mely megvédte őket az Óvilág hordáitól. A mágia vetett véget a háborúnak. A mágia embereket gyógyított meg, elveszett gyermekeket találtak meg a segítségével, gyönyörűséges művészeti alkotások születését segítette, melyek inspiráltak és örömet okoztak. A mágia vezetést nyújtott az embereknek a jövőbeni eseményekben.

Voltak városok, melyek egyetlen, Tehetséggel bíró ember körül alakultak ki, aki teljesítette az emberek szükségleteit. Sok Tehetséggel bíró ember abból élt, hogy ilyen szolgáltatásokat végzett. Bizonyos dolgokban a mágia megadta az embereknek a természet feletti uralmat, s ezáltal jobbá tette az életüket. A mágia segítségével végrehajtott dolgok szinte mindenki életfeltételeit javították. A mágia az egyéni teremtés ereje volt és ezáltal az egyéni teljesítményé. Szinte mindenkinek haszna származott belőle.

Ez nem azt jelenti, hogy a mágia nélkülözhetetlen volt vagy, hogy az lenne ma, de hasznos segítség volt, eszköz. A mágia olyan volt számukra, mint a jobb kezük. Azonban az ember elméje, s nem a mágiája az, ami nélkülözhetetlen – éppen úgy, ahogy a jobb keze nélkül egy ember életben képes maradni, nem úgy mint az elméje nélkül. De a mágia mindenkinek az életével szorosan összefonódott, így hát sokan azt hitték, nélkülözhetetlen.

Az emberek azt kezdték érezni, hogy ez az új fenyegetés – a Tehetség nélkül születettek terjedése a népességben – véget fog vetni mindennek, amit csak ismertek, mindennek, amit fontosnak tartottak, hogy véget fog vetni a legfontosabb védelmüknek, a mágiának.

Richard végignézett az arcokon, kivárt, hogy biztos lehessen benne, felfogták történetének lényegét, megértették, mennyire kétségbeesettek voltak azok az emberek, és azt is, hogy miért.

– Tehát mit tettek az emberek ezekkel a köztük élő új, a Tehetséggel egyáltalán nem bíró emberekkel? – kérdezte egy férfi hátulról.

Richard halkan válaszolt:

– Valami szörnyűségeset. – Előhúzta a könyvet az övére függesztett bőrerszényből és feltartotta, hogy minden férfi láthassa, ahogy előttük lépdelt ismét. A felhők, hóvihar terhükkel, csendesen vonultak át a fagyos völgyszoroson a felettük meredező csúcsok felé.

– Ennek a könyvnek a címe: A Teremtés Oszlopai. A varázslók azokban az időkben így nevezték ezeket a Tehetség nélkül született embereket. A Teremtés Oszlopai, mert ők rendelkeztek azzal a képességgel, a tulajdonságuk származékaként, melyet utódjaiknak továbbadtak, hogy megváltoztassák az emberiség természetét. Ők egy teljesen újfajta nép alapjai voltak – egy népé, melynek semmilyen kapcsolata nincs a mágiával.

Csak nemrégiben került kezembe ez a könyv. A Rahl Nagyuraknak íródott és másoknak, hogy tudjanak ezekről a Tehetség nélküli emberekről, akikre nem hat a mágia. A könyv elmeséli ezeknek az embereknek a történetét, hogyan születtek – azoktól, akik maguk a Rahl Nagyurak közvetlen leszármazottai –, s annak történetét, amit felfedeztek velük kapcsolatban. De felfedi azt is, hogy az emberek mit tettek velük, a Teremtés Oszlopaival ezer évekkel ezelőtt.

A férfiak karjaikat dörzsölték a hidegben, miközben Richard előttük lépdelt. Mindegyik arcán látszott, hogy a történet mély érdeklődést váltott ki benne.

– Szóval – kérdezte Owen –, mit tettek velük?

Richard megállt és szemüket fürkészte, mielőtt válaszolt.

– Száműzték őket.

Döbbent suttogás tört ki a férfiak között. Elképedtek, amikor meghallották a végső megoldást. Ezek az emberek jól értették, mi az a száműzetés, túlságosan is jól; és együtt tudtak érezni ezekkel a hajdan élt, száműzött emberekkel.

– Ez szörnyű – mondta elöl egy férfi a fejét rázva.

Egy másik komor arccal felemelte a kezét.

– Ezeknek a Teremtés Oszlopainak nem voltak rokonaik a többiek között? Nem voltak részei a városaiknak? Nem éreztek az emberek mély bánatot, amikor száműzték ezeket a Tehetség minden szikrája nélküli embereket?

Richard bólintott.

– De igen. Barátok és családtagok voltak közöttük. Azoknak a száműzött embereknek az élete bensőségesen összefonódott szinte mindenki másnak az életével. A könyv szól arról, hogy milyen nehéz szívvel hozták meg a döntést ezekről a mágia nélküli emberekről. Szörnyű idők lehettek, rettenetes választás, ami senkinek sem tetszett. De az akkori vezetők úgy döntöttek, hogy az életmódjuk megvédése érdekében, azért, hogy megóvják a mágiát és mindazt, amit az jelentett nekik, s azért, hogy megóvják az emberi sajátosságot, ahelyett hogy az egyének életét azért értékelték volna, ami önmagában is volt. Száműzték ezeket a tisztán Tehetség nélküli embereket.

Ráadásul, azt is elrendelték, hogy a Rahl Nagyúr minden ilyen utódjának sorsa a korai halál legyen, kivéve a Tehetséggel bíró örökösét. Így akarták biztosítani, hogy közöttük többé egyetlen Teremtés Oszlopa se jelenjen meg.

Ezúttal nem suttogtak. A férfiakat, úgy tűnt, elszomorítja ezeknek a rejtélyes embereknek a története, s a szörnyű megoldás, ahogy bántak velük. Fejüket lógatva merengtek azon, milyen lehetett azokban a régen volt zord időkben.

Végül egyikük felemelte fejét. Szemöldöke rángatózott. S végre feltette a kérdést, amit Richard már várt, amire készült.

– De hova száműzték ezeket a Teremtés Oszlopait? Hova küldték őket?

Richard figyelte a férfiakat, amint újabb és újabb szemek fordultak ismét felé. Kíváncsi tekintetek várták, hogy folytassa a történelmi rejtély felfedését.

– Ezekre az emberekre nem hatott a mágia – emlékeztette őket Richard. – És az Óvilágot visszatartó Határt mágia segítségével hozták létre.

– Átküldték őket a Határon túlra – találgatott az egyik férfi.

Richard bólintott.

– Sok varázsló halt meg és adta erejét a Határhoz, hogy a népük védve legyen az óvilágiaktól, akik uralkodni akartak felettük és véget akartak vetni a mágiának. Nagyrészt emiatt dúlt a háború – az óvilágiak meg akarták semmisíteni a mágiát, meg akarták fosztani az emberiséget a mágiától. Az újvilágiak ezeket a Tehetség nélkül született, teljesen mágia nélküli embereket átküldték a Határon az Óvilágba.

Soha nem tudták meg, mi lett velük, mi lett a száműzött barátokból, családtagokból és szeretett emberekből, mert átküldték őket egy Határon, melyen egyikük sem volt képes áthatolni. Azt gondolták, hogy odaát új életet kezdtek. Ám mivel ott volt a Határ, s mögötte pedig az ellenséges terület, az újvilágiak sohasem tudták meg, mi történt a száműzöttekkel.

Végül néhány évvel ezelőtt, ez a Határ erejét vesztette. Ha ezek a száműzöttek folytatták volna életüket az Óvilágban, gyermekeik lettek volna, és elterjesztették volna sajátosságukat, a mágiától való mentességet, a Tehetség nélküli létet – Richard felemelte karjait –, de nyomuk veszett. Itt lenn az emberek éppen olyanok, mint az emberek odafenn az Újvilágban – néhányan Tehetséggel bírnak, de mindegyikben megvan a Tehetségnek legalább az az apró szikrája, mely képessé teszi őket, hogy kapcsolatba lépjenek a mágiával. Azok az ősidőkből származó emberek, úgy tűnt, egyszerűen eltűntek.

– Most tehát tudjuk – érvelt Owen, miközben gondolataiba merülve a távolba meredt –, hogy mindazok az emberek, akiket oly' régen az Óvilágba száműztek tragikusan kihaltak... vagy talán megölték őket.

– Én is erre gondoltam – mondta Richard. Szembefordult a férfiakkal, s várt a folytatással, míg minden szem rá nem szegeződött.

– De aztán megtaláltam őket. Megtaláltam ezeket a rég elveszett embereket.

Ismét izgatott suttogás tört ki közöttük. Úgy tűnt, fellelkesítette őket a lehetőség, hogy ezek az emberek a nagyon rossz esélyeik ellenére képesek voltak túlélni.

– Hol vannak, Rahl Nagyúr – kérdezte egyikük –, ezek az emberek, akikkel közös őseid vannak? Hol vannak ezek az emberek, akiknek el kellett tűrniük a kegyetlen száműzetést és a sok-sok nehézséget?

Richard átható tekintetét a férfira emelte.

– Gyere velem, és elmondom, mi lett ezekből az emberekből.

Richard elvezette őket a szobor körül, előre, s most először láthatták teljes egészében a kő-őrszemet. A férfiakat a szobor látványa lenyűgözte. Izgatottan beszélgetni kezdtek arról, hogy mennyire valósnak látszik, s mennyire tisztán láthatták a férfi rettenthetetlen vonásait.

Hangjukban a kifejezett döbbenet, és amit mondtak, elárulta Richardnak, hogy még sohasem láttak szobrot, legalábbis nem ilyen monumentálisat. Úgy tűnt, e férfiak számára a szobor hasonló volt a mágia megnyilvánulásához, s nem pedig, mint ahogy azt valójában Richard is tudta, az ember belső művészi képességének megnyilvánulása.

Richard a szobor alapjának hideg kövére helyezte egyik kezét.

– Ez egy ősi szobor, egy Kaja-Rang nevű óvilági varázsló szobra. Részben a férfi iránt érzett hódolatból faragták, mert nagy és hatalmas varázsló volt.

Owen felemelte kezét, hogy félbeszakítsa.

– De én azt hittem, hogy az óvilágiak mágia nélkül akartak élni. Miért volna hát nagy varázslójuk, és különösen, miért emelnének szobrot hódolatul a mágia egy képviselőjének?

Richard mosolygott, hogy Owen észrevette az ellentmondást.

– Az emberek nem mindig cselekednek következetesen. S mi több: minél irracionálisabbak a hiedelmeik, annál kirívóbbak a következetlenségeik. Ti férfiak, például, úgy próbáljátok meg elkendőzni a viselkedésetek következetlenségeit, hogy a meggyőződéseiteket nem egyformán alkalmazzátok mindenre. Azt állítjátok, hogy semmi sem valós, vagy, hogy nem ismerhetjük meg a valóság igaz természetét, s mégis féltek attól, amit a Rend tesz veletek. Elég szilárdan hisztek a tetteik valóságosságában ahhoz, hogy meg akarjátok állítani őket.

Ha semmi sem lenne valós, nem lenne okotok arra, hogy meg akarjátok állítani a Birodalmi Rendet. Valójában állítólagos hitetekkel ellenkezik az, hogy meg akarjátok állítani őket, vagy akár azt érezni, hogy jelenlétük valóságos, nem beszélve ártalmasságáról, mivel bizonygatjátok, hogy az ember alkalmatlan a valóság megismerésére.

Mégis felfogjátok annak valóságát, hogy mi történik valakivel a Rend embereinek karmai között, s nagyon jól tudjátok, hogy az iszonyatos, ezért hát hitelveiteket felfüggesztitek, s elkülditek Owent, hogy mérgezzen meg engem, kísérletképpen arra, hogy rávegyetek, szabadítsalak meg benneteket nagyon is valós problémátoktól.

A férfiak közül néhányat úgy tűnt, összezavart, amit Richard mondott, míg mások feszengtek zavarukban. Néhányan döbbenten néztek. Egyikükben sem volt meg a hajlandóság arra, hogy ellentmondjon Richardnak, így hát hagyták, hadd folytassa megszakítás nélkül.

– Az óvilágiak ugyanígy gondolkodtak – s teszik még mindig. Azt állították, hogy nem akarják a mágiát, s mégis, amikor szembetalálták magukat a valósággal, nem akartak nélküle élni. A Birodalmi Rend éppen ilyen. Az Újvilágba úgy érkeztek, hogy magukat az emberiség mágiától való megszabadításának bajnokainak kiáltották ki, s ezen céljukban saját nemes voltukat hangsúlyozzák, de mágiát használnak a céljuk eléréséhez. Azt tartják, hogy a mágia gonosz, mégis használják.

Vezetőjük, Jagang Császár, használja a mágiával bírókat, hogy segítsenek neki céljai elérésében, melyek között, állítása szerint, szerepel a mágia eltörlése. Jagang egy Álomjáró, a régi korok Álomjáróinak leszármazottja. E képessége mágikus, mégsem gondolja, hogy alkalmatlan lenne birodalma vezetésére. Bár saját maga is bír mágiával, s azt állítja, hogy a mágiával bíróknak a jövőben nem lesz semmilyen joguk, magát úgy nevezi: Jagang, az Igazságos.

Annak ellenére, amiben állítólag hisznek, a céljuk az emberek feletti uralom, egyértelműen és egyszerűen. A hatalmat akarják, de nemes és hangzatos köntösbe burkolják valódi céljukat. Minden zsarnok azt hiszi, ő más. De mind ugyanolyan. Mind kegyetlen erővel uralkodik.

Owen elgondolkodva próbálta meg felfogni a hallottakat.

– Tehát az óvilágiak nem szavaik szerint éltek, nem aszerint amit állítólag hittek. Ellentmondásban éltek. Azt prédikálták, hogy az ember a mágia nélkül jobb, de ők továbbra is akarták használni a mágiát.

– Így van.

Owen felmutatott a szoborra.

– Mi ez az ember, tehát? Miért van itt, ha ellene van annak, amiről prédikáltak?

A tornyosuló szobor felett sötét felhők gyülekeztek. A mozdulatlan levegő hideg, nehéz és nedves volt. Olyan érzés volt, mintha csak egy vihar fogná vissza első rohamát, várva, hogy hallhassa a többit.

– Ez az ember azért van itt, mert ő harcolt, hogy megmentse az embereket olyasvalamitől, amitől még magánál a mágiánál is jobban féltek – magyarázta Richard. – Felnézett az elszánt arcra, s a szemekre, melyek örökre a Teremtés Oszlopai nevezetű helyre szegeződtek.

– Ez az ember – folytatta Richard halkan –, ez a varázsló, Kaja-Rang összegyűjtötte azokat a Tehetség nélküli embereket, a Teremtés Oszlopait, akiket ide száműztek az Újvilágból, mindazokkal együtt, akik míg itt éltek, csatlakoztak hozzájuk, s elküldte őket oda.

Richard a szobor mögé mutatott a távolba.

– Mindazokat az embereket arra a helyre küldte, ahol a körülálló hegyek védelmezték őket, majd egy halálos erejű Határt helyezett e hágón keresztül, hogy soha többé ne jöhessenek ki a világon élő többi ember közé.

Kaja-Rang nevet adott ennek a népnek: Bandakar. A bandakar név egy nagyon ősi nyelvből származik, melyet ó-d'harainak hívnak. Azt jelenti: a száműzöttek. Ez az ember Kaja-Rang volt az, aki elszigetelte őket és megmentette népét a Tehetség nélkül születettektől, a mágiától teljesen mentesektől.

– Ti – mondta Richard az előtte álló férfiaknak –, ezeknek a száműzötteknek a leszármazottai vagytok. Alric Rahl leszármazottai, azoké, akiket száműzetésbe küldtek az Óvilágba. Ti mindannyian a Rahl Ház leszármazottai vagytok. Az őseitek és az én őseim ugyanazok. Ti vagytok a száműzött nép.

A hágó teteje a szobor előtt síri csendbe burkolózott. A férfiak döbbenten meredtek maguk elé.

Egyszer csak kitölt a zűrzavar. Richard meg sem próbálta elhallgattatni őket. Inkább közel húzódott Kahlanhoz, s hagyta, hogy befogadják a hallottakat. Elegendő időt akart hagyni nekik, hogy felfogják roppant súlyát annak, amit mondott nekik.

Néhány férfi magasra emelt karral kiáltozott felháborodásában, mások a történet iszonyatától jajveszékeltek, néhányan egyszerűen sírtak, sokan vitatkoztak, páran tiltakoztak a történet több eleme ellen, amire mások feleltek. Megint mások pedig kulcsfontosságú részleteket ismételtek egymásnak, mintha csak újra akarnák hallani a szavakat, hogy próbára tegyék igazságukat, ám végül megegyeztek: nagyon is lehetséges, hogy mindez így van.

S mindezeken keresztül, lassanként mindannyian elkezdték felfogni a hallottak roppant szörnyűségét. Mind elkezdték hallani a történetben az igazság csengését. Izgatott hangon, mind egyszerre beszélve, kifejezték hitetlenségüket, felháborodásukat, csodálkozásukat, sőt félelmüket, amint eljutottak a szédítő felismerésre, hogy kik is ők valójában.

Néhányuk suttogó sürgetésére, miután a kezdeti döbbeneten túljutottak, a férfiak mind elcsendesedtek és végül, mohón vágyva, hogy megtudjanak, amit még lehet, visszafordultak Richard felé.

– Te vagy a Tehetséggel bíró, a kegyelt örökös, a Rahl Nagyúr, és mi vagyunk azok, akiket a te fajtád száműzött – mondta egyikük, kifejezve azt, ami, úgy tűnt, közös félelmük. A kimondatlan kérdés emögött pedig az volt, hogy mindez mit jelent rájuk nézve.

– Így van – mondta Richard. – Én vagyok a Rahl Nagyúr, a D'Harai Birodalom vezetője, ti pedig a Teremtés Oszlopainak leszármazottai, akiket száműztek. Ti Tehetség nélküliek vagytok, akár az őseitek voltak.

Ott állva a szobor előtt, Kaja-Rang szobra előtt, aki száműzte őket, Richard végignézett a feszült arcokon.

– A száműzetés gyalázatos tett volt. Erkölcstelen. Én mint a Rahl Nagyúr, érvénytelenítem a száműzetést és ezennel kijelentem, hogy örökre vége. Többé nem vagytok a Bandakari Birodalom, a száműzöttek, most már ismét azok vagytok, akik valaha voltatok, a d'haraiak. Persze, csak ha így döntötök.

A férfiak, úgy tűnt, egy emberként tartják vissza lélegzetüket, várva, hogy kiderüljön Richard komolyan gondolja-e, kiegészíti-e valamivel vagy visszavonja azt, amit mondott.

Richard átölelte Kahlan derekát, s közben csendes nyugalommal figyelte a férfiak reményteli arckifejezéseit.

Richard mosolygott.

– Legyetek üdvözölve itthon.

Majd mindannyian a lábaihoz zuhantak, csókolták a csizmáját, a nadrágját, a kezeit, s azok, akik nem tudtak elég közel tülekedni, a földet a lábai előtt. S szinte azonnal Kahlan ruhájának szegélyét is csókolgatták.

Egy rokonra leltek, és azután üdvözölték őt maguk között.

21. FEJEZET

Amint a férfiak a lábaik körül tülekedtek, hálálkodva, amiért száműzetésüknek véget vetett, Richard oldalvást Kahlanra pillantott. Carának kifejezetten nem tetszett a hálálkodási jelenet, de nem avatkozott közbe.

Richard megpróbált véget vetni a könnyektől áztatott tiszteletadásnak, s mutatta a férfiaknak, hogy keljenek fel.

– Még sok mondanivalóm van számotokra. Figyeljetek hát!

A mosolygó, könnyező férfiak visszahúzódtak, kezüket összekulcsolva bámulták Richardot, mintha csak egy rég elveszett fivérük lenne. A tömegben volt néhány idősebb ember, s néhány középkorú, de többségük életkora az ifjú Owenétől a valamivel idősebb Richardéig terjedt. Mindannyian éltek már meg szörnyűségeket. A legnehezebb rész még hátra volt. Richardnak rá kell őket vennie, hogy nézzenek szembe az elkövetkezendő veszedelemmel.

Richard az oldalt egyedül álló Jennsenre nézett, majd intett neki, hogy jöjjön közelebb.

Jennsen a szobor árnyékából tűnt elő, s mindenkinek a figyelmét felkeltette, amint Richard felé tartott. A férfiak a szemükkel követték, amint kijött a fényre. Olyan gyönyörű volt, hogy Richard nem állta meg mosoly nélkül, amikor a lány átlépett a sziklákon. Egyik vörös fürtjét kezével megcsavarva, félénken a férfiakra pillantott.

Amikor Richard kitartotta egyik karját, Jennsen védelmet keresett alatta, miközben nyugtalanul nézte a férfiakat, akik hozzá hasonlóak voltak.

– Ő a húgom, Jennsen Rahl – mondta Richard – Ő is a Tehetség nélkül született, akárcsak ti mindannyian. Az apánk megpróbálta őt megölni, mint ahogy az a Tehetség nélküli utódokkal történt évezredeken át.

– És te? – kérdezte egy férfi, még mindig kétkedve. – Te nem utasítod el őt?

Richard egy kézzel átölelte Jennsent.

– Miért tenném? Miféle bűn miatt kellene őt elutasítanom? Azért mert nőnek született, s nem férfinak mint én? Azért, mert nem olyan magas mint én? Azért, mert a haja vörös, s nem olyan, mint az enyém? Azért, mert a szeme kék, s nem szürke? ... Azért, mert ő nem bír a Tehetséggel?

A férfiak egyik lábukról a másikra álltak vagy összefonták karjukat. Néhányan, mindazok után, amiket elmondott nekik, zavarukban, hogy a kérdés akárcsak felmerült, kerülték Richard és Jennsen tekintetét.

– Jennsen gyönyörű, okos, s használja a fejét. Ő szintén harcol a jogáért, hogy élhessen, és teszi ezt ésszerű eszközökkel. Ő olyan mint ti, Tehetség nélküli. S mert ő osztja az élet értékének megértését, én magamhoz ölelem őt.

Richard ekkor meghallotta a mekegést és megfordult. Betty, a kötelét maga után húzva, ügetett fel az emelkedőn. Jennsen a szemeit forgatta, amint Betty közel jött, felfelé tekintgetett, farkát csóválta élénken.

Jennsen elkapta a kötelet, s megvizsgálta a végét. Richard rögtön kitalálta, hogy Betty átrágta.

– Betty – szidta Jennsen az állatot, a kötél végét rázva a bűnét nem bánó kecske felé –, mit tettél?

Betty mekegéssel felelt, nyilvánvalóan büszke volt magára.

Jennsen mélyen felsóhajtott, miközben bocsánatkérően vállat vont Richard felé.

A férfiak mindannyian több lépést hátráltak, közben egymásnak morogva félelmüket.

– Nem vagyok boszorkány – mondta nekik Jennsen felhevült hangon. – Csak mert vörös hajam van, az nem jelenti, hogy boszorkány vagyok.

A férfiakat úgy tűnt ez egyáltalán nem győzte meg.

– Volt dolgom egy nagyon valódi boszorkánnyal – mondta nekik Richard –, biztosíthatlak benneteket, hogy a vörös haj nem a boszorkányság jele. Nem, nem igaz!

– De igaz – erősködött az egyik férfi. Bettyre mutatott. – Ott van a kísérő szelleme.

Richard a szemöldökét ráncolta.

– Kísérő szellem?

– Igen – erősködött egy másik – A boszorkányok mindig egy kedvenccel járnak. Hívta a kísérő szellemét és idejött hozzá.

– Hívtam? – Jennsen meglóbálta a kötél rojtos végét a férfi felé. – Egy fához kötöztem, és ő átrágta a kötelet.

Egy másik férfi az ujját Jennsen felé rázva mondta:

– Mágiával hívtad ide, s ő jött.

Jennsen ökölbe szorított kézzel egy lépést tett előre a férfi felé. Az emberek félve hátráltak.

– Nektek mindannyiótoknak van családja és barátai, egy közösség, amely fontos nektek. Nekem nincsenek barátaim, s nem is lehettek, mert az anyámmal egész életünkben menekülnünk kellett az apám elől. Ha elkapott volna, megkínzott, majd megölt volna. Ugyanazt, mint amit veletek is tette volna. Nem lehettek gyermekkori barátaim, ezért kaptam az anyámtól Bettyt. Betty újszülött volt, együtt nőttünk fel. Betty azért rágta át a kötelét, mert én vagyok számára az egyetlen családtag, akit valaha ismert, s egyszerűen közel akart lenni hozzám.

Engem száműztek mindenkitől a bűn miatt, hogy megszülettem, akárcsak az őseiteket. Ti mind ismeritek az ilyen száműzetés igazságtalanságát, és ismeritek a fájdalmát. És most ti ostobák, elfogadás helyett száműznétek engem, csak mert vörös a hajam és kecskét tartok háziállatként? Gyáva, gerinctelen álszentek vagytok!

Először megmérgezitek az egyetlen embert, aki elég bátor ahhoz, hogy az emberiség nagyobb részétől való száműzetésünknek véget vessen, most pedig féltek tőlem és visszautasítotok ostoba babonák miatt! Ha valóban bírnék mágiával, parázzsá égetnélek benneteket a kegyetlenségetek miatt!

Richard a lány vállára tette kezét.

– Rendben – suttogta neki. – Csak hadd beszéljek velük.

– Te azt mondod, hogy varázsló vagy – kiáltott egy idősebb ember hátulról –, és elvárod, hogy pusztán hit alapján elfogadjuk ezt – mert azt mondod, – miközben azt állítod, hogy nem kellene ragaszkodnunk a hiedelmeinkhez, mint például a félelmünkhöz, hogy a lány egy boszorkány lehet a kedvencével, mert az csak a hiten alapul.

– Így van! – heveskedett egy másik. – Azt állítod, te a valódi mágiában hiszel, miközben a mi hitünket elutasítod. Sok minden, amit mondasz, igaznak tűnik, de nem értek mindennel egyet.

Az egyezség nem lehet részleges. Az igazság egy részének visszautasítása az egész visszautasítását jelenti. Richard fontolóra vette a lehetőségeit, hogyan győzhetné meg a mágia nélküli embereket, akik nem láthatják a mágiát, arról, hogy a valódi mágia létezik. Az ő nézőpontjukból, ő ugyanazt a hibát követi el, mint amit nekik felró. Hogyan mutathatná be a szivárvány színeit a vakoknak.

– Elfogadom az érved – bólintott Richard – Adj egy pillanatot, és megmutatom a mágia valóságát, amiről beszélek.

Magához intette Carát.

– Hozd ide nekem a figyelmeztetést – mondta bizalmas hangon.

Cara azonnal nekiindult lefelé a hegyen. Látta, hogy Jennsen dühös kék szemeit könnyek lepik el, de mégsem sír. Kahlan hátrébb vonta a lányt, miközben Richard tovább beszélt a férfiakhoz.

– Van még, amit el kell mondanom nektek – néhány dolgot, amit meg kell értenetek. Véget vetettem a száműzetésnek, de ez nem jelenti azt, hogy feltétel nélkül visszafogadlak benneteket népünk kebelére.

– De hiszen azt mondtad, hogy legyünk üdvözölve itthon! – csodálkozott Owen.

– Csak megállapítom, ami nyilvánvaló. Jogotok van a saját életetekhez. Jó szándékból szívesen látlak benneteket D'Hara részeként, ha kívánjátok. Részeként annak, ami most D'Harát jelenti. De mindez nem jelenti azt, hogy feltétel nélkül elfogadlak benneteket. Minden ember szabadon kell élje a saját életét, de tévedés ne essék, óriási különbség van e szabadság és az anarchia között. Ha diadalmaskodunk a küzdelmünkben, szívesen látlak benneteket, hogy szabad emberként éljetek a D'Harai Birodalom részeként, mely meghatározott értékekben hisz. Például, gondolhattok, amit csak akartok és megpróbálhattok másokat meggyőzni hitelveitek értékeiről, de nem cselekedhettek olyan nézetek szerint, melyek azt tartják, hogy azok, akik e szabadságért harcolnak barbárok vagy bűnözők, miközben küzdelmük gyümölcseit ti is élvezni akarjátok. A legkevesebb, hogy tiszteletet és hálát érdemelnek tőletek. Az ő életük nem ér kevesebbet a tiéteknél és nem lehet feláldozni a ti hasznotokra. Ez rabszolgaság lenne.

– De ti kegyetlen, barbár módon és erőszakkal küzdötök egy földért, melyet mi még csak nem is láttunk – vetette közbe az egyik ifjabb a férfiak közül. Karjával Bandakar felé mutatott. – Az egyetlen föld, amit valaha ismertünk, itt van és feltétel nélkül elutasítjuk az erőszak iránti vonzalmadat.

– Föld? – Richard széttárta karjait. – Mi nem földért harcolunk. Mi egy eszméhez vagyunk hűek – a szabadság eszméjéhez, bárhol is éljen az ember. Nem védelmezünk területeket, nem hullajtjuk vérünket egy darab sárért. Nem azért harcolunk, mert vonz bennünket az erőszak. A szabadságunkért küzdünk, az egyéni szabadságunkért, hogy saját életünket élhessük, saját túlélésünkért és saját boldogságunkért harcolunk.

Az, hogy ti feltétel nélkül elutasítjátok az erőszakot, a nemesség önelégült érzésével tölt el benneteket, megvilágosodottnak gondoljátok magatokat, de a valóság az, hogy ez nem más, mint a gonosszal szembeni nyomorúságos erkölcsi kapituláció. Az önvédelem feltétel nélküli elutasítása, mert úgy hiszitek, hogy az az erőszaknak való állítólagos behódolás, nem hagy más kiutat számotokra, mint hogy kegyelemért könyörögjetek vagy megalkuvó békéért.

A gonosz nem kegyelmez, békét kötni vele pedig nem más, mint fokozatosan behódolni neki. A gonosznak való behódolás a legjobb esetben is rabszolgaság, a legrosszabb esetben pedig halál. Ezért hát, ha feltétel nélkül elutasítjátok az erőszakot, az valójában nem más, mint az élet helyett magatokhoz ölelni a halált.

És ezt is fogjátok elérni.

A jog és az abszolút szükségesség a bosszúra bárki ellen, aki erőszakkal fordul ellenetek, a túlélés alapvető tényezője. Egy nép önvédelmének erkölcsisége minden egyes egyén élethez való jogának védelmében rejlik. Ez az erőszakkal szembeni kiállás, melyet az a rendíthetetlen hajlandóság tesz valóssá, hogy az ember megsemmisíti azt, aki erőszakkal fordul ellene. A feltétel nélkül elszántság, hogy elpusztítsa azt, aki erőszakkal indul ellene, nem más mint az élet értékének magasztalása. Az elutasítása annak, hogy behódoljon egy gonosztevőnek vagy zsarnoknak, aki az életét magának követeli, valójában az élet melletti kiállást jelenti.

Ha nem vagytok hajlandóak megvédeni saját, élethez való jogotokat, akkor nem vagytok többek a baglyokkal alkudozó egereknél. Ti úgy gondoljátok, ők helytelenül cselekszenek. Ők viszont úgy gondolják, ti vagytok a vacsorájuk.

A Birodalmi Rend azt prédikálja, hogy az emberiség romlott és gonosz, ezért az élet értéktelen. A tetteik bizonyosan ezt tükrözik. Erkölcsmagyarázatuk szerint, az ember az üdvözülést és a boldogságot csak egy másik világban nyerheti el, és csak azáltal, hogy az életét feláldozza ebben a világban.

A nagylelkűség szép dolog, ha szabad választás eredménye, de a hit az önfeláldozás elsődlegességében, mint erkölcsi követelményben, nem más, mint a rabszolgaság szentesítése. Azok, akik azt mondják nektek, hogy az áldozat kötelességetek és felelősségetek, megpróbálnak elvakítani benneteket, hogy ne lássátok a láncokat, melyeket a nyakatok köré tekernek.

D'haraiakként senki sem követeli meg tőletek, hogy másokért feláldozzátok magatokat, s ugyanígy, ti sem kívánhatjátok, hogy mások feláldozzák magukat értetek. Hihettek, amit akartok, még arra is lehetőségetek van, hogy nem ragadtok fegyvert, hogy közvetlen harcokban vegyetek részt a túlélésünkért. De segítenetek kell ügyünk támogatásával és nem járulhattok hozzá sem anyagilag sem lelkileg az értékeink és ezáltal az életünk elpusztításához. Mindez árulás volna, ami ennek megfelelő büntetést von maga után.

A Birodalmi Rend erőszakosan behatolt védtelen területekre, mint amilyen a tietek is. Leigáztak, kínoztak, erőszakot követtek el és gyilkoltak a hatalom megszerzéséért. Nem cselekedtek másképp az Újvilágban sem. Eljátszották a jogukat arra, hogy meghallgassuk őket. Nincs többé erkölcsi dilemma, megvitatni való etikai kérdés, porrá kell zúzni őket.

Az egyik férfi előrelépett.

– De a tisztesség megkívánja, hogy embertársaink felé kegyelmet gyakoroljunk, ha rossz útra is tévedtek.

– Az életnél nincs nagyobb érték, s ez az, amit részlegesen felismertek a kegyelemmel kapcsolatos zavaros elképzelésetekben. Az ő tudatos, előre megfontolt gyilkosságaik elveszik másoktól az élet pótolhatatlan értékét. A gyilkos, azzal a cselekedetével, hogy gyilkol, elveszíti a jogát saját életéhez. Az ilyen gonosszal szembeni kegyelem, egyet jelent azzal, mint megbocsátani a bűnét, és ezáltal hagyni, hogy győzedelmeskedjen. Ez pedig törvényesíti az ártatlan élet elpusztítását.

A kegyelem elismeri a gyilkos életének értékét, ugyanakkor megfosztja az ártatlan áldozat életét az értékétől. Általa a gyilkos élete fontosabb lesz, mint az ártatlané. Így aztán a kegyelem nem más, mint a jó elcserélése a rosszra. A halál győzelme az élet felett.

– Tehát – töprengett hangosan Owen –, azért mert a Rend megtámadta a hazádat és meggyilkolta a népedet, neked szándékodban áll megölni minden élő egyént az Óvilágban?

– Nem. A Rend gonosz és az Óvilágból származik. De ez nem jelenti azt, hogy az Óvilágban lakók mind gonoszak lennének, csak azért, mert történetesen egy földdarabon születtek, amit gonosz emberek uralnak. Vannak olyanok, akik aktívan támogatják a Rendet és uralmát, és így a gonosz mellé állnak, de nem mindenki ilyen. Az Óvilágban élők közül sok ember szintén a Birodalmi Rend áldozata és nagy szenvedéseket áll ki kegyetlen uralma alatt. Sokan küzdenek e gonosz uralom ellen. Miközben mi itt beszélgetünk, sokan életüket teszik kockára, hogy megszabaduljanak ezektől a gonosz emberektől. Mi ugyanazért harcolunk: a szabadságért.

Az, hogy hol születtek azok, akik a szabadságért küzdenek, lényegtelen. Mi hiszünk az egyén életének értékében. Ez azt jelenti, hogy a hely, ahol valaki él, nem tehet valakit gonosszá – a hite és tettei számítanak.

Ám tévedés ne essék, sokan aktívan részt vesznek a Birodalmi Rend üzelmeiben és gyilkosságaiban. A tetteknek kell, hogy legyen következményük. A Rendet meg kell semmisíteni.

– Azért biztosan hajlandó lennél némi kompromisszumra – vetette közbe az egyik idősebb férfi.

– Ha a megbékítés reményében szándékosan kompromisszumot kötsz a megátalkodott gonosszal, azzal csak hagyod, hogy a gonosz beléd mélyessze agyarait; attól a naptól kezdve a mérge átjárja ereidet, míg végül el nem pusztít.

– De ez túlságosan kíméletlen álláspont – erősködött a férfi. – Konok és elzárja egy konstruktív út lehetőségét. Mindig van hely kompromisszum számára.

Richard a hüvelykujjával a mellkasán dobolt.

– Ti emberek, úgy döntöttetek, hogy mérget adtok be nekem. A méreg meg fog ölni; ezért gonosz dolog. Hogyan képzeled, hogy kompromisszumot kössek a méreggel?

Senki nem tudott felelni.

– Az önkéntes felek közötti kereskedelemben, ahol a felek osztoznak bizonyos erkölcsi értékeken és tisztességesen, becsületesen kereskednek, a kompromisszum például az árat illetően helyénvaló. Az erkölcs és az igazság ügyeiben, nincs helye kompromisszumnak.

A gyilkosokkal kötött kompromisszum, s ti pontosan ezt javasoljátok, erkölcsi egyenértékűségben részesíti őket, ahol senki sem létezhet jogosan. Az erkölcsi egyenértékűség szerint, ti nem vagytok jobbak náluk, ezért, az ő hitük – mely szerint megkínozhatnak, erőszakot követhetnek rajtatok és meggyilkolhatnak titeket – erkölcsileg éppen annyira érvényes, mint a ti nézetetek, amely szerint jogotok van az erőszakos hódítók kegyetlenkedései nélkül élni. Az erkölcsi kompromisszum elutasítja a helyes és helytelen, a jó és rossz fogalmait. Azt állítja, hogy mindenki egyenlő, minden vágy egyenlően jogos, minden tett egyaránt jogszerű, tehát a boldoguláshoz mindenkinek kompromisszumot kell kötnie.

Miben köthetnétek kompromisszumot azokkal, akik embereket kínoznak, erőszakolnak és gyilkolnak meg? Abban, hogy egy héten hány nap kínozhatnak benneteket? Abban, hogy hányan erőszakolhatják meg szeretteiteket? Hány családtagotokat gyilkolhatják meg?

Abban a helyzetben nem létezik erkölcsi egyenértékűség, s nem is létezhet, tehát nincs helye kompromisszumnak – ez maga volna az öngyilkosság. Már az ezekkel az emberekkel kötendő kompromisszum puszta említése is a gyilkosság szentesítésével ér fel.

A férfiak többsége döbbenten, meredten állt. Nem voltak hozzászokva, hogy valaki ilyen egyenesen és nyíltan beszéljen velük. Úgy tűnt, kezdik átlátni, hogy eddig üres példabeszédekből álló hitelveket követtek. Néhányukat, úgy tűnt, megérintették Richard szavai. Egy páran még ösztönzést is leltek tisztaságuktól. Richard ezt látta a szemükben; mintha csak életükben először látnának valamit világosan.

Cara érkezett Richard mögé és átnyújtotta neki a figyelmeztetést. Richard nem volt biztos benne, de úgy tűnt, mintha a koromszerű feketeség a kis alak felszínének nagyobb részét fedte volna be, mint amikor legutóbb látta. A szobor belsejében a homok továbbra is pergett le az alján felhalmozódó kis kupacba.

– Kaja-Rang a határt ezen a hágón keresztül helyezte el, hogy elszigeteljen benneteket. Ő az, aki elnevezett benneteket. Tudta, hogy a ti népetek kerüli az erőszakot és attól félt, bűnözők prédájaként végzitek. Ő az, aki eszközt adott a kezdetekbe, hogy száműzzétek őket a földetekről, hogy folytathassátok azt az életet, amelyet élni akartatok. Elmondta a népeteknek, hogy létezik egy átjáró a Határon keresztül, hogy megszabadulhassatok a bűnözőktől, ha úgy határoztok.

Owen zavartnak látszott.

– Ha ez a nagy varázsló, Kaja-Rang nem akarta, hogy a mi népünk keveredhessen az Óvilág népével, mert elterjesztettük volna a Tehetség nélküliség tulajdonságát, ahogy te nevezed, akkor mi a helyzet a bűnözőkkel, akiket száműzünk? Ha ezeket az embereket kiküldjük a világba, annak az eredménye az lesz, amitől féltek. A Határon az átjárót létrehozni és elmondani az őseinknek, úgy tűnik, az egész Határ célját semmissé tette volna.

Richard mosolygott.

– Nagyon jó, Owen. Kezdesz gondolkodni.

Owen mosolygott.

Richard felmutatott Kaja-Rang szobrára.

– Látod, merre néz? Egy helyre, melynek neve a Teremtés Oszlopai. Az egy halálosan forró hely, ahol semmi sem él meg – egy hely, amelyen a halál uralkodik. A Határnak, melyet Kaja-Rang emelt, voltak oldalai. Amikor a földetekről elzavartatok embereket, keresztül a Határon, a halál falai az oldalakon megakadályozták, hogy azok a száműzöttek kiszabaduljanak a világba. Csak egyfelé mehettek: a Teremtés Oszlopai felé. Még vízzel és ellátmánnyal is, tudva, hogy merre kell menni, ahhoz, hogy valaki átvergődjön a Teremtés Oszlopaiként ismert völgyön, szinte a biztos halállal ér fel.

A férfiak tágra nyílt szemmel bámultak.

– Akkor tehát, amikor száműztünk egy bűnözőt, valójában kivégeztük őt – összegezte egyikük.

– Így van.

– Ez a Kaja-Rang becsapott minket – tette hozzá a férfi – Rászedett, hogy valójában öljük meg azokat az embereket.

– Úgy gondoljátok, hogy ez szörnyű dolog volt a részéről? – kérdezte Richard. – Ti emberek szándékosan szabadjára engedtetek bűnözőket, hogy a világban gyanútlan emberek váljanak áldozataikká. Ti szánt szándékkal szabadon engedtetek erőszakos embereket, és a ti területeteken kívül élő gyanútlan embereket arra kárhoztattátok, hogy erőszak áldozataivá váljanak. Ahelyett, hogy a gyilkosokat halállal büntettétek volna, ti, amennyire tudatában voltatok – ha gondolkodtatok volna rajta egyáltalán –, tudatosan segítséget nyújtottatok nekik abban, hogy tovább gyilkolhassanak. Az erőszak minden áron való elkerülésére tett vak kísérletetek közepette, valójában éppen hogy támogattátok azt.

Azt mondtátok önmagatoknak, hogy a többi ember nem számít, mert ők nem voltak megvilágosodottak, mint ti, hogy ti jobbak vagytok, mint ők, mert ti felette álltok az erőszaknak, ti feltétel nélkül elutasítjátok az erőszakot. Ha gondolkodtatok is róla, azokat az embereket a Határon túl, barbároknak tekintettétek, az életüket pedig lényegtelennek. Minden szándék szerint és minden jel szerint feláldoztátok volna ártatlan életeiket azoknak az embereknek az életéért, akikről ti már jól tudtátok, hogy gonoszak.

Kaja-Rang, amellett, hogy a Tehetség nélkül született embereket elzárta a világ többi részétől, kivégezte azokat a bűnözőket, akiket ti száműztetek, mielőtt másokban kárt tehettek volna. Magatokat nemesnek tartjátok, mert visszautasítjátok az erőszakot, de a tetteitek csak elősegítették volna ezt. Csak az, amit Kaja-Rang tett, akadályozta meg a további erőszakot.

– Drága Teremtő! Ez annál is sokkal rosszabb – rogyott le a földre Owen a hirtelen támadt teher alatt. – Sokkal rosszabb, mint gondolnád.

A férfiak közül mások is elszörnyedtek. Többen Owenhez hasonlóan a földre rogytak. Mások arcukat kezükbe temetve elfordultak vagy néhány lépést arrébb támolyogtak.

– Hogy érted ezt? – kérdezte Richard.

Owen felnézett, arca hamuszínre változott. – A történet, amit a földünkről meséltem neked... a városunkról és a többi nagyvárosról. Arról, hogyan éltünk együtt boldogan, elégedetten életünkkel.

Richard bólintott.

– Nem mindenki volt ezzel az élettel elégedett.

Kahlan keresztbe tette karjait és Owen felé hajolt.

– Hogy érted ezt?

Owen tehetetlenségét kifejezve felemelte karjait.

– Néhányan többet akartak a mi egyszerű, örömteli életünknél. Néhány ember... nos, változtatni akart a dolgokon. Azt mondták, jobbá akarják tenni a dolgokat. Javítani akartak az életünkön, otthont akartak építeni maguknak, annak ellenére, hogy ez ellenkezett a mi életmódunkkal.

– Owennek igaza van – vette át a szót egy idősebb férfi komor hangon. – Az én időmben sok ilyen embert láttam, akik nem voltak képesek eltűrni, amit néhányan a birodalmunkban a súrlódás elvének neveztek.

– És mi történt, amikor ezek az emberek változásokat akartak vagy nem bírták elviselni a birodalmatok elveit? – kérdezte Richard.

Owen jobbra majd balra nézett, a többi csüggedt arcra.

– A nagy szónokok visszautasították az eszméiket. A Bölcs azt mondta, csak viszályt szítanának közöttünk. Az új utakkal kapcsolatos reményeikről le kellett mondaniuk, s őket magukat pedig megbélyegezték. – Owen nyelt egyet. – Így hát, ezek az emberek úgy döntöttek, elhagyják Bandakart. Elhagyták földünket a Határon nyíló ösvényen keresztül, hogy új életre leljenek. Soha, egyetlen egy sem tért vissza közülük.

Richard kezével megtörölte arcát.

– Akkor tehát meghaltak, miközben új életet kerestek, egy jobb életet, mint, amilyet ti tudtatok ajánlani nekik.

– De te ezt nem érted. – Owen felemelkedett. – Olyanok vagyunk, mint azok az emberek. Karjával végigmutatott társain. – Megtagadtuk, hogy visszamenjünk és átadjuk magunkat a Rend embereinek, annak ellenére, hogy tudjuk, embereket kínoznak, amiért mi bujkálunk. Tudjuk, hogy az nem állítaná meg a Rendet, ezért nem megyünk vissza.

A nagy szónokok és a Bölcs szándékai ellenére cselekszünk így, hogy megpróbáljuk megmenteni a népünket. Megbélyegeztek, amiért ezt választottuk. Kijöttünk a hágóra információért, hogy megtaláljuk a módját a Birodalmi Rendtől való szabadulásunknak. Érted? Mi ugyanolyanok vagyunk, mint azok a változást akaró emberek a történelmünk során végig. Hozzájuk hasonlóan, azt választottuk, hogy változtatunk a dolgokon, ahelyett hogy eltűrnénk őket úgy, ahogy vannak.

– Akkor talán ti kezditek látni – vette vissza a szót Richard –, hogy minden, amit tanítottak nektek, csak azt mutatta meg, hogyan öleljétek magatokhoz a halált az élet helyett. Talán látjátok már, hogy amit a megvilágosodás tanításának neveztetek, nem volt más, mint szemellenző.

Richard Owen vállára tette kezét. Saját szobrát nézte egy ideig a kezében, majd tekintetét körbehordozta a feszült arcokon.

– Ti vagytok azok, akik megmaradtak, miután a többiek nem állták ki a próbát. Ti egyedül jutottatok el ilyen messzire. Ti egyedül kezdtétek el használni az eszeteket, hogy megoldást találjatok magatok és szeretteitek számára. Még sok mindent kell tanulnotok, de legalább elkezdtetek jó döntéseket hozni. Nem szabad most megállnotok, bátran szembe kell néznetek azzal, amire elhívlak most benneteket, ha valódi esélyt akartok szeretteitek megmentésére.

Most először legalább kicsit büszkének látszottak ezek az emberek. Valaki elismerte őket, s nem azért, mert jól ismételgettek értelmetlen mondásokat, hanem olyan döntésekért, melyeket ők maguk hoztak.

Jennsen mélyen gondolataiba merült.

– Richard, miért nem mehettek vissza az emberek az átjárón? Ha el akartak menni, új életet akartak kezdeni, de azután felfedezték, hogy át kell jutniuk a Teremtés Oszlopainak völgyén, miért nem mentek vissza legalább ellátmányért, amire szükségük volt, hogy átjuthassanak?

– Jó kérdés – ismerte el Kahlan.

– George Cypher átment a Határon a Királyréve nevű helyen, majd visszatért. Adie azt mondta, a Határon kell, hogy legyen átjáró, egy rés, mint ahol ezek az emberek száműzték a bűnözőket, tehát miért nem tudtak az emberek visszajönni? Volt egy átjáró kifelé, de miért nem tértek vissza soha?

A férfiak egyként bólintottak, kíváncsian arra, hogy miért nem tért vissza soha senki.

– Ugyanezen töprengtem az elejétől fogva – Richard hüvelykujjával megdörzsölte saját szobrának csillogó fekete felszínét. – Azt hiszem, a Középföldön a Határokon kellett, hogy legyen átjáró, mert olyan nagyok voltak és hosszúak. Ez a Határ itt semmi azokhoz képest. Kétlem, hogy ugyanolyan átjáróra lett volna itt is szükség.

Mivel ez egy kisebb Határ egyetlen hajlított szakasza volt és nem is nagyon hosszú, gyanítom, hogy Kaja-Rang képes volt beletenni egy átjárót. Ez lehetővé tette, hogy a bűnözőket rajta keresztül száműzzék, de nem engedte meg az átjárást visszafelé. Végül is, ha egy bűnözőt száműztek, aki rájött, hogy nem menekülhet, visszatért volna. Kaja-Rang ezt nem akarhatta.

– Hogyan működhet egy ilyen dolog? – kérdezte Jennsen.

Richard a bal kezét kardjának markolatán pihentette.

– Vannak kígyók, amelyek saját testüknél jóval nagyobb prédát is képesek lenyelni. A fogaik befelé állnak, hogy amikor lenyelik a zsákmányt, ne legyen visszaút számára, hogy ne menekülhessen. Úgy gondolom, az az átjáró a Határon valami ilyesmi lehetett – csak egy irányban lehetett rajta átkelni.

– Gondolod, hogy ilyesmi lehetséges? – kérdezte Jennsen.

– Volt már példa ilyen védelemre – mondta Kahlan.

Richard egyetértően bólintott.

– A nagy Határ az Újvilág és az Óvilág között, el volt látva olyan védelemmel, mely bizonyos embereknek, meghatározott körülmények között megengedett egy átkelést oda és vissza, de kettőt nem. – A kezében lévő figyelmeztetéssel felmutatott a szoborra. – Egy Kaja-Rang képességeivel rendelkező varázsló biztosan tudta, hogyan találjon ki egy olyan átjárót a Határon, amelyik lehetetlenné teszi a visszautat. Végül is a holtak világából idézte meg és majd' háromezer éven át fennmaradt.

– Tehát mindenki, aki átkelt ezen az átjárón, meghalt – ismételte Owen.

Richard bólintott.

– Attól tartok. Kaja-Rangnak úgy tűnik, aprólékos tervei voltak, melyek szándéka szerint működtek is ezen idő alatt. Még az előre nem látható eshetőségekre is gondolt, ha a Határ erejét vesztené.

– Ezt én nem értem – rázta a fejét egy fiatalember. – Ha ez a varázsló olyan hatalmas volt, és a mágiája olyan hatékony, hogy létre tudott hozni egy halál-falat, hogy elválasszon bennünket a világtól háromezer éven át, hogyan veszthette erejét ez a Határ. Az elmúlt két évben egyszerűen eltűnt. Miért?

– Azt hiszem, ez miattam történt – szólalt meg most Kahlan.

Közelebb lépett a férfiakhoz. Richard nem próbálta meg megállítani őt. Úgy érezte, nem lett volna helyes, ha úgy tűnt volna, mintha megpróbálna eltitkolni valamit előlük.

– Néhány évvel ezelőtt, egy kétségbeesett próbálkozásomban, hogy megmentsem Richard életét, akaratlanul alvilági erőket idéztem meg, melyek, azt hiszem, talán lassan pusztítják a mágiát a világunkban. Richard visszaküldte az Alvilágba ezt a gonosz mágiát, de az itt volt az élők világában egy ideig, így a hatása talán visszafordíthatatlan.

A férfiak arcán aggodalom jelent meg. Ez a nő előttük éppen most ismerte be, hogy egy tette miatt a védelmük erejét vesztette. Miatta szörnyű erőszak és kegyetlenség lett az osztályrészük, eddigi életüknek pedig vége lett.

22. FEJEZET

– Még mindig nem mutattad meg nekünk a mágiádat – mondta végül az egyik férfi.

Richard elhúzta kezét Kahlan derekáról, amint a férfiak felé lépett.

– Kaja-Rang tervezett egy kiegészítést a mágiájához, melyet hozzákapcsolt az itt elhelyezett Határhoz, hogy segítsen azt megvédeni. – Richard felemelte saját maga kis szobormását, hogy a férfiak jól láthassák. – Ezt figyelmeztetésül küldték nekem, hogy a birodalmatok Határa erejét vesztette.

– Miért olyan furcsa fekete a felső része? – kérdezte az egyik elöl álló férfi.

– Azt hiszem, ez annak jelzése, hogy futok ki az időből, s meglehet, hogy haldoklom.

A férfiak csoportján aggódó suttogás söpört végig.

Richard csitítólag felemelte kezét, s folytatta.

– Ezt a homokot a belsejében – látjátok?

Nyakukat nyújtogatva mindannyian megpróbáltak egy pillantást vetni a szoborra, de nem mindenki volt elég közel, hogy láthassa is, ezért Richard a kezében tartva szobormását közéjük sétált. Így mindannyian láthatták, hogy az rá hasonlít, s homok pereg benne lefelé.

– Valójában ez nem homok – mondta nekik –, hanem mágia.

Owen arcán kétkedő grimasz jelent meg.

– De te azt mondtad, mi nem látjuk a mágiát.

– Ti mindannyian Tehetség nélkül születettek vagytok és nem hat rátok a mágia, ezért az átlagos mágiát nem láthatjátok. A határ azonban mégis megakadályozta, hogy elhagyjátok földeteket, nem? Mit gondoltok, miért történhetett meg mindez?

– Az egy halál-fal volt – szólalt meg az egyik idősebb férfi, láthatólag úgy gondolva, hogy ez önmagától értetődő.

– De hogyan árthat olyan embereknek, akikre nem hat a mágia? Ha beléptetek volna a Határba az önmagában halált jelentett volna számotokra is, mint bárki más számára. Miért? Mert a Határ egy olyan hely volt ebben a világban, ahol az Alvilág is jelen volt. Az Alvilág a holtak világa. Talán nem bírtok a Tehetséggel, de halandók vagytok; mivel kapcsolatban álltok az élettel, ugyanúgy kapcsolatban álltok a halállal is.

Richard ismét feltartotta a szobrot.

– Ez a mágia szintén az Alvilághoz van kötve. Mivel mindannyian halandók vagytok, létezik egy kapcsolat köztetek és az Alvilág között, egy kapcsolat az Őrző hatalmával, a halállal. Ezért láthatjátok a homokot, ami mutatja, hogyan szivárog el az időm.

– Nem látok semmiféle mágikusat abban a lefelé pergő homokban. – zsörtölődött az egyik férfi. – Csak mert te azt mondod, ez mágia, és hogy ez a te elszivárgó életed, mindez nem bizonyít semmit.

Richard oldalra fordította a szobrot. A homok továbbra is folyt, de most vízszintesen.

A férfiak egy részének elállt a lélegzete, mások döbbent suttogásban törtek ki, miközben figyelték az oldalra ömlő homokot.

Kíváncsi gyerekek módjára tolongtak, hogy lássák a szobrot, amint Richard a magasba emelte oldalára fektetve, hogy láthassák a mágiát. Néhányan kinyújtották kezüket, puhatolózva megérintették a kormos fekete felszínt, amikor Richard saját szobormását vizsgálatra feléjük nyújtotta. Mások közel hajoltak, kémlelve figyelték a ferdén folyó homokot az alsó részben, ahol a szobor még átlátszó volt.

A férfiak csodájára jártak, de nem voltak biztosak benne, hogy elfogadják-e Richard alvilági mágiával kapcsolatos magyarázatát.

– Mindannyian látjuk ezt – szólalt meg egyikük –, de ez nem mutatja meg, hogy valójában különbözünk tőled vagy bárki mástól, mint azt te állítod. Ez csak azt mutatja meg, hogy mindannyian képesek vagyunk látni ezt a mágiát, ugyanúgy, mint te. Talán nem is vagyunk azok a tisztán Tehetség nélküli emberek, akiknek gondolsz bennünket.

Richard egy pillanatra fontolóra vette, mit tehetne, hogy megmutassa nekik a mágia valódi kifejeződését. Bár rendelkezett a Tehetséggel, nem sokat tudott arról, hogyan uralja és irányítsa saját Tehetségét, kivéve, hogy a Kard mágiájához kapcsolódó harag adott erőt megnyilvánulásainak. Nem volt képes arra, hogy egyszerűen bemutasson valamiféle mágiát úgy, ahogy Zedd képes volt rá. Még ha végre is tudna hajtani valami mágikus cselekedetet, a Tehetség nélkül születettek nem lennének képesek látni.

Szeme sarkából látta Carát, amint karjait egymásba fonva ácsorog. Támadt egy ötlete.

– A Rahl Nagyúr és népe közötti kötés, mágikus kötés – mondta Richard. – Ugyanez a mágia erőt ad egyéb dolgoknak is, azon védelmen kívül, melyet a kötés nyújt az Álomjáró ellen.

Richard intett Carának, hogy lépjen előre.

– Azon kívül, hogy a barátom, Cara egy Mord-Sith. Évezredeken át a Mord-Sithek a Rahl Nagyúr elszánt védelmezői voltak. – Richard felemelte Cara karját, hogy a férfiak láthassák a csuklójáról finom aranyláncon függő vörös rudat. – Ez egy Agiel, a Mord-Sithek fegyvere. Az Agielnek a Mord-Sithek Rahl Nagyúrhoz – vagyis hozzám – fűződő kapcsolata ad erőt.

– De nincs is pengéje – csodálkozott az egyik férfi közelről megvizsgálva az aranylánc végén lengő Agielt. – Semmi haszna fegyverként.

– Nézzétek meg közelebbről – javasolta Richard, majd Carát a könyökénél fogva előrevezette a férfiak közé. – Vizsgáljátok meg közelről, lássátok, hogy igaz, amit ez a férfi megfigyelt: az Agielnek nincs pengéje, s nem más, csupán egy vékony bot.

A férfiak közel hajoltak, amint Cara karját feltartva közöttük sétált, s hagyta, hogy megvizsgálják a csuklóján himbálózó Agieljét. Amikor már mindannyian megnézték, megvizsgálták a hosszát, a végét, megemelgették, hogy lássák, nem nehéz, s nem igazán lehet ütőfegyverként használni, Richard felszólította Carát, hogy érintse meg vele a férfiakat. Az Agiel felperdült a nő markába. A férfiak egy része visszarettent Cara zord arckifejezésétől, amikor közeledett hozzájuk kezében a tárggyal, melyről Richard azt állította, fegyver.

Cara Agieljével megérintette Owen vállát.

– Már ezelőtt is megérintett ezzel a vörös rúddal – nyugtatgatta Owen a társait. – Semmi hatása.

Cara az Agieljét odanyomta mindegyik férfihoz, aki elég közel állt hozzá, hogy elérje. Néhányan, félve, hogy ártalom éri őket, összehúzták magukat, annak ellenére, hogy társaikban nem okozott kárt. Sokan közülük azonban rezzenéstelen arccal állták Cara Agieljének érintését, elégedetten konstatálva, hogy nincs ártalmas hatása.

Richard felgyűrte az ingujját.

– Most pedig meg fogom nektek mutatni, hogy ez egy valóban hatékony mágikus fegyver.

Karját Cara felé tartotta.

– Vedd a vérem – mondta nyugodt hangon, mely nem árulta el, valójában mit is gondol az Agiel érintéséről.

Cara rámeredt.

– Rahl Nagyúr, én nem...

– Tedd meg! – parancsolta Richard karját kitartva.

– Itt van – vágott közbe Tom, csupasz karját Cara elé nyújtva –, velem tedd meg inkább.

Cara ezt azonnal kedvezőbb próbának találta.

– Ne! – tiltakozott Jennsen, ám túl későn.

Tom felkiáltott, amint Cara a karjához érintette Agieljét. Hátratántorodott, vér serkedt és folyt végig karján. A férfiak meredten álltak, bizonytalanul, mit is látnak valójában.

– Ez biztosan valamiféle trükk – vetette fel egyikük.

Miközben Jennsen Tomot vigasztalta, Richard ismét kinyújtotta a karját.

– Mutasd meg nekik – mondta Carának – mire képes egy Mord-Sith Agielje pusztán a mágia erejével.

Cara a férfi szemeibe nézett.

– Rahl Nagyúr ...

– Tedd meg! Mutasd meg nekik, hogy megértsék – a férfiak felé fordult. – Gyertek közelebb, s lássátok, hogy szörnyű feladatát nem látható módon végzi. Figyeljétek közelről, s lássátok mindannyian, ez rettenetes működése közben nem más, mint mágia.

Richard ökölbe szorította a markát, amint karjának belső oldalát odatartotta Carának, hogy érintse meg fegyverével. – Tedd meg, hogy tisztán lássák, milyen hatása van, különben semmi haszna. Ne hagyd, hogy hiába tegyem.

Cara Richard parancsa felett érzett bosszúságában összeszorította ajkait. Ismét látta Richard szemében az elszántságot. Amikor tekintetük találkozott, a férfi látta Cara kék szemeiben a fájdalmat, amit az okozott, hogy kezében ott volt az Agiel. Richard összeszorította a fogait, majd bólintott, hogy készen áll. Cara vonásai acélszerűvé merevedtek, amikor az Agielt a férfi karjának belsejére fektette.

Olyan érzés volt, mintha villám csapott volna belé.

Az Agiel érintése minden várakozást felülmúlt A fájdalom mennykőcsapásszerűen vágtázott végig a karján. A csapás a válláig hatott. Karjának összes csontja beleremegett. A fogai csikorogtak, remegő karját kinyújtotta, miközben Cara az Agielt a csuklója felé húzta. Vérrel telt hólyagok keltek nyomában. Vér ömlött végig a karján.

Richard visszatartotta a lélegzetét. Hasizmait feszesen tartotta, miközben térdre ereszkedett, nem azért, mert így akarta, hanem, mert nem bírt állva maradni a fájdalom súlya alatt, amint karját feltartva Cara az Agieljét hozzányomta. A férfiak levegőért kapkodva figyeltek, döbbenten a vér látványától és a nyilvánvaló fájdalomtól. Elképedésükben suttogni kezdtek.

Cara visszahúzta a fegyvert. Richard enyhített izmainak merev feszülésén, előrehajolva zihált, levegőért kapkodott, s megpróbált egyenes tartásban maradni. Ujjai végén vér csepegett.

Kahlan mellette állt egy kendővel, amit Jennsen húzott elő a zsebéből.

– Elment az eszed? – sziszegte hevesen, miközben bekötözte vérző karját.

– Köszönöm – felelte a nő gondoskodására válaszul, de a kérdésére nem akart felelni.

Ujjainak remegését nem tudta csillapítani. Cara kissé hátrébb húzódott. Richard biztos volt benne, hogy Cara nem törte csontját, de az érzés mégis olyan volt. Érezte a fájdalom könnyeit az arcán végigcsorogni.

Amikor Kahlan befejezte, Cara Richard karja alá nyúlt és talpra segítette.

– Az Inkvizítor Anyának igaza van – morogta alig hallhatóan. – Elment az eszed.

Richard nem bocsátkozott vitába annak szükségességéről, amire rávette Carát, inkább a férfiak felé fordult. Kinyújtotta a karját feléjük. Nedves bíborszín sáv növekedett lassan a kendőből készített kötésen.

– Van számotokra hatékony mágia. A mágiát magát nem láthatjátok, de az eredményét igen. Ez a mágia ölni képes, ha Cara úgy kívánja. A férfiak aggódó pillantásokat vetettek Cara felé, újonnan felfedezett tisztelettel tekintettek rá. – Ám nektek nem árthatott, mert nincs meg bennetek a képesség arra, hogy kölcsönhatásba lépjetek az ilyen mágiával. Csak azok érezhetik az Agiel érintését, akikben születésüknél fogva megvan a Tehetség szikrája.

A hangulat megváltozott. A vér látványa mindenkit komollyá tett.

Richard lassú léptekben haladt a férfiak előtt.

– Igazat beszéltem mindenben, amit nektek elmondtam. Semmi fontosat vagy jelentőset nem titkoltam el előletek, s nem is fogok. Elmondtam nektek, ki vagyok én, kik vagytok ti, s hogyan jutottunk ide. Ha van még bármi, ami tudni kívántok, őszinte válaszra számíthattok tőlem.

Amikor Richard szünetet tartott, a férfiak körbenéztek egymásra, vajon van-e valakinek még kérdése. Senkinek nem volt.

– Eljött az idő – folytatta Richard –, amikor döntenetek kell a jövőtök felől és szeretteitek jövője felől. A mai nap a sorsfordulótok, életetek legfontosabb döntésének napja.

Richard Owen felé mutatott.

– Tudom, hogy Owennek volt egy asszonya, akit szeretett, Marilee, akit elragadott tőle a Rend. Tudom, hogy mindannyian nagy veszteségeket szenvedtetek a Birodalmi Rend embereinek kezeitől. Nem tudom mindegyiktek nevét még, s nem tudom a tőletek elragadott szeretteitek neveit, de kérlek, higgyetek nekem, ismerem ennek fájdalmát.

Míg megértem, hogyan jutottatok el addig a pontig, amikor azt gondoltátok, nincs más lehetőségetek, mint megmérgezni engem, e tettetek nem volt helyes. – Sokan a férfiak közül nem állták Richard tekintetét, sajátjukat a föld felé fordították. – Meg fogom adni nektek az esélyt, hogy a saját és szeretteitek sorsát megfelelő mederbe tereljétek.

Hagyta, hogy mindezt egy pillanatig fontolgassák, majd folytatta.

– Ti, férfiak, sok próbát kiállva jutottatok el idáig, s szembesülve a kegyetlen körülményekkel ilyen sokáig életben maradtatok, de most választás előtt álltok.

Richard kezét kardjának markolatán pihentette.

– Tudni akarom, hova rejtettétek a méreg ellenszerét, melyet nekem beadtatok.

A férfiak aggódó tekintettel reagáltak. Egyesek oldalra pillantgattak, megpróbálták megítélni, társaik érzelmeit, s kitalálni, mit tennének.

Owen szintén megpróbálta felmérni barátai reakcióját, ám mivel ők éppen olyan bizonytalanok voltak mint ő, nem mutatták ki egyértelműen, mit is tennének. Végül ajkait megnyalta és félénken feltett egy kérdést.

– Ha azt feleljük, elmondjuk neked, hol van az ellenszer, beleegyezel, hogy előbb a szavadat add, hogy segítesz nekünk.

Richard ismét kimért léptekkel sétált előttük. A férfiak nyugtalanul várták válaszát, s közben figyelték, amint ujjairól vér csepeg bíborszín cseppek sávját hagyva maga után.

– Nem – felelte Richard –, nem fogom megengedni, hogy összekapcsoljátok ezt a két külön kérdést. Rossz cselekedet volt, hogy megmérgeztetek. Itt az esélyetek arra, hogy ezt a rosszat semmissé tegyétek. Ha bármiféle engedményhez kötitek, az fenntartja a tévhitet, hogy tettetek valamiképp igazolható. Számotokra most az egyetlen helyes cselekedet, ha elmondjátok, hová rejtettétek az ellenszert, most és feltétel nélkül. Ez az a nap, amikor el kell döntenetek, hogyan fogjátok élni a jövőtöket. Amíg nem döntötök, nem mondok nektek semmi többet.

A férfiak közül néhányan a pánik, mások a sírás szélén álltak. Owen hátrafelé ösztökélte őket, Richardtól távolabbra, hogy magukban vitathassák meg a kérdést.

– Nem – szólt Richard, s megállt. A férfiak hirtelen mind elcsendesedtek és visszafordultak Richard felé. – Nem akarom, hogy bárki is közületek amiatt döntsön valahogyan, amit mások mondanak neki. Azt akarom, hogy mindenki a saját személyes döntését közölje velem.

A férfiak meredten álltak. Többen is egyszerre kezdtek el beszélni, tudni akarták, pontosan mire gondolt Richard.

– Mindenféle előfeltétel nélkül akarom tudni, hogyan dönt minden egyes egyén – meg akar szabadítani a méregtől vagy használni akarja azt az életem elleni fenyegetésül, hogy megszerezze együttműködésemet. Minden egyes ember választását ismerni akarom.

– De konszenzusra kell jutnunk – mondta egyikük.

– Mi célból? – kérdezte Richard.

– Azért, hogy a döntésünk helyes legyen – magyarázta a férfi. – Fontos helyzetekben a helyes cselekedetekről konszenzus nélkül nem születhet megfelelő döntés.

– Ti állandóan kísérletet tesztek arra, hogy erkölcsi tekintéllyel ruházzátok fel a csőcselék uralmát – rázta a fejét Richard.

– De a konszenzus mutat rá a helyes erkölcsi ítéletre – erősködött egy másik férfi –, mert az a nép akarata.

– Értem – mondta Richard –, tehát azt akarjátok mondani, hogy ha ti közösen úgy döntötök, hogy mindannyian megerőszakoljátok a húgomat, akkor az erkölcsös cselekedet, mert egy konszenzusos döntésre alapoztátok, s ha én szembe szállok veletek, én erkölcstelenül cselekszem, mivel egyedül állok, s nem támogat a többség akarata, a konszenzus. Valahogy így látjátok, nemde?

A férfiak zavart visszatetszést érezve hátrébb húzódtak. Egyikük megszólalt.

– Nos, nem ... nem igazán így...

– A rossz és a jó nem konszenzus eredménye – vágott közbe Richard. – Ti megpróbáltok erényt faragni a csőcselék hatalmából. A racionális erkölcsi döntések az élet értékén alapulnak, nem pedig konszenzuson. Egy konszenzus miatt nem fog éjszaka felkelni a Nap, s egy konszenzus nem változtatja a rosszat jóvá, sem fordítva. Ha valami rossz, nem számít, hogy akár ezer ember támogatja is, nektek szembe kell szállnotok vele. Ha valami igazságos, nincs az a népfelzúdulás, mely eltéríthetne a követésétől.

Nem akarok hallani több üres fecsegést a konszenzusról. Nem egy csapatnyi liba vagytok; hanem férfiak. Tudni fogom minden egyes egyénnek a döntését. – A földre mutatott a lábuk elé. – Mindenki kapjon fel két kavicsot.

Richard figyelte, amint a meghökkent férfiak habozva lehajoltak és teljesítették a parancsát.

– Most – folytatta –, tegyetek egy vagy két kavicsot az egyik zárt markotokba. Egyesével mindenki idejön hozzám, az emberhez, akit megmérgeztetek, és kinyitja a markát, hogy láthassam, hogyan döntött, de a többiek ne.

– Egy kavics azt jelenti majd: nem, nem mondjátok el, hol van az ellenszer, hacsak először meg nem fogadom, hogy megpróbálom megszabadítani a népeteket. Két kavics egy marokban azt jelenti: igen, beleegyeztek, hogy minden feltétel nélkül elmondjátok, hol van a nekem adott méreg ellenszere.

– De mi történik majd, ha belemegyünk, hogy elmondjuk neked? – kérdezte egyikük. – Akkor is megadod majd nekünk a szabadságunkat?

Richard vállat vont.

– Miután mindenkitől megkaptam a válaszát, megtudjátok majd az enyémet is. Ha elmondjátok, hol van az ellenszer, lehet, hogy segítek nektek, vagy lehet, hogy ha már egyszer megszabadultam a mérgetektől, elhagylak benneteket és visszatérek saját sürgős problémáim rendezéséhez. Csak akkor tudjátok meg, miután megkaptam a válaszotokat.

– Most forduljatok el egymástól és tegyetek bele az egyik markotokba egy kavicsot, ha a válaszotok nem, vagy két kavicsot, ha beleegyeztek, hogy felfedjétek az ellenméreg helyét. Ha ezzel végeztetek, gyertek ide egyesével és nyissátok ki a markotokat, mutassátok meg saját egyéni döntéseteket.

A férfiak nyüzsgölődtek, lopva oldalpillantásokat vetettek egymásra, de Richard utasításainak megfelelően tartózkodtak attól, hogy megbeszéljék egymással az ügyet. Azután mindenki magányosan hozzáfogott, s kavicsokat csúsztatott a markába.

Miközben a férfiakat lefoglalta tevékenységük, Cara és Kahlan közelebb húzódtak Richardhoz. Úgy tűnt, ők ketten saját következtetésekre jutottak.

Cara megragadta Richard karját.

– Megőrültél? – suttogta mérgesen.

– Ezt ma már mind a ketten kérdeztétek tőlem.

– Rahl Nagyúr, kell-e emlékeztesselek arra, hogy egyszer már szavazásra bocsátottál egy ügyet, s azzal is csak bajba sodortad magad? Azt mondtad, soha többé nem teszel ilyen ostobaságot.

– Carának igaza van – érvelt Kahlan halkan, hogy a férfiak meg ne hallják.

– Ez más helyzet.

– Nem más! – csattant fel Cara. – Baj van!

– Ez más – erősködött Richard. – Elmondtam nekik, mi a helyes és miért; most el kell dönteniük, hogy a jó mellett döntenek vagy sem.

– Megengeded másoknak, hogy döntsenek a te jövőd felől! – tiltakozott Kahlan. – A sorsodat a kezükbe helyezed!

Richard mélyen kifújta a levegőt, miközben belenézett Kahlan zöld szemébe, majd a Mord-Sith jeges kék szemeibe. – Ezt kell tennem. Most engedjétek közel őket, hogy felfedhessék döntésüket.

Cara elviharzott, s megállt Kaja-Rang szobra mellett. Kahlan megszorította Richard karját, csendes támogatásáról biztosítva őt, s elfogadva döntését, még akkor is, ha nem értette annak okait. Egy rövid elismerő mosolynál nem volt többre képes, mielőtt megfordult és hátrasétált Cara, Jennsen és Tom mellé.

Richard elfordult, nem akarta, hogy Kahlan lássa, milyen fájdalmai vannak. A méreg okozta gyötrelem lassanként kúszott felfelé mellkasában. Minden lélegzetvétel fájdalmas volt. Karja még mindig remegett az Agiel érintése okozta fájdalomtól. A legrosszabb azonban a fejfájás volt. Elgondolkodott, vajon Cara látta-e mindezt a szemében. Végül is a Mord-Sithek foglalkozásuknál fogva értették a fájdalom nyelvét.

Richard tudta, hogy nem várhat a méreg ellenszerére addig, amíg segít ezeknek az embereknek elűzni a Rendet. Elképzelése sem volt arról, hogyan szabadíthatná meg a birodalmat a Birodalmi Rendtől. Még saját birodalmát sem volt képes megszabadítani a behatolóktól.

De ami még ennél is szörnyűbb volt, érezte, hogy kifut az időből. A Tehetsége fejfájást okozott, s tudta, ha nem gondoskodik róla, végül megöli. Ám még ennél is rosszabb volt, hogy mivel gyengítette erejét, lehetővé tette a méreg számára, hogy gyorsabban fejtse ki hatását. Minden nap elteltével egyre nagyobb nehézségek árán tudta csak leküzdeni a méreg hatását.

Ha rá tudná venni ezeket a férfiakat, hogy megtegyék, hogy elárulják neki, hová rejtették az ellenszert, akkor talán időben felépülhet.

Ha nem, akkor hamarosan véget fog érni az élete.

Folytatása következik!

Terry Goodkind:

Védtelen birodalom – III. A nyolcadik szabály