Terry Goodkind:

Védtelen Birodalom

I. Az Árny

© Terry Goodkind

Naked Empire

Copyright: 2003 by Terry Goodkind A magyar fordítás a Tor Book

2003. kiadása alapján készült.

Tor Books

Published by Tom Doherty Associates LLC

All Right Reserved!

Hungarian Edition: Copyright © Excalibur Könyvkiadó, 2007

Hungarian Translation: Excalibur Könyvkiadó Hungarian Edition: Pál Tamás

Kiadja: az Excalibur könyvkiadó

A kiadásért felel: a kiadó igazgatója A borítón Szendrei Tibor festménye látható Nyomdai munkálatok: Novum Kft.

ISBN 978–963–9285–67–5 Ö

ISBN 978–963–9285–68–2

Terry Goodkind

Védtelen birodalom

I. Az Árny

Excalibur Könyvek

1. FEJEZET

– Tudtad, hogy ott vannak, ugye? – suttogta Kahlan közelebb hajolva.

Háttérben a sötétedő éggel Kahlan épp hogy csak ki tudta venni a három felröppenő fekete szárnyú kara-karát, amelyek éjjeli vadászatukra indultak. Richard ezért torpant meg. A madarakat figyelte, mialatt a többiek feszült csendben várakoztak körülötte.

– Igen – felelte Richard. A válla fölött hátra intett, anélkül hogy hátranézett volna. – Amott, közelebb, még kettő van belőlük.

Kahlan rövid ideig a kusza sziklahalmazt fürkészte, de nem látott egy madarat sem.

Richard két ujjal könnyedén megfogta kardja ezüst markolatát, és pár centire finoman megemelte a pengét, megbizonyosodva róla, hogy akadálytalanul mozdul a hüvelyében. A letűnő nap utolsó borostyánszín sugarai megcsillantak arany köpenyén, mialatt a Kardot hagyta visszacsúszni a helyére. Az egyre mélyülő homályban ismerős, magas, erőteljes körvonalai szinte valami árnyakból alkotott jelenésnek mutatták.

Ebben a pillanatban két további hatalmas madár húzott át közvetlenül a fejük felett. Az egyik, fülsértően éles rikoltással, szélesre tárt szárnyait meredeken megdöntve szűk fordulóba dőlt, és teljes kört írt le a lent álló öt ember körül, majd lendületes szárnycsapásokkal gyorsan felzárkózott nyugatra tartó társai közé.

Ma éjjel bőséges zsákmányt fognak találni.

Kahlan úgy gondolta, Richardnak a féltestvére jár az eszében, akiről röviddel ezelőttig azt sem tudta, hogy létezik. Ez a féltestvér most egy kemény napi járóföldre, innen nyugatra, pucéran hever az égető napon, azon a helyen, ahová nagyon kevés ember merészkedett eddig. Még ennél is kevesebben tértek vissza onnan. És azon a helyen még csak nem is az őrjítő

hőség volt a legrosszabb.

A kietlen síkságon túl a nap utolsó sugarai hegyek távoli gyűrűjére vetültek, és a csúcsok úgy feketéllettek ebben a fényben, mintha maga az Alvilág kemencéje perzselte volna meg őket. Bármilyen sötétek, félelmetesek és áthatolhatatlannak látszóak voltak is ezek a hegyek, ők öten mégis abba az irányba igyekeztek.

A Richard másik oldalán álló Jennsen meglepetten bámult az eltűnő madarak után.

– Hát ez meg mi a csoda...?

– Fekete szárnyú kara-karák – felelte Richard.

Jennsen elgondolkozott az ismeretlenül csengő név felett.

– Sokszor láttam sólymokat, héjákat és hasonlókat – mondta végül –, de a baglyokat leszámítva soha nem láttam éjjel vadászó ragadozó madarakat. Márpedig ezek nem baglyok voltak.

Richard a kara-karák után bámult, közben apró kavicsokat szedegetett fel a mellette tornyosuló málló szikla tövéből, és lazán ökölbe fogott kezében megcsörgette őket.

– Én sem láttam őket soha azelőtt, hogy ide lejöttem volna.

Az emberek, akikkel találkoztunk az úton, azt mesélik, csak az elmúlt egy-két évben bukkantak fel. Hogy pontosan mikor, az mesélőnként változó. Abban viszont mindenki egyetért, hogy azelőtt ők sem láttak soha fekete szárnyú kara-karát.

– Az elmúlt pár évben... – tűnődött hangosan Jennsen.

Kahlan, szinte akarata ellenére, felidézte magában a történeteket, amelyeket ezekről a nagy madarakról hallott, a pletykákat, az elsuttogott bizonykodásokat.

Richard a kőkemény ösvényre hajította a kezében forgatott kövecskéket.

– Azt hiszem, a sólymok rokonai.

Jennsen végül lekuporodott, hogy szoknyája mellé húzódott barna színű kecskéjét, Bettyt megnyugtassa.

– Nem lehetnek sólymok. – Betty kis fehér ikergidái, amelyek többnyire ficánkoltak, szoptak vagy aludtak, most némán, remegve húzódtak anyjuk gömbölyű hasa alá. – Sólyomnak túl nagyok. Nagyobbak mint a héja, még az aranyfejű halászsasnál is nagyobbak. Ekkora sólyom nem létezik.

Végül Richard levette a tekintetét a madarakról, és lehajolt, hogy segítsen lecsillapítani a remegő gidákat. Az egyik, biztonságra vágyva aggodalmasan nézett fel Richardra, kinyújtotta pici rózsaszín nyelvét, aztán egyik apró, fekete patáját Richard tenyerébe emelte. Richard hüvelykujjával megsimogatta a gida vékony, fehér szőrrel borított lábát. Richard arcát mosoly lágyította el, ezzel együtt hangja is ellágyult.

– Szóval úgy döntöttél, hogy nem hiszed el, amit éppen most láttál?

Jennsen Betty lekonyuló füleit simogatta.

– A hátamon felborzolódó szőr azt sugallja, hogy el kell hinnem.

Richard térdére támasztott karokkal bámult a zord horizont felé.

– A kara-karák karcsú, lapított testűek kerek fejjel és hegyes szárnyvégekkel, valamennyi sólyomfélének ilyen az alkata. A farkukat gyakran kiterítik amikor vitorláznak, de repülés közben szorosan összezárják.

Jennsen bólogatott, láthatóan felismerte a jellegzetes sajátságokat. Kahlan számára egy madár csak egy madár volt. Ezeket azonban, a mellükön húzódó vörös csíkkal, amely az evezőtollak tövénél bíborba ment át, ő is megtanulta felismerni.

– Gyorsak, erősek és agresszívek – egészítette ki a leírást Richard. – Láttam egyet, amelyik röptében utolért és a karmai közé kapott egy vándorsólymot.

Jennsen szótlan döbbenettel hallgatta ezt a hihetetlen teljesítményt.

Richard Nyugatföld végtelen erdeiben nőtt fel, és ott vált belőle erdei vezető. Sokat tudott az erdei életről és az állatokról. Kahlan, aki a Középföldön, palotában nevelkedett, egzotikusnak találta Richard korábbi életét. Nagy örömmel tanult Richardtól a természet világáról, és osztozott vele a természet szépsége iránti rajongásában. Persze Richard már régóta sokkal több volt mint erdei vezető. Mintha egy másik életben történt volna, hogy először találkozott Richarddal a Nyugatföld erdeiben, bár valójában alig telt el több azóta, mint két és fél év.

Mostanára messze tűnt Richard gyerekkori otthona és eltűntek Kahlan kislánykori kalandozásának színhelyei is. Ha szabadon választhattak volna, e helyek valamelyikére vonultak volna vissza, vagy akár bárhová máshová, mint ahová most vetette őket a sors. De legalább itt együtt lehettek.

Mindazok után, amin Richard és Kahlan keresztülmentek, a veszélyek, a szenvedések, barátaik és szeretteik elvesztése után, Kahlan féltékeny rajongással élvezett ki minden percet, amelyben Richard mellett lehetett, még ha az a hely az ellenség birodalmának szívében is volt.

Amellett, hogy Richard röviddel ezelőtt tudta meg, hogy van egy féltestvér öccse, az is kiderült, hogy van egy húga is: Jennsen. Az előző napi találkozásuk óta annyit megtudtak róla, hogy a lány is az erdőkben nőtt fel. Szívet melengető volt látni Jennsen egyszerű, őszinte örömét, hogy annyi közös dolgot fedezett fel egy olyan emberben, akivel szoros rokonság fűzte össze. Nagy testvére iránti csodálatát talán csak Kahlan és a messzi Aydindril városában, az Inkvizítorok Palotájában töltött titokzatos gyermekkora iránti kíváncsisága múlta fölül.

Jennsennek más volt az anyja mint Richardnak, de mindkettőjüket ugyanaz a könyörtelen zsarnok, Darken Rahl nemzette.

Jennsen volt a fiatalabb, épp hogy elmúlt húsz éves, égszínkék szemei voltak, lángvörös haja csigákban omlott a vállára.

Megörökölte Darken Rahl hideg tökéletességű vonásainak egyikét-másikát, de az anyai öröksége és természetes ártatlansága varázslatosan nőiessé lágyította őket. Míg Richard ragadozó-pillantása kétségtelenül elárulta, hogy Darken Rahl volt az apja, tartása és viselkedése, amely szürke szemei tekintetében is oly tisztán kifejezésre jutott, már kizárólag a sajátja volt.

– Láttam már, amikor sólymok kisebb állatokat téptek szét – mondta Jennsen. – Azt hiszem, nem venném szívesen egy ilyen hatalmas sólyom gondolatát. Még kevésbé ötét együtt.

Úgy tűnt, kecskéje, Betty is osztozik Jennsennel ezen a véleményen.

– Éjjel felváltva fogunk őrködni – jelentette ki Kahlan, mintegy Jennsen kimondatlan félelmére válaszolva. És bár a döntésnek távolról sem ez volt az egyetlen oka, már ez is elég lett volna önmagában.

A kísérteties csendben a kis csapatot körülvevő élettelen sziklákból remegő hullámokban áradt feléjük a hőség. Kimerítő egész napos út állt mögöttük a kietlen völgy közepéből az azt körülvevő halott síkságon át, de senki sem ejtett egyetlen zokszót sem az embertelen tempó miatt. A kínzó hőségtől azonban Kahlannak fájdalmasan lüktetett belülről a koponyája.

Holtfáradt volt, de azt is tudta, hogy Richard az utóbbi napokban messze kevesebbet aludt, mint bármelyikük. És ha a férfi mozgásában nem is, a szemében ott látszott mélységes kimerültsége.

Kahlan csak most jött rá, mi az, amitől olyan feszültek az idegei: a csendtől. Nem hallatszott prérifarkasok csaholása, sem távoli farkasüvöltés, mosómedvék szöszmötölése, mezei egér surranása – még csak rovarok zümmögése vagy cirpelése sem. A múltban az ilyen csend, ha elhallgatott körülöttük az élővilág, mindig potenciális veszély jelzője volt. Itt viszont azért volt ilyen síri csend, mert ezen a vidéken semmi sem élt meg. Sem prérifarkas, sem farkas, sem egér, sem denevér, még a rovarok sem. Itt az éjszaka olyan néma volt, akár maguk a távoli csillagok.

A nyomasztó hőség ellenére a halálos csendtől Kahlan hátgerincén borzongás futott végig.

Tekintetével megkereste a kara-karáknak a nyugati égbolt ibolyaszín borongásában alig látható sziluettjét. Nyilván azok sem maradnak sokáig ezen a kietlen vidéken, ami nem az ő világuk.

– Elég idegesítő dolog ilyen ijesztő teremtményekkel találkozni, amikor eddig arról sem volt tudomása az embernek, hogy léteznek egyáltalán – jegyezte meg Jennsen. Inge ujjával letörölte homlokáról a verítéket, és témát váltott. – Úgy hallottam, hogy ha az utazásod kezdetén ragadozó madarakat látsz keringeni magad felett, az egyfajta figyelmeztető jel.

Cara, aki idáig megelégedett azzal, hogy hallgatta a beszélgetést, most Kahlan mögül előre hajolva közbeszólt.

– Kiszaggatom a nyamvadt tollaikat, csak kerüljenek elég közel hozzá. – Cara túlfűtött arcát hivatásának hagyományos hajviselete, egyetlen vastag fonatba tűzött hosszú szőke haja keretezte. – Akkor majd meglátjuk, miféle figyelmeztető jelek.

Cara pillantása olyan feketére váltott, akár a kara-karák szárnya vége, valahányszor megpillantotta a hatalmas madarakat. Félelmetes megjelenését csak fokozta a könnyű, gézszerű

fekete szövet, amelybe tetőtől talpig burkolózott, ahogy Richardot kivéve mindenki más is a kis csapatban. Amikor Richard váratlanul megörökölte a Rahl Nagyúr trónját, meghökkenten kellett tudomásul vennie, hogy Cara és Mord-Sith nővérei elválaszthatatlan részei az örökségnek.

Richard visszatette a kis fehér gidát éberen figyelő tekintetű

anyja mellé, és hüvelykjeit rétegezett bőröve mögé tűzve felegyenesedett. A széles, egymásba kapcsolódó körökkel és más furcsa szimbólumokkal zsúfolt, mindkét csuklóját díszítő bőrrel bélelt ezüst karkötők mintha magukba gyűjtötték volna a lenyugvó nap összes maradék fényét, hogy visszatükrözhessék.

– Egyszer, az egyik utamon egy héja körözött fölöttem, amikor elindultam.

– És mi történt? – kérdezte halálos komolysággal Jennsen, mintha Richard válaszától függne, hogy a régi babona igazsága vagy hamissága egyszer s mindenkorra eldőljön.

Richard mosolya váratlanul hamiskás vigyorrá szélesedett.

– Végül elvettem Kahlant feleségül.

Cara összefonta a karjait.

– Akkor a figyelmeztető jelzés nem is neked szólt, Rahl Nagyúr, hanem az Inkvizítor Anyának.

Richard karja gyengéden Kahlan dereka köré fonódott.

Asszonya felmosolygott rá, miközben belesimult férje ölelésébe, válaszul a szavak nélküli gesztusra. A tény, hogy az a bizonyos utazás végül olyan közel hozta őket egymáshoz, hogy férj-feleség lettek, akkora meglepetés volt Kahlan számára, amilyet korábban álmaiban sem tudott elképzelni. Az olyan nők, mint ő – az Inkvizítorok – a szerelemről még csak álmodni sem mertek. Richard tette lehetővé, hogy Kahlan ne csak álmodhasson róla, de meg is érhesse a beteljesült szerelmet.

Kahlan megremegett az emlékektől, hogy hányszor kellett attól rettegnie, hogy Richard meghalt, vagy akár valami még rosszabb történt vele. Hányszor öntötte el a fájdalmas vágy, hogy együtt lehessen Richarddal, akár csak azért, hogy érezhesse a férfi meleg érintését vagy legalább abban a kegyelemben részesülhessen, hogy tudhassa, Richard biztonságban van.

Jennsen Richardra és Kahlanra pillantott, és látta, hogy Cara kötözködését egyikük sem veszi többnek jószándékú ugratásnál. Kahlan úgy vélte, hogy egy idegen számára, különösen e d'harai számára, mint Jennsen, Cara Richardot érintő

csúfolódása meghaladja a józan ész határait: egy testőr nem heccelődhet a gazdájával, különösen, ha ez a gazda nem más, mint a Rahl Nagyúr, D'Hara uralkodója.

A Mord-Sitheknek mindig is vakon követendő kötelessége volt a Rahl Nagyúr védelme, akár életük árán is. Cara tiszteletlensége Richarddal szemben valami módon saját szabadságának kiélvezése volt, valami furcsa, illetlen tiszteletadásként az előtt az ember előtt, aki ezt a szabadságot megadta neki.

A Mord-Sithek szabad választásukból maradtak meg Richard legszűkebb személyes testőrségének, ebbe még Richardnak sem engedtek beleszólást. Egyébként is rendszeresen semmibe vették Richard utasításait, kivéve, ha kellően fontosnak találták azokat. Végtére is, most már szabad emberek voltak, azt tehették, amit a saját szempontjukból fontosnak ítéltek, és a Mord-Sithek számára mindenek előtt a legfontosabb dolog Richard biztonsága maradt.

Az idők során Cara, Richard állandóan jelen lévő testőre, szinte családtaggá vált. Most pedig kicsiny családjuk váratlanul kibővült.

Jennsen a maga részéről döbbent ámulattal élte meg, hogy befogadták. Amit eddig megtudtak a lányról, abból kiderült, hogy Jennsen folytonos menekülésben nőtt fel, állandóan attól rettegve, hogy apja, az előző Rahl Nagyúr végül megtalálja és őt is megöleti, ahogy megölette minden más, a Tehetség nélkül született utódát is, akikre csak rátalált.

Richard intett a hátul, a szekér körül ügyködő Tomnak és Friedrichnek, jelezve, hogy itt megállnak éjszakára. Tom karfelemeléssel nyugtázta a jelzést, és nekilátott kifogni a lovakat.

Jennsen, amikor már nem látta többé a kara-karákat a nyugati égbolt elfeketedett horizontján, visszafordult Richard felé.

– Szóval a szárnyuk hegye fekete.

Mielőtt Richard válaszolhatott, Cara szólalt meg valami selymes, doromboló hangon, amiből csak úgy sugárzott a fenyegetés.

– Olyanok, mintha maga a halál csepegne a szárnyuk végéről. Mintha az Alvilág Őrzője használta volna a tollaikat halálos ítéletek aláírására.

Cara gyűlölte még a gondolatát is, hogy a rémes madarak valahogyan Richard és Kahlan közelébe kerülhetnek. Kahlan a maga részéről teljes mértékben osztotta Cara ezen érzelmeit.

Jennsen lesütötte a szemét Cara átfűtött pillantása elől. Inkább újra Richardhoz fordult gyanakodva.

– Zavar téged a jelenlétük?

Kahlan a gyomrára nyomta ökölbe szorított kezét, hogy elnyomja a kérdés által felkavart baljós előérzet okozta hirtelen görcsös fájdalmat.

Richard felmérte Jennsen zavart, kérdő pillantását és így válaszolt:

– A kara-karák követnek bennünket.

2. FEJEZET

Jennsen értetlen arcot vágott.

– Tessék?

Richard egy széles kézmozdulattal önmagára és Kahlanra mutatott.

– A kara-karák követnek bennünket.

– Úgy érted, követtek benneteket erre a kietlen vidékre, hátha szomjan pusztultok, vagy valami, hogy aztán csupaszra csipegethessék a csontjaitokat?

Richard lassan, elgondolkodva megcsóválta a fejét.

– Nem. Úgy értem, hogy nyomon követnek. Figyelik, hogy merre járunk.

– Nem tudom felfogni, miből tudhatod, hogy...

– Csak úgy tudja – vágta oda Cara. A Mord-Sith formás alakja olyan karcsú, szikár és agresszív kinézetű volt, akár maguk a kara-karák, és a hatalmas sivatag peremére el-elvetődő nomádok viselte fekete öltözetbe burkoltan ugyanolyan baljóslatú is.

Richard lecsillapította Carát. Kézfejével könnyedén megérintve hátát azt mondta:

– Akkor figyeltük meg, amikor Friedrich megtalált bennünket, és beszélt nekünk rólad.

Jennsen hátrapillantott a két férfira szekér mellett. A távoli hegyek sötét fala fölött lebegő éles körvonalú holdsarló elég fényt sugárzott rájuk, hogy láthassa, Tom éppen kifogja a két hatalmas igáslovat, mialatt Friedrich a hátasokat szerszámozza le.

Jennsen visszafordult és Richard szemébe nézett.

– Mit sikerült kiderítenetek idáig?

– Hát eddig nem sok mindenre nyílt módunk. Oba, hirtelen felbukkant féltestvérünk, aki most holtan hever ott az Oszlopok között, kissé elvonta a figyelmünket a madarakról azzal, hogy megpróbált megölni minket – Richard leakasztotta ez övéről a vizestömlőjét –, de annyi bizonyos, hogy a kara-karák továbbra is szemmel tartanak bennünket.

Átnyújtotta Kahlannak a vizestömlőt, aki a sajátját a lova nyergén hagyta. Jó pár órája volt már, hogy utoljára pihenőt tartottak. Kahlant kifárasztotta a lovaglás és elcsigázta a gyaloglás, amikor a hátasok pihentetéséül száron kellett vezetniük őket.

Kahlan a szájához emelte a tömlőt, és újból tapasztalnia kellett, milyen rossz ízű a poshadt, meleg víz. De legalább volt vizük. Víz nélkül a halál nagyon gyorsan eljött volna értük a Teremtés Oszlopainak nevezett hely körül elnyúló, végtelennek tetsző terméketlen sivatagban.

Jennsen is lecsatolta a válláról saját vizestömlője szíját, mielőtt kissé habozva újra megszólalt.

– Tudom, milyen könnyű félremagyarázni a dolgokat. Csak gondoljatok bele, milyen könnyen elhittem én is, hogy meg akarsz öletni engem, akárcsak Darken Rahl. Őszintén elhittem, és annyi minden látszott igazolni, mégis tévedés volt az egész.

Azt hiszem, éppen azért hittem el, mert annyira féltem attól, hogy igaz lehet.

Richard és Kahlan mindketten jól tudták, hogy ez nem Jennsen hibája volt – a lány csupán eszköz volt mások kezében, amellyel Richardra akartak lesújtani –, de sok drága idejüket vesztegették el erre az ügyre.

Jennsen hosszan ivott, aztán, a víz rossz ízétől még mindig fintorogva, a kezében tartott tömlővel maguk mögé intett a sivatagba.

– Azt akarom mondani, hogy errefelé nem sok élőlény fordul meg. Az is lehet, hogy a kara-karák egyszerűen csak éhesek és csak arra várnak, hogy elpusztuljunk idekint, de mivel folyton csak várnak és figyelnek, te többet magyarázol bele a viselkedésükbe. – Mosollyal tompított komoly pillantást vetett Richardra, mintha csak valami felmerült gondolatnak akarná álcázni feddését. – Talán csak ennyi az egész.

– Nem arra várnak, hogy elpusztuljunk – vágott közbe Kahlan, aki szeretett volna véget vetni a vitának, hogy ehessenek végre és Richard némi alváshoz juthasson. – Már azelőtt is figyeltek bennünket, hogy a sivatagba értünk volna. Már az északnyugati erdők óta követnek. Most nekiláthatnánk végre a vacsorának, és...

– De miért? A madarak nem szoktak így viselkedni. Miért tennének így?

– Azt hiszem, valaki számára tartanak minket szemmel – mondta Richard. – Pontosabban, valaki arra használja fel őket, hogy vadásszon ránk.

Kahlan sokféle embert ismert a Középföldön, a Vadvidék egyszerű lakóitól a nagy városok nemeseiig, akik sólymokkal vadásztak, de tudta, hogy itt most valami egészen másról van szó. Ha nem is értette egészen, mire gondol Richard, még kevésbé, hogy miért van ennyire meggyőződve a dologról, annyit megértett, hogy itt nem a hagyományos értelemben vett vadászatról van szó.

Jennsen egy újabb korty közepén hirtelen megmerevedett a felismeréstől.

– Szóval, ezért hajigáltál szét kavicsokat az ösvénynek azon a szakaszain, ahol a szél lefújta a sziklákról a homokot!

Richard helyeslően elmosolyodott. Visszavette Kahlantól a felé nyújtott vizestömlőt. Cara értetlenül nézett a nagy kortyokban ivó Richardra.

– Kavicsokat szórtál az ösvényre? Miért?

Jennsen buzgón válaszolt Richard helyett.

– A nyílt területeken a szél elhordja a homokot a sziklákról.

Richard azt akarja, hogy ha bárki a közelünkbe próbálna lopózkodni a sötétben, a sziklákon, a talpa alatt megcsikorduló kavicsok idejében figyelmeztessenek bennünket.

Cara kérdően felvont szemöldökkel pillantott Richardra.

– Tényleg?

Richard felelet helyett csak vállat vont, és Cara felé nyújtotta a vizet, hogy annak ne kelljen a saját tömlőjét sivatagi öltözete alól előhalásznia.

– Csak apró óvintézkedés arra az esetre, ha valaki járna erre a közelben, és elég figyelmetlen lenne. Néha az emberek nem figyelnek oda az apróságokra, és meglepetés érheti őket.

– De nem téged – szólt közbe Jennsen, és visszaszíjazta a vizestömlőjét a vállára. – Te az apró dolgokra is figyelsz.

Richard halkan felkuncogott.

– Ha arra gondolsz, Jennsen, hogy én nem követek el hibákat, hát nagyon tévedsz. Csak épp amíg nagyon is veszélyes ostobának hinni azokat, akik ártani akarnak neked, ugyanakkor nem árt szétszórni némi kavicsot arra az esetre, ha valaki azt képzelné, hogy a sötétben a szél által tisztára söpört sziklákon észrevétlenül megközelíthet minket.

Aztán a nyugati látóhatárra meredt, ahol az első csillagok épp akkor kezdtek előtünedezni, és a hangjából nyomtalanul eltűnt minden vidámság.

– Csak attól tartok, a földre szórt kavicsok nem sok védelmet nyújtanak a sötét égboltról figyelő szemek ellen. – Visszafordult Jennsen felé, és ismét megenyhült a hangja, mintha csak most ébredne rá, hogy tulajdonképpen a lányhoz beszél. – De hát hibákat mindenki követ el.

Cara csillogó vízcseppeket törölt le ravasz mosolyra húzódó szája sarkából, miközben visszanyújtotta a vizestömlőt Richardnak.

– A Rahl Nagyúr is folyton hibákat követ el, főként egyszerűeket. Ezért is van szüksége rá, hogy a közelében legyek.

– Csakugyan, Tökéletes Kisasszony? – korholta Richard, és visszavette a tömlőt. – Lehet, hogyha nem akartál volna megóvni attól, hogy hibát kövessek el, akkor most nem is követnének bennünket a fekete szárnyú kara-karák.

– Mi mást tehettem volna? – fakadt ki Cara. – Csak segíteni akartam! Óvni mindkettőtöket. – Mosolya lehervadt az arcáról.

– Sajnálom, Rahl Nagyúr!

Richard felsóhajtott.

– Tudom – ismerte el, és megnyugtatólag megszorította Cara vállát. – Majd csak kiagyalunk valamit. – Visszafordult Jennsen felé. – Mindenki követhet el hibákat. Az ember jellemét az mutatja meg igazán, hogyan áll hozzá a saját maga által elkövetett hibákhoz.

Jennsen elgondolkodva rábólintott.

– Anyám mindig attól félt, hogy olyan hibát követ el, ami az életünkbe kerülhet. Olyasmiket csinált, mint te, attól való félelmében, hogy apám emberei orvul meglephetnek bennünket. Ámbár mi mindig az erdőben éltünk, úgyhogy ő száraz gallyakat szórt szét körülöttünk, nem kavicsokat.

Jennsen a távolba meredt, emlékeibe merülve, és az egyik hajcsigáját húzogatta az ujjai között.

– Akkor éjjel, amikor eljöttek, esett. Ha ráléptek is a gallyakra, nem hallhattuk meg őket. – Remegő ujjait végighúzta az övén függő kés markolatán. – Hatalmas nagyok voltak, és váratlanul törtek Anyára, de ő még így is elbánt az egyikkel, mielőtt...

Darken Rahl el akarta pusztítani Jennsent, mert a lány a Tehetség nélkül született. A Rahl vérvonal valamennyi uralkodója megölette az összes ilyen utódát. Richard és Kahlan viszont abban hittek, hogy minden ember élete a saját tulajdona, és ez a jog nem függ attól, hogy milyennek született.

Jennsen zavart tekintetét Richardra emelte.

– Elkapta az egyiket, mielőtt megölték.

Richard fél karjával gyengéden magához vonta a lányt. Valamennyien át tudták érezni az effajta szörnyű veszteséget. A férfit, aki Richardot nagy szeretettel felnevelte, Darken Rahl saját kezűleg ölte meg. Darken Rahl rendelte el Kahlan Inkvizítor nővéreinek meggyilkolását is. Azok az emberek azonban, akik Jennsen anyját megölték, a Birodalmi Rend katonái voltak, akiket azért küldtek, hogy Jennsent megtévesszék, hogy a lány azt higgye, Richard tör az életére.

Kanlant kétségbeesett reménytelenség öntötte el mindannak gondolatára, amivel szemben álltak. Ő is nagyon jól megértette, mit jelent egyedül lenni, rettegni, vakhit és vérszomj által vezérelt emberektől legyőzetve lenni, olyanoktól, akik azt vallották, hogy az emberiség megváltása csak vérontás útján képzelhető el.

– Mindent megadnék érte, ha Anyám tudhatná, hogy nem te küldted ránk azokat a katonákat. – Jennsen halk hangjában ott csengett összes reménytelen csüggedése, pótolhatatlan, szívszaggató vesztesége és a lélekromboló magány, ami a nyomába következett. – Azt kívánom, bárcsak megtudhatta volna az igazságot arról, hogy milyenek is vagytok ti ketten valójában.

– Ő most már a jó szellemek között van, örök békében – suttogta együttérzően Kahlan, még akkor is, ha immár elegendő oka volt rá, hogy megkérdőjelezze az efféle dolgok valódi jelentését.

Jennsen rábólintott, és ujjaival letörölte arcáról a könnyeit.

– Miféle hibát követtél el, Cara? – kérdezte némi hallgatás után.

Cara nem dühödött fel a kérdés hallatán, talán, mert érezte Jennsen ártatlan, naiv együttérzését a hangsúlyból. Csendes nyíltsággal felelt:

– Azzal az apró problémával kapcsolatos, amit már korábban említettünk.

– Arra a valamire gondolsz, amit szeretnétek, hogy megérintsek?

A keskeny holdsarló fényében látta, hogy Cara mogorva arckifejezése visszatér.

– Mégpedig minél előbb, annál jobb!

Richard ujjhegyeivel megdörzsölte a szemöldökét.

– Én ebben nem vagyok annyira biztos.

Kahlan is úgy vélte, hogy Cara hozzáállása túlságosan is leegyszerűsített.

Cara tehetetlen gesztussal emelte a magasba a karjait.

– Na de Rahl Nagyúr, nem hagyhatjuk, hogy csak úgy...

– Üssünk tábort, mielőtt még koromsötét lesz – vágta el a Mord-Sith lamentálását Richard halk, de szigorú utasítása. – Amire most legnagyobb szükségünk van, az az étel és az alvás.

Cara most az egyszer megértette Richard parancsának ésszerűségét és nem tiltakozott. Korábban, amikor Richard egyedül előrement az utat felderíteni, Cara bizalmasan elmondta Kahlannak, hogy aggódik amiatt, hogy milyen kimerültnek tűnik Richard, és azt javasolta, mivel amúgy is vannak elegen, Richardot hagyják ki az éjszakai őrködésből.

– Átvizsgálom a környéket – jelentette ki Cara –, és megbizonyosodom róla, hogy egyetlen madár sem ül a közelben valamelyik sziklán, hogy lessen bennünket azokkal a fekete szemeivel.

Jennsen aggódva pillantott körbe, mintha attól tartana, hogy egy fekete szárnyú kara-kara mindjárt elősuhan a sötétből.

Richard egyetlen fejrázással megvétózta Cara tervét.

– Egyelőre elmentek.

– Azt mondtad, követnek. – Jennsen a lábához dörgölőző, dédelgetést követelő Betty nyakát simogatta. A két gida anyjuk gömbölyű hasa alá rejtőzve keresett biztonságot. – Én ezelőtt még sohasem láttam őket. Sem tegnap, sem ma nem bukkantak fel, egészen most estig. Ha valóban titeket követnek, akkor nem tűntek volna el ilyen hosszú időre. Állandóan a közeledben kellene maradniuk.

– Időről időre itt hagyhatnak bennünket, hogy vadásszanak – vagy akár azért is, hogy elaltassák a gyanakvásunkat –, és ha mi közben tovább haladunk is, könnyedén ránk találhatnak újra, amikor visszatérnek. A kara-karáknak megvan az az előnyük velünk szemben, hogy nem kell állandóan szemmel tartaniuk.

Jennsen csípőre vágta az ökleit.

– Akkor hogy a csodába lehetsz biztos benne, hogy titeket követnek? – egyik kezével kifelé intett, a sötétségbe. – Gyakran lehet látni azonos fajta madarakat többször egymás után.

Hollókat, verebeket, ludakat, pintyeket, kolibriket, galambokat. Honnan tudod, hogy azok nem követnek téged, a kara-karák meg igen?

– Tudom – felelte Richard, és sarkon fordulva a szekér felé indult. – Vegyük elő a holmijainkat és üssünk tábort.

Kahlan karon ragadta Jennsent, aki Richard után indult, hogy folytassa az érvelését.

– Hagyd békén ma estére, Jennsen. – Kahlan kérdően felvonta az egyik szemöldökét. – Rendben? Kérlek! Legalábbis ebben a témában.

Kahlan meglehetősen biztos volt benne, hogy a fekete szárnyú kara-karák valóban követik őket, de ez nem annyira a saját meggyőződéséből fakadt, inkább abból, hogy messzemenően megbízott Richard véleményében az efféle dolgokat illetően.

Kahlan jártas volt az államügyekben, a protokollban, a ceremóniákban és az uralkodói családok ügyeiben, jól ismerte a különböző népek kultúráját, az ősi területi viszályok eredetét, a békeszerződéseket és számos nyelven jól beszélt, beleértve a diplomácia kétkulacsos nyelvét is. Mindezekben a dolgokban Richard megbízott Kahlan véleményében.

Az olyan különös jelenségekben viszont, mint például, hogy furcsa madarak szándékosan követik őket, Kahlan tudta, jobb, ha rábízza magát Richard véleményére.

Kahlan azt is jól tudta, hogy Richard sem érti teljesen ezt az egészet. Gyakran látta már ilyennek korábban is, távolinak, zárkózottnak, magába fordulónak, mikor a férfi azzal küzdött, hogy megértse az általa tapasztalt hiányos részletek közötti mélyebb összefüggéseket, a jelenségek mélyén megbúvó motívumokat. Tudta, ilyenkor legjobb magára hagyni Richardot ezekben a dolgokban. Ha azelőtt zaklatták kérdésekkel, mielőtt ő maga megértette volna a válaszokat, az csak elvonta Richard figyelmét mindarról, amit tennie kellett.

A távolodó Richard hátát bámulva Jennsen végül kelletlen mosollyal beleegyezett Kahlan kérésébe. Aztán, mint aki hirtelen felismerésre jutott, kitágult szemekkel nézett Kahlanra.

Közelebb hajolt.

– Ez a mágiával kapcsolatos? – suttogta.

– Még nem tudhatjuk, mivel kapcsolatos.

Jennsen bólintott.

– Segítek. Amit csak tudok, megteszek. Szeretnék segíteni.

Kahlan egyelőre megtartotta magának az aggodalmait, elfogadó gesztussal átkarolta a lány vállát, és elindultak a szekér felé.

3. FEJEZET

Az éjszaka mérhetetlen, üres csendjében Kahlan tisztán hallotta, ahogy valahol hátul Friedrich gyengéd mormogással beszél a lovakhoz. Megveregette az állatok lapockáját, végigsimogatta oldalukat, valahányszor elment mellettük, mialatt kipányvázta és lecsutakolta őket éjszakára. A körülöttük elterülő

hatalmas kietlen síkságot jótékonyan eltakaró sötétség és az állatokról való gondoskodás ismerős mozdulatai segítettek valamivel kevésbé ijesztővé tenni az idegen környezetet.

Friedrich átlagos magasságú, igénytelen külsejű, idősödő

férfi volt. Kora ellenére magára vállalta a hosszú, fárasztó utazást az Óvilágba, hogy megkeresse Richardot. Friedrich fontos hírekkel vágott neki az útnak röviddel felesége halála után. A szörnyű veszteség fájdalma még mindig láttatta nyomait a férfi jóindulatú, barátságos arcvonásain. Kahlan úgy vélte, ezek a nyomok nem is múlnak el többé soha.

A csillagok halvány fényében Kahlan látta, hogy Jennsen elmosolyodik, amikor Tom ránéz. A nagydarab szőke d'harai arcán egy pillanatra kisfiús mosoly ömlött szét, ahogy a lányra pillantott, de aztán gyorsan lehajolt, folytatva munkáját, ami abból állt, hogy takarókat cibált elő a szekér ülése alól az egyik sarokból. Felnyalábolta őket, átlépett a szekér hátuljába a felhalmozott útiholmik felett, és lenyújtotta terhét Richardnak.

– Nincs tűzifánk, Rahl Nagyúr. – Tom fél lábbal lelépett a koptatólécre a szekér oldalán, és félig behajlított térdére könyökölve folytatta. – De ha szeretnéd, van még egy kis faszenünk, főzhetünk rajta valamit.

– Amit leginkább szeretnék, az, hogy ne szólíts többé Rahl Nagyúrnak. Ha véletlenül elszólod magad nem megfelelő

személyek jelenlétében és ezen a néven nevezel, mindannyian nagy bajba keveredhetünk.

Tom elvigyorodott, és megveregette a cikornyás „R" betűt az övébe tűzött kés ezüst markolatán.

– Te csak ne aggódj, Rahl Nagyúr! Acél az acél ellen.

Richard csak sóhajtott egyet az annyiszor hallott vezérelv hallatán, ami a d'haraiaknak a Rahl Nagyúrhoz, illetve neki a d'haraiakhoz fűződő Kötés magyarázatául szolgált. Tom és Friedrich ígéretet tettek, hogy mások jelenlétében nem fogják használni Richard és Kahlan címeit megszólításként, de a berögzült szokásokat nagyon nehéz legyőzni, és Kahlan tudta, milyen kellemetlen a két férfi számára, ha nem használhatják a megszokott titulusokat ilyenkor sem, amikor annyira nyilvánvalóan maguk között voltak.

– Szóval – erősködött Tom, miközben lenyújtotta az utolsó takarókat is –, gyújtsak egy kis tüzet a főzéshez?

– Amilyen meleg van, szerintem jól elleszünk újabb melegforrás nélkül is. – Richard egy, már előbb levett zabos zsák tetejére halmozta a takarókat. – Ráadásul inkább nem tölteném ilyesmivel az időt. Szeretném, ha a hajnal első fényénél továbbindulnánk. Most mindannyiunknak nagy szüksége van egy kiadós pihenésre.

– Ezzel nem tudok vitába szállni – felelte Tom, és kinyújtóztatta hatalmas testét. – Én sem szeretem, hogy ilyen nyílt terepen időzünk, ahol bárki könnyen észrevehet minket.

Richard sokatmondó íves karmozdulattal mutatott az ég föléjük boruló sötét kupolája felé.

Tom gyanakvó pillantást vetett felfelé, aztán vonakodva bólintott, és visszafordult a munkájához, hogy szerszámokat keresgéljen elő a szekér eresztékeinek megerősítéséhez és favödröket a lóitatáshoz. Richard a szekér masszív hátsó kerekének egyik küllőjére emelte csizmás lábát, és felkapaszkodott a szekérderékba, hogy segítsen Tomnak.

Tom jó kedélyű, de szégyellős férfi volt, aki csak az előző

nap került közéjük, rögtön azután, hogy Jennsennel összetalálkoztak. Külsejére nézve fuvarosnak látszott. Ahogy Kahlan és Richard megtudta, a fuvarozás kiváló ürügyül szolgált arra, hogy szabadon utazhasson, mindig oda, ahol épp szükség volt rá, mint egy olyan titkos szervezet tagjára, amelynek fő feladata az volt, hogy a Rahl Nagyurat védje rejtett veszélyek és összeesküvések ellen.

Jennsen halk suttogással hajolt Kahlanhoz.

– A keselyűk messziről megmutatják, hol hever az elejtett préda. Mármint, úgy értem, ahogy összegyűlnek és keringenek a hely felett. Azt hiszem, most már értem, hogy szolgálhatnak a kara-karák hasonlóképpen: madarak, amelyeket valaki nagy távolságból is megfigyelhet, és tudhatja belőle, hogy van valami odalent.

Kahlan nem válaszolt. Fájt a feje, éhes volt, és egyszerűen csak aludni szeretett volna, nem olyan dolgokról társalogni, amelyekre ő maga sem ismerte a választ. Aztán eszébe jutott, hányszor fogadta Richard az ő állhatatos kérdezősködését ugyanúgy, ahogy ő most Jennsenét. Némán megfogadta magában, hogy ő is megpróbál legalább félannyira türelmesnek lenni Jennsennel, mint Richard volt vele.

– A kérdés – folytatta tárgyilagosan Jennsen –, hogyan képes valaki rávenni a madarakat, hogy... szóval, hogy úgy körözzenek felettetek, mint a keselyűk a dög felett, és ebből megtudhassa, merre jártok. – Jennsen ismét közelebb hajolt, és még halkabban suttogott, hogy biztos legyen benne, Richard nem hallhatja meg. – Lehet, hogy valami mágiával vették rá őket, hogy embereket kövessenek.

Cara gyilkos tekintettel meredt Jennsenre. Kahlan szórakozottan eltűnődött rajta egy pillanatig, vajon Cara leüti-e Richard húgát, vagy rá is kiterjeszti elnézését, mivel a családhoz tartozik. Cara mindig feszültté vált, ha mágiáról esett szó, különösen, ha az magába foglalta a veszélyeket is, amelyek Richardot és Kahlant fenyegették. A Mord-Sithek félelem nélkül néztek szembe a halállal, de a mágiát nem szerették, és egyáltalán nem voltak gátlásaik abban, hogy ezt az ellenszenvüket ki is mutassák.

Bizonyos értelemben éppen ez a mágiaellenesség képezte a Mord-Sithek lényegét és létezésük célját: páratlan képességük volt, hogy kisajátítsák a Tehetség hordozóinak mágiáját, és saját mágiájuk segítségével pusztítsák el őket. A Mord-Sitheket arra képezték ki rendkívül kegyetlen módszerekkel, hogy ezt a képességüket könyörtelenül használják ki. E feladat őrjítő volta alól szabadította ki őket Richard.

Kahlan számára elég nyilvánvalónak tűnt, hogyha a kara-karák valóban követik őket, akkor ebben része kell legyen valami varázslatnak is. Inkább azok a kérdések zavarták, amelyeket ez a feltételezés felvetett.

Mikor Kahlan nem szállt vitába Jennsen elméletével, a lány megkérdezte:

– Miből gondolod, hogy valaki felhasználja a kara-karákat, hogy szemmel tartson benneteket?

Kahlan felvont szemöldökkel pillantott a lányra.

– Jennsen, itt vagyunk az Óvilág közepén. Aligha meglepő, ha vadásznak ránk az ellenséges terület szívében.

– Gondolom, igazad van – hagyta jóvá Jennsen. – Csak épp úgy érzem, valami többnek is kell lennie emögött. – A hőség ellenére úgy dörzsölte meg a karjait, mintha libabőrözött volna. – Fogalmatok sincs róla, mennyire szeretne elcsípni benneteket Jagang Császár.

Kahlan sokatmondóan elmosolyodott.

– Ó, én azt hiszem, van azért valamennyi.

Jennsen pár pillanatig Richardot nézte, aki a szekéren szállított vizeshordókból töltögette teli a vödröket. Előre hajolt és Friedrich kezébe nyomta az egyik vödröt. A lovak előre csapott fülekkel, szomjas sóvárgással figyelték a két férfit. Betty, akinek ikergidái éppen szoptak, hangos bégetéssel jelezte, hogy szintén inni szeretne. A vödrök után Richard a vizestömlőjét is megmerítette a hordóban.

Jennsen megrázta a fejét, és ismét szembe fordult Kahlannal.

– Jagang Császár elhitette velem, hogy Richard holtan akar látni engem. – Megint vetett egy pillantást a lovakkal foglalatoskodó férfiakra, mielőtt folytatta. – Ott voltam Jaganggal, amikor lerohanta Aydindrilt.

Kahlan hirtelen a torkában érezte dobogni a szívét, hogy első kézből hallhat gyermekkora színhelyének brutális letámadásáról. Úgy érezte, el sem fogja tudni viselni a választ, mégis meg kellett kérdeznie:

– Lerombolta a várost?

Miután Richard fogságba esett és elhurcolták, Kahlan Carával az oldalán vezette a d'harai hadsereget Jagang mérhetetlen nagy óvilági támadó hordái ellen. Kahlan és a védősereg hónapról hónapra kitartóan küzdött lehetetlen esélyek ellen, folyamatosan visszavonulva a Középföldön keresztül.

Mire a Középföldért vívott háborút elvesztették, már több, mint egy év telt el, hogy Kahlan nem látta Richardot: a férfi mintha eltűnt volna a föld színéről. Mikor végre megtudták, hol tartják fogva Richardot, Kahlan és Cara lóhalálában indult délnek az Óvilágba, és épp arra érkeztek, hogy Richard fellobbantotta a forradalom lángját Jagang hazájában.

Délre indulása előtt Kahlan kiüríttette Aydindrilt és az Inkvizítorok Palotáját is elhagyta mindenki, aki eddig otthonának vallotta. Az életben maradás számított, és teljesen mindegy volt hogy hol.

– Nem adódott esélye rá, hogy lerombolja a várost – mondta Jennsen. – Mikor megérkeztünk az Inkvizítorok Palotájához, Jagang azt hitte, végre sarokba szorított téged és Richardot. De a palota előtt egy lándzsára tűzve Jagangot szeretett lelki atyjának, Narev Testvérnek a feje várta. – Jennsen jelentőségteljesen lehalkította a hangját. – És az üzenetet is megtalálta.

Kahlan jól emlékezett a napra, amikor Richard elküldte a hosszú északi útra annak a gonosz embernek a fejét a mellé tűzött üzenettel együtt:

– Üdvözlet Richard Rahltól.

– Úgy van – helyeselt Jennsen. – El sem tudnád képzelni Jagang őrjöngő haragját. – Jelentőségteljes szünetet tartott, hogy biztos legyen benne, Kahlan felfogja a szavaiban rejlő figyelmeztetést: – Bármire képes lenne, csak hogy rátehesse a kezét Richardra és rád.

Kahlannak azonban aligha volt szüksége Jennsen figyelmeztetésére ahhoz, hogy tudja, milyen elkeseredetten vadászik rájuk Jagang.

– Eggyel több ok arra, hogy eltűnjünk innen, és elrejtőzzünk valahol – szólt közbe Cara.

– Na, és a kara-karák? – emlékeztette Kahlan.

Cara sokatmondó pillantást vetett Jennsenre, és lehalkított hangon felelte Kahlannak:

– Ha a többi felől teszünk valamit, az a gond talán magától is megoldódik.

Сага legfőbb célja Richard védelme volt. Boldogan bedugta volna a Rahl Nagyurat valami verembe, és bedeszkázta volna a nyílását, ha úgy gondolta volna, hogy ezzel megvédheti a veszélyektől.

Jennsen várakozóan figyelte a két másik nőt. Kahlan egyáltalán nem volt meggyőződve róla, hogy Jennsen tehet értük bármit is. Richard is átgondolta a dolgot, és komoly kételyeket vetett fel. Kahlan már Richard kétkedése nélkül is eleve szkeptikus volt. És mégis...

– Talán – csak ennyit válaszolt Carának.

– Ha van bármi, amit megtehetek, szívesen megpróbálom. – Jennsen ruhája egyik gombját babrálta. – Richard nem hiszi, hogy bármiben segíthetnék. Ha valami mágikus dologról van szó, nem neki kellene legjobban tudnia? Richard varázsló, neki igazán ismernie kell a mágiát.

Kahlan felsóhajtott. A dolog annyival bonyolultabb volt ennél...

– Richard Nyugatföldön nőtt fel, távol a Középföldtől, még távolabb D'Harától. Az Újvilág többi részétől elszigetelten, és semmit sem tudott a Tehetségéről. És mindannak ellenére, amit azóta megtanult, és a néhány meghökkentő eredmény ellenére, amit elért, még mindig nagyon keveset tud erről a veleszületett képességéről.

Ezt már korábban is elmondták Jennsennek, de a lány kétkedő maradt, mintha azt gyanítaná, hogy eltúlozzák előtte, mennyire tájékozatlan Richard a saját Tehetsége dolgában.

Végtére is a bátyja egyetlen nap alatt megszabadította Jennsent az egész eddigi életét átszövő rettegéstől. Egy mágiától annyira távol álló személynek, mint Jennsen, hirtelen megvilágosodása nyilván varázslatnak tűnhetett. Talán az is volt.

– Nos, ha Richard annyira tudatlan a mágia dolgaiban, ahogy ti mondjátok – jelentette ki Jennsen hangjában olyan nyomatékkal, mint aki most érkezett el a dolog lényegéhez –, akkor talán nem is kéne túl sokat foglalkoznunk azzal, hogy ő

mit gondol. Talán nem is kellene szólnunk neki, csak egyszerűen megtenni, amit Cara akar tőlem, megoldani a problémát, és lerázni a nyakunkról a kara-karákat.

Közelükben Betty a nyelvével tisztogatta ikergidáit. A föléjük boruló nyomasztó sötétség és a végtelen csend olyan örökösnek tűnt, mint maga a halál.

Kahlan finoman, de határozottan megmarkolta Jennsen gallérját.

– Én az Inkvizítorok Palotájának és a Varázslók Tornyának a folyosóin bolyongva nőttem fel. Ezért én viszont elég sokat tudok a mágiáról. – Közelebb húzta magához a lányt. – És én elárulhatom neked, hogy az olyan naiv gondolkodás, mint a tiéd, az ilyen baljós dolgokban, mint amivel szemben állunk, könnyen vezethet emberek halálához. Mindig fennáll annak a lehetősége is, hogy a dolog olyan egyszerű, mint amilyennek te látod, de a legtöbbször minden képzeletet felülmúlóan összetett jelenségekkel állunk szemben, és bármilyen elhamarkodott kísérlet a probléma megoldására olyan katasztrófához vezethet, amely esetleg mindannyiunkat elemészt. És ehhez még tegyük hozzá azt a súlyos kockázatot, hogy egy olyan valaki, mint te, egy, a mágiától olyannyira érintetlen személy, hogy az az ősi könyv, amely Richardnál van, szükségesnek tartja figyelmeztetni a világot rá, vajon hogyan befolyásolhatja a helyzet egyensúlyát.

Van olyan helyzet, amikor nincs más választásunk, mint az azonnali cselekvés, de akkor is a legjobb belátásunk szerint kell cselekedni, felhasználva minden tudásunkat és összegyűjtött tapasztalatainkat. Ameddig azonban van más választási lehetőség is, az ember ne tegyen semmit elhamarkodottan a mágiával kapcsolatos dolgokban, hacsak nem látja teljes bizonyossággal előre a következményeket. Soha ne kezdj el vaktában vagdalkozni a sötétben.

Kahlan túlságosan is jól ismerte az efféle veszélyeket, és az igazságot, amely figyelmeztetése mélyén rejlett, Jennsent azonban még nem sikerült teljesen meggyőznie.

– De ha Richard olyan keveset tud a mágiáról, talán az aggodalmai csak...

– Én jártam már halott városokban, férfiak, nők, gyerekek megkínzott és megcsonkított holttestei között, akiket a Birodalmi Rend hagyott maga után. Láttam nálad fiatalabb nőket ártatlan, meggondolatlan hibákat elkövetni, és cölöphöz kötötten végezni, miután katonák hordái töltötték kedvüket rajtuk napokon keresztül. Haláluk előtt még meg is kínozták őket olyan beteges lelkű gazemberek, akik abban kéjelegtek, hogy a halál torkában lévő nőket erőszakoltak meg.

Kahlan a fogát csikorgatta a lelki szemei előtt felelevenedő

emlékek hatására. Ujjai szorosabbra fonódtak Jennsen gallérján.

– Inkvizítor nővéreim valamennyien így haltak meg, pedig ők mindent tudtak a saját mágikus képességeikről, és arról, hogyan kell használniuk. A katonák azonban, akik elfogták őket, ugyanúgy ismerték az Inkvizítorok mágiáját, és éppen ezt használták ki ellenük. Legjobb kislánykori barátnőm a karjaim között halt meg, miután az ilyen emberek elintézték. Az efféle szörnyetegek számára az élet nem jelent semmit. Ők halálimádók. A te édesanyádat is efféle emberek mészárolták le. És mi is ilyenek karmai közé kerülhetünk, ha hibázunk. Ezek az emberek csapdákat állítanak nekünk, mágikus csapdákat is. Ami azt illeti, hogy Richard milyen keveset tud a mágiáról, néha a legegyszerűbb dolgokban is olyan tapasztalatlan, hogy szinte el sem tudom hinni, és folyton emlékeztetnem kell magamat rá, hogy úgy nőtt fel, hogy a Tehetségéről egyáltalán nem is tudott. Igyekszem türelmes lenni vele, és legjobb tudásom szerint irányítani. És ő mindig nagyon komolyan is veszi, amit mondok neki. Máskor meg úgy tűnik nekem, hogy tulajdonképpen a mágia olyan összetett szintjeit képes ösztönösen átlátni, amilyet sem én, sem bárki más, aki eddig élt, nem volt képes felfogni, sőt, még csak elképzelni sem. Ezekben a dolgokban Richard önmagára van utalva. Sok jó ember élete múlik rajta, hogy ne kövessünk el könnyelmű hibákat, különösen ne a mágia dolgaiban. Én, mint az Inkvizítor Anya, nem fogom megengedni, hogy felelőtlen szeszélyek miatt bárki kockára tegye az életüket. Megértesz már végre? – Kahlant rémálmok kísértették mindazokról a szörnyűségekről, amelyeket látott, azokról az emberekről, akiket a Rend foglyul ejtett, akik hibáztak, és az életükkel fizettek meg érte. Nem sokkal volt idősebb Jennsennél, de ebben a pillanatban a kettejük között lévő különbség sokkalta több volt mint néhány év.

Kahlan erősen megrántotta Jennsen gallérját.

– Megértetted?

Jennsen tágra meredt szemekkel nagyot nyelt.

– Igen, Inkvizítor Anya – és lesütötte a szemét.

Kahlan csak ekkor eresztette el a gallérját.

4. FEJEZET

– Éhes valaki? – kiáltott Tom а három nő felé.

Richard egy lámpát húzott elő a szekérderékból, és miután kova és acél segítségével sikeresen meggyújtotta, egy sziklaperemre állította. Gyanakvó pillantást vetett a közeledő három nő felé, de nyilvánvalóan jobbnak látta, ha nem szól semmit.

Kahlan szorosan Richard mellé ült, és amikor Richard visszautasította a darab kolbászt, amelyet Tom elsőként szelt le egy hosszú szálból, Kahlan elfogadta. Tom újabb darabot vágott, amelyet Carának kínált fel, majd a következőt Friedrich kapta.

Jennsen a szekérhez ment, és a saját zsákjában kezdett keresgélni. Kahlan arra gondolt, a lány talán csak pár percre egyedül szeretne maradni, hogy összeszedje magát. Tudta, milyen nyersnek hangozhattak a szavai Jennsen fülében, de nem engedhette meg magának, hogy kényelmes és vigasztaló hazugságokkal ringassa hamis illúziókba a lányt.

Gazdája közelségét érezve Betty kényelmesen nyúlt el Jennsen vasderes kancája Rozsdás mellett. A ló és a kecske szoros barátságba keveredtek egymással. A többi ló láthatóan szívesen fogadta a látogatót, és élénk érdeklődéssel vették szemügyre a két gidát, alaposan megszaglászva őket, amikor elég közel kerültek hozzá.

Amikor Betty észrevette, hogy Jennsen egy darab répával a kezében közeledik feléjük, sietve felugrott. Csonknyi farka izgatott, villámgyors csapkodásba kezdett. A lovak nyihogva dobálták a fejüket, reménykedve benne, hogy ők sem maradnak ki a kényeztetésből. Mindannyian meg is kapták a maguk szerény répadarabkáját, ráadásnak pedig egy-egy vakargatást a fülük tövére.

Ha tüzet gyújtottak volna, főzhettek volna babot vagy rizst, süthettek volna zablepényt, esetleg valami ízletes levest is készíthettek volna. Kahlan, bármilyen éhes volt is, nem érzett magában elég energiát hozzá, hogy képes legyen főzni, így megelégedett azzal a hideg élelemmel, ami éppen kéznél volt.

Jennsen szárított hús csíkokat vett elő az úticsomagjából és körbekínálta. Richard ezt is visszautasította, kemény száraz kétszersültet, diót és szárított gyümölcsöt rágcsált inkább helyette.

– Te semmi húst nem eszel? – kérdezte tőle Jennsen, ahogy letelepedett a takarójára a bátyjával szemben. – Amit most eszel, az kevés lesz. Szükséged lenne valami tartalmasabbra is.

– Én képtelen vagyok húst enni, amióta a Tehetség felébredt bennem.

Jennsen értetlenkedve ráncolta a homlokát.

– Miért ne engedné a Tehetséged, hogy húst egyél?

Richard félkönyékre támaszkodva az oldalára fordult, és egy percig a csillagos égre meredt, mintha onnan keresné a szavakat, amelyekkel megmagyarázhatja a helyzetét.

– A Természet egyensúlya – kezdte el végül – minden létező dolgok kölcsönhatásainak eredménye. Egyszerűbb szinten nézve: vegyük a ragadozók és a préda egyensúlyát. Ha túl sok lenne a ragadozó, elpusztítanák az összes prédájukat, és hamarosan a túlszaporodott ragadozóállomány is éhen pusztulna. Az egyensúly hiánya halálos következménnyel járna mind a ragadozókra, mind a prédájukra nézve. Azért maradhatnak életben, mert egyensúlyban élnek. Ez az egyensúly nem tudatos megfontolás eredménye, valójában az eredményezi az egyensúlyt, hogy mindkét populáció a természetének megfelelően viselkedik.

Az emberek azonban mások. Nálunk tudatos megfontolás híján gyakran nem érhetjük el a túlélésünkhöz szükséges egyensúlyt. Ha életben akarunk maradni, nekünk meg kell tanulnunk gondolkodni, használni az eszünket. Növényeket ültetünk, vadászunk a szőrmés állatokra, hogy a bundájukkal melegen tartsuk magunkat vagy juhokat tenyésztünk és megtanuljuk, hogyan szőjünk ruhát a levágott gyapjúkból. Meg kell tanulnunk, hogyan építsünk magunknak menedéket. Egyensúlyba állítjuk a különböző dolgok értékét, hogy a saját magunk készítette holmikat olyasmikre cserélhessük, amelyeket mások alkottak, terítettek le, termesztettek vagy szőttek meg és amelyekre nekünk szükségünk van.

Egyensúlyba kell állítanunk a szükségleteinket a környező

világ realitásával. Vágyainkat ésszerű érdekeinkkel, mert hosszú távú túlélésünket ez szolgálja, nem pedig az, ha pillanatnyi fellobbanásainkat követjük. Fából tüzet rakunk a kandallóba, nehogy megfagyjunk a téli éjszakán, de bármilyen hideg legyen is, mégsem rakjuk olyan nagyra a tüzet, hogy leégjen tőle a házunk, miután felmelegedtünk és elaludtunk.

De vannak olyanok is, akik rövidlátó önzésből, kapzsiságból, hatalomvágyból cselekszenek. Akik mások életére törnek.

– Jennsen felemelt karjával kimutatott maguk köré a sötétségbe. – Nézd csak meg, mit művel a Birodalmi Rend, és ráadásul milyen sikerrel! Ők nem törődnek a házépítéssel, szövéssel vagy kereskedéssel. Gyilkolnak a hódítás kedvéért. Egyszerűen elveszik másoktól, amit csak akarnak.

Mi viszont szembeszállunk velük. Mi megtanultuk értékelni az életet, ezért megküzdünk velük, hogy helyreállítsuk a józan ész hatalmát. Velük szemben mi képviseljük az egyensúlyt.

Jennsen visszasimított egy elszabadult hajfürtöt a füle mögé.

– Na, de mi köze ennek az egésznek ahhoz, hogy te nem eszel húst?

– Azt tanultam, hogy a varázslóknak is egyensúlyba kell hozni a dolgokat: a Tehetségüket a cselekedeteikkel. Én az olyanok ellen harcolok, mint a Birodalmi Rend, akik számára az életnek nincs értéke, akik elpusztítják az életet, de ebben a küzdelemben nekem magamnak is ugyanazt a szörnyűséget kell elkövetnem, pusztítanom azt, amit a legnagyobb értéket jelenti számomra: az életet. Mivel az én Tehetségem a Harci Mágus mágiája, hitem szerint azzal teremthetem meg az egyensúlyt a kényszerű gyilkolással szemben, ha nem eszem húst.

– És ha mégis ennél, akkor mi történne?

Kahlan pontosan tudta, még az előző nap eseményeiből, hogy Richardnak most épp nagyon is jó oka van rá, hogy tartózkodjon a húsevéstől.

– Már a húsevés gondolattól is hányingerem van. Megtettem ugyan néha, amikor nem volt más választásom, de ha egy mód van rá, elkerülöm. Ha a mágia kikerül az egyensúlyból, annak végzetes következményei lehetnek, akárcsak a gondatlanul nagyra rakott tűznek.

Kahlannak az is eszébe ötlött, hogy Richard az Igazság Kardját hordozza, és a fegyvernek is szüksége lehet az egyensúly megőrzésére. Richardot az Első Varázsló, Zeddicus Zu'l Zorander nevezte ki az Igazság Keresőjének. Zedd Richard nagyapja volt, aki részt vett a fiú felnevelésében, és akitől Richard az apai ág mellett tőle is örökölte a Tehetséget.

Richard mágiája nem csak a Rahl ősöktől öröklődött át, de Zorandertől is. Ez is egyfajta egyensúly volt.

A kiválasztott Keresők közel háromezer éve hordozták a Kardot. Talán éppen az segített Richardnak túlélni mindazokat a szörnyűségeket, amelyekkel találkozott, hogy megértette az egyensúly fontosságát és szükségességét.

Jennsen a fogaival letépett egy falat szárított húst, azt rágcsálta, miközben elgondolkodott Richard szavain.

– Szóval, annak a rémségeit, hogy harcolnod kell és néha ölnöd is, azzal egyensúlyozod ki, hogy nem eszel húst?

Richard aszalt barackot rágva rábólintott.

– Szörnyű lehet elviselni a Tehetség súlyát – mondta Jennsen egészen halkan. – Valami annyira romboló erőt hordozni magadban, amelyet ki kell egyensúlyozni valahogyan.

Tekintetét elfordította Richard szürke szemeinek átható pillantása elől. Kahlan tapasztalatból tudta, milyen nehéz néha elviselni ezt a vesébe látó állhatatos tekintetet.

– Én magam is így éreztem – felelte a férfi Jennsennek – amikor először szólítottak Keresőnek, és megkaptam a Kardot, aztán később, amikor megtudtam, hogy hordozom a Tehetséget, még inkább. Én nem akartam a Tehetséget, nem akartam azokat a dolgokat, amire a Tehetség képes, éppúgy, ahogy a Kardot sem akartam, azok miatt a dolgok miatt, amit ez a fegyver előhoz belőlem, és amiknek mindörökre elzárva kellene maradniuk.

– De ma már nem bánod annyira, hogy hordozod a Kardot és a Tehetséget?

– Neked van egy késed. És már használtad is. – Richard mindkét kezét kinyújtotta Jennsen felé. – Van kezed. Vajon te gyűlölöd a kezed vagy a késed?

– Persze, hogy nem. De ennek mi köze a Tehetség hordozásához?

– A Tehetség birtoklása velem született tulajdonság, mint az, hogy valaki férfinak vagy nőnek születik, kék szeme lesz vagy zöld vagy barna. Vagy, hogy két kézzel születünk. Én nem gyűlölöm a kezemet azért, mert elvben képes lennék megfojtani velük valakit. Az elmém az, ami a kezemet irányítja. A kezem nem saját akaratából cselekszik: aki ezt hiszi, az tagadja a dolgok valódi lényegének igazságát, a természet valóságát.

Ha el akarod érni az egyensúlyt, meg kell ismerned a dolgok belső igazságát: a valódi természetét, ha úgy tetszik.

Kahlan arra gondolt, vajon neki miért nincs szüksége oly módon az egyensúlyra, mint Richardnak. Miért volt ez Richardnak olyan létfontosságú, neki meg miért nem? Bármennyire is szeretett volna aludni végre, mégsem állta meg, hogy közbe ne szóljon.

– Én sokszor használom az inkvizítori hatalmamat ugyanarra a célra: hogy öljek vele, nekem mégsem kell helyreállítanom az egyensúlyt azzal, hogy tartózkodom a húsevéstől.

– A Fény Nővérei azt mondják, a Fátyolt, ami az élők világát a holtakétól elválasztja, a mágia tartja fenn. Pontosabban szólva, a Fátyol idebent van – Richard ujja hegyével megütögette a saját halántékát – bennünk, mágiahasználókban. A varázslókban és kisebb mértékben a boszorkányokban is. A Nővérek azt állítják, számunkra, akik rendelkezünk a Tehetséggel, az egyensúly létfontosságú, mivel belőlünk, a Tehetségünkből ered a Fátyol, ami lényegében a Fátyol őreivé tesz bennünket, a világok közötti egyensúly fenntartóivá. Talán igazuk is van. Bennem megvan a Tehetség mindkét oldala: az Alkotó és a Pusztító Mágia is. Lehet, hogy ez az, amitől én más vagyok, mint a többiek. Lehet, hogy a két oldal együttes jelenléte miatt az átlagosnál fontosabb számomra, hogy megőrizzem a Tehetségem egyensúlyát.

Kahlan eltöprengett rajta, vajon mennyi igazság rejlik Richard szavaiban. Nem is mert belegondolni, hogy a tettei által, amelyekkel Richardot akarta megmenteni, vajon milyen mértékben borította fel máris a mágia egyensúlyát. A világ szövedéke kezdett felfesleni, többféle értelemben is. De akkor és ott nem volt választása.

Cara elutasítóan legyintett egy darab szárított húst lengetve a kezében.

– Ez az egész egyensúly-dolog nem egyéb, mint a jó szellemek üzenete a túlsó világból, amivel azt üzenik a Rahl Nagyúrnak, hogy hagyja ránk a háborúzást. Ha megtenné, nem kellene aggódnia az egyensúly miatt, vagy, hogy mit ehet és mit nem. Ha nem tenné ki magát többé halálos veszélyeknek, akkor az egyensúlya teljesen rendben lenne, és akár egy egész kecskét is megehetne vacsorára.

Jennsen felrántotta a szemöldökét.

– Tudjátok, hogy értem – morrant rá Cara.

Tom hajolt oda a beszélgetőkhöz.

– Lehet, hogy Cara úrnőnek igaza van, Rahl Nagyúr. Vannak, akik védelmeznek. Hagynod kellene, hogy tegyék a dolgukat, te pedig inkább arra összpontosítsd a figyelmedet, hogy Rahl Nagyúr legyél.

Richard lehunyta a szemét, és ujjhegyeivel a halántékát masszírozta.

– Ha mindig Carára kellett volna várnom, hogy megmentsen, azóta már alighanem fejetlen lennék.

Cara a szemét forgatta Richard elfojtott mosolya láttán, és ismét a kolbászadagjával kezdett foglalkozni.

Kahlan figyelmesen tanulmányozta Richard arcát a gyenge megvilágításban, mialatt a férfi egy darab kőkemény kétszersültön rágódott. Úgy látta, hogy Richard nincs jól, ráadásul ez több is nála, mint egyszerű kimerültség. A lámpa erőtlen fénye megvilágította Richard fél arcát, a másik felét árnyékban hagyta, mintha csak félig lenne jelen közöttük, másik felével a sötétség világában tartózkodna, mintha csak ő maga lenne a Fátyol a két világ között.

Közelebb hajolt, és kisimította Richard homlokából a belehullott hajfürtöt, ennek ürügyén megtapintotta a homlokát is.

Richard homloka forró volt, de valamennyiüknek melegük volt és erősen izzadtak, így Kahlan végül is nem tudta igazán eldönteni, van-e láza Richardnak, de úgy sejtette, hogy nincs.

Keze a férfi arcára siklott, lágyan tenyerébe fogta, mintha a széltől akarná óvni Richard halvány mosolyát. Már attól is képes lett volna elveszíteni a fejét, ha csak belenézett Richard szemébe. Férje mosolya olyan boldogságot keltett Kahlan szívében, hogy az már szinte fájt. Visszamosolygott Richardra azzal a mosolyával, amit az egész világon kizárólag csak neki tartogatott.

Erős vágyat érzett rá, hogy megcsókolja a férfit, de úgy tűnt, állandóan vannak mások is körülöttük, és az a csók, amit Richardnak szeretett volna adni, olyan csók volt, amit csak kettesben ad az ember.

– Én ezt olyan nehezen tudom elképzelni – fordult Friedrich Richardhoz –, mármint, hogy maga a Rahl Nagyúr nem volt tudatában a Tehetségének gyerekkorában. – Megrázta a fejét. – Hihetetlen.

– Nagyapám, Zedd birtokában van a Tehetségnek – dőlt hátra Richard. – Ő akarta, hogy mágiától mentesen nevelkedjek fel, akárcsak Jennsen, elrejtve a világtól olyan helyen, ahol Darken Rahl nem találhat rám. Ezért akarta, hogy Nyugatföldön nőjek fel, a mágiától elválasztó Határ túloldalán.

– És a nagyapád, aki varázsló, soha nem mondta el neked, hogy hordozza a Tehetséget? – kérdezte Tom.

– Nem, amíg csak Kahlan meg nem érkezett Nyugatföldre.

Így visszatekintve sok olyan apró jel volt, ami arról árulkodott, hogy több, mint aminek látszik, de gyermekként nem értettem meg ezeket a jeleket. Én mindig varázslatos embernek láttam, abban az értelemben, hogy úgy tűnt nekem, mindent tud a körülöttünk lévő világról. Ő tárta fel a világot előttem, ő nevelt rá, hogy mindig többet és többet akarjak tudni, de soha nem a Tehetség volt a varázslat, amit mutatott nekem. Az életet mutatta meg.

– Akkor hát csakugyan igaz – mondta Friedrich –, hogy a Nyugatföld mágiától mentes hely volt.

Richard elmosolyodott gyermekkora világának neve hallatán.

– Úgy van. Én Szarvasföldön nevelkedtem, a Határ közvetlen közelében, mégsem láttam soha semmi mágikus dolgot.

Talán Chase kivételével.

– Chase? – kérdezte Tom.

– Egy barátom. Egy határőr. Körülbelül akkora fickó, mint te vagy, Tom. Ahogy a te feladatod a Rahl Nagyúr biztonságára vigyázni, az övé a Határ védelme volt. Jobban mondva az, hogy távol tartsa az embereket a Határtól. Azt szokta mondogatni, hogy neki kell megvédenie a prédát – az embereket – attól, hogy a Határból kijövő rémséges dolgok ne váljanak egyre erősebbé. Ő is azon dolgozott, hogy az egyensúlyt fenntartsa.

Ő nem rendelkezett a Tehetséggel, de sokszor gondoltam róla, hogy amire ő képes, az csak mágiával lehetséges.

Friedrich elmosolyodott Richard történetén.

– Én egész életemet D'Harában éltem le. Fiatalkoromban úgy tekintettem azokra az emberekre, akik a Határt őrizték, mint valódi hősökre, és én is közéjük akartam tartozni.

– És miért nem álltál be közéjük? – kérdezte Richard.

– Amikor a Határt megalkották, még túl fiatal voltam hozzá. – Friedrich emlékein merengve bámult maga elé, aztán témát váltott. – Mennyi időbe telik, hogy kijussunk erről a kietlen vidékről, Rahl Nagyúr?

Richard kelet felé nézett, mintha messze ellátna a sötétségbe, a lámpa gyenge fénykörén túl.

– Azt mondanám, ha tartani tudjuk az iramunkat, pár nap múlva túl leszünk a legrosszabb részén. Itt már kövesebb a talaj, és folyamatosan emelkedik a távolban látott hegyek irányába. A menetelés nehezebb lesz, de legalább magasabbra jutunk, ahol nem lesz ekkora hőség.

– És az a... dolog, amit Cara szerint, meg kellene, hogy érintsek, az milyen messzire van innen? – kérdezte Jennsen.

Richard egy pár pillanatig a húga arcát fürkészte.

– Én nem vagyok benne olyan biztos, hogy ez jó ötlet.

– De oda tartunk?

– Igen.

Jennsen felvett egy darab szárított húst.

– De egyáltalán mi az a holmi, amit Cara megérintett? Nekem az a benyomásom, hogy Cara és Kahlan nem nagyon akarják elárulni nekem.

– Én kértem meg rá őket, hogy ne mondják el – felelte Richard.

– De hát miért? Ha úgyis meglátjuk, akkor miért nem akarod, hogy elmondják, micsoda?

– Mert belőled hiányzik a Tehetség – magyarázta Richard.

– Nem akarom, hogy az ő véleményük befolyásoljon téged abban, amit látni fogsz.

Jennsen értetlenül pislogott.

– Mi lehetne a különbség?

– Még nem sokat tudtam lefordítani a könyvből, amit Friedrich hozott, nem volt elég időm rá, de amennyit megértettem belőle, még azokban is pislákol a Tehetség kicsiny szikrája, akik a mindennapi értelemben nem hordozzák. Ilyen módon kölcsönhatásban vannak a világ mágiájával. Majdnem úgy, mint ahogy az ember azért láthatja a színeket, mert szemmel születik. Ha van szemed, megláthatsz és megérthetsz egy nagyszerű festményt, még ha te magad nem is vagy képes rá, hogy megalkoss egy hasonlót. A varázsló Rahl Nagyúrnak csak egyetlen olyan utóda születhet, aki továbbviszi a Tehetséget. Lehet több gyermeke is, de nem lesz még egy, aki varázslóvá válhatna. A többiek is hordozzák azonban magukban azt a csöppnyi szikrát. Hogy úgy mondjam, a színeket ők is képesek meglátni.

A könyv azonban azt is írja, hogy ritkán olyan utóda is születhet egy-egy Rahl Nagyúrnak, akiben a leghalványabb nyoma sincs a Tehetségnek. A könyv az ilyen utódokat a Teremtés Oszlopainak nevezi. Akik a Tehetségtől teljesen érintetlennek születnek, nem képesek érzékelni a mágiát, mint ahogy a színeket sem látják azok, akik szem nélkül születnek. De még ez sem teljesen pontos hasonlat, mert a te esetedben többről van szó, mint hogy pusztán csak nem érzékeled a mágiát. Aki vakon születik, annak számára azért még léteznek a színek, csak épp nem képes látni őket. Te nem csak hogy nem érzékeled a mágiát, számodra a mágia nem is létezik: egyszerűen nem tartozik a te valóságodba.

– Hogyan lehetséges ilyesmi? – értetlenkedett Jennsen.

– Nem tudom – felelte Richard. – Amikor az őseink létrehozták a Rahl Nagyúr és a d'harai nép között a Kötést a varázslattal szorosan együtt járt az a képesség, hogy a Nagyurak egy-egy mágiahordozó örököst nemzzenek. A mágiának viszont egyensúlyra van szüksége. Lehet, hogy a régiek csak úgy tudták ezt a varázslatot működőképessé tenni, hogy a Tehetséget hordozó Rahl örökösök születéseként egyensúlyul olyanoknak is születniük kell, mint amilyen te is vagy. Az is lehet, hogy nem szándékosan tervezték így, nem is tudtak róla, hogy az egyensúly érdekében ez fog történni.

Jennsen megköszörülte a torkát.

– És mi lesz, ha... tudod, ha gyermekeim lesznek.

Richard fájdalmasan hosszú ideig tartotta fogva Jennsen tekintetét.

– Hozzád hasonló utódokat fogsz szülni.

Jennsen előrehajolt ültében, kézmozdulatai kétségbeesett könyörgést tükröztek.

– Még akkor is, ha olyan valakihez megyek férjhez, aki legalább egy szikráját hordozza a mágiának? Aki legalább látja a színeket, ahogy megfogalmaztad? Még akkor is hozzám hasonlóak lesznek a gyermekeim?

– Még akkor is, és bármilyen más esetben – felelte Richard csendes magabiztossággal. – Te egy elszakadt láncszem vagy a Tehetség öröklési láncolatában. A könyv szerint, ha a Tehetség öröklési láncolata megszakad, még az olyanok esetében is, mint én, aki nem csak nyomokban hordozom, és a vérvonalamban több ezer évre visszamenően folyamatosan erős a mágia, akkor mindörökre megszakad. Soha többé nem is lehet helyreállítani. Ha a Tehetség egyszer elvész egy ilyen házasság folytán, akkor annak a vérvonalnak egyetlen leszármazottja sem lesz képes soha többé visszaszerezni a kapcsolatot a mágiával. Aztán, amikor ezek a gyerekek megházasodnak, ők is, akárcsak te, megszakítják a Tehetség öröklési láncát azok leszármazottaiban, akikkel összeházasodnak. Az ő gyermekeik ugyanígy, és így tovább.

Ezért kutatták fel és ölték meg a Rahl Nagyurak valamennyien a Tehetség nélküli utódaikat. Te a mágiától érintetlenek nemzedékeinek a létrehozója lennél, valami olyannak, ami eddig soha nem létezett a világon. Minden leszármazottad minden egyes utóda a Tehetség szikrájának kioltója lenne minden család vérvonalában, ahová csak beházasodnak. A világ, az emberiség örökre megváltozna. Hát ezért nevezi a könyv az olyanokat, mint amilyen te is vagy, a Teremtés Oszlopainak.

Üvegszerűen törékeny csend követte Richard szavait.

– És azt a helyet is így hívják – szólalt meg végül Tom, amikor már úgy érezte, valakinek muszáj mondania valamit, és hüvelykujjával a háta mögé mutatott. – A Teremtés Oszlopai.

– Körbenézett a sercegő olajlámpás gyenge fényében alig kivehető arcokon. – Furcsa egybeesés, hogy ugyanúgy hívják ezt a fura helyet, meg az olyanokat, mint Jennsen.

Richard elnézett a távoli sötétbe, a rémes hely felé, ahol Kahlan könnyen meghalhatott volna, ha Richard a legkisebb hibát is vétette volna a létrehozott mágiában. – Én nem hiszem, hogy ez véletlen egybeesés lenne. Kell lennie valamiféle kapcsolatnak közöttük.

A könyv – A Teremtés Oszlopai – amely leírta a Jennsenhez hasonló személyeket, az ősi ó-d'harai nyelven íródott. Az ó-d'harai nyelvet már csak nagyon kevés élő ember értette.

Richard azért kezdte el tanulmányozni, hogy fontos információkhoz juthasson a nagy háborúból fennmaradt könyvekből.

A háromezer évvel ezelőtt lezajlott nagy háború ugyanis valahogy most újra lángra lobbant, és fékevesztetten tombolni kezdett az egész világban. Kahlan attól tartott, hogy ő és Richard központi – bár nem szándékos – szerepet játszottak a háború újbóli kirobbanásában.

Jennsen úgy hajolt közelebb Richardhoz, mintha valami apró reménysugarat keresne önmaga számára.

– Mit gondolsz, hogyan kapcsolódhat a két dolog?

Richard fáradtan felsóhajtott.

– Egyelőre még nem tudom.

Jennsen az ujja hegyével egy apró kavicsot görgetett körbe-körbe, ami vékony kis árkot hagyott maga után a porban.

– Ezektől a dolgoktól, hogy a Teremtés Oszlopának nevezel, meg hogy rés vagyok a mágia láncolatában... ezektől valahogy olyan... mocskosnak érzem magam.

– Mocskosnak? – Tom megbántottnak látszott már a gondolatától is, hogy Jennsennek ilyesmi egyáltalán eszébe juthat. – Jennsen, ugyan miért éreznéd így?

– A hozzám hasonlókat résnek is nevezik a világ szövedékén. Most már azt hiszem, kezdem megérteni, hogy miért.

Richard térdeire könyökölve előre dőlt.

– Tudom, milyen érzés, amikor az ember sajnálja, ami születésekor jutott, vagy éppen nem jutott neki. Én is gyűlöltem, aminek születtem: a Tehetség hordozójának. De aztán rájöttem, milyen értelmetlen ez az érzés, és hogy mennyire hamisan fogtam fel az egészet.

– De az én helyzetem más – vetette ellen Jennsen, miközben ujjával a porba vágott nyomot simítgatta el. – Hozzád hasonlók többen is vannak. Varázslók, varázslónők, akikben ott van a Tehetség. Mindenki más legalább láthatja a színeket, ahogy te mondtad. Én egyedül vagyok ilyen, amilyen.

Richard féltestvérére nézett, a okos, szépséges, mágia nélküli húgára, akit bármelyik előző Rahl Nagyúr itt helyben megölt volna, és arcára sugárzó mosoly ült ki.

– Jennsen, én úgy gondolok rád, mint aki tisztának született. Egy új hópehely vagy, más, mint a többiek és döbbenetesen gyönyörű.

Richardra nézve Jennsen is önkéntelenül elmosolyodott.

– Így még sohasem gondoltam erre. – Mosolya lassan lehervadt. – De akkor is... le fogom rombolni a...

– Teremteni fogsz, nem rombolni. – vágott közbe Richard.

– A mágia létezik. De nincs különleges „joga" a létezéshez.

Aki így gondolná, az nem veszi figyelembe a dolgok igazi természetét: magát a valóságot tagadja. Az embereknek, hacsak nem törnek más emberek életére, meg van a joguk rá, hogy úgy éljék le a saját életüket, ahogy nekik tetszik. Nem mondhatod, hogy csak azért, mert vörös hajúnak születtél, elvetted a barna haj „jogát" hozzá, hogy kinőjön a fejeden.

Jennsent az ötlet kuncogásra ingerelte. Jó volt látni, hogy a mosoly biztosabbá vált az arcán. Tom tekintetéből ítélve neki is ez lehetett a véleménye.

– Na, és végül is mi a helyzet azzal a holmival, amit majd látni fogunk? – tért vissza Jennsen a korábbi témára.

– Ha azt a dolgot, amit Cara megérintett, valaki mágiával megváltoztatta. Mivel te nem látod a mágiát, esetleg láthatsz rajta olyasmit, amit mi nem látunk, valamit, ami a mágia mögött rejlik.

Jennsen megdörgölte a csizmája sarkát.

– És azt gondolod, hogy megtudhatok valami fontosat?

– Nem tudom. Lehet, hogy hasznos lesz, lehet, hogy nem, de tudni akarom, hogy te mit látsz – a te sajátos látásmódoddal – anélkül, hogy előtte bármivel befolyásolnánk.

– De ha ennyire aggaszt ez a dolog, akkor miért hagytátok ott azt a holmit? Nem félsz, hogy valaki megtalálja és elviszi onnan?

– Én egy egész csomó minden miatt aggódom – felelte Richard.

– Még ha azt a dolgot mágikusan meg is változtatták is – vetette közbe Cara – az sem jelenti azt, hogy nem az a valóságban is, aminek mi látjuk. Vagy, hogy nem ugyanolyan veszélyes.

Richard bólintott.

– De legalább annyival is többet fogunk tudni róla. Bármi segíthet, amit megtudunk.

Cara mogorván összevonta a szemöldökét.

– Egyszerűen csak nem akarom visszafordítani az eredeti helyzetébe.

Richard figyelmeztető pillantást vetett a Mord-Sithre, nehogy bármi többet is mondjon az egészről. Cara dühösen fújtatva középre hajolt, és elvett egyet Richard aszalt barackjaiból. A Rahl Nagyúrra fintorgott, a szájába ejtette a gyümölcsöt.

Mihelyst befejezték a vacsorát, Jennsen javasolta, hogy mindent pakoljanak vissza biztonságba a szekérre, nehogy az éjszaka Betty kiszolgálja magát az élelmiszereikből. Betty ugyanis folyton éhes volt. Most legalább ő is megtudta a két gidája révén, milyen érzés lehet, amikor valakit folyton élelemért nyaggatnak.

Kahlannak is eszébe jutott, hogy Friedrich megérdemel egy kis figyelmességet a kora miatt, így megkérdezte tőle, nem akarja-e elvállalni az első őrséget. Az első őrség mindig könnyebb volt, mint felkelni az éjszaka közepén és két rövid alvás között éberen őrködni. Friedrich hálás mosollyal rábólintott az ajánlatra.

Miután a saját, és Kahlan takaróit előkészítette, Richard eloltotta a lámpát. Az éjszaka tikkasztóan meleg volt, de az ég kristálytiszta, úgy, hogy Kahlan, miután a szeme alkalmazkodott a sötéthez, a csillagok fényénél is látott valamicskét, ha nem is túl sokat. A fehér ikergidák egyike úgy vélte, hogy a frissen kigöngyölt takarók a legalkalmasabbak egy kis pajkos játszadozásra. Kahlan ölbe kapta a soványka kis csomagot, és visszavitte a farokcsonkját lengető anyjához.

Miután visszabújt Richard mellé, látta, hogy Jennsen sötét sziluettje Betty mellé gömbölyödik, és karjai közé öleli a két gidát, ahol azok nagyon hamar le is nyugodtak.

Richard odahajolt, és gyengéden szájon csókolta Kahlant.

– Szeretlek, tudod?

– Ha egyszer valahára egyedül leszünk, Rahl Nagyúr – súgta oda neki Kahlan –, valamivel többre is igényt tartok, mint egy gyors csókra.

Richard lágyan felnevetett, és megcsókolta Kahlan homlokát, mielőtt oldalára fordult, Kahlannak háttal. Kahlan többet várt: intim ígéretet vagy legalább valami könnyed, humoros választ. Odasimult Richard hátához, és vállára tette a kezét.

– Richard – suttogta –, jól vagy?

A válasz hosszabb várakozás után érkezett, mintsem Kahlan szerette volna.

– Majd' széthasad a fejem.

Kahlan szerette volna megkérdezni, milyen jellegű a fejfájás, de nem akarta, hogy a félelem apró szikrája, amely benne bujkált, komoly lángra kapjon azáltal, hogy gyanakvása szóbeli megerősítést kap.

– Másfajta fejfájás, mint amit korábban éreztem – mondta Richard, mintegy válaszul Kahlan kimondatlan kérdésére. – Gondolom, ez a szörnyű hőség lehet az oka, tetézve azzal, hogy olyan régóta nem aludtam.

– Nyilván. – Kahlan a párnaként használt takaróját csomóba gyűrve a tarkójában lüktető fájdalmas ponthoz szorította. – Az én fejem is megfájdult a hőségtől. – Gyengéden megszorította Richard vállát. – Hát akkor aludj jól.

Kimerültnek érezte magát, sajgott az egész teste, és csodálatos érzés volt, hogy végre lefekhetett. A tarkójához szorított takarótól a fejfájása is enyhült. Kezét Richard vállán nyugtatva, érezve a férfi lassú egyenletes légzését, Kahlan mély álomba zuhant.

5. FEJEZET

Mélységes fáradtságában csodálatos érzés volt ott feküdni Richard mellett és elengedni magát, száműzni gondjait és aggodalmait, ha csak egy kis időre is, és belesüppedni az álom karjaiba.

De úgy tűnt, az alvás épp csak elkezdődött, amikor Kahlan arra ébredt, hogy Cara finoman rázogatja a vállát. Felpislogott a fölé magasló ismerős alakra. Mindennél jobban szeretett volna visszaaludni, visszatérni a csodás álomvilágba.

– Én következem? – kérdezte.

Cara bólintott.

– Ha akarod, virrasztok helyetted.

Kahlan felült és hátrapillantott a válla felett. Látta, hogy Richard még mélyen alszik.

– Nem – suttogta. – Menj csak, aludj te is valamennyit. Neked is szükséged van a pihenésre.

Kahlan ásított és nyújtózkodott egyet. Megfogta Cara könyökét, és kissé távolabbra húzta magával, hogy kikerüljenek Richard hallótávolságából. Odahajolt Сarához.

– Azt hiszem, igazad van. Több is, mint elegen vagyunk az éjszakai őrködéshez, és mindannyian tudunk még pihenni is.

Hagyjuk, hadd aludjon Richard reggelig.

Cara egyetértően elmosolyodott, mielőtt a takaróihoz indult volna. A Mord-Sithnek kedvére való volt az efféle összeesküvés, ami Richard érdekét szolgálta.

Kahlan újra ásított és nyújtózott egyet, aztán kényszerítette magát, hogy elméje kitisztuljon az álom nyomaitól is, és éberré váljon. Haját összefogva hátra vetette az arca elől. Körbenézett a környező sziklás pusztaság irányában, élesen figyelve, észrevesz-e bármi rendellenességet. A tábor körül most is halálos csend honolt. A látóhatáron körbe mindenütt magasba szökő hegyek takarták ki változó magasságig az égbolton ragyogó csillagszőnyeg fényét.

Körbejárt az alvók között, megbizonyosodva róla, hogy valamennyi útitársa rendben van. Cara máris kényelembe helyezte magát. Tom а lovak közelében aludt. Friedrich az állatok másik oldalán feküdt le. Jennsen Betty mellett gömbölyödött össze, de mozgásából, abból, ahogy forgolódott egyik oldaláról a másikra, úgy tűnt, nem alszik. A gidák is arrébb helyezkedtek, most széttárt lábakkal, homlokukat anyjuk oldalához nyomva aludtak.

Kahlan mindig különös éberséggel figyelt közvetlenül őrségváltás után. Ez volt ugyanis a támadások ideális időpontja.

Ő csak tudta: ő maga is sokszor szervezett rajtaütést közvetlenül az őrségváltás utánra időzítve. Akik épp elhagyták az őrhelyet, sokszor már fáradtak voltak és az eszük egészen más dolgokon járt, úgy ítélve meg, hogy az őrködés már a váltás dolga. Akik frissen álltak be, lélekben sokszor még nem voltak felkészülve egy támadásra. Az emberek hajlamosak voltak azt gondolni, hogy az ellenség addig úgy sem támad, amíg ők megfelelően el nem helyezkednek, és felkészülnek a figyelmes őrködésre. A győzelem azok oldalára áll, akik készenlétben vannak. A vereség a készületleneket sújtja.

Kahlan egy sziklaalakzathoz sétált nem messze onnan, ahol Richard aludt. Aztán visszasietett, és leült egy magasabb ponton, ahonnan jobban látta kihalt környezetüket. A durva sziklák még az éjszaka közepén is forrón sugározták magukból az előző napon összegyűjtött hőt.

Kahlan marokra fogta izzadt haját, és arrébb húzta a nyakából. Azt kívánta, bárcsak legalább valami kicsinyke szellő feltámadna. Télen voltak olyan idők, amikor kis híján halálra fagyott. Most azonban, bármennyire igyekezett is, képtelen volt felidézni, milyen érzés is az, amikor az ember igazán fázik.

Jóval az után, hogy Kahlan kiválasztotta és elfoglalta az őrhelyét, Jennsen felkelt, és csendesen átóvakodott a táboron, nehogy felébressze a többieket.

– Nem bánod, ha ide ülök melléd? – kérdezte, amikor odaért Kahlanhoz.

– Dehogy.

Jennsen felkászálódott Kahlan mellé a sziklára, felhúzta a térdeit, és karjaival átfogva szorosan magához ölelte. Aztán egy ideig csak bámult maga elé a sötétbe.

– Kahlan, sajnálom, ami... nemrég történt. – A sötétség ellenére Kahlan látni vélte, hogy a lány nyomorultul érezheti magát. – Nem akartam ostoba bolondnak tűnni, aki gondolkodás nélkül belevág akármibe. Sohasem akarnék ártani nektek, vagy olyat tenni, amivel megbánthatlak.

– Tudom, hogy akarattal nem tennél semmi olyasmit. Engem az zavar, amit esetleg akaratlanul tehetsz.

Jennsen bólintott.

– Azt hiszem, most már valamivel jobban megértem, milyen bonyolult minden körülöttünk, és hogy én milyen keveset tudok. Ígérem, nem fogok semmit sem tenni, hacsak Richard vagy te nem mondjátok, hogy tegyem meg.

Kahlan elmosolyodott, és végigsimította Jennsen feje búbját, aztán keze megpihent a lány vállán.

– Én csak azért mondtam el mindazt, amit mondtam, mert fontos vagy nekem, Jennsen. – Szeretetteljesen megszorította a lány vállát. – Azt hiszem, ugyanúgy aggódom miattad, ahogy Betty aggódik az ártatlan kis ikrei miatt, mert ismerem mindazokat a veszélyeket körülöttünk, amelyekről te alig tudsz valamit. Meg kell értened, hogy ha vékony jégre lépsz, teljesen mindegy, hogy a tó természetes hidegtől fagyott be, vagy mágikus varázslat hatására. Ha nem tudod, hová lépj, hogy úgy mondjam, könnyen a halál jeges karjai közé eshetsz. Nem az számít, mi hozta létre a jeget: a halott akkor is halott. Amire én akarlak figyelmeztetni, az, hogy ne lépj rá a vékony jégre, ha nem elkerülhetetlenül szükséges, mert könnyen az életedbe kerülhet.

– De engem nem érinthet a mágia. Ahogy Richard is mondta, olyan vagyok, mint aki vakon született, és nem látja a színeket. Megszakadt szem vagyok a mágia láncában. Nem azt jelenti ez, hogy véletlenül sem kerülhetek olyan bajba, ami mágikus eredetű?

– Ha egy hegyről lezuhanó szikladarab rád esik, és összelapít, vajon mit számít az, hogy valaki egy emelővel gördítette le azt a sziklát, vagy egy varázsló lökte le mágikus úton?

Jennsen hangja zavarttá vált.

– Értem, mire gondolsz. Azt hiszem, így még nem gondoltam át ezt a dolgot.

– Csak azért szeretnék segíteni, mert jól tudom, milyen könnyű hibát elkövetni.

Jennsen Kahlant nézte a sötétben egy ideig.

– Te jól ismered a mágiát. Ugyan miféle hibát követhetnél el?

– Mindenfélét.

– Mint például?

Kahlan elgondolkodott az emlékein.

– Egyszer egy fél másodpercet haboztam, mielőtt megöltem volna valakit.

– De ha jól emlékszem, épp te mondtad, hogy hiba elhamarkodottan cselekedni.

– Néha viszont a késlekedés a legostobább dolog, amit elkövethetsz. Az illető varázslónő volt. Mire cselekedtem volna, már elkéstem. A hibám miatt foglyul ejtette és magával vitte Richardot. Egy egész éven át nem tudtam, mi történt a férjemmel. Azt hittem, soha többé nem fogom viszontlátni, és hogy meghalok a szívfájdalomtól.

Jennsen meglepetten meredt Kahlanra.

– És mikor találtad meg őt újra?

– Nem régen. Azért is vagyunk itt, az Óvilágban: az a nő ide hurcolta Richardot. De végre legalább megtaláltam. Követtem el más hibákat is, és azok is számtalan nehézséget és gondot eredményeztek. Richard is sokszor hibázott. Ahogy ő is mondta, mindannyian követünk el hibákat. Én, ha lehet, szeretnélek megóvni téged, legalább a felesleges hibáktól.

Jennsen elfordította a fejét.

– Mint amikor hittem annak a férfinak, akivel tegnap voltam: Sebastiannak. Anyámat miatta ölték meg, és kis híján a te életed is ráment. Olyan bolondnak érzem magam.

– Ezt a hibát nem óvatlanságból követted el, Jennsen. Becsaptak, kihasználtak téged. Ami sokkal fontosabb, végül képes voltál használni a szemedet, és mertél szembenézni az igazsággal.

Jennsen bólintott.

– Hogy nevezzük el az ikreket? – váltott témát.

Kahlan úgy gondolta, nem túl jó ötlet nevet adni a gidáknak, legalábbis nem ilyen hamar, de nem akarta kimondani a kétségeit.

– Nem tudom. Te milyen nevekre gondoltál?

Jennsen nagyot sóhajtott.

– Olyan meglepetés volt számomra, hogy hirtelen visszakaptam Bettyt, és még nagyobb sokk, hogy már gidái is vannak. Erre soha nem is gondoltam korábban. Még arra sem volt időm, hogy a neveken gondolkodjam.

– Majd lesz még később.

Jennsen elmosolyodott. Aztán valami más jutott az eszébe, és mosolya még szélesebbé vált.

– Tudod – mondta –, azt hiszem, megértem, mit akart Richard mondani azzal, hogy olyan „varázslósnak" tartotta a nagyapját, pedig soha nem látta varázsolni.

– Mire gondolsz?

– Nos, én nem látom a mágiát, hogy úgy mondjam, és Richard egyáltalán nem varázsolt ma este, legalábbis én nem tudok róla. – Halkan felnevetett, és nevetése olyan kellemes, örömmel és vidámsággal teli volt, amilyet Kahlan még sohasem hallott. Azaz, igen, mert Jennsen nevetése nagyon hasonló jellegű volt Richardéhoz. Mint Richard férfias nevetésének női ellenpontja, két oldala ugyanannak az örömérzésnek.

– És mégis – folytatta Jennsen –, a dolgok miatt, amiket mondott nekem, olyan „varázslósnak" gondoltam, pont, ahogy ő mondta Zeddről. Amikor erről beszélt, pontosan értettem, hogy mire gondol, mit érzett akkor, hiszen Richard egy új világ ajtaját nyitotta meg számomra, de nem a mágia eszközével.

Azzal, hogy megmutatta nekem, mi az élet, hogy az én életem az enyém, és hogy érdemes élni.

Kahlan mosolyogva hallgatta, hogy amit Jennsen elmond, mennyire hasonlít a saját érzéseihez, ahhoz, amit ő maga is kapott Richardtól, hogy őt is erre tanította Richard: örülni az életnek, és hinni benne nem csak mások, hanem elsősorban önmaga kedvéért.

Hosszú ideig ültek egymás mellett szótlanul, az üres pusztaságot kémlelve a sötétben. Kahlan azért fél szemét az álmában hánykolódó Richardon tartotta.

Jennsen is egyre növekvő aggodalommal figyelte Richardot.

– Úgy néz ki, mintha valami nem lenne rendben vele – súgta Kahlanhoz hajolva.

– Rémálmai vannak.

Kahlan csendesen figyelte, mint már annyiszor, ahogy Richard kezei ökölbe szorulnak álmában, mintha valami saját belső rém ellen hadakozna.

– Ijesztő őt így látni – mondta Jennsen. – Most annyira más.

Amikor ébren van, olyan... józannak, olyan logikusnak tűnik.

– A rémálmok ellen mit sem ér a logika – felelte Kahlan csendes sajnálkozással.

6. FEJEZET

Richard hirtelen ébredt.

Visszajöttek.

Rossz álma volt. Nem emlékezett rá, mi volt az, soha nem emlékezett az álmaira. Csak annyit tudott, hogy rossz álom volt, mert a kétségbeesett rettegés lélegzetelállító, szívdobogtató, alaktalan, bizonytalan érzetét hagyta maga után. Úgy hajította maga mögé az álom sejtelmes foszlányait, ahogy egy összegyűrt takarót hajít le magáról az ember. Még ha érezte is, hogy az álom sötét árnyai ott mardossák valahol belül a tudatában, tudta, hogy az álmok anyagtalanok, ezért nem törődött velük. Most, hogy már ébren volt, a rémület érzése gyorsan szétoszlott, mint tűző nap nyomán a köd.

Ennek ellenére légzését erőnek erejével kellett normálisra lassítania.

Most az volt a fontos, hogy visszajöttek. Nem mindig érezte meg, amikor újra megjelentek, de most, valami okból teljesen biztos volt benne.

Valamikor az éjszaka folyamán a szél is feltámadt. A szélrohamok lökdösték, belekapaszkodtak a ruhájába, a haját cibálták. Itt kint a tikkasztó hőségben aszalódó síkságon a forró szél sem hozott enyhülést. Felfrissülés helyett a szél olyan égető volt, mintha egy kemence nyitott szájából zúdulna elő, csak úgy perzselte a bőrét.

A vizestömlője után tapogatózott, de nem találta. Megpróbálta felidézni, hová is tette le az este, de nem tudott visszaemlékezni rá az agyába tóduló egyéb sürgető gondolatok miatt.

Mindegy, az ivás miatt ráér még aggódni.

Kahlan szorosan Richard mellé húzódva, arccal felé fordulva feküdt. Hosszú haját marokba fogta az álla alatt. Elszabadult hajszálait a szél az arcába fújta. Richard szerette ilyenkor mozdulatlanul ülve nézni a felesége arcát, de ezúttal csak pár pillanatot engedélyezett magának, csak annyit, hogy a halvány csillagfényben szemügyre vehesse a mélyen alvó Kahlan egyenletes légzését.

Ahogy körbenézett a táboron, a keleti égbolton épp hogy észrevehető halvány derengést vett észre. A hajnal még egy ideig várat magára.

Ekkor jött rá, hogy átaludta a kijelölt őrsége idejét. Nyilván Cara és Kahlan úgy döntöttek, hogy neki van nagyobb szüksége az alvásra, mint a társaságnak az ő őrködésére, és maguk között megegyeztek, hogy nem ébresztik fel. Valószínűleg igazuk is volt. Richard olyan kimerült volt, hogy egyhuzamban átaludta az éjszakát. Most viszont teljesen éber volt.

A fejfájása is elmúlt.

Halkan, óvatosan kicsusszant Kahlan mellől, vigyázva, hogy fel ne ébressze. Ösztönösen nyúlt a kardjáért, amely a másik oldalon hevert. A fém melegnek érződött a keze alatt, ahogy ujjai megmarkolták az ismerős fogású arannyal és ezüsttel berakott hüvelyt. Mindig megnyugtatta, hogy a Kard ott volt készenlétben az oldalánál, ez az érzés most még fokozottabb volt. Halkan felállt, átvetette a fején a kardszíjat, jobb vállára akasztva a puha bőrszalagot. Mikor felegyenesedett, a fegyver már ott függött a csípőjéhez simulva, várva, hogy használatba vegyék, ha kell.

Bármilyen megnyugtató is volt azonban ott érezni a kardot az oldalán, a Teremtés Oszlopainak nevezett helyen lezajlott vérengzés után Richardot émelyítette annak még a gondolata is, hogy esetleg újra elő kell húznia. Visszahőkölt az ott elkövetett cselekedetei emlékétől. Viszont, ha akkor nem teszi meg, amit kellett, Kahlan most nem alhatna itt békésen az oldalán. Mostanra már halott volna, vagy valami még rosszabb történt volna vele.

És volt az ottani eseményeknek még egy jó következménye is: sikerült Jennsent visszahozni a szakadék széléről. Jennsen most ott aludt összegömbölyödve szeretett kecskéje mellett, karjai óvón körbefogták Betty két kis gidáját. Richard mosolyogva nézte a lányt. Mosolyra késztette, hogy milyen nagyszerű érzés tudni, hogy van egy húga, hogy milyen életrevaló teremtés Jennsen, és hogy mennyi csodálatos dolog várhat még a lányra eljövendő életében. Boldog volt, hogy Jennsen szívesen maradt a bátyja oldalán, bár ez további gondot rótt Richardra, mivel mostantól Jennsen biztonságáról is neki kellett gondoskodnia. Az is igaz azonban, hogy a világon sehol nincs igazán biztonságos hely, és nem is lesz, hacsak a Birodalmi Rend nekivadult hordáit nem sikerül legyőzni vagy legalább megfékezni.

Erős széllökés zúdult a táborra, még több port kavarva fel a levegőbe. Richard sűrű pislogással igyekezett megvédeni szemét a lebegő homoktól. A szél süvítése a fülében nagyon zavarta, mert elfedte a környezet egyéb hangjait. Bár Richard figyelmesen hallgatózott, a szél hangján kívül nem hallott semmit.

Hunyorogva nézett körbe, és a porfelhőn át meglátta a szekér tetején ülő Tomot, aki a soros őrséget adta. Friedrich a lovak mellett aludt, Cara pedig nem messze Kahlantól, az Inkvizítor Anya sivatag felőli oldalán, hogy testével fedezze őt és Richardot a pusztaság felől érkező bármilyen veszély ellen. A csillagok halvány fényében Tom nem vette észre Richardot.

Mikor Tom az ellenkező irányba figyelt, Richard elhagyta a tábort, Tomra hagyva, hogy vigyázzon a többiekre.

Richard otthon érezte magát a sötétség palástjába burkoltan.

Hosszú évek gyakorlata megtanította rá, hogyan osonjon az árnyak között észrevétlenül, hogyan lopakodjon hangtalanul a sötétben. Most is így surrant ki a táborból, arra koncentrálva, ami felébresztette, amit a többiek nem voltak képesek megérezni, még éber őrködés mellett sem.

Tommal ellentétben a kara-karák figyelmét nem kerülte el Richard óvatos mozgása. Odafent köröztek, magasan a tábor fölött, és követték az egyenetlen, sziklás talajon lopakodó alakját. A sötét éggel háttérben szinte láthatatlanok maradtak, de Richard mégis észrevette őket abból, hogy kitakarták a mögöttük fénylő csillagokat, árulkodó árnyakként lebegve az éjszaka sötét kárpitján: árnyakként, amit Richard féligmeddig látott, de legalább annyira csak megérzett.

A kegyetlen fejfájás megszűnése nagy megkönnyebbülés volt Richard számára, de újabb aggodalommal töltötte el a mód, ahogyan a fájdalom eltűnt. Korábban is gyakran fordult elő, hogy a fejfájása olyankor tűnt el hirtelen, amikor valami fontos dolog lekötötte Richard figyelmét. Valami veszélyes dolog. Ilyenkor a fájdalom nem is annyira megszűnt, inkább mintha visszavonult volna elméje valami sötét, homályos zugába, hogy ott elbújva várja ki, amíg Richard feszültsége ellankad, és akkor újra támadhasson.

Amikor a fejgörcsök kínozták, az émelyítő fájdalom olyan erős volt, hogy teste minden rostjában ott lüktetett. Bár a mindent elsöprő fájdalomtól néha alig bírt talpon maradni is, nemhogy egyik lábát a másik elé rakni, jól tudta, hogy itt maradni, ezen a helyen, a biztos halált jelentette volna. És bár a fejfájás-rohamok önmagukban is bőven elegendőek lettek volna, Richardot a fájdalomnál is jobban kínozta annak természete, az oka.

Ezek a görcsök másfajták voltak, mint a korábbi fejfájásai, amelyektől annyira tartott, a Tehetség okozta fájdalmak, de különböztek attól is, amit afféle hétköznapi, közönséges fejfájásnak tekintett. Richard egész életében vissza-visszatérően szenvedett a fejfájástól, ugyanúgy, ahogy édesanyja is, de még nagyobb gyakorisággal. Az anyja az „én rémes fejgörcseim"-nek hívta őket. Richard tökéletesen megértette, mit jelent ez a kifejezés.

Ezek a fájdalmak, bár rémesek voltak, de nem olyanok.

Richard attól tartott, hogy ezeket is a Tehetség válthatja ki.

Korábban is voltak a Tehetség okozta fejgörcsei. Akkor azt mondták neki, hogy ha idősebb lesz, ahogy a képességei erősödnek, ahogy egyre többet ért meg a mágiáról, a Tehetség fejfájásokat fog előidézni benne. Ezek gyógymódja elvileg elég egyszerű volt. Csak egy másik varázslót kell keresnie és megkérni, hogy segítsen elérni a tudatosság következő szintjét, és mélyebben megérteni a benne működő Tehetség valódi természetét. Az új tudatosság és megértés képessé fogja tenni rá, hogy irányítsa, és ilyen módon megszüntesse a fájdalmat és megelőzze újbóli kialakulását. Legalábbis neki így mondták.

Persze másik varázsló híján a Fény Nővérei boldogan tennének nyakörvet rá, hogy segítségével megfékezzék a benne tomboló vad mágiát.

Azt is elmondták neki, hogy az efféle fejfájások, ha nem kontrollálják őket, előbb-utóbb halálosakká válnak. Azt már tudta, hogy ennyi legalábbis igaz abból, amit hallott. Most azonban nem tudta felvállalni még ezt a gondot is a többi tetejébe. Pillanatnyilag semmit sem tehetett a probléma megoldására: senki nem volt a közelben, aki segíthetett volna neki uralni az effajta fejgörcsöket. Sem varázsló, sem valamelyik Fény Nővére, hogy nyakörvet tegyen rá. Nem mintha ezt valaha is hajlandó lett volna még egyszer eltűrni...

Újra emlékeztette magát, hogy a mostani fejfájásai másfajták voltak, mint a legutóbbiak, amelyeket a Tehetség okozott.

Figyelmeztette magát, hogy nem szabad ott is bajt keresni, ahol nincs.

Volt elég valós problémája enélkül is.

Surranó hangot hallott, ahogy a hatalmas madarak egyike alacsonyan elhúzott a feje felett. A kara-kara teste röptében megcsavarodott, a ragadozó visszafelé nézett Richardra.

Egy másik is követte a mélyrepülésben, aztán a harmadik, negyedik, ötödik. Hangtalanul suhantak tova a nyílt síkság fölött, nagyjából egy vonalban követve egymást. Szárnyaik meg-megreszkettek, ahogy stabilizálni igyekeztek a röptüket a széllökésekben. Bizonyos távolságban meredek, emelkedő fordulóba mentek át, vissza, Richard irányába.

Mielőtt visszatértek volna, szűk kört írtak le magasan a levegőben. Mikor hatalmas szárnyaikat meglendítették, Richard általában képes volt meghallani szárnytollaik suhogását, bár most a szél süvöltésében nem hallotta. A madarak fekete gyöngy szemeikkel Richardot nézték. A férfi tudtukra akarta adni, hogy ő is látja őket, hogy nem aludta át óvatlanul az éjszakai visszatérésüket.

Ha nem aggódott volna annyira a madarak jelenlétének oka miatt, még azt is mondhatta volna rájuk, hogy gyönyörűek.

Karcsú, sötét alakjuk fenségesen rajzolódott a hajnali égbolton megjelenő bíborvörös napkelte hátterére.

Richard nézte a madarakat, és fogalma sem volt róla, miért viselkednek így. Máskor is látta már ezt tőlük, és akkor sem értette. Hirtelen arra is rádöbbent, hogy valahányszor a kara-karák ilyen különös módon körözni kezdtek felettük, ő mindig megérezte a jelenlétüket. Ha csak úgy megjelentek, azt nem mindig vette észre, sem azt, hogy mikor tértek vissza, de a kara-karák jelenlétében, ha épp gyötörte a fejfájás, az mindig elmúlt.

A forró szél belekapott a hajnali derengésben a porba burkolózó síkságot kémlelő férfi hajába. Richard idegenkedett ettől a halott vidéktől. A hajnal itt nem az ébredező élet előhírnöke. Azt kívánta, bárcsak Kahlan és ő odahaza lehetnének, az erdőkben. Önkéntelenül elmosolyodott, ahogy felidézte magában a hegyi tanyájukat, ahol a tavalyi nyarat töltötték el együtt.

Az a vidék olyan gyönyörű volt, hogy még Cara szívét is meglágyította.

A feketeszárnyú kara-karák magasan köröztek, de mint valahányszor, amikor ezt a különös viselkedést tanúsították, most sem közvetlenül Richard fölött, hanem kissé távolabb, ezúttal a nyílt sivatagban, az egyre erősödő hajnali fényben homályosan kavargó porszemcsék egyre változó formájú függönyei között. Máskor erdős dombok vagy nyílt, füves sztyeppék felett művelték ugyanezt. Most Richard csak hunyorogva tudott rájuk nézni, hogy a homok a szemébe ne menjen.

A kara-karák hirtelen megdöntötték szárnyaikat, és egy szinte képtelenül szűk fordulóval bukórepülésbe mentek át a sivatag felszíne felé. Richard tudta, hogy egy kis ideig ezt fogják tenni, mielőtt megtörik a körformát és szokásos repülési alakzatukba térnek vissza. A madarak néha párosan repültek és elképesztő légtornász-mutatványokat adtak elő, kecsesen összehangolt mozgással, ahogy ritkán a hollóknál láthatja az ember, de egyébként soha nem repültek ilyen szoros kötelékben, mint fura körözéseik alatt.

Aztán, ahogy a sötét madársziluettek egyre szűkülő örvényben kerengtek a sivatag fölött, Richard rájött, hogy az odalent kavargó homokfátylak nem csak úgy céltalanul és véletlenszerűen tekergőznek a levegőben, hanem mintha körbefolynának valamit, ami ott van, de nincs ott.

Karján felmeredtek a finom szőrszálak.

Hunyorogva dőlt előre a széllel szemben, hogy jobban lásson a dühöngő homokviharban. A szélrohamok mind több és több homokot emeltek a levegőbe. A tekergő homokpászmák a kerengő kara-karák alatt körberajzoltak valamit, és egyre kivehetőbbé tették a formáját.

Mintha egy ember körvonalai jelentek volna meg a mélyükön.

A por az üres levegő körül örvénylett, megformálta, alakot adott neki, megmutatta azt, ami ott van, de még sincs. Valahányszor a szélrohamok nagyobb homoktömeget kaptak fel, és sűrűbbé tették egy-egy pillanatra a formát, mintha egy csuklyás köntösbe burkolózó ember állt volna a homokfüggöny közepén.

Richard jobb keze kardja markolatára feszült.

A homokörvényben nem volt semmi, leszámítva a kavargó port, ami körülfolyta az alakot, amelyik nem volt ott. Mint ahogy a zavaros víz folyja körül az átlátszó, üres üvegpalackot, aminek az ottlétét csak a szétváló víz által kirajzolt kontúrok árulják el. Az alak mintha mozdulatlanul állt volna ott, és Richardot figyelte volna.

Persze a kavargó homok kirajzolta üres szemgödrökben nem voltak szemek, Richard mégis magán érezte a tekintetüket.

– Mi az? – hallotta maga mögött Jennsen suttogását. – Mi a baj? Látsz valamit?

Richard baljával maga mögé tolta a lányt, félre az útjából.

A benne tomboló feszültség oly sürgető volt, hogy nagyon nehezére esett úgy megtenni ezt a mozdulatot, hogy ne érződjék durvának. Megszorította a kardja markolatát, tisztán érezte az aranydrótból domborított betűk tenyerébe nyomódó körvonalát: IGAZSÁG.

Richard megidézte magában a Kard létezésének lényegét, megalkotásának célját, idézésére válaszul a kard hatalmának ereje előtört a fegyverből.

Tomboló haragján túl azonban, valahol elméje árnyai között még a Kard őrjöngő dühe sem tudta elfedni azt a váratlan vonakodást, amellyel a fegyver mágiája válaszolt a hívásra.

Olyan érzés volt, mint amikor valaki ki akar lépni a kinn tomboló viharba, és nekifeszül az ajtónak, hogy a szél erejével szemben ki tudja nyitni, és majdnem kizuhan rajta, mert az ellenállás a vártnál hirtelen sokkal kisebb lesz.

Mielőtt Richard elemezhette volna ezt az érzését, a harag hulláma hirtelen elborította, velejéig átitatta a Kard erejével, ami maga volt a harag tiszta, tömény esszenciája.

A kerengő kara-karák közelebb kerültek hozzájuk. Ezt is megtették már máskor is, de ezúttal a formát, amely velük együtt közeledett, elárulta az örvénylő por és homok. Úgy tűnt, mintha a nem létező csuklyás figurát a fekete szárnyú kara-karák vontatnák közelebb.

Az Igazság Kardja összetéveszthetetlenül sajátságos acél-pendüléssel siklott elő a forró levegőbe.

Jennsen Richard hirtelen mozdulatától felsikkantott, és hátrébb ugrott.

A kara-karák átható, csúfolódó vijjogással válaszoltak, hangjukat messze repítette a süvöltő szél.

Richard kardjának eltéveszthetetlen csengésére Kahlan és Cara lóhalálában érkeztek. Cara máris védelmezően ugrott volna Richard elé, de jól tudta, hogy ez nem lenne okos dolog olyankor, amikor a kivont kard Richard kezében van. Agielét marokra szorítva Rahl Nagyura oldalán torpant meg, és támadóállásba görnyedt, mint egy ugrásra készülő nagymacska.

– Mi történt? – kérdezte zihálva a széllel szemben futva érkező Kahlan.

– A kara-karák – magyarázta Jennsen aggódó hangsúllyal. – Visszajöttek.

Kahlan hitetlenkedve meredt rá.

– Itt nem a kara-karák a legrosszabbak.

Richard, kardjával a kezében a madarak alatt kavargó valamit figyelte. A markolat nyomását a tenyerében érezte, a Kard ereje vadul áramlott a testében, dobolt az ereiben, mégis, egy pillanatra kétkedés és bizonytalanság villant át rajta. Nem volt vesztegetni való ideje. Tomhoz fordult, aki épp most fejezte be nagytestű igáslovainak a bekötését a szekérrúdhoz.

Kezével nyíllövést mímelt. Tom megtorpant, és visszaperdült a szekér felé. Közben Friedrich a többi ló kantárjait fogta össze, és igyekezett megnyugtatni őket, visszafogni attól, hogy rémülten kitörjenek, és szertefussanak. A szekér hátuljába behajolva Tom félrelökte a felszerelést, és megkereste alatta Richard íját és tegezét.

Jennsen egyik elszánt arcról a másikra pillantott.

– Mit értettél azon, hogy nem a kara-karák a legrosszabbak?

Cara az Agielével mutatta.

– Az a... az az alak. Az az ember.

Jennsen zavartan ráncolta a homlokát, és hol Carára, hoz a kavargó homokra tekintgetett.

– Te mit látsz? – kérdezte tőle Richard.

Jennsen tehetetlenül emelte magasba a kezeit.

– Fekete szárnyú kara-karákat. Ötöt. Ez minden, meg a kavargó homok, ami majd' megvakít. Van valaki odakinn a viharban? Embereket láttok közeledni?

Jennsen nem látta az alakot.

Tom előhúzta az íjat és a tegezt, és futva érkezett a többiekhez. Két madár egy-egy szárnybillentéssel magasabbra emelkedett, mintha az íjjal közeledő Tomtól tartottak volna.

Egyszer megkerülték Tomot, aztán feljebb siklottak és eltűntek a sötétségben. A másik három azonban folytatta a körözést, mintha fenn akarták volna tartani az örvénylő homokban lebegő alakot.

Még közelebb jöttek, velük az árnyalak is mozdult.

Richardnak fogalma sem volt róla mi lehet az, de a rettegés, amit kiváltott benne, felért a legrosszabb rémálmokkal is. A kard ereje, amely benne feszült, nem sugallt semmiféle kételyt vagy félelmet. Akkor hát honnan ez az érzés? Richardban is mágikus vihar tombolt, erősebb és vadabb, mint körülötte a sivatagi, és ez a belső vihar ki akart törni belőle. Richard elszánt erőfeszítéssel fogta vissza és fókuszálta ezt az erőt, hogy ha úgy dönt, céltudatosan és irányítottan engedhesse szabadjára.

Ő volt a Kard ura, és minden alkalommal, amikor előhúzta, tudatosan gyakorolta uralmát a fegyver felett. Abból, ahogyan a Kard reagált arra, amit a kavargó homok láthatóvá tett, Richardban a kétely szikrája sem maradhatott annak a valaminek a természete iránt, ami előtte lebegett. Akkor viszont mi volt mégis az a kétely, amit a karddal kapcsolatban érzett?

Hátul, a szekérnél felnyerített az egyik ló. Richard arra nézett, és látta, hogy Friedrich tejes erejéből igyekszik megfékezni a feszülő kantárok végén hánykolódó, horkoló, toporzékoló állatokat. Richard a szeme sarkából a sötétségből épp hogy csak a talaj szintje fölött elővillanó két fekete árnyat pillantott meg. Bettyből velőtrázó, sikoltásszerű hang tört elő.

A két karcsú árny olyan villámgyorsan tűnt el újra a sötétségben, ahogy megjelentek.

– Ne! – sikoltotta Jennsen, és az állatok felé futott.

Előttük a mozdulatlan árnyalak az örvénylő homok közepén mintha az eseményeket figyelte volna. Tom kinyújtott karjával elkapta Jennsent. Próbálta megállítani, de a lány kitépte magát a kezéből. Egy pillanatig Richard azon aggódott, hogy Tom а lány után rohan, de a nagytermetű d'harai tovább futott Richard felé.

A sötéten kavargó porból két kara-kara olyan közel bukkant elő, hogy Richard tisztán láthatta még a szélnek feszülő szárnytollaik gerincét is. A viharból a fent kerengő társaik közé emelkedőben mindkettő egy-egy fehér, ernyedt testet tartott a karmai között.

Tom most ért oda, egyik kezében az íjat, másikban a tegezt markolva. Richard döntött. Visszalökte a kardját a hüvelyébe, és kikapta Tom hatalmas kezéből az íjat. Egyetlen könnyednek tűnő, folyamatos mozdulattal meghajtotta a fegyver fáját, és beakasztotta a húrt. Aztán kirántott egy nyílvesszőt а Tom által felé nyújtott bőrtegezből.

Mire a célpontja felé fordult, a nyíl már a húron feküdt, és Richard már ki is feszítette az íjat. Valahol a tudata mélyén kellemes érzés volt, ahogy izmai a rugalmas fával szembe feszültek, ahogy érezte az íjban összegyűlő, elszabadulni készülő erőt. Jó érzés volt, hogy saját erejére, tapasztalataira, évek hosszú során át végzett gyakorlása adta biztonságára támaszkodhatott, és nem szorult rá a mágiára. Az emberalak, aki nem volt ott, figyelte Richardot. Apró, fodrozódó homokhullámok törtek meg az ürességen, és rajzolták körbe hátborzongató részletességgel. Richard a borotvaéles nyílhegy felett az alak fejére nézett. A nyílhegy, mint minden más penge is, megnyugtatóan ismerős volt Richard számára. Akkor volt elemében, ha penge volt a kezében, nem számított, hogy faforgácsot, kőszilánkokat, vagy emberi vért fakasztott vele. Az acélhegy egyenesen a homokörvények által kiformált ürességre mutatott, ahol az alak feje látszott.

A kara-karák átható rikoltását a szél süvítésén át is jól lehetett hallani.

Az íjhúrt az arca mellé feszítve Richard érezte az izmai feszülését, az íj súlyát, a vessző tollának tapintását az ujjai között, a távolságot az íjhegy és a kavargó porba burkolózott célpont között, a szél nyomását a karján, az íjon, a nyílvesszőn.

Ezek a tényezők, és még ezer más befolyásolta a belső számítást, amit Richard egy élet szorgalmas gyakorlása után már ösztönösen végzett, és ami eldöntötte, hová csapjon majd be a nyíl hegye végül, miután elszabadul az íj húrjáról.

Az alak előtte, csak nézte.

Richard hirtelen felrántotta a nyílvessző hegyét, és célzott.

A világ elcsendesedett és mozdulatlanná vált körülötte. A távolság megrövidült. Teste olyan feszes volt, mint az íj húrja, a nyíl koncentrált és fókuszba gyűjtött akaratának meghosszabbításává vált, a cél a szeme előtt, létezése végső céljává.

Tudata automatikusan előhívta a tudat alatt végzett számítások végeredményét, amely meghatározta a nyíl pályáját a célpontig.

A homokörvények mintha lelassultak volna, és a kara-karák szélesre tárt szárnyaikkal mintha sűrű, nyúlós levegőn át próbáltak volna előrehaladni. Richard agyában egy szemernyi kétség sem volt afelől, hogy az épp hogy csak útjára eresztett nyílvessző hová fog érkezni az út végén. Érezte, amint a húr megcsapta a csuklóját. Látta, hogyan hagyja el a vessző tolla az íj fájának vonalát közvetlenül a fát markoló ökle felett. A vessző szára enyhén meghajlott, ahogy a húrról felröppent és elindult röppályáján.

Mire az első nyílvessző célba talált, Richard már a másodikat rántotta ki а Tom kezében tartott tegezből. A bíbor hajnali égen fekete tollak fröcsköltek szerteszét. A madár esetlenül bukfencezett párat a levegőben, és hangos puffanással ért földet a talaj felett lebegő testetlen alak közelében. A karmok erőtlenül elengedték a véres kis fehér testet, de sajnos már túl későn.

A megmaradt négy kara-kara őrjöngő rikoltásban tört ki.

Szárnyaik vadul csapkodtak, hogy magasabbra emelkedhessenek, miközben az egyik éles sikollyal csapott le Richardra.

Richard célba vette.

A második nyílvessző is kiröppent.

Egyenesen a támadó madár torkába fúródott, és a hegy a koponya hátulján bukkant elő, szinte elvágva az átható, dühös rikoltást. A hirtelen súlyossá vált test a földnek csapódott.

A megmaradt három madár alatt a testetlen alak kezdett elmosódni, feloldódni a homokörvényben.

A madarak mintha feladták volna eddigi céljukat. Megfordultak, és haragos támadásra indultak Richard ellen. A férfi hűvös nyugalommal figyelte őket az újabb nyílvessző tolla mögül. A harmadik vessző is kiröppent. A középső kara-kara meglendítette a jobb szárnyát, hogy irányt változtasson, de a nyílvessző így is pontosan a szíve közepén találta. Kiterjesztett szárnyai spirális zuhanásban vitték a homokörvényeken át egyenesen a Richard előtt emelkedő alacsony sziklapadnak.

A megmaradt két madár kihívó rikoltással folytatta támadását.

Richard arcához vonta az íjhúrt, és szempillantásnyi idő alatt útjára indította a negyedik nyílvesszőt. A cél távolsága gyorsan csökkent. A vessző áthatolt az egyik madár testén, amelyik még mindig karmai között tartotta a véres, élettelen gidát.

Az utolsó kara-kara hátracsapott szárnyakkal, zuhanórepülésben száguldott Richard felé. Amint Richard az ötödik nyílvesszőt is kirántotta a tegezből, a türelmetlen Tom abban a pillanatban elhajította a kését. Mielőtt Richard megfeszíthette volna az íját, a levegőben pergő kés belecsapott a ragadozó madár testébe. Richard oldalra lépett, és a madár hatalmas, élettelen tömege elzúgott mellette, közvetlenül mögötte csapódva a földbe. A becsapódástól körös-körül vér fröcskölt a széltől tisztára sepert kövekre, és fekete végű tollak röpködtek mindenfelé.

A hajnal, amelyet pár pillanattal előbb még a dühös kara-karák támadó rikoltásától visszhangzott, hirtelen halálosan csendessé vált, a szél mélyhangú nyögéseit leszámítva. A narancsos-sárga ég alatt a szél fekete tollakat kavart a sivatag fölött.

A Nap ebben a pillanatban bukkant fel a keleti láthatáron, és hosszú árnyékokat vetített a kopár vidékre.

Jennsen a mellére szorította az egyik gida élettelen testét.

Betty panaszos bégetéssel ágaskodott két lábra, hogy megpróbálja felébreszteni a Jennsen karjaiban heverő halott gidáját.

Betty oldalából is vér csepegett egy tátongó, mély karomnyomból. Jennsen lehajolt, és a földön heverő másik gida mellé helyezte ikertestvére testét. Betty sürgetően nyalogatta a két véres tetemet. Jennsen egy pillanatra átölelte a kecske nyakát, aztán megpróbálta elvonszolni a gidák élettelen teste mellől.

Betty megfeszítette mind a négy lábát. Nem akarta otthagyni szerencsétlen kicsinyeit. Jennsen nem tudott többet tenni érte, mint sírástól elcsukló hangon vigasztaló szavakat mormolni régi barátja fülébe.

Mikor felállt, belátva, hogy képtelen elvinni Bettyt elpusztult kicsinyei mellől, Richard vigasztalóan átkarolta.

– Miért kezdtek a kara-karák hirtelen támadni?

– Nem tudom – felelte Richard. – Tehát te nem láttál semmi mást a madarakon kívül?

Jennsen Richardhoz dőlve kezeibe temette az arcát, és egy rövid időre átadta magát a sírásnak.

– Csak az öt madarat – mondta aztán szipogva, és ruhaujjával törölgette arcáról a könnyeket.

– Az alakot sem, amit a homokörvények formáltak? – kérdezte Kahlan, vigasztaló mozdulattal Jennsen vállára téve a kezét.

– Alakot? – Jennsen tanácstalanul pillogott hol Kahlanra, hol Richardra. – Miféle alakot?

– Olyan volt, mint egy ember – Kahlan két kezével maga elé rajzolta a formát a levegőbe. – Mint egy csuklyás köpenyt viselő ember.

– Nem láttam semmi mást, csak a kara-karákat, és a levegőben kavargó homokfelhőket.

– És nem láttad, hogy a homok mintha körbevett volna valamit? – erősködött Richard. – Semmilyen formát, amit a homok kirajzolt volna?

Jennsen határozottan megrázta a fejét, aztán visszafordult Bettyhez.

– Ha az alak mágikus jelenés volt – mondta halk, bizalmas hangon Kahlan Richardnak – akkor nem is láthatta, de miért nem látta meg, hogy a homok körbeveszi?

– Számára a mágia ott sem volt.

– De a homok igen.

– A színek ott vannak a festményen, de a vak nem képes meglátni őket, mint ahogy a formákat sem, amelyeket a színek mintázata határoz meg. – Ámultan rázta meg a fejét, és Jennsenre nézett. – Nem igazán tudjuk, hogy valaki, aki nem képes érzékelni a mágiát, hogyan érzékel más dolgokat, ha azok épp kölcsönhatásban vannak a mágiával. Akár az is megeshetett, hogy az elméje egyszerűen képtelen volt felismerni a mágia alkotta mintázatot, és nem látott semmi mást, csak örvénylő homokot. Ugyanakkor az is lehet, hogy a mágikus befolyás miatt mi csak azokat a homokszemcséket voltunk képesek meglátni, amelyek részei voltak a mágia meghatározta alakzatnak, míg ő látta valamennyit, így a mintázat elveszett a többi között a számára. Még az is elképzelhető, hogy ez valami olyasmi volt, mint a Határok voltak: ahol két világ létezhetett egyszerre, egy helyen. Jennsen és mi ugyanazt a dolgot láttuk, de más-más szemmel, mintha más-más világból néznénk.

Kahlan bólintott, Richard pedig féltérdre ereszkedett Jennsen mellé, hogy szemügyre vegye a sebet a kecske durva, barna szőrrel borított oldalán.

– Jobb lenne összevarrni egy pár öltéssel – mondta Jennsennek. – Nem életveszélyes, de azért nem árt odafigyelni rá.

Jennsen szipogva visszanyelte a könnyeit, és a feltápászkodó Richardra nézett.

– Szóval akkor a dolog, amit láttatok... az mágikus volt?

Richard kinézett a sivatagba, arra, ahol az alak megjelent előttük a kavargó homok között.

– Valami gonosz.

Mögöttük Rozsdás felvetette a fejét, és panaszos nyihogással fejezte ki együttérzését a vigasztalhatatlan Bettynek. Mikor Tom sajnálkozó arccal Jennsen vállára tette a kezét, a lány úgy ragadta meg, mintha abból szeretne erőt meríteni, és az arcához simította a férfi tenyerét.

Végül Jennsen felállt, és szemét kezével árnyékolva a még mindig szállongó homok ellen, elnézett a láthatár felé.

– Legalább azoktól a mocskos kara-karáktól megszabadultunk.

– Nem hosszú időre – mondta Richard.

A fejfájás olyan erővel tért vissza, hogy Richard kis híján összerogyott tőle. Sok mindent megtanult arról, hogyan kell kontrollálni, semmibe venni a fájdalmat. Most is ezt tette.

Voltak ennél súlyosabb gondjaik is.

7. FEJEZET

A délután közepe táján, a sivatag égető homokjában menetelve Kahlan észrevette, hogy Richard figyelmesen nézegeti az előtte nyújtózó árnyékát.

– Mi az? – kérdezte. – Van valami baj?

Richard a saját árnyéka felé mutatott.

– Kara-karák. Tíz vagy tizenkettő. Éppen most álltak be mögénk. Elbújnak a Napban.

– Elbújnak a Napban?

– Magasan repülnek, és olyan pozícióban, hogy az árnyékuk éppen ránk essen. Ha felnéznénk az égre, nem látnánk meg őket, mert ahhoz egyenesen a Napba kéne belenéznünk.

Kahlan megfordult, és kezével ernyőzve a szemét, megpróbálta ő maga is megnézni, de túl fájdalmas volt a kegyetlenül tűző Napba tekinteni. Amikor visszanézett, Richard, aki nem fordult a Nap felé Kahlannal, ismét az árnyékok felé intett a kezével.

– Ha figyelmesen nézed a földet az árnyékod körül, épp csak hogy ki tudsz venni pár kis torzulást a szegélyeken. Azok ők.

Kahlan akár azt is hihette volna, hogy Richard valami ártatlan kis tréfát akar vele űzni, ha nem olyan komoly dologról lett volna szó, mint a kara-karák. Gondosan megfigyelte a földet az árnyékaik körül, míg végre meglátta, miről beszél Richard.

Ilyen távolságból a madarak árnyéka alig volt több, mint apró, alig észrevehető kis szabálytalan foltocska.

Kahlan hátranézett a szekérre. Tom hajtott, Friedrich mellette ült a bakon. Richard és Kahlan épp pihenőt engedélyeztek a hátasoknak, így azok a szekér hátuljához voltak kötve.

Jennsen a szekér hátuljában ült a takarók tetejében, és a kétségbeesetten bégető Bettyt vigasztalta. Kahlan úgy vélte, a szerencsétlen kecske egy-két percnél hosszabb ideig nem is maradt csendben egész nap. A karom tépte seb nem volt súlyos: az állatot másféle fájdalom gyötörte. De a szegény kecskének legalább ott volt Jennsen vigaszul.

Ahogy Kahlan megtudta, Betty Jennsen mellett volt élete felében. Állandó vándorlásban élt, ahogy Jennsen az anyjával, folyton bujkálva, menekülve Darken Rahl elől, kerülve az emberi kapcsolatokat, nehogy lelepleződjenek, és hollétük híre valahogy visszajusson Darken Rahl fülébe, Jennsennek soha nem volt rá lehetősége, hogy gyermekkori barátai legyenek.

Anyja társaságul vette a kecskét a lányának. Folyamatos erőfeszítései közepette, hogy gyermekét távol tartsa egy emberi szörnyeteg karmai közül, ez volt a legtöbb, amit adhatott neki.

Kahlan kitörölte a szeméből a csípős, sós izzadságot. A négy fekete tollra pillantott, amit Richard összekötve a jobb felkarjára szíjazott. Akkor szedte össze a négy tollat, amikor a még használható állapotban maradt nyílvesszőit gyűjtötte össze. Az ötödik tollat Tomnak adta, aki az ötödik kara-karát megölte. Tom, Richardhoz hasonlóan a felkarjára kötve viselte a tollat, és úgy tekintett rá, mint egyfajta győzelmi jelvényre, amivel a Rahl Nagyúr jutalmazta meg.

Kahlan tudta, hogy Richard egészen más okból viseli a négy tollat: figyelmeztetésül mindazok számára, akik látják.

Kahlan hátradobta a vállán az előrehullott hajtincseit.

– Gondolod, hogy az ott egy ember volt, a kara-karák alatt?

Egy ember, aki figyelt minket?

Richard megvonta a vállát.

– Te többet tudsz a mágiáról, mint én. Mondd meg te.

– Én még sohasem láttam semmi ilyesmit – fintorgott Kahlan Richardra. – Ha az ott egy ember volt... vagy valami olyasmi, akkor mit gondolsz, miért döntött végül is úgy, hogy felfedi magát?

– Én nem hiszem, hogy fel akarta fedni magát. – Richard szürke szemei határozott tekintettel néztek Kahlan felé. – Szerintem véletlen baleset volt.

– Hogy lehetett baleset?

– Ha valaki arra használja a kara-karákat, hogy nyomon kövessen bennünket, és valahogy lát is minket...

– Hogyan láthatna?

– Nem tudom. Talán a kara-karák szemén át.

– Mágiával ilyet nem lehet.

Richard metsző pillantást vetett Kahlanra.

– Jó. Akkor szerinted mi volt ez?

Kahlan lenézett az árnyékára, ami előttük haladt az őzbarna sziklákon, és az apró, életlen árnyfoltokra, amelyek úgy keringtek az árnyék feje körül, mint legyek a tetem körül.

– Nem tudom. Te azt mondod... valaki a madarakat használja arra, hogy kövessen minket, hogy lásson minket?

– Én azt hiszem – felelte Richard –, hogy valaki figyel minket a kara-karák segítségével, vagy az ő szemükön keresztül, vagy valami ilyesmi, és ezek a madarak nem látnak túl élesen.

– Na és?

– Na és, mivel így ő sem lát élesen, szerintem lehet, hogy nem is vette észre, hogy homokvihar van. Nem gondolt rá, hogy a homokfelhő felfedheti. Szerintem nem szándékosan mutatta meg magát. – Megint éles pillantást vetett Kahlanra. – Szerintem hibát követett el. Véletlenül leleplezte magát.

Kahlan bosszankodva fújtatott egyet. Ilyen nevetséges feltevéssel szemben nem voltak semmiféle érvei. Nem is csoda, hogy Richard nem fejtette ki neki a teljes elméletét. Kahlan, mikor Richard elmondta, hogy szerinte a kara-karák követik őket, úgy gondolt a dologra, hogy valaki valamikor valószínűleg kivetett egy hálóvarázst, amit aztán valamilyen esemény – legvalószínűbb, hogy Cara szerencsétlen érintése – aktivált, így a varázslat rájuk tapadt, és a madarak ezt a mágikus jelet követik. Aztán, ahogy Jennsen felvetette, valaki egyszerűen megfigyeli a kara-karákat, és ezáltal elég jó elképzelése lehet róla, hogy Richard és társai most éppen merre vannak. Valami hasonlóra gondolt, mint a nyomkövető felhő, amit Darken Rahl egyszer Richardra küldött, hogy tudja, merre jár. Richard viszont nem a már átélt eseményekhez hasonlítva gondolkodott a dolgokról: ő a Kereső szemével nézte őket.

Még nagyon sok dolog volt Richard elképzelésében, amit Kahlan nem értett, de jól tudta, hogy nem lenne okos pusztán azért elvetni az elgondolást, mert ilyesmiről eddig még sohasem hallott.

– Lehet, hogy az illető nem is egy férfi – szólat meg végül.

– Lehet, hogy nő. Lehet, hogy a Sötétség Nővére.

Richard ismét Kahlanra pillantott, de ebben a tekintetben több volt az aggodalom, mint bármi más.

– Bárki vagy bármi legyen is, nem hiszem, hogy jó szándékai vannak.

Ezzel Kahlan sem tudott vitába szállni, de még mindig felfoghatatlan volt számára Richard elmélete.

– Nos, tegyük fel, hogy úgy van, ahogy gondolod: hogy véletlenül fedeztük fel, hogy kémkedik utánunk. Akkor miért támadtak ránk a kara-karák?

Richard csizmája alól porfelhő lebbent fel, ahogy belerúgott egy kisebb kövecskébe.

– Nem tudom. Lehet, hogy az illető egyszerűen csak bedühödött, amiért lelepleződött.

– Dühös volt, ezért megölette a madarakkal Betty gidáit?

Aztán meg rád támadtatott velük?

Richard megrántotta a vállát.

– Csak találgatok, mert megkérdezted. Nem mondom, hogy valóban ezt is hiszem.

Richard felkarján a vérvörös alapú, sötétszürkén folytatódó, és a végükön éjfeketébe átmenő tollak lebegtek a fel-feltörő szélrohamokban.

Ahogy Kahlan kérdését végiggondolta, hangja sokkal elgondolkodóbbá vált.

– Az is elképzelhető, hogy bárki is figyel bennünket a kara-karák felhasználásával, az illetőnek semmi köze nem volt a támadáshoz. Lehet, hogy a madarak saját elhatározásukból támadtak ránk.

– Csak úgy elszabadult a gyeplő az irányítójuk kezéből?

– Lehet. Lehet, hogy képes utánunk küldeni a kara-karákat, hogy meglesse, merre járunk, de ennél jobban nem tudja irányítani őket.

Kahlan reménytelenül felsóhajtott.

– Richard – mondta, nem bírva magába fojtani a kételyeit. – Elég sokat tudok a mágia mindenféle fajtáiról, de még sohasem hallottam, hogy ilyesmi lehetséges lenne.

Richard közelebb hajolt, és ismét Kahlanra vetette szürke szemei jellegzetes, átható pillantását.

– Ismered a középföldi mágia mindenféle fajtáit. Lehet, hogy idelent, az Óvilágban kitaláltak valamit, amivel eddig még nem találkoztál. Végtére is, hallottál valaha Álomjárókról, mielőtt Jaganggal találkoztunk volna? Vagy akár gondoltál rá, hogy ilyesmi lehetséges?

Kahlan a fogai közé szorította az alsó ajkát, és egy végtelennek tűnő percig szótlanul tanulmányozta Richard elszánt arckifejezését. Richard nem a mágia közelében nőtt fel: ez az egész teljesen új volt számára. Bizonyos értelemben azonban éppen ez volt az erőssége, mert nem voltak előítéletei a tekintetben, hogy mi lehetséges, és mi nem. Néha szembe találkoztak már eddig is példa nélkül álló dolgokkal.

Richard számára viszont szinte minden példa nélkül álló volt, ami a mágiával volt kapcsolatos.

– Akkor szerinted most mit kellene tennünk? – kérdezte Kahlan halk, összeesküvőket idéző suttogással.

– Amit elterveztünk. – Richard hátrapillantott, és látta, hogy Cara jobbra, mögöttük gyalogol, hallótávolságon kívül. – Biztos, hogy ez is kapcsolatban áll az eddigi eseményekkel.

– Cara csak bennünket akart megvédeni.

– Tudom. És lehet, hogy csak még rosszabb lenne, ha nem ért volna hozzá ahhoz a holmihoz. Még az is lehet, hogy azzal, amit tett, időt nyert nekünk.

Kahlan visszanyelte a gyomrából feltoluló félelemgörcsöt.

– Gondolod, hogy még mindig van elég időnk?

– Ki fogunk találni valamit. Még azt sem tudjuk pontosan, mit is jelenthet ez az egész.

– Mire a homokórán leperegnek az utolsó szemek, az általában azt szokta jelenteni, hogy megfőtt az ebéd.

– Meg fogjuk találni a megoldást.

– Megígéred?

Richard Kahlanhoz hajolt, és gyengéden megsimogatta a tarkóját.

– Ígérem.

Kahlan imádta Richard mosolyát, a szemében villanó vidám szikrákat. Tudata mélyén biztos volt benne, hogy Richard mindig megtartja az ígéretét. Valami más is volt azonban Richard szemében, ami visszatartotta Kahlant attól, hogy megkérdezze, vajon időben találják-e meg a megoldást, vagy, hogy a megoldás, amit megtalálnak, az a megoldás lesz-e amire szükségük van.

– Fáj a fejed, igaz? – kérdezte.

– Igen. – Richard arcáról eltűnt a mosoly. – Másként, mint ezelőtt, de meglehetősen biztos vagyok benne, hogy ugyanaz okozza.

A Tehetség. Richard a Tehetségre célzott.

– Mit jelent az, hogy másként? És ha másként fáj, miből gondolod, hogy az oka ugyanaz?

Richard egy kissé elgondolkodott.

– Emlékszel, amikor azt magyaráztam Jennsennek, hogy a mágiának egyensúlyra van szüksége, hogy a harcban elkövetett tetteimet hogyan egyensúlyozom ki azzal, hogy nem eszem húst? – Kahlan bólintására folytatta: – Éppen akkor vált rosszabbá.

– A fejfájás, még az effajta is, változó erősségű szokott lenni.

– Nem... – Richard összeráncolt homlokkal kereste a megfelelő szavakat. – Nem, majdnem olyan volt, mintha azzal, hogy beszélek róla, azzal, hogy egyáltalán csak gondolok is rá, hogy nem szabad húst ennem, hogy egyensúlyba hozzam magamban a Tehetséget, egyenesen provokálta volna a fájdalmat, még inkább megerősítette volna.

Kahlannak egyáltalán nem tetszett ez az elképzelés.

– Úgy érted, lehet, hogy a Tehetséged, ami a fejfájást okozza, igyekszik hangsúlyozni számodra az egyensúly fontosságát abban, hogy hogyan használod a képességeidet?

Richard beletúrt a hajába.

– Nem tudom. Szerintem valami több is van mögötte. Csak egyszerűen nem tudok rájönni, hogy micsoda. Néha, amikor megpróbálom végiggondolni, hogy hogyan kell kiegyensúlyoznom a pusztítást, amit a harcban elkövetek, a fájdalom annyira felerősödik, hogy képtelen leszek mindenféle értelmes gondolkodásra.

– Na, és még valami – tette hozzá Richard rövid hallgatás után. – Valami zavar lehet köztem, és a Kard mágiája között is.

– Micsoda? És hogy lehet az?

– Nem tudom.

Kahlan igyekezett, hogy hangjából ne hallatsszon ki az ijedelme.

– Biztos vagy benne?

Richard reményvesztetten rázta meg a fejét.

– Nem, nem vagyok biztos. Egyszerűen csak más érzésem volt, mint szokott, amikor ma hajnalban szükségét éreztem, hogy kivonjam a Kardot. Mintha a Kard mágiája vonakodott volna elfogadni, hogy szükségem van rá.

Kahlan elgondolkodott ezen.

– Ez azt is jelentheti, hogy ezúttal a fejfájásod tényleg másfajta. Hogy talán nem is a Tehetség okozza.

– Még ha másként fáj is a fejem, én mégis úgy gondolom, a Tehetségtől – vitatkozott Richard. – Van egy közös jellemzője is a korábbival: hogy fokozatosan egyre rosszabbá válik.

– Mit akarsz tenni?

Richard széttárta a karját, aztán hagyta visszahullani.

– Pillanatnyilag nem sok választásunk van. Azt kell tennünk, amit elterveztünk.

– Elmehetnénk Zeddhez. Ha tényleg a Tehetség az oka, ahogy gondolod, akkor ő tudni fogja, mit kell tenni. Ő segíthet rajtad.

– Kahlan, te tényleg komolyan gondolod? Szerinted van egy szemernyi esélyünk is rá, hogy idejében odaérjünk Aydindrilbe? Még ha egyéb dolgunk nem is lenne, a fejfájást a Tehetség okozza. Hetekbe telne, mire eljuthatnánk Aydindrilbe. És akkor azt még számításba sem vettem, hogy milyen nehéz lenne észrevétlenül átjutni Jagang seregei között végig az egész Középföldön, különösen pedig az Aydindrilben állomásozók között.

– Talán már nincsenek is ott.

Richard belerúgott egy újabb kavicsba.

– Gondolod, hogy Jagang egyszerűen csak úgy otthagyja a Varázslók Tornyát, és mindazt, ami oda van elrejtve? Csak úgy otthagyja, hogy aztán mi felhasználhassuk ellene?

Zedd az Első Varázsló volt. Valakinek az ő képességeivel nem túl nehéz feladat volt megvédelmezni a Varázslók Tornyát. Ráadásul Adie is ott volt neki segítségül. Az öreg varázslónő valószínűleg ugyancsak képes lett volna egyedül is megvédeni egy olyan helyet, mint a Torony. Zedd pontosan tudta, mennyit jelentene Jagangnak, ha el tudná foglalni a Tornyot.

Zedd meg fogja védeni a Varázslók Tornyát, bármi áron is.

– Jagang egyszerűen nem képes áttörni a Torony védelmét – jelentette ki Kahlan. Ez az egy legalább olyasmi volt, ami miatt nem kellett aggódnia. – Ezt Jagang is pontosan tudja, és talán nem vesztegeti hiábavalóan az idejét és a seregei erejét a semmiért.

– Lehet, hogy igazad van, de rajtunk ez sem segít.

Aydindril egyszerűen túl messze van.

Túl messze. Kahlan megragadta Richard karját, és megállította.

– A Sliph! Ha megtaláljuk az egyik kútját, utazhatunk a Sliphben. Ha mást nem is, azt mindenképpen tudjuk, hogy legalább egy kútja van idelent délen is, az Óvilágban: Tanimurában. Még az is sokkal közelebb van hozzánk, mint Aydindril.

Richard észak felé nézett.

– Ez még be is válhat. Így nem kell átmennünk Jagang seregei között. És egyenesen a Toronyba érkeznénk. – Átkarolta Kahlan vállát. – Előbb azonban a másik ügyet kell elintéznünk.

Kahlan boldogan Richardra vigyorgott.

– Rendben. Jöjjön először az én problémám, aztán a tiéd.

Szinte beleszédült a megkönnyebbülésbe, hogy végre találtak valami megoldást. A társaság többi tagja nem lesz képes a Sliphben utazni: belőlük hiányzik a megfelelő jellegű mágia.

Richard, Kahlan és Cara azonban kétségtelenül meg tudják tenni. És mindjárt egyenesen a Toronyba fognak megérkezni.

A Torony hatalmas nagy volt, és évezredek óta állt a helyén. Kahlan gyermekkorában sok időt töltött el benne, de így is csak egy töredékét ismerte. Még maga Zedd sem látta minden részét, mert sok helyen pajzsok állták útját, olyan pajzsok, amit a mágia mindkét oldalát használó régiek állítottak fel, Zedd pedig csak az Alkotó Mágiát birtokolta. Ritka és veszélyes mágikus tárgyakat őriztek a Toronyban évezredek óta, valamint számtalan könyvet és feljegyzéseket. Az is elképzelhető volt, hogy mostanára Zedd és Adie találtak valami olyasmit a Toronyban, ami segítségükre lehet benne, hogy a Birodalmi Rendet visszaszorítsák az Óvilágba.

A Torony nem csak Richardnak a Tehetséggel kapcsolatos problémájában nyújthat megoldást, de talán nyújthat nekik valami olyasmit is, ami az ő oldalukra billentené a hadiszerencse mérlegét.

Hirtelen nagyon közelinek tűnt, hogy újra viszontláthassák Zeddet, Aydindrilt és a Tornyot.

Kahlan megújult bizakodással szorította meg Richard kezét.

Tudta, hogy a férfi szeretne előre menni felderítésre.

– Visszamegyek, megnézem, hogy van Jennsen.

Mialatt Richard tovább haladt, Kahlan lelassított, és hagyta, hogy a szekér utolérje, újabb tucat fekete szárnyú kara-kara lebegett föléjük magasan az izzóan forró síkság felett. A Nap közelében maradtak, és jóval kívül Richard lőtávolságán, de jól lehetett látni őket.

Tom leadott egy vizestömlőt Kahlannak, amikor a zötyögő szekér odaért mellé. Kahlan annyira ki volt tikkadva, hogy nagy kortyokban nyelte a poshadt, meleg vizet, nem törődve vele, milyen rossz ízű. Aztán hagyta, hogy a szekér elgördüljön mellette, és egyik csizmájával a vaslépcsőre fellépve felkapaszkodott a szekér oldalán.

Úgy tűnt, Jennsen örül a társaságnak. Kahlan visszamosolygott rá, aztán leült Richard húga és a nyöszörgő Betty mellé.

– Hogy viseli? – kérdezte Betty lelógó füle tövét vakargatva.

Jennsen a fejét rázta.

– Még sohasem láttam ilyennek. A szívem töri össze. Arra emlékeztet, milyen szörnyű érzés volt, amikor elvesztettem az anyámat. Meghasad a szívem tőle.

Kahlan a sarkára kuporodott, és együttérzően megszorította Jennsen kezét.

– Tudom, hogy nagyon nehéz, de egy állat könnyebben túljut az ilyesmin, mint egy ember. Ne hasonlítsd össze a te veszteségeddel. Ez is szomorú, de más. Bettynek lehetnek újabb gidái, és hamarosan túljut az egészen. Te soha nem fogsz igazán.

Mikor ezeket a szavakat kimondta, Kahlanban hirtelen égő fájdalommal merült fel elvesztett, meg nem született gyermeke emléke. Hogy is tehetné túl magát valaha is azon, hogy elvesztette Richard és a saját gyermekét? Még ha lesz is valaha másik gyermeke, akkor sem fogja tudni soha elfelejteni a veszteséget, amit brutális gazemberek okoztak neki?

Szórakozottan megforgatta a kis fekete követ, amit a nyakláncán viselt, azon tűnődve, lesz-e még egyáltalán valaha gyermeke, lesz-e még valaha olyan világ, ami biztonságos lenne a gyermekük számára.

– Jól vagy?

Kahlan csak most vette észre, hogy Jennsen az ő arcát nézi.

Mosolyt erőltetett magára.

– Csak szomorú vagyok Betty miatt.

Jennsen gyengéden végigsimított Betty fején.

– Én is.

– De én tudom, hogy túl fogja magát tenni rajta.

Kahlan a végtelennek tűnő sivatagot nézte, ahogy lassan siklott tova a kocsi két oldalán. A forró levegőhullámoktól mintha folyékony lett volna a láthatár, a vidék egyes részletei szinte lebegni látszottak a levegőben. Ameddig a szem ellátott, kopár volt a vidék. A talajszint azonban észrevehetetlen lassúsággal ugyan, de egyre emelkedett, ahogy mind közelebb jutottak a távoli hegységhez. Kahlan tudta, csak idő kérdése, hogy olyan területre érjenek, ahol újra láthatók lesznek az élet jelei, de ebben a pillanatban úgy tűnt, ez soha nem jön el.

– Valamit nem értek – mondta Jennsen. – Azt mondtad, semmilyen cselekvést nem szabad elsietni a mágiával kapcsolatban, hacsak nem vagy teljesen biztos benne, mi lesz a tetteid következménye. Azt mondtad, az elhamarkodottság veszélyes.

Azt mondtad, a mágia dolgaiban semmit nem szabad tenni, amíg a következményekről meg nem bizonyosodtunk.

Kahlan tudta, hová akar Jennsen kilyukadni.

– Úgy van.

– Nos, hát nekem nagyon is úgy tűnt, hogy amit Richard a Teremtés Oszlopainál tett, az pont olyan vaktában cselekvés volt, ami ellen engem óvtál.

– Igen, de azt is mondtam neked, hogy néha nincs más választásunk, mint azonnal cselekedni. Richard is ezt tette. Én jól ismerem őt, tudom, hogy legjobb meggyőződése szerint cselekedett.

Úgy látszott, Jennsen megelégedett a válasszal.

– Én nem azt mondom, hogy helytelen volt, amit tett. Csak azt, hogy nem értem. Számomra nagyon rögtönzésnek tűnt a viselkedése. Honnan tudhatnám így, mit is jelent, amikor azt mondod, hogy a mágia dolgaiban nem szabad semmit elhamarkodni?

Kahlan elmosolyodott.

– Isten hozott a Richard melletti életben. Az idő felében azt sem tudom, mi járhat a fejében. Sokszor fordult már elő, hogy én is azt hittem, elhamarkodottan cselekszik, aztán kiderült, az volt a helyes, amit tett, hogy az volt a helyzet egyetlen lehetséges megoldása. Részben ezért is nevezték ki őt a Keresőnek.

Biztos vagyok benne, hogy most is számításba vett egy csomó olyan dolgot, amit megérzett, de amiről nekünk még csak halvány fogalmunk sincs.

– De honnan tudja ő mindezt? Honnan tudja, mit kell tennie?

– Gyakran ő is ugyanúgy össze van zavarodva, mint te, vagy én. De ő más, mint mi vagyunk, és olyan helyzetekben is biztos a dolgában, amikor mi nem lennénk.

– Más?

Kahlan a lányra nézett, akinek vörös hajkoronája olvadt rézként szikrázott a napfényben.

– Ő a Tehetség mindkét oldalával született. Már vagy jó háromezer éve mindenki, aki hordozza a Tehetséget, csak az Alkotó Mágiát birtokolja. Néhányan, mint Darken Rahl, vagy a Sötétség Nővérei képesek használni a Pusztító Mágiát is, de csak az Őrző segítségével, nem saját, velük született képességként. Richard az egyetlen, akiben születésétől fogva jelen van a Pusztító Mágia képessége is.

– Ezt mondtad is az elmúlt éjjel, de én semmit sem tudok a mágiáról, így hát nem értem, hogy ez mit jelent.

– Mi magunk sem vagyunk teljesen tisztában vele, hogy mi mindent jelent ez a kettősség. Az Alkotó Mágia azt használja fel, ami már létezik, ahhoz ad hozzá, és valahogyan megváltoztatja, átalakítja. Például az Igazság Kardjának mágiája a haragot használja fel, hozzátesz, erőt merít belőle, azt is felfokozza, egészen odáig, amíg már valami mássá változik. Az Alkotó Mágiával például gyógyítani is tud, akiben meg van a Tehetség. A Pusztító Mágia a dolgok megsemmisítésén alapszik. Létező dolgokat változtat nem létezővé. Zedd szerint a Pusztító mágia az Alkotó ellentéte, ahogy az éjszaka a nappalé, mégis mindkettő ugyanannak a valaminek a két oldala. Egy dolog használni a Pusztító Mágiát, mint Darken Rahl tette, egészen más, amikor valakivel vele születik a Pusztító Mágia képessége. Valaha, régen másként volt, mint most. Akkoriban gyakori dolog volt, hogy az emberek a Tehetséggel születtek, mindkét oldalával. Aztán a Nagy Háború idején megalkották a Határt, ami elválasztotta egymástól az Ó- és az Újvilágot. Így egészen mostanáig fennmaradt a béke, de a dolgok közben nagyon megváltoztak. Azóta fokozatosan egyre ritkábbá váltak a Tehetséggel születő emberek, és azok is, akikkel vele született, csak a Tehetség Alkotó oldalát birtokolták, a Pusztítót nem.

Richard két varázslói vérvonal keveredéséből született. Az egyik oldalon Darken Rahl, a másikon a nagyapja, Zedd véréből. Ugyancsak ő évezredek óta az első, akivel vele született mindkét oldal használatának képessége. Abban, hogy egy-egy helyzetet hogyan értékelünk, hogy dolgokra hogyan reagálunk, valamennyi képességünk szerepet játszik. Nem tudjuk, hogyan járul hozzá Richard helyzetértékeléséhez és ahhoz, ahogy egyes esetekben cselekszik az, hogy ő mindkét oldal használatának képességével született. Én azt gyanítom, hogy sokszor a Tehetsége sokkal erősebben irányítja őt, mint azt ő maga is gondolná.

Jennsen zavartan felsóhajtott.

– És annyi idő után végül is, hogyan szűnt meg a Határ?

– Richard rombolta le.

Jennsen meghökkenten kapta fel a fejét.

– Tehát mégis igaz. Sebastian mondta nekem, hogy a Rahl Nagyúr... hogy Richard döntötte le a Határt. Sebastian szerint azért, hogy megtámadhassa és leigázhassa az Óvilágot.

Kahlan elmosolyodott ilyen nagyszabású hazugság hallatán.

– De ezt a részét te sem hiszed el, vagy igen?

– Nem, most már nem.

– Most, hogy a Határ már nem állja az útját, a Birodalmi Rend elözönli az Újvilágot, és mindent lerombol, mindenkit rabszolgaságba kényszerít.

– Akkor hol élhetnek az emberek biztonságban? Hova mehetnénk?

– Amíg meg nem fékezzük vagy vissza nem űzzük őket, addig nincs biztonságos hely a világon.

Jennsen gondolkodóba esett.

– Ha a Határ leomlása tette lehetővé, hogy a Birodalmi Rend megtámadhassa és meghódíthassa az Újvilágot, akkor Richard miért rombolta le egyáltalán?

A szekér megdöccent egy egyenetlen útszakaszon, és Kahlan fél kézzel megkapaszkodott a kocsi oldalában. Előre meredt, Richardot nézte, aki most egymagában haladt előttük a napégette pusztaságban.

– Miattam – felelte csendesen. – Az egyik olyan hiba, amiről beszéltem neked. – Fáradtan felsóhajtott. – Egy ugrás volt a sötétségbe, egy elhamarkodott döntés a következmények felmérése nélkül.

8. FEJEZET

Richard lekuporodott, alkarját a térdeire támasztotta, úgy vizsgálta meg a különös sziklarészletet. Fejében ott lüktetett a fájdalom, de mindent megtett, hogy semmibe vegye. A fájdalom most minden nyilvánvaló ok nélkül hol megjelent, hol eltűnt. Néha már-már hajlamos volt azt hinni, hogy tényleg csak a hőség okozza, nem a Tehetség.

Ahogy a talajt vizsgálta, sikerült is megfeledkeznie a fejfájásról.

A sziklában valami ismerősnek tűnt. Nem is csak egyszerűen ismerősnek, de nyugtalanítóan ismerősnek.

Durva, barna, drótszerű szőrrel félig takart paták torpantak meg várakozóan Richard oldalánál. Betty finoman megböködte a fejével a férfi vállát, valami finom falatban, vagy legalább egy fülvakarásban reménykedve.

Richard felpillantott. A kajla fülű kecske képén elszánt kifejezés ült. Betty nézte, ahogy Richard nézi, és vad, reménykedő farkcsonk-csóválásba tört ki. Richard elmosolyodott, megvakargatta a kecske füle tövét. Betty elégedett mekegéssel köszönte meg a vakargatást, de Richardnak úgy tűnt, az állat szívesebben vett volna valami nyalánkságot.

Azután, hogy két napig étlen-szomjan hevert nyomorúságában a szekéren, úgy látszott, a kecskébe visszatért az életkedv, és kezdte túltenni magát a gidái elvesztése feletti fájdalmán.

Az étvágyával együtt az állat kíváncsisága is visszatért. Különös előszeretettel ment járőrözni Richarddal, valahányszor a férfi megengedte neki. Jennsennek nevetnie kellett rajta, hogy kecske úgy lohol Richard sarkában, mint egy bumfordi kutyakölyök. Vagy talán az késztette nevetésre, hogy Betty végre kezdett újra a régi önmaga lenni.

Az elmúlt pár napban a vidék is megváltozott körülöttük. Már kezdtek megjelenni az élet jelei. Eleinte csak a sziklák rozsdabarna elszíneződése, amit a rajtuk növő zuzmó okozott.

Nem sokkal ezután egy alacsony, tüskés bokrot vettek észre, ami egy mélyebben fekvő, védett helyen nőt ki. Mostanra a szívós növények ritkásan ugyan, de mindenfelé jelen voltak, részévé váltak a tájképnek. Betty megörült a szívós, kemény bokroknak, olyan élvezettel legelte le őket, mintha a legfinomabb zöld salátát eszegetné. Időnként a lovak is bele-beleharaptak a bokrok leveleibe, aztán elfordultak tőle. Nekik egyáltalán nem ízlett a sivatagi menü.

A zuzmó színes foltokkal tarkított, kérges bevonatot képezett a sziklákon. Néhol sötét, vastag, bőrszerű állaga volt, másutt alig látszott többnek, mint vékony zöld festékbevonatnak.

A zöldes szín a sziklarepedésekből kúszott elő, és a kövek alját vonta be, ahol a nap nem tudta fehérre szívni a szikla felszínét. Ha a félig földbe süppedt kődarabokat kiemelték, alattuk vékony, barnás gombafonalak szövedéke bukkant elő.

A talaj körülöttük úgy nézett ki, mintha egyszer valamikor forrt és bugyborékolt volna, aztán hirtelen kővé vált volna, örökre a kövekbe zárva a buborékokat. A szerteszét heverő kisebb-nagyobb szikladarabok lyukacskáiból apró, hosszú csápú bogarak bukkantak elő, hogy aztán sebes iparkodással újra eltűnjenek egy másik buborékszerű lyukacskában. Néha egy-egy nagy zöld bogár is feltűnt, jókora harapófogószerű rágóival méltóságteljesen vonulva a homokban. Barnásvörös, meredek oldalú dombocskák apró vöröshangyák bolyait jelezték. A folyamatosan emelkedő síkságon ritkásan növő, alacsony, tüskés bokrok ágai között pamutszálakhoz hasonlatos pókhálófonalak feszültek. A köveken néhol karcsú, zöld gyíkok napoztak, álmos pillantású szemeikkel az elvonuló embereket bámulva. Ha egy-egy ember túl közel került hozzájuk, villámgyors mozgással surrantak menedékbe előlük a kövek repedéseibe.

Az élet jelei, amelyeket Richard eddig megfigyelt, messze nem voltak elégségesek ahhoz, hogy az embereknek bármilyen táplálékot szolgáltathassanak, mégis nagy megkönnyebbülés volt, hogy végre újra visszatértek a világnak abba a részébe, ami megtűri az életet. Azt is tudta, hogy ha átjutnak a hegyek első vonalán, ismét olyan helyen fognak járni, ami pezseg az élettől. És tudta azt is, hogy ott újra fognak emberekkel is találkozni.

Mostanra a madarak is mindennapos látvánnyá váltak. A legtöbbjük apró énekesmadár volt: eperszínű pintyek, hamuszürke légykapók, ökörszemek, fekete torkú verebek. Messze a kéklő magasban Richard néha magányosan köröző madarakat pillantott meg, a verebek idelent ilyenkor izgatottan csicsergő csapatokba verődtek a látványra. Itt-ott a madarak a csenevész bokrok közé szálltak le magokat, rovarokat keresgélni. Valahányszor azonban a kara-karák feltűntek az égbolton, a kisebb madarak azonnal eltűntek szem elől.

A sík talajon előtte húzódó sziklaszakaszra meredve Richard meghökkenten felegyenesedett, amikor rájött, miért tűnik a kő olyan felkavaróan ismerősnek. A felismeréssel egy időben hirtelen megszűnt a fejfájása is.

Jobbról meglátta Kahlant, aki Carával az oldalán közeledett felé. A szekér Tommal, Friedrich-kel és Jennsennel még elég messze lemaradva látszott déli irányban. A lovak és a szekér felverte porfelhő a mozdulatlan levegőben hosszan lebegett és mérföldekre ellátszott. Richard úgy vélte, az árulkodó porfelhő vajmi keveset számít így, hogy a kara-karák rendszeresen felbukkannak és ellenőrzik a hollétüket. Mégis örült volna neki, ha végre olyan terepre érnének, ahol kisebb felhajtással, kevésbé feltűnően tudnának haladni.

– Találtál valami érdekeset? – kérdezte Kahlan, izzadó homlokát törölgetve ruhája ujjával.

Richard pár apró kavicsot hajított a sziklás talajnak arra a darabjára, amelyet az előbb szemügyre vett.

– Mondd, te mit gondolsz erről?

– Szerintem sokkal jobban érzed magad – felelte Kahlan.

Tekintetét Richard szemébe mélyesztve Kahlan azzal a különleges, csak neki szóló mosolyával mosolygott. Richard önkéntelenül is elvigyorodott.

Cara figyelmen kívül hagyva Kahlan és Richard szavak nélküli mosoly-párbeszédét, közéjük hajolt.

– Én azt gondolom, hogy a Rahl Nagyúr túl sok sziklát bámult mostanában. Ez is csak egy darab kő, mint a többi.

– Tényleg? – kérdezte Richard. Az általa megvizsgált területre mutatott, aztán a talajra ott, ahol Kahlan és Cara álltak. – Pont ugyanolyan, mint az ott?

Cara röviden megvizsgálta mindkét területet, aztán összefonta a karját.

– A kő valamivel halványabb barna azon a részen, ahol vizsgálgattad, ennyi az egész.

Kahlan vállat vont.

– Azt hiszem, Richard, Carának igaza van. Egyforma sziklatalaj, legfeljebb talán kissé tompább színű. – Egy pár pillanatra elgondolkodott, újra szemügyre vette a Richard által mutatott területet, aztán hozzátette: – Szerintem inkább ahhoz a sziklatalajhoz hasonlít, amin napokon át vándoroltunk, mielőtt füvet és bokrokat láttuk, ahol az élet semmilyen jelével nem találkoztunk.

Richard csípőre tette a kezét, és ő is vetett egy pillantást az általa figyelemre méltónak tartott sziklarészletre.

– Akkor mondd el, szerinted mi jellemezte a talajt ott, ahol pár nappal ezelőtt jártunk, a Teremtés Oszlopai közelében?

Kahlan a kifejezéstelen arcot vágó Carára nézett, aztán Richardra fintorgott.

– Mi jellemezte? Semmi. Halott hely volt. Semmi sem nőtt rajta.

Richard körbemutatott, a tájat jelezve kezével, amelyen áthaladtak.

– És ezt?

– Itt él mindenféle – mordult fel Cara, egyre jobban elveszítve érdeklődését Richard állat- és növénytani jellegű tanulmányai iránt.

Richard most az általa megvizsgált részre mutatott.

– És itt?

– Ott egyelőre még nem nő semmi – felelte Cara bosszankodó sóhajtással. – Van itt egy jó csomó hely még ezen kívül, ahol még semmi sem nő. Ez itt még mindig a sivatag. Csak egy kis türelem, Rahl Nagyúr, és hamarosan újra erdők és mezők között fogunk járni.

Kahlan nem törődött azzal, amit Cara mondott. Összeráncolt homlokkal hajolt közelebb a szóban forgó sziklasávhoz.

– Úgy néz ki, mintha a benőtt terület egy éles vonalban kezdődne – motyogta, szinte csak magának. – Hát nem fura?

– Én határozottan annak tartom – erősítette meg Richard.

– Én meg úgy gondolom, hogy a Rahl Nagyúrnak több vizet kellene innia – csipkelődött Cara.

Richard elmosolyodott.

– Gyere, állj csak ide – mondta. – Állj közvetlenül mögém, és nézd csak meg újra.

Cara, akinek Richard erősködése felkeltette a kíváncsiságát, a Nagyúr mögé lépett. Lenézett a talajra, és összevont szemöldökkel meredt arra a területre, ahol a mohával benőtt rész kezdődött.

– Az Inkvizítor Anyának igaza van – szólalt meg hirtelen szakszerűvé komolyodott hangon. – Gondoljátok, hogy ennek van valami jelentősége? Vagy esetleg jelent valami veszélyt?

– Igen... az első kérdésre legalábbis feltétlenül – felelte Richard. Lekuporodott Kahlan mellett. – És most nézzétek meg ezt.

Ahogy Kahlan és Cara mellé térdeltek és előre hajoltak, Richardnak félre kellett tolnia az útból a kíváncsiskodó Bettyt.

Aztán egy sárgás színű zuzmófoltra mutatott.

– Ezt nézzétek – mondta. – Látjátok ezt a zuzmófoltot?

Aszimmetrikus. Ez az oldala itt kerek, de ez a másik, azon az oldalon, ahol nem nő semmi, majdnem egyenes vonalú.

Kahlan felpillantott Richardra.

– A zuzmó mindenféle különböző formában szokott nőni a sziklákon.

– Igaz, de nézd csak, azon az oldalon, ahol a folt kör alakú, a szikla teli van mindenféle apró foltokkal, ahol kezd valami nőni. A másik oldalon viszont szinte semmi nem nő. Mintha tisztára súrolták volna a sziklát azon a részen. Ha jól megnézed, láthatsz azért egy pár nagyon pici foltot, ahol az elmúlt pár évben mintha elkezdődött volna valami növekedni, de egyelőre még nem igazán tudott volna megindulni.

– Iiigen – húzta el óvatosan a szót Kahlan –, de nem igazán értem, mire akarsz kilyukadni.

– Nézd azt a területet, ahol van növekedés, meg azt, ahol nincs.

– Na igen, itt van zuzmó, amott a másik oldalon nincs.

– Ne csak lefelé nézz. – Richard megemelte Kahlan állát. – Nézz végig a két terület határán. Nézd a mintázatot.

Kahlan összeráncolt homlokkal nézett fel távolabbra. Hirtelen minden szín kifutott az arcából.

– Jóságos szellemek... – suttogta.

Richard elégedetten elmosolyodott, hogy Kahlan végre megértette, mit akart mutatni neki.

– Mit piszmogtok ti még itt? – panaszkodott Cara.

Richard Cara tarkójára tette a kezét, és odahúzta a fejét, hogy ő is lássa, amit Kahlannal néztek.

– Ez fura – mondta Cara hunyorgó szemmel a távolba nézve. – A növényzet mintha egy viszonylag egyenes vonal mentén szűnne meg. Mintha valaki keleti irányban egy láthatatlan kerítést állított volna eléjük.

– Úgy bizony – állt fel a kezeit leporolva Richard. – Most pedig gyertek velem.

Richard észak felé indult. Kahlan és Cara feltápászkodtak, és utána indultak az élettelen sziklasávon. Betty mekegve sietett utánuk.

– Hová megyünk? – kérdezte Cara, mikor utolérte Richardot.

– Csak gyertek – válaszolt Richard.

A nők fél órán át követték Richardot, aki gyors, egyenletes léptekkel haladt egyenesen északnak a sziklás, görgeteges talajon, ahol egyáltalán semmi sem nőtt. A nap égetett, de Richard szinte észre sem vette a hőséget, annyira az élettelen környezetre koncentrált, amelyen keresztülhaladtak. Még nem látta, mi várja őket a másik oldalon, de magában már meg volt győződve róla, mit fognak ott találni.

A két nő erősen megizzadt, miközben igyekeztek Richarddal lépést tartani. Betty időnként mekegve panaszkodott mögöttük.

Mikor végre elérték amit Richard keresett, a helyet, ahol a zuzmó és a bokrok újra megjelentek, megállította a társaságot.

Betty átdugta a fejét Cara és Kahlan között, hogy ő is lásson.

– Ezt nézzétek meg – intett Richard. – Látjátok, mire gondolok?

Kahlan a hőségben megtett meneteléstől erősen zihált. Leemelte a válláról a vizestömlőjét, és nagy kortyokban nyeldekelte a vizet. Aztán Richardnak nyújtotta a tömlőt, aki ivás közben a talajt vizsgálgató Carát figyelte.

– A növények itt újra megjelennek – mondta Cara. Szórakozottan megvakarta a melléje nyomakodó, combjához dörgölődő Betty füle tövét. – Ugyanolyan éles vonalban jelennek meg, mint ahogy a másik oldalon.

– Úgy van – helyeselt Richard, és Carának nyújtotta a vizestömlőt. – Most kövessetek!

Cara tiltakozva emelte magasba a kezeit.

– De hiszen épp most jöttünk arról.

– Gyertek csak – szólt vissza Richard a válla fölött.

Délnek indult, az élettelen földsáv közepe felé, nyomában a kis csapattal. Betty hangos mekegéssel fejezte ki rosszallását a forró, poros környezetben való menetelés ellen. Ha Cara és Kahlan osztották is Betty véleményét, hangosan egyikük sem tette szóvá.

Mikor Richard úgy ítélte meg, hogy a sáv közepén járnak, szétterpesztett lábbal, csípőre tett kézzel megállt, és egyenesen keletre nézett. Ahol álltak, onnan mindkét oldalt ki lehetett venni a halott sáv két oldalát, a széleket, ahol a növények újra nőni kezdtek.

Kelet felé nézve egyértelművé vált, hogy mit is látnak. Egy jól meghatározott, több mérföld széles földsáv, ami egyenesen kelet felé húzódik és eltűnik a messzeségben.

A sivatag széles, egyenes sávján semmi élő sem nőtt, attól függetlenül, hogy sziklás, vagy homokos talajon haladt át. Két oldalt, ahol a ritkás bozót és a zuzmó megjelent, a talaj színe sötétebb barna volt, középen a halott sáv világosabb rozsdabarna. A távolba nézve a színkülönbség még szembetűnőbb volt.

Az élettelen sáv sok-sok mérföldön át húzódott a távoli hegyek felé, követve a talajszint emelkedését, fokozatosan keskenyedve, míg már csak egy ködbe tűnő vonallá vált, végül a semmibe veszett a láthatáron.

– Ti is arra gondoltok, amire én? – kérdezte Kahlan halk, zavart hangon.

– Miért – kérdezett vissza Cara –, te mire gondolsz?

Richard látta a zavart értetlenséget a Mord-Sith arcán.

– Mi tartotta Darken Rahl seregeit D'Harában? Mi gátolta meg benne oly sok éven keresztül, hogy lerohanja és elfoglalja a Középföldet, bármennyire is szerette volna?

– Nem tudott áthatolni a Határon – felelte Cara olyan értetlenkedéssel, mintha arra gondolna, hogy Richard alighanem hőgutát kaphatott, ha ilyen magától értetődő dolog sem jut az eszébe.

– És a Határt mi tartotta fenn?

Cara fekete sivatagi kendővel keretezett arca hirtelen halott-fehérre váltott.

– A Határ tulajdonképpen az Alvilág volt?

Richard bólintott.

– Olyasmi volt, mint egy szakadás a Fátylon, ahol az Alvilág a mi világunkban létezhetett. Zedd beszélt nekünk erről. A Varázslók Tornyában fellelt mágikus módszerrel állította fel a Határt, egy olyan varázslattal, ami a Nagy Háborúból maradt ránk. Amikor létrejött, a Határ olyan területté vált, ahol az Alvilág együtt létezhetett az élőkével. Ahol a két világ érintkezett egymással, ott semmilyen élet nem maradhatott fenn.

– De biztos vagy benne, hogy az ilyen helyen továbbra sem telepedhet meg az élet? – vitatkozott Cara. – Végtére is ez eredetileg a mi világunk volt, az élőké.

– Itt semmi nem tud kinőni. Lehetetlen. Az élők világa is jelen volt ugyan – a talaj oda tartozik – de élet nem maradhat meg ezen a talajon, mivel egyszer a halottak világával közös terület volt. Mindenre, ami itt ki akarna nőni, a halál érintése vár.

Cara végignézett a hőtől vibráló láthatárba vesző élettelen sávon.

– Akkor te mit gondolsz? Hogy ez itt egy Határ?

– Volt.

Cara Richardról Kahlanra nézett, aztán ismét a távoli láthatárra.

– És mit választott el, mitől?

Felettük fekete szárnyú kara-karák egy csoportja jelent meg lustán vitorlázva a felszálló áramlatokban, nagy, lassú körökben keringtek, és figyelték lent az embereket.

– Nem tudom – ismerte be Richard.

Nyugatra nézett, vissza az enyhe lejtőre, amelyen felkapaszkodtak, abba az irányba, ahonnan jöttek.

– De nézzétek csak – mutatott vissza a forró sivatagra, ahonnan indultak. – Visszafelé is látszik, a Teremtés Oszlopai irányába tart.

Visszanézve, ahogy az élet jelei egyre ritkábbakká váltak, majd teljesen eltűntek az izzóan forró sivatagban, a különös sáv is fokozatosan beleolvadt a környező ürességbe, míg végül teljesen megkülönböztethetetlenné vált a sivatag többi részétől, mert nem volt többé elválasztó vonal, ami kijelölje a határait.

– Lehetetlen megmondani, milyen hosszan tart abban az irányban – morfondírozott Richard. – Az is lehet, hogy egészen a völgyig.

– Én ennek nem látom semmi értelmét – jegyezte meg Kahlan. – Azt értem, miért gondolod, hogy olyasmi lehet, mint a Határok Nyugatföld és a Középföld, vagy a Középföld és D'Hara között. Idáig tudlak követni. De a szellemek vigyenek magukkal, ha értem, minek egy Határ, ami a Teremtés Oszlopaihoz vezet. Ez nekem több, mint furcsa.

Richard keletnek fordult, és elnézett a távoli hegyek irányába, amerre igyekeztek, a hegylánc csipkézett tetejű szürke vonalára, ami mintha meredeken ugrott volna elő a sivatag széles síkjából. Egy, a távolból alig látható csorbulatot nézett a hegyek egyébként töretlen láncolatában, amely kissé északra esett az attól a helytől, ahol az élettelen vonal elérte a hegyek sávját.

Aztán dél felé nézett, ahol a szekerük iparkodott a hegyek irányába.

– Jobban tesszük, ha igyekszünk utolérni a többieket – szólalt meg végül. – Vissza kell mennem a könyvet fordítani.

9. FEJEZET

A kísérteties tornyok Richard körül ragyogni látszottak az alacsonyan járó Nap sugaraiban. A borostyánszín fényben, mialatt Richard a fölé tornyosuló elhagyatott hegygerincet vizslatta, az árnyak elnyúló foltjai a horzsolások kékesfekete színére sötétültek. A vöröses sziklatűk megkövült őrszemekként álltak mozdulatlanul a kietlen hegység lábánál, mintha a kanyargós görgeteg-völgyek ágyában ropogó léptek hangjára füleltek volna.

Richard úgy érezte, egyedül kell maradnia, hogy gondolkodhasson, ezért magában ment előre felderítő útra. Nehezére esett a gondolkodás, amikor folytonosan kérdésekkel zaklatták.

Bosszantotta, hogy eddig a könyvben semmit nem talált, ami magyarázatot adott volna a különös határvonal létezésére, sem az összefüggésekre a könyv címe, a Teremtés Oszlopainak nevezett hely és a Jennsenhez hasonló, Tehetség nélküli emberek között. A könyv eleje, ameddig eljutott a fordítással, inkább csak a „Teremtés Oszlopai" néven emlegetett személyek felbukkanásával kapcsolatos nehézségeknek afféle történeti feljegyzéseit tartalmazta, valamint a sikertelen próbálkozások leírását, amellyel ezeket a „szerencsétlen" személyeket „gyógyítani" igyekeztek.

Richard kezdte úgy érezni, hogy a könyv a korai események bemutatásával gondosan megalapozott bevezetést akar nyújtani valami végzetes eseménysor leírásához. A minden lehetséges eseményt és cselekedetet már-már kínos pontossággal részletező szöveg, amelyet eddig átolvasott, azt az érzést keltette benne, hogy a könyv szerzője a következmények magyarázatául próbált ennyire belemenni a részletekbe.

Félve minden esetleges késlekedéstől, Richard a szekéren ülve menet közben fordította a könyvet. A nyelvezet némileg elütött attól az ó-d'harai dialektustól, amihez eddig hozzászokott, ezért elég lassan haladt a fordítással, különösen így, a döcögő szekér hátuljában kuporogva. Még nem tudta, nyújt-e majd a könyv egyáltalán bármiféle választ a kérdéseire, de egyre inkább aggasztotta, hogy a részletező leírások milyen végkifejlet felé irányulhatnak. Szívesen ugrott volna előre a szövegben, de a múltbeli tapasztalatai megtanították rá, hogy az efféle sietséggel gyakran több időt veszteget az ember, mint amennyit megtakarít, mivel így nem sikerült átlátni a teljes képet, ez pedig könnyen veszélyesen téves következtetések levonásához vezethet. Nincs mit tenni, végig kell menni a szövegen, ahogy következik.

Egész nap dolgozott, erősen koncentrálva a fordításra, és mostanra nagyon erős fejfájása lett. A fájdalom napokig nem jelentkezett, de most, hogy visszatért, minden alkalommal rosszabbnak bizonyult. Richard nem mondta el Kahlannak, hogy azon aggódik, nem fog bírni eljutni a Sliph kútjáig Tanimurában. A fordítás mellett minden szabad idejében a megoldáson törte a fejét.

Bár fogalma sem volt róla, hogy a Tehetség kiváltotta fejfájásokhoz mi lehet a kulcs, volt egy lappangó érzése, hogy a megoldást önmagában kell keresnie. Úgy érezte, valahol az egyensúly körül van a probléma kulcsa, olyasmi, amit nem vesz észre. Amikor egyedül volt, még a Fény Nővéreitől megtanult meditációs, technikával is megpróbálkozott, hogy a benne rejlő Tehetségre fókuszáljon. A meditáció is eredménytelennek bizonyult.

Hamarosan besötétedik, és meg kell állniuk éjszakára. Mivel a terep megváltozott körülöttük, többé nem volt egyszerű feladat megállapítani, hogy tiszta-e környék. Itt már voltak olyan helyek, ahol egy egész hadsereg is elrejtőzhetett volna, hogy csapdát állítson nekik. Így, hogy a kara-karák folyton követték őket, lehetetlen volt megmondani, ki mindenki tudhatja, hol találjon rájuk. Richard ezért vállalta magára, hogy felderíti a környéket, amellett, hogy gondolkodni akart mindarról, amit eddig olvasott, valamint azt is meg akarta vizsgálni, milyen választ találhat önmagában a fejfájásai problémájára.

Megtorpant az úton, és kivárta, amíg egy fogolycsalád már teljesen kifejlett csibéivel átvonul előtte a nyílt terepen. Anyjuk vezetésével libasorban siettek át a fedezék nélküli görgeteges szakaszon, mialatt az apa egy szikla tetején állt őrt. Ahogy a család beért a bozótosba, megint azonnal láthatatlanul beolvadtak a környezetükbe.

Apró, csenevész fenyők pettyezték a hegység peremén a szeszélyes formájú dombokat, vízmosásokat és sziklatarajokat.

Feljebb, a közeli lejtőkön nagyobb fenyők nőttek sűrűbb csoportokban. A mélyebb, védettebb helyeket sűrű bozót borította. A nyitott terep egy részét vékony szálú fű nőtte be.

Richard kitörölte a szeméből az izzadságot. Remélte, hogy miután a nap lemegy, a levegő kissé le fog hűlni. Két domb között, egy vízmosás rejtekében haladt, és éppen a vizestömlőjéért nyúlt, hogy igyon egy nagyot, amikor egy távolabbi domboldalon mozgáson akadt meg a szeme.

Gyorsan egy hosszan elnyúló sziklapárkány mögé húzódott, hogy láthatatlan maradjon. Óvatosan kipillantva rejtekhelyéről, egy férfit látott, aki a domboldal laza görgetegén igyekezett lefelé. A talpa alatt recsegve széttörő kődarabok, és a domb oldalán lepergő kavicsok zaja messze visszhangzott a sziklás kanyonok között.

Richard számított rá, hogy amint elhagyják a félelmetes halott sivatagot, bármely percben emberekkel találkozhatnak szembe, ezért a sivatagi nomádok fekete öltözékét valamennyien lecserélték kevésbé feltűnő, megszokott úti ruháikra. Bár Richard fekete nadrágot és egyszerű szabású inget viselt, az oldalán lógó kardot aligha lehetett volna észrevehetetlennek mondani. Kahlan is egyszerű ruhát öltött, amelyik sokkal inkább hasonlított az Óvilág elszegényedett népeinek öltözetére, de Kahlanon ez mégsem számított sokat: nem igen tudta elrejteni királynői alakját és hosszú haját, legfőképpen pedig az uralkodói jelenségét. Ha egyszer különös zöld szeme pillantását rávetette valakire, az illető úgy érezte, térdre kell hullania és fejet hajtani ez előtt a nő előtt. És ezen a ruházat nem sokat változtatott.

Annyi bizonyos volt, hogy Jagang Császár széles körben szerteküldte a személyleírásukat, és megfelelően magas vérdíjat is kitűzött a fejükre, akkorát, hogy még az ellenségei is kísértésbe essenek tőle. Igaz, az Óvilág lakói közül sokan úgy érezték, az is túl magas ár, hogy a Birodalmi Rend brutális igája alatt kell sínylődniük hosszú évek óta. A vérdíj ellenére olyanok is sokan voltak, akik szerettek volna szabadon élni, és ezért a céljukért cselekedni is hajlandók voltak.

Aztán ott volt a Kötődés problémája is: a Kötődésé, ami a d'harai népet a Rahl Nagyúrhoz kapcsolta. Az ősi Kötés által, amit Richard felmenői alkottak meg, a d'harai emberek megérezték, merre jár éppen a Rahl Nagyúr. A Kötődés által a Birodalmi Rend is előbb-utóbb rá fog jönni, hol tartózkodik Richard. Csak annyit kell tenniük, hogy valamelyik d'haraiból kínzással kiszedik az információt. És ha valaki kínzás alatt sem árulná el, a Rend nem lesz rest újabb áldozatokkal próbálkozni, mindaddig, amíg meg nem tudják, amit akarnak.

A magányos férfi közben elérte a domb lábát, és sziklás vízmosás aljában összegyűlt hordalékon folytatta az útját.

Richard rejtekhelyétől jobbra a szekér és a lovak hosszan elnyúló porfelhőt vertek fel maguk után. A férfi láthatólag arrafelé tartott.

Ilyen távolságból nem volt könnyű biztosan megmondani, de Richard kételkedett benne, hogy a férfi katona lenne. Nem valószínű, hogy felderítő lenne a saját földjén, és a közelben nem voltak a Birodalmi Rend ellen lázadó felkelők tűzfészkei sem. Richard úgy vélte, semmi ok nincs rá, miért jönnének errefelé, ilyen lakatlan vidékre katonák. Végül is pont ezért választották ezt az útvonalat, keletre, a hegyek rejtekére, mielőtt északra fordulnának, vissza oda, ahonnan indultak.

Persze még mindig ott van annak a lehetősége, hogy a Kötődés elárulta Richard hollétét, és most egész hadsereg keresi.

Ha ez az ember katona, hamarosan megjelennek utána a többiek is, százával, ellepik a domboldalt, mintha hangyák zúdulnának lefelé a boly oldalán.

Richard felkúszott egy kiálló szikla oldalán, és hasra fekve figyelte az idegent a szikla pereme fölött. Ahogy a férfi közelebb ért, Richard láthatta, hogy fiatal, bizonyosan harminc év alatti, kissé sovány és egyáltalán nincs katonaként öltözve. Úgy bukdácsolt, mint aki számára idegen a terep, vagy épp egyáltalán nincs utazáshoz szokva. Elég kimerítő dolog görgeteges talajon közlekedni, különösen lejtőn lefelé, mert nem nyújt a lábnak elég támaszkodót a stabil, biztonságos gyalogláshoz.

Az idegen megállt, és nyakát nyújtogatva a szekér felé bámult. Még erősen zihált a lejtőn leereszkedés erőfeszítésétől.

Többször beletúrt finom szálú szőke hajába az ujjaival, aztán derékban meghajolva fél kezével a térdére támaszkodott, és próbálta visszanyerni a lélegzetét.

Amikor az idegen felegyenesedett, és újra nekiindult a vízmosás alján, csizmái alatt ropogtatva a hordalékot, Richard hangtalanul lesiklott a szikláról, amelyen elrejtőzött. A közbeeső köveket és csenevész fenyőket használta fel, hogy elrejtőzzön az idegen tekintete elől. Ahogy közelebb ért, időről időre megállva hallgatózott, hallgatta a ropogó lépteket és a ziháló légzést, hogy megbizonyosodjon az idegen útirányáról, amelyet magában már eddig is biztosra vett.

Óvatosan kikémlelt egy jó húsz méter magasra felnyúló, magában álló sziklafal mögül. A kettejük között lévő távolság legnagyobb részét sikerült már megtennie anélkül, hogy az idegen észrevette volna. Richard óvatosan surrant sziklától fatörzsig, fatörzstől szikláig a lejtő alja felé, míg végül megelőzte a férfit és elébe került az útvonalán.

Egy sziklatű mögött, kőmereven, hangtalanul megállva hallgatta a közeledő lépések ropogását, az idegen kapkodó légzését, ahogy az a felmeredő sziklatornyokat kerülgetve Richard rejtekhelye felé közeledett.

Mikor már két méternél is közelebb járt, Richard kilépett elé.

A férfi elakadó lélegzettel a torkához kapott, belemarkolt köpenye gallérjába, és önkéntelenül hátrált egy lépést.

Richard arcán kifelé semmi érzelem nem tükröződött, de a Kard haragja visszafojtott fenyegetéssel gomolygott benne.

Egy pillanatra azonban Richard megérezte, hogy a Kard dühe mintha megtorpant volna. A Kard haragja gazdája veszélyérzetére volt ráhangolva, vagyis az efféle tétovázás azt jelenthette, hogy a kisebb termetű férfi nem jelent közvetlen veszélyt Richardra nézve.

Az idegen ruházata – barna nadrágja, lenvászon inge és kopott, könnyű kordbársony kabátja – szemmel láthatóan látott jobb napokat is. Úgy tűnt, az utazás eléggé megviselte, de végtére is Richard is feltűnés nélküli öltözetet választott magának, hogy ne keltsen gyanút. A férfi hátizsákja láthatóan vajmi kevés holmit tartalmazhatott. A kabát felett keresztbe vetett szíjakon viselt két vizestömlője lapos és üres volt. Fegyver, ahogy Richard meg tudta ítélni, nem volt nála, még egy árva kés sem.

Az idegen megszeppenten várakozott, mintha félt volna elsőként megszólalni.

– Úgy látom, a barátaim felé igyekszel – mondta neki Richard, fejével a keskeny, aranyló porfelhő felé intve, ami szinte nyomjelzőként függött a levegőben az elsötétedő síkság felett. Alkalmat akart adni a férfinek, hogy megmagyarázza a szándékát.

A kimeredt szemű, hajlott hátú férfi néhányszor idegesen beletúrt a hajába. Richard kőoszlopként tornyosult elé, elzárva az útját. A jövevény kék szemei jobbra-balra villantak, láthatóan azt lesve, vajon lenne-e valami menekülési útvonala, ha úgy határozna, hogy elfut.

– Nem akarlak bántani – bátorította Richard –, csak azt akarom megtudni, mik a szándékaid.

– Szándékaim?

– Hogy miért mész a szekér irányába.

A férfi a szekér felé pillantott, amit a felmeredő sziklák eltakartak a szeme elől, aztán Richard kardjára, végül egyenesen Richard szemébe nézett.

– Én... segítséget keresek.

– Segítséget?

A férfi bólintott.

– Igen. Azt az embert keresem, akinek a mestersége a harc.

Richard oldalra billentette a fejét.

– Valami katonafélét?

A férfi nagyot nyelt a Richard arcára kiülő szigorú kifejezés láttán

– Igen, úgy van.

Richard megvonta a vállát.

– A Birodalmi Rendnek sok katonája van. Biztos vagyok benne, hogy ha nyitva tartod a szemed, előbb-utóbb találkozol valamelyikükkel.

Az idegen megrázta a fejét.

– Nem. Én egy bizonyos embert keresek, aki messziről jött.

Messzi északról. Azt az embert, aki azért jött közénk, hogy elhozza a szabadságot az Óvilág sok elnyomott lakója számára.

Az embert, aki reményt ad mindnyájunknak, hogy a Birodalmi Rend – a Teremtő bocsássa meg nekik tévelygő lépteiket – végre eltűnhet az életünkből, és újra béke költözhet közénk.

– Sajnálom – felelte Richard –, én senki ilyet nem ismerek.

A férfi nem tűnt csalódottnak Richard szavai hallatán. Inkább hitetlennek. Finom vonásai kellemes benyomást keltettek, még akkor is, ha most kétkedés ült az arcán.

– Gondolod – habozva nyújtotta ki a kezét Richard felé –, hogy legalább... egy korty vizet kaphatnék tőled?

Richardban kissé enyhült a feszültség.

– Persze.

Leemelte válláról a szíjat, és az idegen felé hajította a vizestömlőt. A férfi úgy kapta el, mintha valami értékes üvegholmi lenne, és attól tartana, hogy elejti és eltöri. Kicsit ügyetlenkedett a dugóval, végül sikerült kihúznia, és nagy kortyokban kezdte nyeldekelni a vizet. Aztán hirtelen abbahagyta, és leeresztette a tömlőt.

– Bocsánat! Nem akarom az összes vizedet meginni.

– Semmi baj. – Richard intett a kezével, hogy folytassa csak nyugodtan az ivást. – Van még elég a szekéren. Én úgy látom, szükséged van rá.

Richard széles öve mögé akasztotta a hüvelykujját, a férfi pedig bólintással köszönve meg az ajánlatot, újabb hosszú, alapos kortyra emelte a szájához a tömlőt.

– Hol hallottál te arról az emberről, aki a szabadságért harcol? – kérdezte Richard.

A férfi levette a szájáról a tömlőt, lélegzetért kapkodott, de a tekintetét egy pillanatra sem vette le Richard arcáról.

– Sok ember szájából. A szabadság, amit ő hozott magával az Óvilágba, mindnyájunk reményét jelenti.

Richard magában elmosolyodott a gondolatra, hogy a szabadság fénylő reménye még ilyen sötét helyen is fellobbanhat, mint az Óvilág szíve. A világon mindenütt éltek emberek, akik ugyanazokra a dolgokra vágyakoztak az életben: az esélyre, hogy szabadon élhessék a saját életüket, és hogy saját munkájuk által boldogulhassanak.

A fejük felett egy fekete szárnyú kara-kara vitorlázott át az égnek a vízmosást mindkét oldalán lezáró sziklafalak között kilátszó tiszta sávján. Richard nem hozta magával az íját, de a madár amúgy is jócskán lőtávolon kívül maradt.

Az idegen összerándult a ragadozó madár láttán, és úgy húzta össze magát, ahogy a nyúl, ha sólymot pillant meg.

– Sajnálom, de nem segíthetek – mondta végül Richard, amikor a kara-kara eltűnt a sziklák mögött. A dombok mögött haladó szekér felé pillantott. – A feleségemmel és a családommal utazom, munkát keresek, egy olyan helyet, ahol csak a magam dolgával kell törődnöm.

Richard dolga a forradalom volt, ha esélye adódna rá, hogy a tervét megvalósíthassa, és sok ember várta őt ebben az ügyben. Először azonban ennél is fontosabb dolgokkal kellett foglalkoznia.

– De Rahl Nagyúr, a népemnek szüksége van...

Richard villámgyorsan perdült a férfi felé.

– Miért szólítottál így?

– Én... én sajnálom. Nem akartalak feldühíteni – nyelt nagyot az idegen.

– Miből gondolod, hogy én vagyok a Rahl Nagyúr?

A férfi idegesen hadonászott fel-alá a karjaival Richard előtt, és hebegve kereste a szavakat.

– Csak... csak... egyszerűen csak... te vagy az. Én el sem tudom képzelni... mi mást szeretnél hallani tőlem. Sajnálom, ha megsértettelek a túlzott nyíltságommal, Rahl Nagyúr.

Az egyik sziklatű mögül Cara lépett elő.

– Nicsak, mit találtunk itt!

A férfi meglepetten kapott levegő után Cara láttán, hátrahőkölt egy lépést, és úgy szorította a melléhez a vizestömlőt, mintha acélpajzs lenne.

Tom, kezében ezüst markolatú késével az idegen mögött lépett elő egy sziklahasadékból, hogy elvágja az útját, ha az úgy döntene, hogy menekülőre fogja a dolgot visszafelé, amerről jött.

Az idegen megfordult és megpillantotta a fölé tornyosuló Tomot. Aztán visszafordult, és ismét elállt a lélegzete, ahogy Richard mellett megpillantotta Kahlant. Valamennyien egyszerű, porlepte úti öltözékben voltak, de Richard maga sem gondolta, hogy ebben a pillanatban bármennyire is csak egyszerű, munkát kereső családnak látszottak volna.

– Kérlek – mondta az idegen –, én nem akarok ártani nektek.

– Csak nyugalom – felelte Richard gyors oldalpillantást vetve Carára. Szavait nyilvánvalóan nem csak az idegennek szánta, de Carának is. – Egyedül vagy? – kérdezte a férfitől.

– Igen, Rahl Nagyúr. Küldetésben járok a népem érdekében, ahogy már mondtam is neked. Persze megbocsátom neked az agresszív fellépésedet, tőled nem is várnék el mást.

Szeretném, ha tudnád, hogy egyáltalán nem neheztelek rád.

– Miből gondolja, hogy te vagy a Rahl Nagyúr? – kérdezte Cara Richardtól olyan hangsúllyal, ami inkább gyanúsításként hangzott, mint kérdésnek.

– Hallottam, amikor leírták a kinézetét – vágott közbe az idegen. A vizestömlőt még mindig a mellkasához szorítva a másik kezével Richard oldalára mutatott. – És az a Kard. Hallottam a Rahl Nagyúr kardjáról is. – Most Kahlanra vetett egy jóval óvatosabb pillantást. – És persze az Inkvizítor Anya – tette hozzá fejét tisztelettudóan meghajtva.

– Na, persze – sóhajtott fel Richard. Számított rá, hogy a kardját el kell rejtenie idegenek jelenlétében, de csak most ébredt rá igazán, milyen fontos is lesz ezt tennie, ha lakott vidékre érnek. A Kardot persze viszonylag könnyű lesz elrejteni.

Kahlant viszont egyáltalán nem. Arra gondolt, talán rongyokba kellene bugyolálni, és azt mondani róla, hogy leprás.

Az idegen óvatosan előre hajolt, és visszanyújtotta Richardnak a vizestömlőt.

– Köszönöm, Rahl Nagyúr.

Richard hosszan ivott a borzalmas ízű vízből, mielőtt Kahlannak is felajánlotta volna. Kahlan a sajátját mutatta Richard felé, és visszautasította a felkínált italt. Richard ekkor még egy jókora kortyot húzott a tömlőből, majd visszadugaszolta, és szíjánál fogva a vállára vetette.

– Hogy hívnak? – kérdezte az idegent.

– Owen.

– Nos, Owen, miért nem jössz velünk a táborunkba éjszakára? Legalább a vizestömlőidet megtöltenénk, mielőtt reggel tovább indulsz az utadon.

Cara majd felrobbant mérgében, és fogcsikorgatva mordult Richardra:

– Miért nem hagyod, hogy én...

– Azt hiszem, Owen olyan gondokkal küzd, amit mindnyájan ismerünk. A családjáért és a barátaiért aggódik. Reggel mindannyian továbbmegyünk, ő az ő útján, mi a miénken.

Richard nem akarta maga mögött hagyni éjszakára ezt az idegen embert, idekint a dombok között, ahol nem tudná olyan könnyen rajta tartani a szemét, mint a táborukban. Reggel könnyű lesz gondoskodni róla, hogy ne követhesse őket. Cara végül megértette Richard szándékát, és megnyugodott.

Richard tudta, hogy Cara nem szívesen enged senki idegent Richard és Kahlan közelébe, amikor azok alszanak.

Richard, Kahlannal az oldalán, visszaindult a szekérhez. Az idegen követte őket, de pillantása közben idegesen rebbent hol jobbra, hol balra, hol Tomra, hol Carára.

Mivel visszafelé tartottak a szekérhez, Richard kiitta a maradék vizet is a tömlőjéből. A mögötte haladó Owen megköszönte neki a meghívást, és megígérte, hogy egyáltalán nem fog semmi gondot okozni nekik.

Richardnak elhatározott szándéka volt, hogy ezt az ígéretét be is tartassa Owennel.

10. FEJEZET

Fent a szekéren Richard bemártotta Owen két vizestömlőjét a hordóba, amelyben még volt víz. Owen hátával az egyik keréknek támaszkodva ült a földön, várakozóan fel-felpillantott Richardra, Cara közben őt nézte dühös tekintettel. Cara szemmel láthatóan nem kedvelte a fickót, de amilyen gyanakvóak a Mord-Sithek természetüknél fogva, önmagában ez még semmit nem jelentett.

Valamiért azonban Richardnak sem tetszett Owen. Nem annyira azt jelentette ez, hogy haragudott volna rá, inkább csak idegenkedett tőle. Owen udvarias volt, és biztos, hogy nem tűnt fenyegetőnek, de mégis volt valami a viselkedésében, ami egyfajta... feszültséget váltott ki Richardban.

Tom és Friedrich feltördelték a korábban begyűjtött aprófát, és kis tüzet raktak belőle. A fenyőgyanta füstjének csodálatos illata teljesen elnyomta a közelben legelésző lovak szagát.

Owen időről időre aggódó pillantásokat vetett Carára, Kahlanra, Tomra és Friedrichre. Leginkább azonban Jennsen miatt látszott idegesnek. Ha el tudta kerülni, nem is nézett közvetlenül a szemébe, de tekintete egyre visszavándorolt a lány tűzfényben csillogó vörös hajára. Mikor Betty megjelent, hogy közelebbről is szemügyre vegye az idegent, Owennek a szó szoros értelmében elakadt a lélegzete. Richard közölte Owennel, hogy a kecske csupán egy kis figyelemre vágyik.

Owen olyan riadt óvatossággal veregette meg Betty fejét, mintha az nem is kecske lenne, hanem egy gar, és leharapná Owen kezét, ha óvatlan mozdulatot tenne.

Jennsen mosolyogva kínálta Owent szárított hússal, figyelmen kívül hagyva, hogy bámul a férfi a hajára.

Owen tágra meredt szemekkel nézett fel a föléje hajló lányra.

– Nem vagyok boszorkány – mondta Jennsen Owennek. – Az emberek azt hiszik, a vörös hajam a boszorkányság jele, de ez nem igaz. Biztosíthatlak róla, hogy egyáltalán nincs semmilyen mágikus képességem.

Richard megdöbbent a húga hangjában bujkáló keménységen. Emlékeztette magát, hogy Jennsen nőies kecsessége alatt acélos jellem rejlik.

Owen, még mindig meredt bámulással válaszolt.

– Hát persze. Én... én csak... még soha nem láttam ilyen gyönyörű hajat életemben.

– Nahát, köszönöm! – Jennsen arcára visszatért a mosoly.

Ismét felkínálta a férfinek a szárított húst.

– Bocsánat – tiltakozott udvariasan a férfi –, de ha nem bánod, én inkább nem ennék húst.

Gyorsan a zsebébe nyúlt, és egy vászonzacskót húzott elő, amelyből kétszersült került elő. Kényszeredett mosollyal megkínálta Jennsent.

– Nem ennél te is inkább az enyémből?

Tom összerezzent, és gyilkos pillantást vetett Owenre.

– Köszönöm, nem. – Jennsen visszahúzta a kezét, és leült egy alacsony, lapos sziklára. Fülön fogta Bettyt, és odahúzta magához. A kecske a lábai elé heveredett. – Ha valóban nem akarsz húst enni, legjobb, ha magadnak tartogatod a kétszersültedet – intette Owent. – Attól tartok, nekünk nem túl sok olyan ennivalónk van, ami nem hús.

– Miért nem eszel húst? – kérdezett közbe Richard.

Owen a válla fölött hátrapillantott a szekéren tevékenykedő Richardra.

– Zavar a gondolata, hogy pusztán azért bántsak állatokat, hogy a saját éhségemet kielégítsem.

Jennsen udvariasan elmosolyodott.

– Ez a gondolat nagyon finom lélekre vall.

Owen kényszeredett mosolyt villantott a lányra, és tekintete akaratlanul is újra a vörös hajkoronára meredt.

– Darken Rahl ugyanígy gondolkodott – fordult Cara dühös tekintettel Jennsen felé – Láttam, amikor saját kezűleg korbácsolt halálra egy asszonyt, akit rajtakapott, hogy kolbászt eszik a Népek Palotájának egyik csarnokában. Úgy érezte, a nő tiszteletlenül megsértette az ő érzéseit.

Jennsen meghökkenten nézett a Mord-Sithre.

– Egy másik alkalommal – folytatta Cara egy darab kolbászt rágva –, éppen vele voltam, amikor a kert egyik sarkánál észrevett egy lóháton ülő katonát, aki húspástétomot evett.

Darken Rahl egy mágikus villámmal odasújtott, és a lecsapta a ló fejét: a fej nagy puffanással esett a kerítésre. A katonának valahogy sikerült talpra érkeznie, ahogy a ló teste a földre zuhant. Darken Rahl odakapott a katona kardjához, kirántotta, és dührohamában felhasította vele a ló hasát. Aztán galléron ragadta a katonát, és a ló belsejébe nyomta a fejét, közben azt kiabálta, hogy „egyél, egyél!" A katona mindent megpróbált, de végül ott fulladt meg a ló meleg zsigerei között.

Owen behunyta a szemét, és a szája elé kapta a kezét.

Cara úgy integetett a kolbászdarabbal, mintha az előtte álló Darken Rahlt mutatná.

– Aztán hozzám fordul, a haragja hirtelen elpárolgott, és azt kérdezte tőlem, hogy lehetnek az emberek olyan kegyetlenek, hogy húst esznek.

Jennsen lesett állal bámult Carára, aztán megkérdezte: – És te mit válaszoltál?

Cara megrántotta a vállát.

– Mit mondhattam volna? Azt feleltem, hogy nem tudom.

– De ha így viselkedett – kérdezte Jennsen –, akkor hogy mertek az emberek egyáltalán húst enni?

– Legtöbbször nem reagált így. A Palotában az árusok húst is árultak, és ő nem törődött vele. Néha undorodva megrázta a fejét, vagy megjegyezte, hogy micsoda kegyetlenség az ilyesmi, de többnyire rá sem hederített.

Friedrich bólogatott.

– Hát csakugyan ez volt jellemző rá. Az ember sohasem tudhatta, mit fog tenni a következő pillanatban: rámosolyog valakire vagy halálra kínoztatja. Kiszámíthatatlan volt.

Cara az előtte lobogó tűz alacsony lángjaiba meredt.

– Nem lehetett kitalálni, hogyan fog reagálni bármire is. – Hangja halk, kongó, kísérteties színezetet öltött. – Sokan úgy érezték, úgyis csak idő kérdése, mikor öleti meg őket, és úgy is viselkedtek, mint a halálraítéltek, semmi örömöt nem leltek az életükben, és egyáltalán nem tervezték a jövőjüket.

Tom, aki éppen egy nyaláb gallyat hozott a tűzre, zord bólogatással helyeselt Carának, hogy az élet valóban ilyen volt D'Harában.

– Te is így érezted, Cara? – kérdezte Jennsen.

Cara haragosan nézett fel a lányra.

– Én Mord-Sith vagyok. A Mord-Sithek minden pillanatban készen állnak a halálra. Mi nem akarunk öregen, fogatlanul meghalni.

Owen csak csipegette a kétszersültjét, mintegy udvarias kötelességből, ha már a többiek is esznek. Cara története láthatóan nagyon megrázta.

– Én el sem tudnám képzelni az életet olyan barbár körülmények között, ahogy nektek kell élnetek. Ez a Darken Rahl rokonod volt neked, Rahl Nagyúr? – Owen hirtelen úgy érezte, lehet, hogy most hibát követett el, ezért sietve visszakozott. – Mivelhogy a neve ugyanaz... én azt gondoltam... szóval úgy gondoltam, hogy... de ezzel nem azt akartam mondani, hogy azt hinném, netán te is olyan vagy, mint ő...

A szekérről leszállva Richard Owen kezébe nyomta a két megtöltött vizestömlőt.

– Ő volt az apám.

– A kérdésem semmit nem jelent. Soha nem becsmérelném szándékosan senkinek az apját, különösen olyan emberét nem, aki...

– Megöltem őt – mondta Richard.

Nem akarta bővebben kifejteni a dolgot. Már a gondolatától is visszaborzadt, hogy a rémes történet részleteibe belemenjen.

Owen olyan riadtan kapkodta a fejét, mint a farkascsordától körbevett szarvasborjú.

– Darken Rahl egy szörnyeteg volt – szólalt meg Cara, aki úgy érezte, Richard védelmére kell kelnie. – Most a d'harai népnek végre megvan rá a lehetősége, hogy a jövőben úgy éljék az életüket, ahogy szeretnék.

Richard leült Kahlan mellé.

– Legalábbis meg lesz, ha sikerül megszabadulniuk a Birodalmi Rend fenyegetésétől.

Owen lehajtott fejjel rágcsálta a kétszersültjét, közben szeme sarkából a többieket figyelte.

Mikor senki más nem szólalt meg, Kahlan megkérdezte: – Owen, nem mondanád el, miért jöttél hozzánk?

Richard Kahlan hangjában felismerte az Inkvizítor Anya hanghordozását, aki meg akar nyugtatni egy ijedt kérelmezőt.

Owen tisztelettel hajtotta meg a fejét.

– Igen, Inkvizítor Anya.

– Róla is tudod, hogy kicsoda? – kérdezte Richard.

Owen bólintott.

– Igen, Rahl Nagyúr.

– Honnan?

Owen tekintete fel-alá cikázott Richard és Kahlan között.

– Mindenhol beszélnek rólad és az Inkvizítor Anyáról.

Mindenfelé elterjedt a híre, hogyan szabadítottad meg Altur'Rang népét a Birodalmi Rend elnyomásától. Akik a szabadságra szomjaznak, tudják, hogy tőled kaphatják meg.

Richard összevonta a szemöldökét.

– Mi az, hogy tőlem kaphatják meg?

– Szóval, eddig a Birodalmi Rend uralkodott. Brutális vadállatok... bocsánat, félrevezetettek, akik nem tudják, hogy rosszat cselekszenek. Ezért olyan kegyetlen az uralmuk. – Owen körbe nézett, és megpróbálta megtalálni a megfelelő szavakat, közben látszott az arcán, hogy lelki szemei előtt felidézi mindazokat az eseményeket, amelyek meggyőzték őt a Birodalmi Rend brutalitásáról. – Aztán jöttél te, és szabadságot adtál a népnek, például Altur'Rangban is.

Richard letörölte az arcáról az izzadságot Le kell fordítania a könyvet. Rá kell jönnie, mi rejlik annak a holminak a rejtélye mögött, amit Cara megérintett, meg arra, hogy miért követik őket a kara-karák. Vissza kell mennie Victorhoz, és a többiekhez, akik a Rend elleni forradalmat szervezték. Jókora késésben van a Niccivel megbeszélt találkozóról. Ráadásul a fejfájásai problémáját is meg kell valahogyan oldania. Legalább ez utóbbiban Nicci talán a segítségére lehet.

– Owen, én nem adok szabadságot a népeknek.

– Igen, Rahl Nagyúr.

Owen nyilvánvalóan nem mert vitába szállni Richard szavaival, de a tekintete világosan elmondta, hogy nem hiszi el.

– Owen, mit értesz azon, amikor azt mondod, hogy szerinted én szabadságot adok a népeknek?

Owen aprót harapott a kétszersültből, közben tanácstalanul nézett körbe a többieken. Zavart vállvonogatás és torokköszörülés után végül megszólalt.

– Nos, te... te ugyanazt teszed, amit a Birodalmi Rend. Embereket ölsz. – Esetlenül hadonászott a darab kétszersültjével, úgy döfködte vele a levegőt, mintha karddal vívna. – Te azokat ölöd meg, akik rabszolgaságban tartják a népet, aztán visszaadod a rabszolganépnek a szabadságát, hogy onnantól békében élhessenek.

Richard mélyet lélegzett. Nem volt biztos benne, hogy Owen csakugyan azt mondja, amit akar, vagy csak nehezen tudja kifejezni magát olyan emberek előtt, akiktől fél, és akik miatt feszült.

– A dolog nem egészen így áll – vetette ellen.

– De hát ezért jöttél le ide, az Óvilágba. Ezt mindenki tudja.

Azért jöttél ide, hogy szabadságot hozz a népeknek.

Richard a térdeire könyökölve előrehajolt, és a kezeit dörzsölgette össze, mialatt azon töprengett, mennyit is akar egyáltalán elmagyarázni Owennek. Hullámként öntötte el a nyugalom, amikor Kahlan gyengéd, bátorító karja átölelte a vállát.

Most már tudta, hogy nem akar belemenni a szörnyű részletek elmesélésébe, hogy hogyan esett foglyul, hogyan szakították el Kahlantól, hogyan vesztette el a reményét, hogy valaha is viszontláthatják egymást.

A hosszú történet minden érzelmi megrázkódtatását félretéve egészen más oldalról közelítette meg a helyzet magyarázatát.

– Owen, én fentről, északról, az Újvilágból jöttem...

– Igen, tudom – bólintott Owen. – Azért jöttél, hogy megszabadítsd a népeket a...

– Nem. Ez nem igaz. Az Újvilágban éltünk. Békében és nyugalomban, alighanem nagyon hasonlóan ahhoz, ahogyan a te néped. Jagang Császár...

– Az Álomjáró.

– Igen, Jagang Császár, az Álomjáró leküldte a hadait, hogy leigázzák az Újvilágot, hogy rabságba hajtsák a mi népeinket...

– Az enyémet is.

Richard bólogatott.

– Megértelek. Tudom, milyen borzasztó dolog ez. A katonái végigfosztogatják az Újvilágot, gyilkolnak, rabságba hajtják a népeinket.

Owen hirtelen nedvessé váló tekintetét elfordította a sötétségbe.

– Az enyémet is.

– Megpróbáltuk felvenni a harcot velük – szólt közbe Kahlan –, de túl sokan vannak. A seregük akkora túlerőben van velünk szemben, hogy képtelenek vagyunk kiűzni őket a hazánkból.

Owen ismét a kétszersültjét harapdálta, nem nézett Kahlan szemébe.

– A népem retteg a Rend embereitől, akiknek a Teremtő bocsássa meg a tévelygéseiket.

– Hogy sikoltoznának kínjukban egy örökkévalóságon át az Őrző birodalmának legsötétebb bugyraiban – javította ki kegyetlen tárgyilagossággal Cara.

Owen leesett állal hallgatta a hangosan kimondott rettentő átkot.

– Nem tudtuk felvenni velük a küzdelmet szemtől szembe, hogy egyszerűen visszakergessük őket az Óvilágba – folytatta Richard a történetet, újra magára vonva Owen tekintetét. – Ezért vagyok most itt, Jagang hazájában, hogy segítsek a szabadságra éhező embereknek lerázni magukról a Rend bilincseit. Amíg ő északon jár, hogy a mi földünket meghódítsa, itt nyitva hagyta a lehetőséget a szabadságra vágyók számára.

Így, hogy Jagang odafenn jár a seregével, esélyünk nyílt rá, hogy hátba támadjuk, és jelentős veszteségeket okozzunk neki.

Azért teszem ezt, mert ez az egyetlen módunk rá, hogy visszatámadjunk a Birodalmi Rendre, az egyetlen esélyünk a győzelemre. Ha meggyengítjük a hátországát, emberi és felszerelésbeli utánpótlását, akkor vissza kell vonulnia a seregeivel a mi földünkről délre, hogy a saját országát mentse. A zsarnokság nem tarthat örökké. Természetéből fakadóan elrothaszt mindent, önmagát is beleértve. De ez akár több emberöltőig tarthat. Én csak szeretném felgyorsítani a folyamatot, hogy én magam és a szeretteim még a mi életünkben szabadok lehessünk, hogy a saját életünket élhessük. Ha elegendő számban kelnek fel az emberek a Birodalmi Rend uralma ellen, az akár Jagang hatalmát is megingathatja, megbuktathatja őt is, és a Rendet is. Így próbálok harcba szállni vele, legyőzni őt, elűzni a mi földjeinkről.

Owen bólogatott.

– Nekünk is erre van szükségünk. Mi a sors áldozatai vagyunk. Arra van szükségünk, hogy eljöjj hozzánk és űzd ki az embereit az országunkból, aztán vidd a kardodat és a módszereidet onnan, hogy újra nyugalomban élhessünk. Azt akarjuk, hogy hozd el nekünk a szabadságot.

Az égő fa ropogott és spirális vonalban kerengő szikraesőt küldött az ég felé. Richard lehajtotta a fejét, és összeérintett ujjhegyeivel dobolt. Ez az ember egy szót sem értett meg abból, amit mondott neki. Nekik pihenésre van szükségük.

Richardnak le kell fordítania a könyvet. El kell jutniuk a céljukhoz. Ott legalább a fejfájásaitól megszabadulhat.

– Sajnálom, Owen – szólalt meg végül nagyon halkan. – Ilyen közvetlen módon nem segíthetek nektek. De szeretném, ha megértenéd, hogy az én ügyem nektek is előnyötökre szolgál, és hogy amit teszek, annak az lesz a következménye, hogy Jagang a te hazádból is előbb-utóbb visszavonja a csapatait, vagy legalábbis jó részüket, amivel már ti magatok is elbánhattok.

– Nem – replikázott Owen. – Az emberei nem mennek el tőlünk, amíg te el nem jössz, és... – Owen arca megvonaglott – és el nem pusztítod őket.

A szó, amit ki kellett mondania, és a jelentése szinte beteggé tette Owent.

– Holnap – felelte Richard, és többé már nem törődött vele, hogy az udvariasságnak akár csak a látszatát is fenntartsa – tovább kell haladnunk az utunkon. Te pedig menj a saját utadra.

Sok szerencsét neked és a népednek, hogy megszabaduljatok a Birodalmi Rendtől.

– Mi nem tehetjük meg – tiltakozott Owen. Kihúzta magát ültében. – Mi nem vagyunk barbárok. A te és a hozzád hasonlók – a felvilágosulatlanok – dolga, hogy megtegyétek, és visszaadjátok nekünk a szabadságunkat. Én vagyok az egyetlen, aki képes téged elvinni hozzánk. El kell jönnöd, és azt tenni, amit a fajtád szokott. Fel kell szabadítanod a birodalmunkat.

Richard ujjaival megdörzsölte a szemöldökét. Cara félig felemelkedett ültéből, de Richard kemény pillantására visszaült.

– Adtam neked vizet – jelentette ki Richard, és felállt. – Szabadságot nem adhatok neked.

– De muszáj...

– Ma éjjelre kettőzött őrség – fordult Richard Carához, figyelmen kívül hagyva Owent.

Cara rábólintott, és szája sarkában kemény, de elégedett mosoly játszott.

– Reggel – folytatta Richard – Owen továbbindul a dolgára.

– Igen – felelte Cara, és kék szeme szúrós pillantását Owenre szegezte. – Az egyszer biztos.

11. FEJEZET

– Mi baj van? – kérdezte Kahlan a szekér mellé lovagolva.

Richard nagyon dühösnek látszott valamiért. Kahlan látta, hogy egyik kezében a könyvet tartja, a másikat ökölbe szorította. Már nyitotta a száját, hogy mondjon valamit, de ebben a pillanatban Jennsen, aki a bakon ült Tommal, hátrafordult, hogy lássa, mi történik mögötte. Richard ezért inkább hozzá fordult.

– Kahlan és én előremegyünk az utat felderíteni. Tartsd a szemed Bettyn, hogy ki ne ugorjon a szekérből utánam. Rendben, Jenn?

Jennsen a bátyjára mosolygott, és bólintott.

– Ha Betty bármilyen gondot okozna – mondta Tom – csak szólj nekem, én majd elviszem egy asszonyhoz, akit ismerek, és csináltatok vele pár szál kecskekolbászt.

Jennsen jót derült kis közös tréfájukon, és barátságosan oldalba bökte Tomot a könyökével. Mikor Richard átmászott a szekér oldalán, és leugrott a földre, Jennsen csettintett az ujjával a farkát billegető kecskének.

– Betty, te itt maradsz! Richardnak nincs szüksége rá, hogy mindig a sarkában sündörögj.

Betty, mellső patáival a szekér oldalára támaszkodva felmekegett, és kérően nézett Jennsenre, hátha gazdája meggondolja magát.

– Lefelé! – szólt rá dorgálóan Jennsen. – Lefeküdni!

Betty csalódottan mekegett, és vonakodva visszahuppant a szekérderékba, de cserébe nem érte be kevesebbel, mint egy békítő fülvakarással, csak azután volt hajlandó lefeküdni.

Kahlan előre hajolt a nyeregben, és eloldozta Richard lovának kantárját a szekér saroglyájától. Richard fellépett a kengyelbe, és egyetlen elegáns, sima lendülettel nyeregbe pattant.

Kahlan látta, hogy a férfi izgatott valami miatt, de a szívében öröm zendült már Richard puszta látásától is.

Richard könnyedén áthelyezte a testsúlyát a nyeregben, és előre ugratta a lovát. Kahlan combjaival megszorította a lova oldalát, és ügetésbe váltott, hogy lépést tarthasson Richarddal.

A férfi előrelovagolt az alacsonyabb terepen a dombok között néhány útkanyarnyi hosszan, amíg utol nem érte az előőrsben lovagló Carát és Friedrichet.

– Kimegyünk előre egy kicsit – mondta nekik. – Miért nem maradtok hátra kicsit mögöttünk körülnézni?

Kahlan tudta, hogy Richard azért küldi hátra őket, mert ha ők mennének hátra járőrözés ürügyén, Cara biztosan aggódni kezdene miattuk, és ő is hátra maradna, hogy vigyázzon rájuk, nehogy lemaradjanak.

Cara megrántotta a lova kantárját és visszafordult. Kahlan ingén átütött az izzadság. Lova marjára dőlve ösztökélte vágtára az állatot, mert Richard már ismét előre ugratott. A dombok lábát itt-ott pettyező magasra nyúlt fűfoltok és kis facsoportok ellenére a hőség alig enyhült a vidéken. Éjszaka kissé jobban lehűlt a levegő, de a nappalok továbbra is forróak voltak, és a páratartalom megemelkedett a jobb felől tornyosuló magas hegyek oldalán keletkező felhők miatt.

Közelről félelmetes látványt nyújtott a keleten magasodó hegylánc. Kiugró sziklapárkányok alatt függőleges sziklafalak meredtek, tövükben a még magasabban álló falakról és platókról lehullott kőtörmelék halmozódott fel. Mintha az egész hegység fokozatosan szét akarna morzsolódni. A több száz méter magas platókra képtelenség lett volna felkapaszkodni a majdnem függőleges, omladozó sziklafalakon. Ha a száraz lejtők tetején akadtak is járható hágók, kétségtelenül kevés és biztosan nagyon nehezen járhatók.

De innen már az is látható volt, hogy aligha a meleg, száraz, görgeteges szürke hegyek jelentik számukra a legnagyobb akadályt.

A sivatag peremét észak-déli irányban szegélyező közeli hegyek itt már csak részlegesen takarták a túloldalukon nyíló látványt: a sokkal magasabbra nyúló hófödte csúcsok láncát, amelyek teljesen elzárták az útjukat keleti irányba. A lenyűgöző csúcsok sokkal magasabbak voltak, mint amit Kahlan valaha is látott. Még a Középföld legvadabb hegyei a Rang'Shada Hegységben, sem közelíthették meg ezeknek a hegyeknek a magasságát. Mintha csak egy óriás faj lettek volna a hegycsúcsok nemzetségében. Több ezer méter mély szakadékok felett kétszer olyan magas sziklafalak tornyosultak, sík felületüket egyetlen hasadék vagy párkány sem törte meg, olyan meredeken törtek felfelé, hogy alig egy-két fa tudott megkapaszkodni az oldalukon. A fenséges, hóborította csúcsok, amelyek vállait szél hajtotta felhőpaplan burkolta, olyan szorosan álltak egymás mellett, hogy vonulatuk Kahlant sokkal inkább emlékeztette egy sokat használt kés recésre csorbult élére, mint különálló hegycsúcsok sorára.

Előző nap, amikor Kahlan látta, hogy Richard a lenyűgöző hegyvonulatot tanulmányozza, megkérdezte, Richard szerint át lehet-e kelni rajtuk. Richard azt felelte, szerinte nem. Az egyetlen esélyt az a csorbulat jelenthette, amit már akkor észrevett, amikor a fura határvonal helyét felfedezte, és a csorbulat még a vonaltól is északabbra esett.

Jelenleg még az előhegység száraz oldalán haladtak északnak, mivel ezek a sivatag felé eső lejtők sokkal könnyebben járhatóak voltak.

Egy barnásvörös fűcsomókkal borított alacsony domb lábánál Richard lépésre fogta a lovát. Megfordult a nyergében és ellenőrizte, hogy a többiek is jönnek utánuk, bár jókora távolságban. Kahlan mellé léptetett.

– Kicsit előre ugrottam a könyvben.

Kahlan fülének baljósan hangzottak ezek a szavak.

– Amikor megkérdeztelek nemrég, miért nem lapozol előre, te magad mondtad, hogy nem okos dolog.

– Tudom, de tényleg nem haladtam semmit sem, a válaszokra pedig sürgős szükségünk van. – A lovak lassú lépésben haladtak előre, és Richard megdörzsölte a vállait. – A sok hőség és izzadás után el sem tudom hinni, mennyire hideg van itt.

– Hideg? Mit akarsz ezzel...

– Tudod, a Jennsenhez hasonló emberek... – Richard bőrnyerge megcsikordult, ahogy közelebb hajolt Jennsenhez. – azok, akik érintetlenek a mágiától, akikből a Tehetségnek a legkisebb szikrája is hiányzik... Akiket a Teremtés Oszlopainak hívnak... Nos, amikor ez a könyv íródott, az ilyen emberek nem voltak annyira ritkák.

– Úgy érted, gyakrabban születtek ilyenek?

– Nem, de akik megszülettek, azok felnőttek, családot alapítottak, és nekik is születtek gyermekeik: mágiától mentes gyermekeik.

Kahlan meglepetten nézett Richardra.

– Ez lenne a megszakadt láncszem a Tehetségben, amiről korábban már beszéltél?

Richard bólogatott.

– A Rahl Nagyurak gyermekei voltak. Abban az időben még nem úgy volt, mint Darken Rahl, vagy az ő apja idején.

Ahogy kivettem, a mindenkori Rahl Nagyúr valamennyi gyermeke része volt a családnak, és úgy is kezelték őket, még akkor is, ha ezzel a problémával születtek. Úgy tűnik, az akkori varázslók megpróbáltak segíteni rajtuk: a gyermekeken is, meg az ő gyermekeiken is, meg azok gyermekein is. Megpróbálták kigyógyítani őket.

– Kigyógyítani? Miből?

Richard a tehetetlenség gesztusával tárta szét a karjait.

– Abból, hogy mágia nélkül születtek, hogy a Tehetség legapróbb szikrája sincs jelen bennük, ahogy ott van mindenki másban. Azok a régi varázslók megpróbálták összeforrasztani a törött láncszemeket.

– Hogy képzelték, hogy meggyógyítják azokat, akikben a legkisebb nyoma sincs a mágiának?

Richard szorosra préselt ajkakkal törte a fejét rajta, hogyan tudná érthetően elmagyarázni.

– Emlékszel a varázslókra, akik átjuttattak téged a Határon, hogy megkeresd Zeddet?

– Iiigen – húzta el a szót gyanakvóan Kahlan.

– Velük sem született velük a Tehetség... már úgy értem, nem varázslónak születtek. Mik is voltak ők? Másod-meg harmadrendű varázslók? Valami olyasmi. Te meséltél nekem egyszer róluk. – Csettintett az ujjával, ahogy az eszébe jutott. – Harmadrendű varázslók, ugye?

– Igen. Egyedül Giller volt másodrendű. Senki sem tudta letenni az elsőrendű varázslói címhez szükséges vizsgákat. Nem érték el azt a szintet, amit Zedd, mert nem voltak született varázslók. Hivatásuk volt a varázslóság, de a hagyományos értelemben véve nem a Tehetséggel születtek, bár bennük is megvolt az az apró szikrája a Tehetségnek, ami mindenki másban.

– Pontosan erről beszélek – magyarázta Richard. – Nem a Tehetséggel születtek, hogy varázslók lehessenek, csak az apró szikrájával, mint bárki más. Zeddnek mégis sikerült kiképeznie őket a mágia használatára: hogy varázslók lehessenek, bár eredetileg nem születtek annak.

– Richard, az egy egész élet munkájába került.

– Tudom, de a dolog lényege, hogy Zedd hozzá tudta segíteni őket, hogy varázslókká lehessenek, legalábbis annyira, hogy a vizsgákat eredményesen letehessék, és képesek legyenek bánni a mágiával.

– Gondolom, igazad van. Gyerekkoromban ők tanították nekem, hogyan működik a mágia, megismertették velem a Varázslók Tornyát, beszéltek Középföld mágikus állatairól és embereiről. Lehet, hogy nem a Tehetséggel születtek, de egész életükön át megküzdöttek érte, hogy varázslók lehessenek. Varázslók is voltak – jelentette ki Kahlan.

Richard szája sarka felfelé görbült, arra a jellegzetes mosolyra, ami ezt jelezte, hogy Kahlan épp most foglalta össze Richard érvelésének lényegét.

– De ők nem a Tehetséggel születtek, nem hordozták a Tehetségnek ezt a sajátságát, ezt az oldalát. – Közelebb hajolt Kahlanhoz. – Zeddnek a tanítás mellett nyilvánvalóan mágiával is segítenie kellett őket, hogy varázslókká válhassanak.

Kahlan a homlokát ráncolta az eszmefuttatás hallatán.

– Nem tudom. Arról sohasem meséltek nekem, milyen gyakorlatokkal és technikákkal képezték ki őket. Ez nem tartozott a képzésemhez, és nem volt olyan jellegű a kapcsolatom velük, hogy ez szóba került volna.

– De Zedd birtokában van az Alkotó Mágia – folytatta az érvelését Richard –, és az Alkotó Mágia meg tudja változtatni a dolgokat, képes hozzáadni, többé tenni őket, mint voltak.

– Jól van – értett egyet óvatosan Kahlan. – Mit akarsz ezzel bizonyítani?

– Azt, hogy Zedd fogta ezeket az embereket, akik nem varázslói Tehetséggel születtek, és kiképezte őket, de még fontosabb, hogy nyilván használnia kellett a mágikus hatalmát, hogy segítsen nekik megváltozni, megváltoztatni a velük született képességeiket. Hozzá kellett tennie a Tehetségükhöz, hogy többé tegye őket, mint amennyinek születtek. – Richard Kahlanra nézett, miközben lova óvatosan megkerült egy csenevész fenyőfát. – Mágikus úton embereket változtatott meg.

Kahlan nagy sóhajtással elfordította a fejét Richardtól, és előre nézett a völgy két oldalán lágyan emelkedő füves domboldalakra, közben próbálta átgondolni Richard elméletét.

– Eddig ezt így soha nem gondoltam végig – mondta végül –, de legyen. És akkor mi van?

– Eddig azt hittük, hogy csak a régi korok varázslói voltak képesek ilyesmire, de nyilvánvalóan ez mégsem egy elveszett tudás, és nem is annyira elképzelhetetlen, mint amilyennek tartottam a gondolatot, hogy a régi varázslók azt hitték, hogy át tudják alakítani azt, ami van, azzá, amivé szeretnék. Azt akarom mondani, hogy amit Zedd tett az emberekkel, hogy megváltoztassa a velük született képességeiket, a régiek ugyanolyan módszerrel a Tehetség szikráját remélték elültetni azokba, akik a Teremtés Oszlopainak születtek.

Kahlant hidegzuhanyként érte, amikor végre megértette, mire akar kilyukadni Richard. A dolog következményei megrendítőek voltak. Hogy nem csak a régi varázslók, de Zedd is mágiát használt arra, hogy megváltoztassa az emberek tulajdonságait, azt, amik voltak, aminek születtek.

Kahlan feltételezte, hogy Zedd csak hozzásegítette ezeket az embereket, hogy elérjék életük legnagyobb vágyát, felfokozva bennük a Tehetséget, ami csírájában már születésükkor bennük volt. Segített nekik elérni, hogy maximálisan kihasználhassák, ami bennük rejlik. De mindez olyan személyekre vonatkozott, akikben volt valami nyoma a Tehetségnek. Bár a régi korok varázslói valószínűleg szintén alkalmazták ezt a módszert, hogy segítsenek másokon, időnként alighanem kevésbé jószándékú célokra is felhasználták.

– Tehát – vonta le a következtetést Richard –, a régi varázslók, akiknek bőséges tapasztalatuk volt az emberek képességeinek megváltoztatásában, azt gondolták, hogy a Teremtés Oszlopaiként született embereket is meg tudják gyógyítani.

– Kigyógyítani abból, hogy Tehetség nélkül születtek – egészítette ki Kahlan tompa, hitetlenkedő hangon.

– Nem egészen. Nem akartak varázslókat csinálni belőlük, de úgy vélték, legalább azt a végtelenül kicsiny szikrát el tudják ültetni bennük, ami képessé teszi az átlagembereket, hogy kölcsönhatásban lehessenek a mágiával.

Kahlan hatalmasat sóhajtott.

– Na, és mi történt?

– Ez a könyv a Nagy Háború után íródott, miután a Határokat megalkották és az Óvilágot elszigetelték. Mikor már az Újvilágban ismét béke uralkodott, vagy legalábbis az Óvilágtól nem kellett többé tartaniuk.

– De emlékezz csak vissza, mit derítettünk ki korábban?

Hogy Ricker varázsló és csapata tett valamit, hogy meggátolják a Pusztító Mágia átörökítését a varázslók utódaira? Nos, a Háború után egyre kevesebben kezdtek a Tehetséggel születni, és akik hordozták, azokból is hiányzott a Pusztító Mágia.

– Vagyis a Háború után – vetette közbe Kahlan –, a mindkét oldallal rendelkezők hamarosan eltűntek a világból. Ezt eddig is tudtuk.

– Úgy van. – Richard Kahlan felé hajolva felmutatta a könyvet. – De miközben egyre kevesebben lettek a varázslók, hirtelen arra is rádöbbentek, hogy ugyanakkor egyre többen lesznek a mágiától érintetlenek, a törések a mágia láncolatában. Az egyre ritkábban születő varázslók mellett a Teremtés Oszlopainak problémája is a nyakukba szakadt.

Kahlan a nyeregben könnyedén hajladozva lovagolt. Közben megpróbálta elképzelni, milyen állapotok is lehettek akkoriban a Varázslók Tornyában.

– El tudom képzelni, hogy mennyire aggódhattak.

Richard jelentőségteljesen lehalkította a hangját.

– Kétségbe voltak esve.

Kahlan a lova nyakába vetette a kantárt, és ő is megállt, amikor Richard lova megtorpant egy ősöreg, kidőlt fatörzs előtt, amelyet ezüstfehérre szívott a sivatag tűző napja.

– Felteszem – kérdezte Kahlan –, hogy a varázslók elkezdték ugyanazt csinálni, amit Zedd is tett? Tanították az elhivatottakat, akik szerettek volna varázslók lenni, de nem születtek hozzá való Tehetséggel?

– Igen, de abban az időben – magyarázta Richard – a varázslók azokat is tanították, akik a Tehetség Alkotó oldalával születtek, hogy hogyan használják a Pusztító oldalt, mint a teljes hatalommal rendelkező varázslók. Idővel azonban ez a hagyomány elveszett, és onnantól már csak arra voltak képesek, amit Zedd is megtett: varázslókat képeztek, de csak az Alkotó oldal használatát tudták megtanítani nekik.

– De a könyv nem igazán erről szól – folytatta legyintve. – Ez csak egy mellékes szála a feljegyzéseknek. Nagy önbizalommal láttak neki a feladatnak. Azt hitték, a Teremtés Oszlopait ugyanúgy ki tudják kúrálni a mágia nélküli állapotukból, ahogy a csak Alkotó oldallal rendelkezőket meg lehetett tanítani a Pusztító oldal használatára, vagy a Tehetség varázslói aspektusát nem birtoklókat is ki lehet képezni varázslókká, legalábbis Alkotó mágiát használókká.

Richard beszéd közben úgy gesztikulált, ahogy Zedd szokott, amikor izgatott volt.

– Megpróbálták megváltoztatni az állapotukat, azt, ahogyan születtek. A teljesen mágiamentesekbe kétségbeesett igyekezettel akarták beplántálni a Tehetség legalább egy apró szikráját, amitől képesek lettek volna kölcsönhatásba lépni a mágiával. Ezzel nem felfokoztak vagy hozzátettek: megkíséreltek a semmiből alkotni valamit.

Kahlannak ez egyáltalán nem tetszett. Richarddal együtt jól tudták, hogy a régi idők varázslóinak óriási hatalmuk volt, hogy képesek voltak átalakítani a Tehetséget hordozó személyeket, módosították a Tehetségüket, bizonyos meghatározott célra fókuszálták.

Fegyvert teremtettek emberekből.

A Nagy Háború idején Jagang elődei, az akkori álomjárók is ilyen fegyverek voltak. Az álomjárókat azzal a céllal alkották meg, hogy általuk behatolhassanak az Újvilág népeinek elméjébe és kontrollálhassák őket. A Rahl Nagyúr és népe közötti kötés az álomjárók elhárítására létrehozott kétségbeesett ellenlépés volt.

A Tehetség hordozóiból a legkülönbözőbb fegyvereket kreálták. Az ilyen változtatások gyakran nagyon mélyek, és visszafordíthatatlanok voltak. Egyes esetekben az ilyen teremtmények határtalanul kegyetlen szörnyetegek voltak. Jagang egy ilyen vérvonalból származik.

A Nagy Háború idején az egyik varázsló, akit árulásért fogtak perbe, megtagadta, hogy bevallja, milyen károkat okozott.

Mivel kínzással sem tudtak vallomást kicsikarni belőle, a pert irányító varázslók egy Merritt nevű társukhoz fordultak segítségért, és elrendelték, hogy teremtsen meg egy Inkvizítort.

Magda Searus, az első Inkvizítor vallomásra bírta a vádlottat.

A bíróság annyira elégedett volt Merritt varázslatának eredményével, hogy parancsot adtak az Inkvizítorok Rendjének létrehozására.

Kahlan semmiben sem érezte magát másnak, mint a többi ember, nem volt kevésbé emberi, nem volt kevésbé nő, ugyanúgy szerette az életet, de az ősi varázslat eredményeként rendelkezett az inkvizítori hatalommal. Ő is olyan asszonyok leszármazottja volt, akikből fegyvert kreáltak, ez esetben a fegyver célja az igazság kiderítése volt.

– Van valami baj? – kérdezte Richard Kahlan arcára nézve.

Kahlan visszanézett, és látta férje arcán az aggodalmat.

Mosolyt erőltetett az arcára, és a fejét rázta, hogy nem, nincs semmi baj.

– És mire jöttél rá azzal, hogy előre ugrottál a könyvben?

Richard mélyet lélegzett, és kezeit összefonta a nyeregkápa fölött.

– Lényegében, mintha a színeket akarták volna felhasználni, hogy a vakon születetteknek segítsenek... látni.

Ahogy Kahlan a mágiát és a történelmet ismerte, ez alapvetően különbözött még a leggonoszabb kísérletektől is, amelyekkel fegyverré akartak változtatni élő embereket. Még a legkegyetlenebb esetekben is arról volt szó, hogy elveszik az emberiességük bizonyos vonásait, ugyanakkor hozzátesznek meglévő ösztönös tulajdonságokhoz, vagyis felerősítik azokat.

Egyetlen esetben sem próbáltak meg olyasmit létrehozni, ami az alanyokban egyáltalán nem volt benne.

– Más szavakkal – állapította meg Kahlan – kudarcot vallottak.

Richard bólintott.

– A háborúnak már régen vége volt, és az Óvilágot, benne azokat, akik véget akartak vetni a mágiának – akárcsak most a Birodalmi Rend – biztonságosan elszigetelték a mágikus Határ mögé. És ekkor a varázslók ráébredtek, hogy egyre kevesebb varázslói Tehetséget hordozó ember születik, és hogy a Rahl Házra ruházott Kötődés-varázslat, ami az Álomjárókat volt hívatott megakadályozni benne, hogy D'Hara népét megszállhassák, váratlan, előre nem látott következménnyel is járt: a Rahl Házban megszülettek azok is, akik teljességgel mentesek voltak a mágiától, kijavíthatatlan töréseket okozva a mágia láncolatában.

– Vagyis egyszerre két gondjuk is akadt – morfondírozott Kahlan. – Kevesebb varázsló született, aki a mágia ügyeivel foglalkozzon, és megszülettek azok, akiknek semmilyen kapcsolatuk sem volt a mágiával.

– Úgy van. És a második gond sokkal gyorsabban növekedett, mint az első. Eleinte a varázslók azt hitték, hogy találnak rá megoldást, gyógymódot. Nem sikerült. Ami még rosszabb, ahogy korábban már elmagyaráztam, a mágia nélküliek minden utóda hozzájuk hasonló volt. Néhány generáció múlva a mágiával semmilyen kapcsolatban nem lévők száma már sokkal nagyobb volt, mint bárki várta volna.

Kahlan nagyot sóhajtott.

– Tényleg reménytelen helyzet.

– Valóságos káosz volt készülőben.

Kahlan a füle mögé sepert egy elszabadult hajfürtöt.

– Hogy döntöttek végül?

Richard olyan tekintetet vetett Kahlanra, ami azt mutatta, hogy nagyon felkavarta, amit talált a könyvben.

– A mágiát választották az emberekkel szemben. Úgy ítélték meg, hogy ez a sajátság, a mágia, illetve azok, akik használni képesek, fontosabb, mint az emberi élet. – Felemelte a hangját. – Ez volt az a pont, ahol azt az eszmét, amiért a háború tulajdonképpen kirobbant – az emberek, ez esetben a Tehetséget nem hordozó emberek jogát ahhoz, hogy a saját életüket élhessék – homlokegyenest az ellenkezőjére fordították. Azaz, hogy egy tulajdonság fontosabbá vált számukra, mint az élet, amely által ez a tulajdonság megnyilvánulhat.

Hosszan kifújta a levegőt, és ismét lehalkította a hangját.

– A mágia nélküliek túl sokan voltak már ahhoz, hogy valamennyit kivégeztessék, ezért a soron következő legradikálisabb megoldást választották: száműzték őket.

Kahlan felvonta a szemöldökét.

– Száműzték? Hová?

Richard lángoló tekintettel hajolt Kahlan felé.

– Az Óvilágba.

– Micsoda?

Richard megrántotta a vállát, mintha csak a hajdani varázslók nevében beszélt volna, kigúnyolva az érvelésüket.

– Mi mást tehettek volna? Kivégezni nem lett volna helyes őket: családtagjaik, barátaik voltak közöttük. A normális emberek – a mágia apró szikráját hordozók, akik azonban nem rendelkeztek varázslói vagy boszorkány Tehetséggel, ezért nem tartották magukat a mágia letéteményeseinek – fiai, lányai, testvérei, rokonai, szomszédai között szép számmal akadtak olyanok, akik mágia nélküliekkel, a Teremtés Oszlopaival házasodtak össze. A mágiától mentes emberek részei voltak a társadalomnak. Egy olyan társadalomnak, amelyben mind ritkábbá és ritkábbá váltak a valódi Tehetséggel születettek.

– Egy olyan társadalomban, ahol egyre inkább kisebbségbe kerültek, az uralmat birtokló varázslók nem tudták rászánni magukat, hogy valamennyi „terhelt" mágiával nem rendelkezőt a halálba küldjék. – Azt akarod mondani, hogy ez egyáltalán eszükbe is juthatott?

Richard tekintete ékesen elmondta, hogy bizony, eszükbe jutott ám, és azt is, hogy neki mi a véleménye erről a megoldásról.

– De a végén nem tudták felvállalni. Ugyanakkor, miután mindent megpróbáltak, rádöbbentek, hogy ha a Teremtés Oszlopai egyszer megszakították a mágia láncolatát, a kapcsolat soha többé nem állítható helyre, és ezek az emberek megházasodtak és gyerekeik lettek, és a gyerekeiknek is gyerekeik lettek, és a „betegséget" mindannyian tovább örökítették valamennyi utódukra. A „betegek" száma minden elképzelést felülmúlóan megnőtt.

A Tehetség birtokosai szempontjából az egész világukat fenyegette a veszély, ugyanúgy, ahogy a háború fenyegette korábban. Végtére is éppen az indult meg, amit az Óvilág is megpróbált elérni: a mágia megsemmisülése valós fenyegetéssé vált.

A kárt nem lehetett jóvátenni, nem tudták megállítani a terjedését, és nem lehetett elpusztítani a „kór" hordozóit. A „betegség" terjedt, és kezdtek kifutni az időből. Így hát amellett döntöttek, ami számukra az egyetlen kiútnak kínálkozott: a száműzetés mellett.

– És át tudtak jutni a Határon?

– Akikben a Tehetségnek legapróbb szikrája is jelen volt, nem juthattak át a Határon, de a Teremtés Oszlopai számára a mágia nem létezett, rájuk nem volt hatással, így számukra a Határ nem jelentett akadályt.

– De a vezetők hogyan lehettek biztosak benne, hogy valamennyi Teremtés Oszlopát száműzték? Ha akár egy is megmenekült volna, akkor a száműzetés sem oldotta volna meg a problémájukat.

– A Tehetséggel születettek, a varázslók, mágusok, boszorkányok valami módon képesek felismerni a mágiával nem rendelkezőket. Annak látták őket, amik valójában: réseknek a világ szövedékén, ahogy Jennsen szerint nevezik őket. A mágiahasználók látják őket, de a mágia útján nem érzékelik.

Nyilvánvalóan nem okozott problémát a varázslók számára a Teremtés Oszlopainak felismerése.

– Te látod ezt a különbséget? – kérdezte Kahlan. – Másnak érzékeled Jennsent? Résnek a világ szövedékén?

– Nem. De engem senki sem tanított meg rá, hogyan használhatom a képességeimet. És te?

Kahlan megrázta a fejét.

– Én nem vagyok varázslónő. Azt hiszem, belőlem hiányzik a képesség, hogy felismerjem a Jennsenhez hasonlókat. – Kicsit áthelyezte a súlypontját a nyeregben. – Na, és mi történt ezekkel az emberekkel?

– Az Újvilág urai összegyűjtötték az összes mágiától mentes Rahl-ivadékot és leszármazottaikat, és mindenestől átküldték őket a Határon azok közé, akik azt hirdették, hogy az emberiséget meg kell szabadítani a mágiától.

Richardot a dolog iróniája mosolyra késztette, még annak ellenére is, hogy ilyen kíméletlen megoldásról volt szó.

– Az Újvilág varázslói lényegében azt adták az óvilági ellenségeiknek, amit azok állítólag el szerettek volna érni, amiért a háborút elindították: mágia nélküli emberiséget. A mosoly letűnt Richard arcáról.

– El tudod képzelni, hogy száműznünk kell Jennsent, elkergetni valami ijesztő, ismeretlen helyre, egyszerűen csak azért, mert nem tudja érzékelni a mágiát?

Kahlan fejét rázva igyekezett elképzelni a helyzetet.

– Micsoda szörnyű sors, hogy elkergetnek a hazádból, ráadásul a saját néped ellenségei közé.

Richard egy ideig szótlan csendben lovagolt tovább. Végül aztán folytatta a történetet.

– Rettenetes dolog volt ez azok számára, akiket száműztek, de majdnem elviselhetetlen megrázkódtatás volt azok számára is, akik maradtak. El tudod egyáltalán képzelni, milyen érzés lehetett nekik, hogy egy csomó barátodat, családtagodat kiszakítják a családodból, az életedből? Milyen csapás volt ez az egész Újvilág gazdaságának és kereskedelmének is? – Richard szavai keserű véglegességgel hullottak alá. – És mindezt azért, mert úgy döntöttek, hogy egy tulajdonság fontosabb, mint az emberi élet.

Kahlan komoly megpróbáltatásként élte meg már azt is, hogy meghallgatta a történetet. Richardot figyelte, aki ismét hallgatagon, gondolataiba merülten lovagolt mellette.

– És aztán? – kérdezte végül. – Hallottak még egyáltalán a későbbiekben a száműzöttekről?

Richard a fejét rázta.

– Nem, soha többé. Eltűntek a Határ túloldalán.

Kahlan a lova nyakát simogatta, csak azért, hogy érezze valami élőlény érintését.

– És azokkal a mágia nélküli emberekkel mi történt, akik a száműzetés után születtek?

Richard továbbra is maga elé meredt.

– Megölték őket.

Kahlan visszanyelte a torkába toluló gombócot.

– El nem tudom képzelni, hogy voltak képesek rá!

– Amikor egy gyermek világra jött, a varázslók meg tudták állapítani, ha mágia nélkül született. Azt tartották, könnyebb volt megszabadulni tőle, ha akkor tették, mielőtt még nevet kapott volna.

Kahlan egy pár másodpercig megszólalni sem bírt.

– Akkor is – mondta remegő, halk hangon. – Fel nem foghatom.

– Nem sokban különbözik attól, amit az Inkvizítorok tettek a fiú csecsemőikkel.

Richard szavai Kahlan elevenébe vágtak. Gyűlölte azoknak az időknek még az emlékét is. Gyűlölte az emlékét, hogy mi történt, ha egy Inkvizítornak fiúgyermeke született. Gyűlölte az emlékét, hogy a csecsemőt az anyja parancsára ölték meg.

Azt mondták, nincs más választásuk. A múltban a férfi Inkvizítorok képtelenek voltak kontrollálni az erejüket. Szörnyetegekké váltak. Háborúkat indítottak, elképzelhetetlen szenvedéseket okoztak másoknak.

Azt mondták, nem lehet mit tenni, az Inkvizítorok fiúcsecsemőit még a névadásuk előtt el kell pusztítani.

Kahlan úgy érezte, képtelen Richard szemébe nézni. Shota, a boszorkány megjósolta, hogy Kahlan fiúgyermeket fog foganni Richardtól. Egy pillanatig sem fordult meg egyikük eszében sem, hogy a saját gyermeküknek bármivel is ártsanak, hogy az egymás iránti szerelmük gyümölcsében bármi módon is kárt tegyenek. Elképzelhetetlennek tartották, hogy elpusztítsák akár a fiukat azért, mert Inkvizítor fia, vagy a lányukat, ha mágia nélküli Rahl utódnak születne. Ki merészeli azt állítani, hogy az ilyen gyermekeknek nincs joguk az élethez, csak azért, akinek születtek, amilyenek vagy amivé esetleg válhatnak?

– A könyv elkészülte után valamikor az idők során – szólalt meg Richard csendesen – a dolgok megváltoztak. Amikor ez a könyv készült D'Hara Rahl Nagyurai még mind nős emberek voltak, így pontosan lehetett tudni, amikor utódaik születtek.

Ha a gyermek mágia nélkül született, olyan kíméletesen fosztották meg az életétől, ahogy csak tudták. Aztán a Rahl Ház uralkodó varázslói egyszer csak olyanokká váltak, mint Darken Rahl. Megszereztek maguknak minden nőt, akit csak akartak, amikor csak akarták. A részletek, például, hogy mágia nélküli utóduk fogant-e vagy sem, lényegtelenné váltak számukra. Egyszerűen megölették valamennyi gyermeküket az egyetlen kivételével, aki továbbvitte a Tehetséget.

– De hát varázslók voltak! Meg kellett tudniuk állapítani, hogy mágiával rendelkező-e a gyermekük, vagy sem és legalább a többieket megkímélhették volna.

– Gondolom, megtehették volna, ha akarják, de csak az egyetlen varázslói képességekkel rendelkező utóduk érdekelte őket, akárcsak Darken Rahlt. A többieket egyszerűen megölették.

– Tehát az utódok elrejtőztek az életüket féltve, és az egyiknek sikerült túlélnie egészen odáig, amíg te megölted Darken Rahlt. Így most van egy húgod, Jennsen.

Richard arca felderült.

– Van bizony.

Kahlan Richard tekintetét követve felnézett az égre, és távoli, sötét pettyeket pillantott meg: fekete szárnyú kara-karákat, amelyek a keleti hegycsúcsok fölötti felszálló áramlatokon vitorlázva figyelték őket.

Mélyet lélegzett a forró, párás levegőből.

– Richard, mit gondolsz, azok az Óvilágba száműzött mágia nélküli Rahl utódok vajon életben maradtak?

– Hacsak az Óvilág varázslói le nem mészárolták őket.

– De idelenn az Óvilágban is ugyanolyan minden ember, mint az Újvilágban. Harcoltam az itteni katonák ellen Zedd és a Fény Nővérei oldalán. A mágia minden eszközét bevetettük, hogy megállítsuk a Rend előrenyomulását. Közvetlen tapasztalataim alapján állíthatom, hogy az óvilágiakra hat a mágia, ami azt jelenti, hogy van bennük valamennyi Tehetség. Az Óvilágban nincsenek megszakadt láncszemek.

– Ezzel egyet kell értenem azok alapján, amit én magam is tapasztaltam.

Kahlan letörölte a szemébe csorduló izzadságot a homlokáról.

– Akkor hát vajon mi történhetett a száműzöttekkel?

Richard a keleti hegycsúcsokra meredt.

– El nem tudom képzelni. De az biztos, hogy szörnyű lehetett számukra.

– Tehát úgy gondolod, hogy elpusztultak? Vagy megölték őket?

Richard gyors oldalpillantást vetett Kahlanra.

– Nem tudom. De azt nagyon szeretném megtudni, hogy azt a rémes helyet, ahol jártunk, miért hívják ugyanúgy, mint ezeket az embereket a könyvben: a Teremtés Oszlopainak. – Szeme fenyegetően villant meg. – És ami még rosszabb, azt szeretném megtudni, miért tartja egy példányát ennek a könyvnek Jagang a legértékesebb kincsei egyikének, ahogy Jennsen elmondta.

Ez a gondolat Kahlant is igencsak zavarta. Összevont szemöldökkel nézett fel Richardra.

– Lehet, hogy mégsem kellett volna előreugranod a fordításban, Rahl Nagyúr.

Nem azt a futó mosolyt remélte válaszul, ami Richard arcán átsuhant.

– Örülni fogok neki, ha ez lesz a legnagyobb hiba, amit mostanában elkövettem.

– Ez meg mit jelentsen?

Richard beletúrt a hajába.

– Van bármi, ami megváltozott az inkvizítori erődben?

– Megváltozott? – Richard kérdésére Kahlan ösztönösen befelé fókuszált, ellenőrizte az erőt, amelyet mindig ott érzett feszülni magában. – Nem. Olyan, mint mindig is volt.

– Akkor a Karddal van baj – mondta Richard, meglepve kijelentésével Kahlant. – A Kard mágiájával.

Kahlan nem tudta, mit kezdjen ezzel az állítással.

– Honnan tudod? Mi változott meg benne?

Richard szórakozottan simogatta az ujjaira hurkolt kantár szíját.

– Nehéz pontosan megmondani, mi változott meg. Hozzászoktam már, hogy a Kard ereje a hívásomra azonnal rendelkezésemre áll. Most is reagál, ha szükségem van rá, de valahogyan mintha vonakodna tőle.

Kahlan most még inkább érezte, hogy sürgősen vissza kell jutniuk Aydindrilbe és beszélni Zeddel. Korábban Zedd volt a Kard őre. Még ha a Sliphben a Kardot nem is tudják magukkal vinni, Zedd minden bizonnyal felvilágosítást tud adni a Kard mágiájának legapróbb sajátságairól is. Zedd tudni fogja, mit kell tenniük. És Richard fejfájásain is segíteni tud.

Kahlan jól tudta, hogy Richardnak most segítségre van szüksége. Látta, hogy a férfi nem a régi önmaga. Szürke szemeit fájdalom felhőzte el, de volt valami más, valami több is, belevésődve Richard markáns arcvonásaiba, meglátszott a mozgásán, a tartásán is.

Már mintha az olvasottak elmagyarázása, felfedezésének elmesélése is kimerítette volna.

Kahlan kezdte úgy érezni, hogy nem is ő az, aki kezd kifutni az időből, hanem Richard. Ettől a gondolattól a meleg délutáni napsütés ellenére a rémület hidege futott át a hátán.

Richard hátrapillantott, a többiek irányába.

– Menjünk vissza a szekérhez. Fel kell vennem valami melegebb holmit. Nagyon hideg van ma.

12. FEJEZET

Zedd végignézett a kihalt utcán. Meg mert volna esküdni rá, hogy látott valakit. Amikor azonban a Tehetségét használva próbált bármilyen életjelet találni maga körül, mindent néptelennek talált. Ennek ellenére mozdulatlanná merevedve várakozott.

A meleg szellő csontos alakjára simította dísztelen, egyszerű köntösét, és összeborzolta egyébként is kócos fehér haját.

Egy második emeleti erkélyen egy száradni kiakasztott foszladozó, napszítta kék ruha zászlóként lobogott a szélben. A ruhát a gazdája régen itt hagyta, mint ahogy a többi lakos is itt hagyta a várost, hátrahagyva személyes tulajdona legnagyobb részét.

A rozsdavöröstől sárgáig mindenféle színárnyalatokban pompázó házfalak, melyeken élénken virítottak a kontrasztos színűre festett zsalugáterek, magas kanyonfalakként fogták közre a keskeny, macskaköves utcát. A legtöbb épület második szintje kissé kiugrott az első fölé, és a még kijjebb nyúló ereszeikkel az égbolt legnagyobb részét eltakarták az utca fölött, a délutáni napfény egy keskeny csíkját leszámítva, ami követte az utca kanyargó vonalát a domboldal enyhe lejtőjén. Az ajtók mind szorosra voltak zárva, a legtöbb ablakon a zsalugáterek is be voltak húzva. Egy keskeny sikátorra nyíló zöld kapu azonban nyitva állt, és a szélben ide-oda lengve meg-megnyikordult.

Zedd végül úgy döntött, hogy nyilván a fény játéka téveszthette meg a szemét, talán egy nyitva maradt ablaktábláról tükröződő fényfolt villanása, ahogy a szél megmozdította az ablakot.

Miután meggyőződött róla, hogy tévedett, amikor emberi mozgást vélt látni, továbbindult, de olyan közel a falhoz tapadva, amennyire csak tudott. A Birodalmi Rend azóta nem tért vissza a városba, mióta Zedd rájuk bocsátotta a Fényhálót, ami hatalmas veszteségeket okozott a támadóknak, de ez nem jelentette azt, hogy a város teljesen veszélytelen lett volna.

Jagang Császár kétségtelenül még most is szerette volna elfoglalni a várost, főként a Varázslók Tornyát, de nem volt ostoba, és tudta, hogy ha még egy pár Fényháló felrobban a csapatai között, bármilyen nagyszámú sereggel is támadott az Újvilágra, akkora veszteségeket szenvedett volna, ami akár a háború kimenetelét is megváltoztathatná. Jagang egy teljes éve viselt háborút a Középföld és D'Hara seregei ellen, és ez alatt összesen sem veszített annyi embert, mint abban az egy vakító villanásban. Nem akart óvatlanul kockáztatni még egy ilyen csapást.

Ilyen vereség után azonban Jagang az eddiginél is jobban szerette volna elfoglalni a Tornyot, és még annál is jobban szerette volna elfogni Zeddet.

Ha Zeddnek lett volna több olyan Fényhálója is, amilyet lázas kutatásai során a Toronyban talált, már régen rábocsátotta volna mindet Jagang hadseregére. Zedd felsóhajtott. Ha lett volna.

Jagang azonban nem tudta, hogy Zeddnek nincs több ilyen összetett varázslata, és amíg a Császár azt hihette, hogy van, addig Zedd elérte a célját, hogy a Birodalmi Rendet távol tartsa Aydindriltől és a Varázslók Tornyától.

Az Inkvizítorok Palotája szenvedett ugyan némi károkat, amikor Jagangot sikerült csellel rávenni, hogy megtámadja, de Zedd úgy ítélte meg, hogy a kísérlet megérte a sajnálatos károkat. Zedd és Adie csapdáján majdnem maga a Császár is rajtavesztett. A károk pedig helyreállíthatók később. Zedd meg is fogadta magában, hogy helyre fogja állíttatni.

Zedd keze ökölbe szorult a gondolatra, milyen közel is kerültek aznap hozzá, hogy végezzenek Jaganggal. De legalább a seregére sikerült megrendítő csapást mérni. És Jagangot is sikerült volna elkapni, ha nincs az a fura fiatal nő. Zedd megrázta a fejét. Életében akkor találkozott először olyan valakivel, akit egyáltalán nem érintett meg a mágia. Tudott róla, hogy elméletben lehetnek ilyenfajta személyek, de bizonyosan soha nem győződött meg róla, hogy valóban léteznek is. Régi könyvekben talált homályos hivatkozások érdekes elméleti spekulációkra adtak lehetőséget a mágia nélküli személyekkel kapcsolatosan, de egészen más dolog volt saját szemével látni ilyen valakit.

Az élmény rendkívül felkavaró volt. Adiet még Zeddnél is jobban megrázta ez a találkozás. Adie vak volt, de a Tehetsége által jobban látott, mint akár Zedd. Aznap azonban nem volt képes meglátni azt a fiatal nőt, aki ott volt ugyan, de bizonyos értelemben mégsem. Zedd fizikai szemeivel gyönyörűnek látta a lányt, aki bizonyos vonásaiban Darken Rahlra hasonlított, de egészében elragadó volt. Az is nyilvánvaló volt, hogy a lány Richard féltestvére: sok vonásban hasonlított rá, különösen a szemei. Ha Zedd meg tudta volna fékezni a lányt, távol tarthatta volna az eseményektől, meggyőzhette volna róla, milyen szörnyű hibát követ el, amikor a Rend oldalára áll, vagy akár ha meg tudta volna ölni, Jagang aznap nem jutott volna ki élve az Inkvizítorok Palotájából, nem tudta volna elkerülni a jogos igazságszolgáltatást.

Zeddnek persze nem voltak illúziói afelől, hogy Jagang elpusztítása önmagában véget vetett volna a Birodalmi Rend jelentette fenyegetésnek. Jagang csupán a nyers erő volt, aki állatias erőszakkal kényszerítette az embereket a Rend iránti vak hűségre hasonlóan erőszakos katonái segítségével. Vak hitre, amely a halált dicsőítette, mint megváltást az alól, amit a Rend prédikátorai az élet romlott nyomorúságának neveztek. Vak hitre, amely szerint az életnek semmi értéke sincs azt leszámítva, hogy véres áldozatul fel lehet ajánlani az önzetlenség oltárán. Vak hitre, ami a saját eszméinek kudarcát azzal takargatta, hogy az emberiség romlottsága az oka, annak, hogy az emberek önző módon nem áldoznak eleget önmagukból valami távoli, megfoghatatlan nagyobb jó érdekében. Vak hitre egy olyan Rend iránt, amelyik görcsösen ragaszkodott a hatalomhoz, melyet más emberek alkotó életének tönkretétele útján szerzett meg.

Egy olyan hit, amely puszta létezése által elvetette a józan észt, és az irracionalitást dicsőítette, nem sokáig lett volna képes fennmaradni erőszak nélkül: erőszak és megfélemlítés nélkül, amelyet Jagang és hasonszőrű alattvalói biztosítottak.

Bár Jagang Császár kétségkívül rendkívül hatékonyan működött, nagy hiba lett volna azt hinni, hogy Jagang halálával a Rend jelentette veszély automatikusan és azonnal semmivé foszlik. A Rend eszméi jelentették a valódi veszélyt. A Rend papjai hamarosan találtak volna másik erőszakos vadembert Jagang helyére.

A Rend rémuralmát egyetlen módon lehet megszüntetni: ha sikerül a tanításaik mélyén rejtőző vegytiszta gonoszságot az igazság fényével bevilágítani, és magukat a Rend igája alatt szenvedőket rávenni, hogy rázzák le magukról a gonosz igáját.

Addig Zedd és társai semmi mást nem tehetnek, mint hogy legjobb tudásuk szerint felvették a harcot a Birodalmi Renddel, és igyekeztek visszaverni vagy legalább a terjeszkedését megállítani.

Zedd kidugta a fejét egy sarok mögül, körülnézett, hallgatózott, megszagolta a szelet, a környéken ólálkodó emberek után kutatva. A város üres volt, de alkalmanként a Birodalmi Rend pár csellengő katonája beóvakodott az utcáira.

A Fényháló okozta rombolás nyomán pánik szállta meg a Rend táborát. Sok katona a dombok közé menekült. Amikor a sereg újra összeállt, sok katona úgy döntött, inkább dezertál és nem tér vissza az egységéhez. A dezertőrök tízezreit fogták el és végezték ki, aztán a testüket temetetlenül hagyták elrothadni elrettentő például, megmutatva, mi történik azokkal, akik elhagyják a Birodalmi Rend nagyobb dicsőségének az ügyét, vagy ahogy a Rend szerette hangoztatni, a nagyobb jó ügyét. A szökevények jó része ezek után megváltoztatta a döntését és visszaóvakodott a táborba.

Ezzel együtt maradtak olyanok is, akiket nem fogtak el, és vissza sem tértek a sereghez. Miután Jagang hadai eltávoztak, ezek a kiéhezett és lerongyolódott emberek egy ideig bejártak a városba fosztogatni, néha egyedül, néha kisebb csoportokban. Zedd már maga se tudta számon tartani, hány ilyet ölt meg.

Többé-kevésbé biztos volt benne, hogy mostanra ezek a csavargók már mind elpusztultak. A Rend főként városokból verbuválta az embereit. Ezek a katonák nem voltak a vadonbeli élethez szokva. Az ő dolguk az volt, hogy megfélemlítsék az ellenséget, gyilkoljanak, raboljanak, fosztogassanak és erőszakoskodjanak. Egész hadtáposztagok szolgálták ki őket folyamatosan és szervezetten, fegyverekkel, felszereléssel, élelemmel, állandó utánpótlást biztosítva mindenből, amire csak a katonáknak szükségük volt. Ezek a katonák durva és erőszakos emberek voltak, de rászorultak arra, hogy kiszolgálják őket, a túlélésük a csapattól, a többiektől függött. Saját erejükből nem sokáig voltak képesek életben maradni az Aydindrilt környékező erdős hegyekben.

Zedd már jó ideje nem látott közülük egyet sem. Meglehetősen biztos volt benne, hogy vagy éhen haltak vagy megölték őket, esetleg régen elindultak vissza délre, az Óvilágba.

Annak persze még mindig fennállt a lehetősége, hogy Jagang orgyilkosokat küld Aydindrilbe. Ezek közt ott lehetnek a Fény Nővérei, vagy, ami még rosszabb, a Sötétség Nővérei is. Ezért aztán Zedd ritkán hagyta el a Torony biztonságos menedékét, és amikor megtette, akkor is rendkívül óvatos volt.

Azt is utálta, hogy egy ennyire élettelen városban kell járkálnia. Élete nagy részében ez a város volt az otthona. Még jól emlékezett az időkre, amikor a Torony lázas tevékenység színhelye volt. Messze nem annyira, mint az ősi időkben, de azért pezsgett az élettől, telve a legkülönfélébb emberekkel.

Észrevette, hogy az emlék hatására önkéntelenül elmosolyodott.

A mosoly azonban szinte azonnal lehervadt az arcáról. A város most örömtelen látvány volt, elhagyatott. Nem siettek járókelők az utcáin, nem pletykálkodtak az ablakon kihajoló háziasszonyok szemközti szomszédaikkal, nem nyüzsögtek árusok a piacon. Nem is olyan régen itt még megálltak egy-egy kapualjban beszélgetni, a keskeny utcákon kereskedők húzták kordéikat és játékos kedvű gyerekek cikáztak a járókelők között. Zedd szomorúan felsóhajtott a kihalt utcák láttán.

De legalább a lakosok élete biztonságban volt, habár nagyon messze az otthonaiktól. Bár Zedd nézetei számos alapvető dologban eltértek a Fény Nővéreiétől, tudta, hogy a Prelátusuk, Verna, és a többi szabad Nővér vigyázni fognak Aydindril népére.

A gond csak az volt, hogy most Aydindrilben Jagang a Tornyot leszámítva nem talált semmit, ami számára értéket képviselt volna, viszont sokat veszthetett, ha a városban marad. Megfordította maradék haderejét, és keletre indult a Középföld megmaradt erői ellen. Persze a d'harai sereg ott várta a keleti hegyek között, és Zedd jól tudta, milyen félelmetes erőt is képvisel az a sereg, de egy pillanatig sem áltatta magát azzal, hogy bármi esélyük is lehetne a Birodalmi Rend még megtépázottan is lehengerlő erejű hadaival szemben.

Jagang azért hagyta el a várost, hogy a d'harai erők nyomába eredjen. A Birodalmi Rend nem nyerhette meg a háborút egy üres városban üldögélve. Egyszer s mindenkorra szét kellett zúzniuk minden ellenállást, hogy ne maradhasson egyetlen, saját erejéből meggazdagodott polgár sem, aki puszta létével megcáfolhatja a Rend hazug tanításait.

Most, hogy Jagang egészen idáig feljutott Északra, gyakorlatilag kettévágta seregével a Középföldet. Útvonala mentén mindenütt csapatokat hagyott hátra, hogy megszállás alatt tartsák az elfoglalt városokat és falvakat. Most a Rend fő ereje keletre indult vérre szomjazva, a magára maradt D'Hara ellen. A Középföld kettévágásával Jagang sokkal hatékonyabban törhetett le minden lehetséges ellenállást.

Zedd jól tudta, hogy az Újvilág nem adta fel könnyedén az állásait. Ő maga, Kahlan és sokan mások, hónapokon át minden erejüket megfeszítve azért küzdöttek, hogy megpróbálják megállítani Jagang erőit.

Zedd az elkeseredett harcok fájdalmas emlékét felidézve a nyakán összefogta a köpenyét, visszaemlékezve a rengeteg veszteségre, halottakra és haldoklókra, elveszített barátokra és arra, hogy semmi sem volt elegendő Jagang számbeli fölénye ellen. Csak idő kérdése és az Óvilág hordái mindent leigáznak.

Richard és Kahlan nem tudnák túlélni a Birodalmi Rend végső hódítását. Zedd vékony, csontos ujjaival eltakarta remegő ajkát a rettenetes gondolatra, hogy őket is elveszítheti. Ők ketten voltak Zedd megmaradt családja. Ők ketten jelentettek mindent Zedd számára.

Az öreg varázslót a reményvesztettség lesújtó hulláma öntötte el, és annyira elgyengült tőle, hogy le kellett ülnie a félbevágott fatörzsből eszkábált padra egy bedeszkázott ajtajú cipőüzlet előtt. Amikor a Birodalmi Rend végül minden ellenállást lever, Jagang vissza fog térni Aydindrilbe, és meg fogja ostromolni a Tornyot. Előbb vagy utóbb, az is a kezébe fog kerülni.

A jövő, ahogyan Zedd most látta, szürke, reménytelen árnyékba borult a Birodalmi Rend zsarnoksága alatt. Ha a világot eltakarja ez az árnyék, valószínűleg nagyon hosszú időnek kell majd eltelnie, mire az emberiség újra kitörhet alóla a szabadságba. Ha egyszer a szabadság kénytelen behódolni a zsarnokság előtt, évszázadokra el lehet fojtani, mielőtt a lángjai újra kitörnek, hogy elhozzák a fényt a világnak.

Zedd rövid üldögélés után rákényszerítette magát, hogy újra felkeljen. Végtére is, ő volt az Első Varázsló. Került már máskor is reménytelenül szorult helyzetbe, és akkor is sikerült megfordítania a küzdelem kimenetelét. Még mindig megvolt az esély rá, hogy ő és Adie találnak valamit a Toronyban, ami segítségükre lehet, vagy rábukkanhatnak a könyvtárban olyan információkra, amelyek értékes előnyhöz juttathatják őket Jaganggal szemben.

Amíg élnek, töretlenül küzdhetnek céljuk eléréséért. És még mindig van valós esélyük a győzelemre.

Győzni fogok – mormogta magában.

Zedd most örült neki, hogy Adie nincs mellette, és nem láthatja ilyen elgyengült állapotban, hogy még ha csak időlegesen is, de valós lehetőségnek ítélje a vereséget. Adie alighanem vég nélkül korholná érte és teljes joggal.

Megint mormogott magában. Aligha vádolhatná őt valaki is tapasztalatlansággal, tehetetlenséggel, azzal, hogy nem képes megfelelni a kihívásoknak. És ha valóban vannak orgyilkosok a környéken, mágiahasználók vagy sem, gyorsan szembe találják majd magukat Zedd számos meglepetéseinek egyikével, amelyet szertehagyott a város és a Torony védelmére. Csúf kis meglepetéseket.

Állát felszegve Zedd elmosolyodott, és befordult egy keskeny sikátorba. Útja szedett-vedett kis udvarok között vezetett, amelyekben üresen tátongó tyúkólak, galambdúcok ácsorogtak. Tekintete végigfutott az apró hátsó udvarokon is, ahol virágok és zöldségek nőttek elvadultan, gondozatlanul, ruhaszárító kötelek árválkodtak üresen, rendezett farakások, szénabálák várták, hogy tulajdonosaik hazatérjenek és hasznosítsák őket.

Útja során Zedd megállt néhány zöldséges kertnél, és begyűjtötte a spontán nőtt termést. Bőséggel talált salátát, spenótot, némi sütőtököt és zöld paradicsomot, még pár cső borsót is. Zsákmányát vászonzsákba gyűjtötte, és vállára vetette, aztán tovább keresgélt a kertekben, a szabálytalan foltokban kinőtt hagymaszigetek, babbokrok, répák, retkek között. Megállapította, hogy ezeknek még kell egy kis idő, hogy beérjenek.

Bár a zöldségfélék nem hoztak túl jó termést a gondozás hiánya miatt, a városban mindenfelé lehetett maguktól nőtt zöldséget találni a kertekben, ami azt jelentette, hogy Zedd és Adie még jó sokáig friss élelmiszerhez juthattak. Talán Adie még el is tud tenni belőle egyet-mást télire. A répát, zellert, gyökeret el tudják tárolni a Torony hidegebb részében, a kevésbé tartós zöldségféléket pedig majd befőzik. Ennivalójuk lesz, több is, mint elég.

A sikátorban haladva a sarok közelében Zedd egy bokorra lett figyelmes, amelyik két ház között, egy kerítésre felkapaszkodva zöldellt. A dús szederbokor roskadozott az érett terméstől. Zedd jókora adagot szedett a puha, fekete bogyókból egy leterített vászonkendőbe, miközben időről időre azért gondosan körbekémlelt. Aztán a kendő négy sarkát összekötötte, és a csomagot a zsák tetejére rakta, a súlyosabb holmi fölé.

Még mindig bőségesen maradt az érett szederből, és Zedd nem szívesen hagyta volna ott a finom gyümölcsöt a madaraknak vagy, hogy csak ott száradjon a bokron, ezért a zsebeit is megtöltötte szederrel. Attól nem kellett tartania, hogy a szedrezés elveszi az étvágyát a vacsorától. Még hosszú út várt rá hegynek felfelé a Toronyig, nem is ártott, hogy van mit csipegetnie közben. Adie ma estére sűrű, tartalmas ragut készít füstölt sonkából. Zeddet egyáltalán nem fenyegette az a veszély, hogy holmi bogyók elveszik az étvágyát a ragutól. Adie örülni fog a zöldségeknek, és biztosan mindjárt bele is akarja főzni őket a raguba. Adie nagyszerű szakács volt, bár ezt Zedd semmi pénzért el nem ismerte volna hangosan, nehogy az asszonynak fejébe szálljon a dicsőség.

***

A kőhídhoz érve Zedd hátrafordult, és végignézett a hegyoldalon felfelé vezető széles utcán. Nem hallott más hangot, mint a szél motozását a fák ágai között, és nem látott más mozgást, mint a szélfútta falevelek lengedezését. Ennek ellenére jó hosszan állt, és nézte az üres utcát.

Végül megfordult, és megindult a hídon, amely száz lépésnél is rövidebb hosszúságban feszült a szakadék fölött, amelynek csaknem függőleges oldalai több, mint ezer méteres mélységbe nyúltak. A felhők jóval a híd alatt simultak a kopár sziklafalakhoz. Bár Zedd számtalanszor haladt már át ezen a kőhídon, de egy kicsit még most is felkavarodott a gyomra minden alkalommal. Sajnos, szárnyak híján ez volt az egyetlen út a Toronyba... leszámítva azt a kis cseles átjárót, amit utoljára gyerekkorában használt.

A Toronyhoz vezető úton és magán a hídon stratégiai fontosságuk miatt Zedd annyira teletömte az egész útvonalat a csapdáival és kelepcéivel, hogy bárki is jön a közelükbe, nem marad életben pár lépésnél tovább. Még a Sötétség Nővérei sem lennének képesek itt keresztül jutni. Pár Nővér megkísérelte a lehetetlent: az életükkel fizettek érte.

Ezek a Nővérek gyaníthatták, hogy efféle csapdákat csakis maga az Első Varázsló állíthatott nekik, és alighanem meg is érezték a csapdák körül a figyelmeztető pajzsok erejét, de Jagang nyilván nem hagyott nekik semmi más választást, és megparancsolta nekik, hogy kíséreljék meg a bejutást, ha kell, akár életüket is feláldozva a Rend érdekében és javára.

Vernát egyszer rövid időre foglyul ejtette az Álomjáró, és a Prelátus elmondta Zeddnek a tapasztalatait abban a reményben, hogy talán sikerülhet valami módszert találni Jagang erejének semlegesítésére azon túl is, hogy valaki szívből fakadó hűséggel esküt tesz a Rahl Nagyúrra, aktiválva ezzel a Kötődést, és az általa nyújtott védelmet az Álomjáró elől. Zedd meg is próbálkozott valami ellenvarázslat kidolgozásával, de nem járt sikerrel. A Nagy Háborúban nála sokkal képzettebb, ráadásul a Tehetség mindkét oldalával rendelkező varázslók is próbálkoztak az Álomjárók elleni védővarázslattal. Ha egy Álomjáró egyszer beférkőzött valakinek az elméjébe, akkor nem volt többé semmi esélye. Az áldozatnak azt kellett tennie, amit az Álomjáró parancsolt neki, még ha a parancs teljesítése az életébe került is.

Zedd erősen gyanította, hogy az Álomjáró áldozatai közül jó néhányan hálás megkönnyebbüléssel fogadták volna a halált. Az öngyilkosságot Jagang mentálisan megtiltotta, mert szüksége volt a Nővérek és a többi varázstudók képességeire.

Ezeket Jagang saját személyes tulajdonának tekintette, és nem engedhette meg, hogy vagyontárgyai mind az öngyilkosságba meneküljenek a mentális rabság nyomorúsága elől. De amikor a biztos halálba küldte őket, mint például a Varázslók Tornyába való behatolásra, akik belepusztultak, legalább a folytonos szenvedéssé torzult életük kínjaitól is megszabadulhattak.

A Torony ott magasodott Zedd előtt a hegyoldalban. A legtöbb emberben tiszteletteljes félelmet ébresztő, fekete kőből épült, égbe szökő falak Zedd számára az otthon melegét jelentették. Tekintete végigfutott a bástyafalakon, és eszébe jutott, hogyan sétált e falak tetején a feleségével sok-sok évvel ezelőtt. Egy egész élettel ezelőtt. A Toronyból Zedd gyakran csodálta meg Aydindril szépséges látványát. Egyszer azért haladt végig a hídon és a mögötte nyíló átjárókon, hogy elhozza a parancsot, keljenek a Középföld védelmére a d'harai támadók ellen, akiket Darken Rahl, Richard apja vezetett.

Ez is olyan távolinak tűnt, mintha egy egész emberöltő telt volna el azóta. Most Richard, Zedd unokája volt a Rahl Nagyúr, aki sikeresen egyesítette a Középföld legnagyobb részét a D'Harai Birodalom uralma alatt. Zedd a fejét rázva álmélkodott rajta, milyen csodálatos dolog, hogy Richard mindent teljesen megváltoztatott. Richard munkájának eredményeként most Zedd is a D'Harai Birodalom alattvalója volt. Ez valóban csoda.

Mielőtt elérte a híd túloldalát, Zedd lepillantott a szakadékba. Mozgás ragadta meg a tekintetét. Csontos ujjaival a durva kőkorlátot megmarkolva kissé kihajolt, hogy jobban szemügyre vegye. Odalent, de a felhőréteg felett, két hatalmas madarat pillantott meg, amelyek a szakadék két fala között vitorláztak.

Feketék voltak, mint a hold nélküli éjszaka. Zedd sohasem látott még ilyen madarakat. Nem tudta mire vélni, hogy mit keresnek errefelé.

Mikor visszafordult a Torony felé, három ugyanolyan nagy fekete madarat vett észre a Torony fölött. Úgy döntött, nem lehetnek mások, mint hollók. A hollók nagy madarak. Nyilván a távolságukat ítélte meg tévesen, talán a miatt, mert már olyan éhes. Eldöntve magában, hogy biztosan hollók lehetnek, megpróbálta újra megbecsülni a távolságukat, de a madarak addigra már eltűntek. Lenézett a szakadékba, de már a másik kettőt sem látta sehol.

Mikor Zedd a vas kapurostély alatt áthaladt, és megérezte a Torony meleg, barátságos üdvözlő varázslatát, egy pillanatra elöntötte a magányosság érzete. Borzasztóan hiányzott neki Erilyn, rég halott felesége, meg az ugyancsak régen elvesztett lánya. És, jaj, drága szellemek, mennyire hiányzott neki Richard! Aztán elmosolyodott, mert eszébe jutott, hogy immár Richard is felnőtt, nős ember. Csodálatos idők voltak, amikor részt vehetett Richard felnevelésében. Micsoda idők voltak, amikor ott élt Nyugatföldön, távol a Középföldektől, távol a mágiától, a felelősségtől és ott volt az az állandóan kíváncsi, mindent tudni akaró kisfiú, és a világ ezernyi csodája, amelyeket segített felfedezni és megértetni a gyerekkel.

Bent a Toronyban a lámpások kötelességtudóan lobbantak fel Zeddicus Zu'l Zorander Első Varázsló előtt, aki végighaladt a hosszú folyosókon, át a hatalmas termeken, a mérhetetlen nagy erődítmény belsejébe. Elhaladt az általa felállított mágikus csapdák mellett, közben rutinosan ellenőrizte mágikus szövedéküket, és valamennyit érintetlennek találta. Megnyugodva sóhajtott fel. Nem hitte, hogy bárki is elég bolond lenne hozzá, hogy megkíséreljen bejutni a Toronyba, de soha nem lehet tudni. A világ teli van bolondokkal. Nem szívesen hagyott szerteszét ilyen veszélyes varázslatokat mindenfelé a Toronyban az erődítményt már réges-rég óta őrző mágikus pajzsok erejét megtámogatva, de nem mert enyhíteni a készültségen.

Ahogy a hatalmas gyűlésteremben elhaladt egy hosszú asztal mellett, ahogy gyerekkora óta mindig, most is végighúzta az ujját az asztal erezett csokoládébarna márvány tetejének peremébe vájt sima szegélyű rovátkán. Megtorpant, összevont szemöldökkel meredt az asztalra, és rájött, hogy az asztalban van valami, aminek hirtelen szükségét érezte: egy gombolyag finom, sötét színű fonal, amit három évvel ezelőtt arra használtak, hogy szalagokat és más díszítő elemeket kötözzenek vele a gyűlésterem fali lámpatartóira az aratóünnep tiszteletére.

És valóban, az asztal középső fiókjában meg is találta a gombolyagot. Kivette, és belecsúsztatta az egyik zsebébe, amelyből már rég elfogyott a szeder. Az asztal mellett álló vas tartóból kiemelt egy hat kis csengővel ellátott pálcát. A pálca, amelyhez hasonlók százával, ha nem ezrével hevertek szerte a Toronyban, arra való volt, hogy a szolgáknak lehetett csengetni vele. Magában megint felsóhajtott. Évtizedek múltak el azóta, mióta utoljára családostól szolgák laktak a Toronyban.

Zedd még emlékezett a szolgák folyosókon futkározó gyermekeinek hangos, boldog kacagására, ami élettel töltötte meg a Tornyot.

Zedd megfogadta magának, hogy egy napon majd újra gyerekzsivaj veri fel a Torony csendjét: Richard és Kahlan gyermekeinek boldog nevetése. Széles mosolyától arccsontján megfeszült a bőr.

A kőfalakba vájt ablakokon és egyéb nyílásokon át sok terem és folyosó elegendő megvilágítást kapott, de a Toronyban voltak kevésbé jól megvilágított részek is. Zedd ilyen sötét helyeket keresett, amely megfelelt a szándékainak. Az ajtóban keresztbe kihúzott egy szál fonalat, ráakasztotta az egyik csengőt, és a fonal két végét kétoldalt a durva felületű kőpárkányokra kötötte. A folyosók és átjárók labirintusában mélyebbre hatolva több szálat is kifeszített olyan helyeken, ahol nehéz volt észrevenni. Néhány további hívópálcát is össze kellett szednie, hogy minden fonalra jusson csengő is.

Bár a járatok keresztül-kasul voltak szőve mágiával, nem lehetett tudni, milyen hatalommal rendelkeznek a Sötétség Nővérei. A behatolók mágiát fognak keresni, nem csengőket.

Soha nem árt egy kis plusz óvatosság.

Zedd igyekezett jól megjegyezni, hová feszítette ki a fonalakat. Majd Adie-nek is el kell mondania. Persze nem igazán hitte, hogy Adie-nek különösebben szüksége lenne figyelmeztetésre a mágikus látása mellett. Zedd biztos volt benne, hogy Adie vak létére bárki másnál jobban lát.

A sonkás ragu csodálatos illatát követve Zedd megérkezett a könyvespolcokkal körberakott, kényelmes szobába, amelyben többnyire tartózkodni szoktak Adie-vel. Az ősi mintájú faragványokkal díszített alacsony gerendákra Adie fűszerkötegeket aggatott szárításra. A jókora kandalló előtt bőrdívány állt, Az Aydindril lélegzetelállító felülnézeti látképét mutató gyémántmetszéses ólomüveg ablakok előtt álló ezüstberakásos asztalt pedig kényelmes székek állták körül.

A Nap lenyugvóban volt, odalent a város meleg fényben fürdött. Majdnem ugyanolyannak látszott, mint bármikor máskor, kivéve, hogy most sehonnan sem bodorodtak árulkodó füstpászmák a vacsorafőző tűzhelyek kéményeiből.

Zedd a begyűjtött élelemmel teli vászon hátizsákját egy, a dívány mögött álló mahagóni asztalon felhalmozott könyvrakásra tette. Közelebb húzódott a tűzhöz, közben nagyokat szippantott a ragu mámorító gőzéből.

– Adie – szólította Zedd az asszonyt. – Ez az illat csodálatos! Körülnéztél ma odakint? Nagyon furcsa madarakat láttam.

Mosolygott, és újabb mélyet szippantott az illatból.

– Adie, szerintem ez már elkészült – szólt oda a szoba egyik oldalából nyíló éléskamra irányába. – Azt hiszem, legalábbis meg kellene kóstolnunk. Nem árt, ha ellenőrizzük, hogy jó-e, tudod?

Hátrapillantott a kamraajtó felé.

– Adie, figyelsz te rám egyáltalán?

Az ajtóhoz ment, és bekukkantott a kamrába.

– Adie? – kiáltott le a kamra hátuljából induló lépcsőkön. – Odalent vagy?

Mikor nem kapott választ, Zedd szája elégedetlen fintorra húzódott. Adie? – A csodába is, asszony, merre kószálsz?

Visszafordult, és a tűz fölé vaskampóra akasztott fazék felé kukucskált, amelyben a ragu rotyogott.

Kivett egy hosszú nyelű fakanalat a kamrában álló pohárszék aljából. A kanállal a kezében megállt, és ismét a lépcső felé fordult.

– Nem muszáj sietned, Adie. Idefent leszek... olvasok.

Elvigyorodott és a raguval teli fazékhoz sietett.

13. FEJEZET

Richard sietve felpattant, amikor meglátta, hogy Cara egy vízmosás alján a tábor felé igyekezve egy férfit lökdös maga előtt, akinek az alakja valahonnan ismerősnek tűnt Richard számára, a gyorsan fogyó alkonyi fényben azonban nem tudta kivenni az arcát. Richard gyorsan körbekémlelt a környező sekély vízmosások, sziklás dombok és a mögöttük emelkedő meredek lejtők irányába, de senki mást nem látott.

Friedrich délre ment ki felderítő útra, Tom pedig nyugatra, hogy akárcsak Cara, megbizonyosodjanak róla, nincs-e valaki a közelükben, és hogy elég biztonságos helyet választottak-e éjszakai táborhelyül. Mindnyájan kimerültek voltak az egyre nehezülő terepen, kanyargós útvonalon megtett hosszú úttól.

Cara északon volt felderíteni a terepet: abban az irányban, amerre igyekeztek, és amelyet Richard potenciálisan a legveszélyesebbnek ítélt meg. Jennsen is otthagyta az állatokat, és azt figyelte, kit hoz magával a Mord-Sith.

Felegyenesedve Richard azt kívánta, bár ne állt volna fel olyan hirtelen: kissé megszédült tőle. Képtelen volt lerázni magáról a fura elkülönültség-érzést: önmagát figyelve mintha valaki mást figyelt volna, ahogyan viselkedik, mozog, beszél.

Amikor összeszedte magát, és kényszerítette, hogy koncentrálja a figyelmét, ez az érzés néha legalább részlegesen eltávolodott: ilyenkor az is felmerült benne, hogy ez az egész csak a saját képzeletének terméke.

Kahlan keze felsiklott Richard karján, és úgy markolta meg, mintha attól tartana, hogy Richard elveszítheti az egyensúlyát.

– Jól vagy? – suttogta oda Richardnak. A férfi szótlanul bólintott, közben félig Carát és az általa kísért férfit figyelte, félig továbbra is a környéket fürkészte. Aznap délután külön kis lovaglásuk végén, amit azért tettek, hogy a könyvből megtudottakat megbeszéljék, Kahlan még inkább aggódni kezdett Richard miatt. Mindkettőjüket aggasztotta, amit Richard olvasott, de Kahlan ebben a pillanatban a férje miatt még inkább nyugtalankodott.

Richard úgy vélte, valami enyhébb lázas betegség bujkálhat benne. Ez megmagyarázná, miért fázik, amikor mindenki másnak melege van. Kahlan időről időre meg is tapogatta Richard homlokát, vagy a keze fejét simította az arcára.

Richard szívét megmelengette Kahlan érintése, de Kahlan nem reagált a férje mosolyára, csak tovább tüsténkedett körülötte.

Kahlan is úgy érezte, Richardnak lehet egy enyhe láza. Egyszer még Jennsent is megkérte, nézze meg Richard homlokát, vajon ő is melegebbnek érzi-e. Jennsen úgy vélte, ha van is láza Richardnak, az csak enyhe hőemelkedés lehet. Cara eddig megelégedett Kahlan véleményével, hogy nem érzi komolyan lázasnak a Rahl Nagyurat, és nem érezte szükségét, hogy személyesen bizonyosodjék meg róla.

A láz volt az utolsó, amire e pillanatban Richardnak szüksége volt. Voltak fontosabb... fontosabb... valami fontosabb.

De most valahogy nem jutott eszébe, mi fontosabb. Erősen igyekezett koncentrálni, hogy visszaemlékezzen a Cara kísérte fiatalember nevére, vagy legalább arra, hol látta már korábban.

A lenyugvó Nap utolsó sugarai rózsaszín ragyogásba öltöztették a keleti hegyek csúcsait. A közelebbi dombokat már az alkony szürke árnyéka borította. A közeledő sötétségben az apró tábortűz egyre szélesebb körben festette meleg sárgás-narancs színre a tábort. Richard ragaszkodott hozzá, hogy a tábortüzük mindig kicsi legyen, nem akarta a szükségesnél jobban hirdetni, hol tartózkodnak éppen.

– Rahl Nagyúr – szólította meg tisztelettudóan a fiatal férfi, amint a tábor területére lépett. Tétován meghajtotta előtte a fejét, láthatóan nem volt biztos benne, hogy ez a főhajtás vajon megfelelő tiszteletadásnak számít, vagy sem. – Megtiszteltetés számomra, hogy újra találkozhatunk.

A férfi pár évvel lehetett fiatalabb Richardnál, göndör fekete haja széles vállát fedő szarvasbőr zubbonyának gallérjára hajlott. Övébe tűzve hosszú kést hordott, kardot nem viselt.

Fülei úgy ágaskodtak feje két oldalán, mintha szándékosan terjesztené ki őket, hogy minden szót jobban hallhasson. Richard úgy vélte, gyerekkorában sokat ugrathatták a fiatalembert a fülei miatt, de most, hogy felnőtté vált, szétálló fülei komoly, céltudatos külsőt kölcsönöztek neki. Amilyen izmos volt a férfi, Richard kételkedett benne, hogy mostanában bárki is merne célzást tenni a füleire.

– Ne haragudj, de... nem igazán jut most eszembe...

– Ó, hát persze, hogy nem emlékszel rám, Rahl Nagyúr. Hiszen én csak egy...

– Sabar – mondta ki Richard, ahogy eszébe jutott. – Sabar.

Te raktad a tüzet Priska öntödéjében Altur'Rangban.

Sabar sugárzott a boldogságtól.

– Úgy van. El sem tudom hinni, hogy emlékszel rám.

Sabar egyike volt azoknak az embereknek az öntödében, akik azért juthattak munkához, mert Richard akkor is tudott nyersanyagot szállítani Priskának, amikor senki más nem.

Sabar megértette, milyen keményen kellett küzdenie Priskának azért, hogy fenntarthassa az öntödéjét a Rend zsarnoki, folyton változó, ellentmondásos parancsokkal teli uralma alatt. Sabar jelen volt akkor is, amikor a Richard faragta szobrot leleplezték: láthatta a szobrot, mielőtt szétzúzták. Ott volt a forradalom kezdeteinél Altur'Rangban, ott küzdött Victor, Priska és a többiek oldalán, akik képesek voltak megragadni a megfelelő pillanatot. Sabar részt vett a saját szabadságáért, a barátai szabadságáért és a szeretett városa szabadságáért folytatott küzdelemben.

Az volt az a nap, ami mindent megváltoztatott.

Ez az ember, sok máshoz hasonlóan a Birodalmi Rend alattvalója volt – Richardék ellenségei közé tartozott – mégis igazságos törvények alatt szerette volna élni a saját életét, nem zsarnokok parancsuralma alatt, akik a legfőbb jó kegyetlen illúziója nevében megfosztják minden lehetőségtől, hogy jobbá tehesse saját életkörülményeit.

Richard most vette észre, hogy mindenki feszült várakozással figyeli őket, mintha valami veszedelemtől tartanának.

Gyorsan Carára mosolygott.

– Minden rendben. Ismerem.

– Ő is azt mondta – felelt Cara. Sabar vállára tette a kezét, és lefelé nyomta. – Foglalj helyet.

– Úgy is van. – Richard örült, hogy Cara viszonylag barátságosan viselkedik. – Ülj le, és mondd el, miért jöttél.

– Nicci küldött.

Richard megint felpattant Kahlannal együtt.

– Nicci? Éppen hozzá igyekszünk.

Sabar bólintott, és félig felemelkedve ülőhelyéről megmerevedett, mert nem volt biztos benne, hogy fel kellene-e állnia, amikor Richard és Kahlan áll, vagy maradhat ülve.

Cara nem ült le. Úgy állt Sabar mögött, mint az ítéletvégrehajtó az elítélt mögött. Cara is ott volt, amikor Altur'Rangban megkezdődött a forradalom, és talán emlékezett is Sabarra, de ez semmi különbséget nem jelentett. Cara senkiben nem bízott meg, ha Richard és Kahlan biztonságáról volt szó.

Richard intett Sabarnak, hogy maradjon ülve.

– Hol van Nicci? – kérdezte, miközben ő és Kahlan újra leültek egymás mellé egy felgöngyölt takaróra. – Jön ő is hamarosan?

– Nicci megkért, mondjam meg, hogy olyan hosszan várt rátok, ahogy csak lehetett, de fontos események miatt nem tudott tovább várni.

Richard csalódottan felsóhajtott.

– Velünk is történt egy és más. – Kahlant foglyul ejtették, és a Teremtés Oszlopaihoz hurcolták, hogy ezzel csalják csapdába Richardot. Richard azonban most nem kezdett bele a történtek részletezésébe, ehelyett röviden csak ennyit mondott: – Megpróbáltunk eljutni Niccihez, de először máshová kellett sürgősen elmennünk. Elkerülhetetlen volt.

Sabar bólintott.

– Aggódtam, amikor Nicci visszatért, és elmondta, hogy ti nem jelentetek meg a megbeszélt találkozóhelyen, de ő is azzal nyugtatott meg, hogy nyilván valami nagyon fontos ügy kötött le benneteket, azért nem értetek oda.

– Victor Cascella, a kovács nagyon nyugtalan lett, amikor Nicci ezt elmondta nekünk. Azt hitte, hogy Niccivel együtt jöttök vissza. Azt mondta, más helyek, ahol vannak ismerősei, akikkel ő és Priska üzleti kapcsolatban állnak, szintén a forradalom küszöbén állnak. Ezeken a helyeken hallottak az Altur'Rangban történtekről, hogy hogyan döntötték meg a Rendet, és hogyan boldogulnak azóta ott az emberek. Azt mondta, ismer embereket ezeken a helyeken, akik ugyanúgy küzdenek a túlélésért a Rend diktatúrája alatt, ahogy mi tettük, és ők is ugyanúgy szabadok akarnak lenni. Victor segítségét kérték hozzá.

– Néhány Testvérnek a Rend Testvériségéből sikerült megszöknie Altur'Rangból. Ezek más városokba menekültek, és ott akarják bebiztosítani, hogy a forradalom ne terjedhessen tovább. A kegyetlen megtorlások, amit ezek a Testvérek a lázadás gyanújába keveredett emberekkel szemben alkalmaznak, jó néhány értékes emberi életet követeltek már, ártatlanokét és olyanokét is, akik fontos kulcsfigurák voltak a Rend megdöntésének ügye számára. A Testvérek az összes nagyobb városban igyekeznek szilárdan kézben tartani a kormányt, és megszervezték a Rend védelmét a forradalom ellen. Biztos vagyok benne, hogy a Rend néhány papja Jaganghoz is eljutott, hogy jelentse neki Altur'Rang elestét, a veszteségeket, amelyet a Rend elszenvedett a harcokban, Narev Testvér és tanítványai halálát.

– Jagang már tud Narev Testvér haláláról – szólt közbe Jennsen, és egy ital vízzel kínálta meg Sabart.

A hírre Sabar elégedetten elmosolyodott. Megköszönte a vizet, aztán visszafordult Richard és Kahlan felé, és kissé előre dőlve feléjük, folytatta a beszámolóját.

– Priska szerint a Rend le akarja majd törni az altur'rangi sikeres forradalmat, mert nem engedheti meg magának, hogy a város példája másokat felbátorítson. Azt mondja, ahelyett hogy a forradalom kiterjesztésével foglalkoznánk, a védelemre kellene felkészülnünk, és hadrendbe állítanunk minden fegyverre fogható embert, mert a Rend azzal a szándékkal fog visszatérni hatalmas erőkkel, hogy minden élő embert lemészároljon Altur'Rangban.

Sabar itt habozva megállt elbeszélésében, szemmel láthatóan őt is aggasztotta Priska figyelmeztetése.

– Victor viszont azt mondja, addig kell ütni a vasat, amíg meleg, és most kell bebiztosítanunk magunknak az igazságos és biztonságos jövőnket, nem meglapulni, várakozva arra, hogy a Rend összeszedje magát, és visszatérjen elvenni tőlünk ezt a jövőt. Azt mondja, ha a forradalom mindenfelé felüti a fejét, a Rend nem lesz képes olyan könnyen kioltani a lángot.

Richard fáradt mozdulattal simított végig az arcán.

– Victornak igaza van. Ha Altur'Rang megmarad a szabadság egyetlen szigetének az ellenséges terület szívében, a Rend bizonyosan vissza fog térni, és kivágja azt a szívet. A Rend jól tudja, hogy torz eszméivel képtelen lenne fennmaradni a brutális, nyers erő támogatása nélkül, ezért kell a hitüket erőszakkal az emberekre kényszeríteni. A nyers erőszak nélkül a Rend összeomlana.

– Jagang húsz évet szánt arra, hogy megfelelő úthálózat kiépítésével egységbe kösse össze az Óvilág sokféle, egymással rendszertelen kapcsolatokban álló területeit a Birodalmi Rend hatalma alatt. Ez egyike volt a sikerhez vezető eszközeinek.

Sok helyen a papjainak a prédikációi és agitációi eredménytelenek maradtak. Az úthálózat tette lehetővé, hogy Jagang gyorsan eljuthasson bárhová a seregeivel, és letörje az engedetlenséget, megölje azokat, akik nyíltan szembeszegültek a Renddel. Ami még fontosabb, miután kiirtotta azokat, akik szembefordultak a Rend tanításaival, a fiatalok agyát, akik már nem is ismertek másfajta életet, megtöltötte vak hittel a Rend tanításai iránt, és a nemesnek vélt ügyért – valami elvont, mindenek fölött álló legfelsőbb jó ügyéért – meghalni is kész fanatikusokat nevelt belőlük. Ezek a fiatalok, a Rend tanításaitól megszédített fejjel most északra mentek a háborúba, hogy meghódítsák az Újvilágot, és lemészárolják mindazokat, akik nem hajlandók elfogadni az ő önzetlen, emberbaráti tanaikat.

De amíg Jagang és mérhetetlen serege északon jár, a Rend sebezhetővé válik idelenn, délen. Ez a gyengeség a mi esélyünk, és meg is kell ragadnunk ezt az esélyt. Most, hogy Jagang és katonái távol vannak, az utakon, amelyeket ő építtetett, mi terjeszthetjük szét gyorsan és hatékonyan a forradalom lángját.

A szabadság fáklyáját az olyan emberek lelkesedése gyújtotta meg, akik saját kezükbe tudták venni az életük irányítását, mint ti Altur'Rangban. Fel kell emelni a fáklyát magasra, hogy mások is megláthassák a lángját. Ha rejtett és elszigetelt marad a fénye, a Rend ki fogja oltani. Lehet, hogy életünk során, vagy akár a gyermekeink élete során sem lesz még egy ilyen esélyünk rá, hogy saját kezünkbe vehessük az életünk irányítását. Ezt a fáklyát mindenhová el kell vinnünk.

Sabar csendes büszkeséggel mosolyodott el rajta, hogy ő is részese lehet mindennek az eljövendő küzdelemnek.

– Tudom, hogy Victor szeretné, ha Priskát és a többieket, akik ugyanúgy gondolkodnak, emlékeztetnéd minderre, arra, hogy mi a Rahl Nagyúr véleménye a jövőbeni feladatainkról.

Victor szeretne beszélni veled mielőtt személyesen is elmenne más városokba, hogy, ahogy ő fogalmazta meg, „bekapcsolja a fújtatót". Victor azt mondja, a te véleményedre vár, arra, hogy megmondd, mit akarsz tenni legközelebb, hogy szerinted hogyan lenne legjobb „rájuk menni az izzó vassal", hogy megint az ő szavait használjam.

– Ezért Nicci elküldött téged, hogy keress meg engem.

– Igen, és én boldogan vállaltam, amikor megkért. Victor is boldog lesz, nem csak azért, mert tudni fogja, hogy jól vagy, hanem azért is, hogy hallhatja a te véleményedet a helyzetről.

Bár Victor az ő szavát várta, Richard tudta, hogy a kovács az ő szavai híján is cselekedni fog. A forradalom nem Richard körül forog – nem is szabad, hogy így legyen, ha győzni akarnak – hanem az emberek szabadságvágya körül. Richardra azonban így is szükség volt, hogy megszervezze a forradalom kiterjesztését, nem csak azért, hogy megadja a szabadság esélyét azoknak, akik vágytak rá, hanem azért is, hogy szétzúzza a Birodalmi Rend óvilági alapjait. Csak, ha sikerül a Rend uralmát megdönteni az Óvilágban, akkor tudják magukra vonni Jagang és emberei figyelmét, és arra kényszeríteni, hogy félbe hagyja hódító újvilági hadjáratát és visszatérjen az Óvilágba a seregével.

Jagang úgy akarta leigázni az Újvilágot, hogy először megosztja azt. Richardnak ugyanezt kellett tennie, ha győzni akart.

Erre csak akkor lehet reménye, ha sikerül megosztania a Rend erőit.

Richard tudta, hogy miután Aydindrilt teljesen kiürítették, Jagang ott fogja hagyni a várost, és teljes haderejével D'Hara ellen fordul. A d'harai sereg tapasztaltsága ellenére sem fog tudni ellenállni a Jagang által ellene vezényelt hatalmas túlerőnek. Ha nem sikerül a Rend figyelmét elvonni a kitűzött céljától, vagy legalább megosztani az erőit, D'Hara óhatatlanul a Rend zsákmányául esik. A D'Harai Birodalom, amely az Újvilág erőit volt hívatva egyesíteni a zsarnokság ellen, elbukik, még mielőtt igazán megerősödhetett volna.

Richardnak vissza kell térnie Victorhoz és Niccihez, hogy folytathassák, amit elkezdtek: megtervezni a leghatékonyabb stratégiát a Birodalmi Rend megbuktatására.

Kezdett azonban kifutni az időből egy másik probléma megoldásában, amit még maga sem értett teljesen.

– Örülök, hogy ránk találtál, Sabar. Mondd meg Victornak és Niccinek, hogy először még el kell intéznünk valamit, de amint lehet, csatlakozunk hozzájuk, hogy segítsünk a terveik megvalósításában.

Sabaron látszott a megkönnyebbülés.

– Mindenki örülni fog, ha ezt meghallják.

Sabar habozott egy ideig, aztán észak felé intett a fejével.

– Rahl Nagyúr, amikor elindultam, hogy Nicci útmutatásait követve megkeresselek, átmentem azon a területen, ahol találkoznotok kellett volna vele, és tovább haladtam dél felé. – Arcán aggodalmas kifejezés jelent meg. – Pár nappal ezelőtt olyan több mérföld széles területen vágtam át, ami teljesen halott volt.

Richard felkapta a fejét, és megérezte, hogy a fejfájása hirtelen elmúlt.

– Hogy érted azt, hogy halott volt?

Sabar bizonytalan kézmozdulattal intett az esthomályba vesző észak felé.

– A vidék, amin keresztüljöttem, sokban hasonlít az ittenihez: pár facsoport, fűfoltok, bokrok. – Hirtelen leeresztette a hangját. – Aztán odaértem egy olyan helyre, ahol minden élet eltűnt. Egyszerre, mintha elvágták volna. Onnantól nem volt semmi, csak sziklák. Nicci nem említette, hogy ilyen vidék is fog az utamba esni. Be kell vallanom, meg is rémültem tőle.

Richard jobbra pillantott, keletre, a távoli hegyek irányába.

– Milyen széles volt ez a halott vidék?

– Ahogy magam mögött hagytam az élet jeleit, azt gondoltam, olyan ez az egész, mintha csak az Alvilágban járnék. – Sabar elfordította a fejét. – Vagy, mintha egy olyan új fegyver pusztításának nyomait látnám, amit a Rend a mi megsemmisítésünkre tervelt volna ki. Annyira féltem, hogy majdnem vissza is fordultam. De aztán arra gondoltam, hogy a Rend egész életemben félelemben tartott, és egyáltalán nem szerettem azt az érzést. Ami még rosszabb, eszembe jutott, hogy oda kellene állnom Nicci elé, és meg kellene mondanom, hogy nem kerestem meg a Rahl Nagyurat, ahogy ő kérte, hanem visszafordultam. Elszégyelltem magam a gondolatra és továbbmentem. Pár mérföld után újra olyan helyre értem, ahol a fák és bokrok ismét növekedtek. – Sabar nagyot sóhajtott. – Nagyon megkönnyebbültem, és utána már egy kicsit ostobának is éreztem magam, amiért annyira féltem korábban.

Kettő. Ezzel együtt már két ilyen fura Határ van a közelben.

– Én is jártam ilyen helyeken, Sabar, és be kell vallanom, hogy én is féltem tőlük.

Sabar elvigyorodott.

– Akkor talán nem is voltam olyan ostoba, hogy féltem.

– Egyáltalán nem voltál ostoba. Meg tudod mondani, mennyire kiterjedt volt ez a halott terület? Hogy több volt-e mint egy folt azon az egy részen? Nem húzódott valamilyen meghatározott irányba, sávszerűen?

– Sávszerű volt, ahogy mondod. – Sabar kelet felé intett a kezével. – A magas hegyekből húzódott le északi irányba, arra a mélyen fekvő területre. – Kezét úgy tartotta, mint valami húsvágó bárdot, úgy csapott vele a másik jelzett irányba. – Délnyugatnak irányult, a sivatagba.

A Teremtés Oszlopai felé.

Kahlan Richardhoz hajolt, és alig hallhatóan súgta oda.

– Ez majdnem párhuzamos azzal a Határral, amit jóval délebbre kereszteztünk. Miért húzódna két Határ ilyen közel egymáshoz? Ennek semmi értelme.

– Nem tudom – súgta vissza Richard. – Talán, olyan veszedelmes valamit zárt el a Határ, hogy a megalkotói féltek tőle, hogy egy nem lenne elég a féken tartásához.

Kahlan megborzongott, megdörzsölte a karjait, de nem fűzött további megjegyzést Richard magyarázatához. Arckifejezéséből Richard leolvashatta, hogyan vélekedik erről a lehetőségről, különös figyelemmel arra, hogy a két Határ immár megszűnt létezni.

– Akárhogy is – jegyezte meg Sabar zavart vállrándítással – Örülök, hogy nem fordultam vissza, és nem kell szembenéznem Nicci szemrehányásával, hogy hiába kért rá, nem kerestem meg a Rahl Nagyurat. Az én Richard barátomat.

Richard rámosolygott.

– Én is örülök neki, Sabar. Nem hiszem, hogy az a halott hely még most is veszélyt jelentene, legalábbis nem olyan módon, mint valaha.

Jennsen képtelen volt tovább türtőztetni a kíváncsiságát.

– Ki az a Nicci?

– Nicci egy varázslónő – felelte Richard. – Valaha a Sötétség Nővére volt.

Jennsen felvonta a szemöldökét.

– Valaha?

Richard rábólintott.

– Jagang segítségére volt, az ő ügyét támogatta, de végül ráébredt, hogy mekkorát tévedett, és átállt a mi oldalunkra. – Úgy érezte, semmi kedve részletekbe menni a történet kapcsán. – Most mellettünk harcol. A segítsége felbecsülhetetlenül hasznos.

Jennsen még meglepettebben hajolt Richard felé.

– De megbízhatsz valakiben, aki Jagang segítője volt? Ami még rosszabb, a Sötétség Nővére is? Richard, én találkoztam egy párral azok közül a nők közül! Én tudom, milyen gonoszak és kegyetlenek. Lehet, hogy azt teszik, amit Jagang parancsol nekik, de ők az Alvilág Őrzőjére esküdtek fel. Tényleg úgy gondolod, rábízhatod egy ilyenre az életedet? Hogy nem kell tartanod az árulásától?

Richard mélyen Jennsen szemébe nézett.

– Nyugodtan alszom a közeledben, még ha kés is van nálad.

Jennsen felegyenesedett ültében, és elmosolyodott. Sokkal inkább zavarában, mint bármi más okból – gondolta Richard.

– Azt hiszem, megértettem.

– Mi mást üzent még Nicci? – kérdezte Kahlan, aki szeretett volna visszatérni a fontosabb témához.

– Csak azt, hogy jöjjek el helyette találkozni veletek – felelte Sabar.

Richard tudta, hogy Nicci óvatos volt. Nem akart túl sokat elárulni a fiatalembernek, nehogy kiszedjék belőle, ha elfogják.

– Honnan tudta Nicci, merre kell keresned engem?

– Azt mondta, a mágia árulja el neki, merre jársz. Nicci olyan hatalmas varázsló, amilyen gyönyörű.

Sabar mindezt a csodálat hangsúlyával mondta, de a fiatalember a felét sem tudta az igazságnak. Nicci egyike volt a valaha is élt leghatalmasabb varázslónőknek. Sabar nem tudhatta, hogy amikor Nicci a Rend ügyéért dolgozott, Jagang környezetében a Halál Úrnőjeként emlegették.

Richard gyanította, hogy Nicci valamilyen módon a Rahl Nagyúrhoz való kötődést használta fel, hogy megkeresse őt. A kötődést szívből tett eskü hozta létre, a csak megszokásból hajtogatott esküszöveg hatástalan volt, és ez a Kötődés megvédte az eskütevőket attól, hogy az Álomjáró beférkőzhessen az elméjükbe. A valódi d'haraiak, mint Cara is, meg tudták érezni a Kötődés segítségével, merre jár a Rahl Nagyúr. Kahlan egyszer bizalmasan be is vallotta Richardnak, mennyire zavarja, hogy Cara mindig tudja, Richard hol van éppen. Nicci nem volt született d'harai, de varázslónő volt, és felesküdött Richardra, így esetleg képes lehetett valahogyan manipulálni a Kötődését arra, hogy megtalálja vele Richardot.

– Sabar, Nicci nyilván valami nyomós okkal küldött hozzánk – próbálkozott Richard is –, nem csak azért, hogy megüzenje, nem tud tovább várni ránk a találkozóhelyen.

– Hát persze – bólogatott Sabar kapkodva, mintha bosszantaná, hogy emlékeztetni kellett rá. – Amikor azt kérdeztem tőle, mit mondjak nektek, azt felelte, mindent leírt a levélben. – Sabar felhajtotta az övén lógó bőrerszény fedőlapját. – Amikor megtudta, milyen messze is vagytok valójában, azt mondta, le van kötve és nincs elég ideje rá, hogy ő maga jöjjön el hozzátok. Azt mondta, nagyon fontos, hogy megkeresselek benneteket és átadjam a levelét. Azt is mondta, a levélből ki fog derülni, miért nincs ideje találkozni veletek.

Sabar hüvelyk- és mutatóujja közé csippentve húzta elő a levelet, és úgy tartotta, mintha halálos marású viperát fogna a kezében, nem egy viaszpecséttel lezárt papírtekercset.

– Nicci azt is mondta, hogy a levél veszélyes – magyarázta, egyenesen Richard szemébe nézve. – Azt mondta, ha rajtad kívül bárki más megpróbálná kinyitni, ne álljak túlságosan közel, különben én is meghalok az illetővel együtt.

Sabar óvatosan Richard tenyerébe fektette a papírtekercset, ami azonnal jól érezhetően felmelegedett Richard érintésére. A vörös viasz fényleni kezdett, mintha a nap sugarait tükrözné vissza, holott már erősen sötétedett. A fény kiáradt a pecsétből, és beburkolta az egész levelet. A vörös viaszban hajszálfinom repedések jelentek meg, mint a tó tükrét behártyázó őszi jégen az emberi láb nyomására. A pecsét hirtelen darabokra törve széthullott.

Sabar nagyot nyelt.

– Gondolni sem szeretnék rá, mi történt volna, ha valaki más próbálja meg feltörni a pecsétet.

Jennsen megint Richard felé hajolt.

– Ez mágia volt?

– Az kellett, hogy legyen – felelt neki Richard, és kezdte kigöngyölni a levelet.

– Láttam, hogy a pecsét szétesik – közölte Jennsen bizalmas hangon.

– Más valamit is láttál?

– Nem, csak, hogy hirtelen darabokra hullott.

Hüvelyk- és mutatóujja között Richard felcsippentett egy pár viaszmorzsát a tenyeréből.

– Nicci valószínűleg varázshálót szőtt a levél köré, és az én érintésemre hangolta be. Ha bárki más akarta volna megtörni a hálót, hogy kinyissa a levelet, a varázslat aktiválódott volna.

Azt hiszem, az én érintésem feloldotta a varázst. Te a mágia eredményét láttad – a széthulló pecsétet – és nem magát a mágiát.

– Ó, várjatok csak! – Sabar tenyerével a homlokára csapott.

– Hova is tettem az eszemet! Nicci ezt is rám bízta, hogy átadjam nektek.

Egy vállrántással kibújt a hátizsákja szíjaiból, és egy mozdulattal az ölébe kanyarította a zsákot. Gyorsan kioldotta a zsák száját záró bőrszíjat, belenyúlt, és kihúzott a zsákból egy steppelt fekete szövetbe burkolt tárgyat. A tárgy harminc-harmincöt centi magas lehetett, és nem túl vastag. Sabar mozdulataiból ítélve valami nehéz anyagból készülhetett. A fiatalember felállítva a tábortűz elé rakta le a becsomagolt tárgyat.

– Nicci azt mondta, adjam ezt át nektek, a levélben leírta, hogy mi is ez.

Jennsen a szorosan becsomagolt kis tárgy rejtélyétől felcsigázva hajolt közelebb.

– Mi lehet ez?

Sabar vállat vont.

– Nicci nem árulta el. – Elfintorodott, jelezve, őt is zavarja, hogy Nicci szinte semmit nem árult el neki a küldetése mibenlétéről. – Mikor Nicci egyenesen rád néz, és azt mondja, tegyél meg valamit, eszedbe sem jut, hogy kérdéseket tegyél fel neki.

Richard magában elmosolyodott, és elkezdte kigöngyölíteni a levelet. Nagyon is jól tudta, mit akar ezzel mondani Sabar.

– Mondott neked Nicci valamit arról, ki csomagolhatja ki a tárgyat?

– Nem, Rahl Nagyúr. Csak annyit mondott, hogy adjam át, és, hogy a levél majd megmagyarázza.

– Ha ekörül is lenne mágikus háló, Nicci figyelmeztetett volna téged. – Richard felnézett. – Cara! – szólította a Mord-Sithet, és a tűz mellett álló csomag felé intett. – Ugyan, bontsd már ki, légy szíves, amíg Kahlan és én elolvassuk a levelet.

Cara törökülésbe telepedve bontogatni kezdte a csomagot összefogó bőrszíjak csomóit. Richard kissé oldalra fordítva maga elé emelte a levelet, úgy, hogy Kahlan is el tudja olvasni vele együtt.

Kedves Richard és Kahlan!

Sajnálom, hogy nem mondhatok el nektek most rögtön mindent, amit tudnotok kellene, de fontos ügyeket kell sürgősen elintéznem, amelyekkel nem merek késlekedni. Jagang belefogott valamibe, amit lehetetlennek hittem volna. Álomjáró képessége útján kényszerítette a Sötétség Nővéreit, akiket irányít, hogy próbáljanak embereket fegyverré átalakítani, ahogy a nagy Háború alatt tették a régi varázslók. Ez önmagában is elég veszélyes dolog, de mivel Jagang nem hordozza a Tehetséget, nagyon kevéssé képes megérteni az effajta varázslatok természetét. Esetlen bikaként viselkedik, aki a szarvaival akar csipkét horgolni. Varázslók életerejével táplálják a kísérleteiket.

Még nem tudom, mennyire voltak sikeresek, de félek megtudni.

Erre még hamarosan visszatérek.

Előbb azonban a tárgyról, amit küldtem. Mikor a nyomotokra leltem, elkezdtem követni odáig, ahol a találkozónkat terveztük, eközben találtam rá. Azt hiszem, ti is rátaláltatok már, mert egy olyan kulcsszereplő érintését éreztem rajta, aki vagy az egész ügyben van benne, vagy hozzátok kapcsolódik.

A tárgy figyelmeztető jelzés. Aktiválódott, de ezt nem az érintés okozta, hanem bizonyos események. Nem tudom eléggé hangsúlyozni, milyen veszélyt jelent ez a jelzés.

Ilyen tárgyakat csak a régi korok varázslói voltak képesek elkészíteni. Az ilyesmi létrehozásához Alkotó és Pusztító mágiára egyaránt szükség van, és mindkettőnek veleszületettnek kell lennie. Az efféle tárgyak még így is annyira ritkák, hogy én eddig még egyetlen egyet sem láttam.

Olvasni azonban olvastam róluk a Próféták Palotájának pincekönyvtárában. Az ilyen figyelmeztető jelzéseket az őket megalkotó, rég halott varázslókhoz fűződő kapcsolat energiája tartja működő képes állapotban

Richard hátradőlt, és nagyot sóhajtott.

– Hogy létezhet egyáltalán efféle kapcsolat? – kérdezte Kahlan.

Richardnak nem kellett a sorok között olvasni, hogy megértse, Nicci a lehető legkomolyabban akarja figyelmeztetni őket a veszélyre.

– Valami módon az Alvilággal kell, hogy kapcsolatban legyen – suttogta neki Richard.

Kahlan Richardra nézett, és zöld szemében pici, csillogó pontokként tükröződtek a tábortűz lángjai.

Aztán Carára pillantott, aki a csomókkal birkózott, és éppen sikerült levennie a csomagot összekötő egyik bőrszíjat annak a tárgynak a csomagolásáról, amely egy halott varázslóhoz kapcsolódik az Alvilágban.

Amennyit az ilyen figyelmeztető jelzésekről tudok, nagy erejű, létfontosságú pajzsok felügyeletére alkották meg őket, amelyek valami rendkívül veszélyes dolgot őriznek. A jelzések párosával készültek. Az első mindig borostyán, ez azt a személyt hívatott figyelmeztetni, aki a pecsét feltörését okozta. Egy kulcsszereplő vagy a kulcsszereplőhöz kapcsolódó személy érintése indítja be, hogy felismerhető legyen mint jelzés, és betölthesse a feladatát: figyelmeztethesse az érintett személyeket.

Csak azután lehet megsemmisíteni, miután az a személy, akinek szól, már megértette a riasztást. Azért küldöm el nektek, hogy teljesen bizonyossá váljunk benne, hogy láttátok már.

A második jelzés természete nem ismert előttem, de az annak a személynek szól, aki képes a pajzsot helyreállítani.

A pajzs természetéről semmit nem tudok, sem arról, mit őrizhet. Afelől viszont semmi kétségem, hogy a pajzsot feltörték.

Bár azt nem tudom, konkrétan mi aktiválhatta a jelzést, azt hiszem, az nem szorul magyarázatra, ki okozta a pajzs feltörését.

– Na, ezt már aztán nem! – pattant fel Cara, és úgy hátrált el a csomagtól, mintha valami halálos járványt szabadított volna ki a steppelt csomagolásból. – Ez most nem az én hibám! – Lefelé mutatott, a tárgyra. – Ezúttal te kértél meg rá!

Az áttetsző szobor, amit Cara korábban egyszer már megérintett, most ott állt előttük a széthajtogatott steppelt fekete szövetdarab közepén.

Ugyanaz a szobor volt: egy Kahlant ábrázoló szobor.

A szobor bal karja az oldalához simult, a jobbjával előre mutatott. A homokórát formázó szobor úgy nézett ki, mint amit áttetsző borostyánból faragtak ki: be lehetett látni a belsejébe.

A szobor felső részéből az elkeskenyedő derékrészen át homok pergett az Inkvizítor Anya földig érő ruhájának aljába.

A homok még mindig pergett lefelé, akárcsak, mikor Richard utoljára látta. Akkor a felső részben még több homok volt, mint az alsóban, mostanra már felül volt a kevesebb.

Kahlan arca hamuszürkére sápadt.

Mikor először meglátták a szobrot, Richardnak akkor sem lett volna már szüksége Nicci véleményére, hogy megállapítsa, milyen veszélyes tárgyról van szó. Nem akarta, hogy közülük bárki is hozzáérjen. Amikor rátaláltak egy sziklamélyedésben az ösvény mentén, amelyen haladtak, a szobor szinte a szikla részének látszott, fénytelen és átlátszatlan volt, mégis tisztán felismerhető volt, hogy Kahlant ábrázolja. Az oldalára dőlve hevert a kövön.

Cara határozottan nem örült a leletnek, és nem akarta, hogy egy Kahlant ábrázoló tárgy itt heverjen, hogy bárki megtalálhassa és magához vehesse ki tudja, milyen szándékkal. Így aztán lehajolt érte, és felkapta, hiába kiabált rá Richard, hogy az efféle holmit békén kell hagyni.

Ahogy Cara a szobrot felemelte, az elkezdett áttetszővé válni.

Cara pánikba esve tette le azonnal a földre.

Ekkor emelkedett fel a szobor jobb karja, és kelet felé mutatott.

És ekkorra vált annyira átlátszóvá is, hogy megláthatták a belül lepergő homokot.

A lehulló homok, a múló idő jele által közvetített veszély-jelzés mindannyiukat felzaklatta. Cara ismét fel akarta venni a szobrot, és az oldalára fordítani, hogy megállítsa a homok hullását. Richard, ugyan semmit sem tudott az efféle tárgyakról, de kételkedett benne, hogy egy ilyen egyszerű megoldás pozitív eredménnyel járhatna, és a biztonság kedvéért nem engedte meg Carának, hogy még egyszer megérintse a szobrot. Richard kövekkel és ágakkal letakargatta a különös figurát, hogy senki más ne találja meg. Mint most kiderült, ez az elővigyázatosság eredménytelen volt.

Richard most már tudta, hogy Cara érintésének semmi köze nem volt ahhoz, ami történt és történik, kivéve, hogy az indította be a figyelmeztető jelzést, de meg is akarta erősíteni ezt a meggyőződését.

– Cara, fordítsd le a szobrot!

– Fordítsam le?

– Az oldalára, ahogy a múltkor akartad. Lássuk, meg lehet-e állítani vele a homok pergését.

Cara egy pillanatig Richardra meredt, aztán a csizmája orrával oldalára döntötte a szobrot. A homok ugyanúgy folyt tovább az alsó részbe, mintha még mindig egyenesen állna.

– Hogy képes ilyesmire a homok – kérdezte Jennsen reszkető hangon, láthatóan felzaklatva – hogy oldalirányba hulljon?

– Te látod? – kérdezte Kahlan. – Látod a homok hullását?

Jennsen bólogatott.

– Látom hát, és meg kell mondanom, még a libabőröm is libabőrös tőle.

Richard csak bámult Jennsenre, aki a maga részéről Kahlan oldalt heverő szobrára bámult. Ha egyéb nem is, az oldalra lefelé pergő homok biztos, hogy varázslat. Jennsen a Teremtés egyik Oszlopa volt, Darken Rahl mágiától teljesen érintetlen gyermeke. Ő nem láthatná a mágiát.

És mégis látja.

– Egyet kell veled értenem, ifjú hölgy – mondta Sabar. – Ez itt még ijesztőbb, mint a nagy fekete madarak, amiket körözni láttam fölöttem az elmúlt héten.

Kahlan felegyenesedett.

– Te láttad a...

Tom sürgető figyelmeztető kiáltását meghallva Richard villámsebesen ugrott talpra, és egyetlen folyamatos mozdulattal rántotta elő a kardját. Az acél semmivel össze nem téveszthető csendülése visszhangzott az éjszakai levegőben.

De a mágia nem jött elő a kivont kardból.

14. FEJEZET

Kahlan lebukott oldalra, hogy kikerüljön Richard kardjának útjából. A haraggal előrántott Kard acéljának jellegzetes csendülése összeolvadt Tom figyelmeztető kiáltásának visszhangjával, ahogy visszaverődött a környező dombok oldaláról, és Kahlan hátán végigfutott a hideg. Szemeit meresztve próbált átlátni az éjszaka sötétjén, és ösztönösen nyúlt a saját kardjáért, de rá kellett jönnie, hogy mostanában nem hordja az oldalán: elrejtették a szekérben, nehogy felkeltsék azok gyanakvását, akivel az úton összetalálkozhatnak, hiszen az Óvilágban nem volt szokás, hogy a nők fegyvert hordjanak.

A tűz fényénél Kahlan tisztán láthatta Richard arcát. Számtalanszor tanúja volt már különböző körülmények között, amikor a férje kivonta az Igazság Kardját az első alkalomtól kezdve, amikor Zedd átadta neki a Kardot, és Richard habozva vonta elő hüvelyéből Zedd határozott utasítására, azokig az alkalmakig, amikor csaták hevében kapta elő, vagy önvédelemből rántotta ki villámgyorsan.

Mikor Richard előhúzta a Kardot, a fegyverrel együtt a hozzá kapcsolt mágia is előkerült vele. Ez volt a Kard funkciója: a mágiáját nem csak azért alkották meg, hogy igaz tulajdonosát megvédje, hanem, ami sokkal fontosabb, hogy használója szándékainak kivetülése legyen. Az igazság Kardja nem is annyira az Igazság Keresőjének jelvénye volt, mint inkább mágikus szerszáma.

Az igazi fegyver a jól kiválasztott Kereső volt, aki a Kardot forgatta. A Kard mágiája a Kereső személyiségére válaszolt.

Minden alkalommal, amikor Richard a kardot kivonta, ez a veszedelmes mágia ott táncolt Richard tekintetében.

Ez volt az első alkalom, hogy a kard kirántása után Kahlan nem látta férje szemeiben a mágiát: a ragadozó tekintet ezúttal vegytisztán maga Richard volt.

Míg Kahlant meghökkentette, hogy a kard kirántását nem kísérte a kapcsolt mágia, Richard egyenesen megdöbbent rajta.

Egy pillanatig meg is ingott, mintha szellemileg megbotlott volna.

Mielőtt egyáltalán elkezdhettek volna azon gondolkodni, mi okozta Tom figyelmeztető kiáltását, árnyak suhantak át a közeli fák fedezékén, és a sötétségből kizúdulva hirtelen a tábor közepén termettek. A tűz fénye által megvilágított tábor csendjét a betörő emberek vérfagyasztó, feldühödött kiáltásai törték darabokra.

A támadók nem látszottak katonáknak. Nem viseltek egyenruhát, és nem katona módra, kivont fegyverekkel támadtak. Kahlan nem látta, hogy bármelyikük is kardot, fejszét, vagy akár kést tartott volna a kezében.

Fegyverrel vagy anélkül, a támadók sokan voltak, és vad csatakiáltásaik véres öldöklés szándékát sugallták. Kahlan persze jól tudta, hogy a fülsiketítő ricsaj okozta hirtelen sokk hatékony taktika volt arra, hogy a célpontot rémületbe és kétségbeesésbe kergetve letörje az ellenállásukat, hogy könnyebben legyőzhetőkké váljanak. Jól tudta, hiszen ő maga is sokszor alkalmazta ugyanezt a taktikát.

Pengével a kezében Richard elemében volt: koncentrált, határozott, könyörtelenül elszánt – még a Kard járulékos mágiája nélkül is.

Ahogy a támadók rohamra lendültek, a Richard saját haragja által vezérelt Kard átvillant a légen, bíbor színben csillantva a vissza a tűz fényét, mintha máris vér áztatta volna. Abban a töredék pillanatban, amíg a támadókkal fel nem vették a harcot, Kahlan fejében átfutott a gondolat, hogy a Kard mágiája nélkül szörnyen rossz végkifejlete lesz a küzdelemnek.

A tábor csendes feszültsége egy pillanat alatt pokoli lármába csapott át. Bár a támadók nem látszottak katonáknak, valamennyien óriás termetűek voltak, és rohamukból minden kétséget kizáróan kiderültek ellenséges szándékaik.

Egy előrerontó ellenség felemelt karokkal támadt Richardra, hogy megragadja, mielőtt az csapásra emelhetné a kardját. A fegyver hegye süvítve perdült körbe, halálos elszántságtól irányítva. A penge átszelte az egyik felemelt kart, mielőtt a támadó koponyájába hatolt volna. A tűz fölött a levegő megtelt vércseppekkel, csontdarabokkal és szertefreccsenő agyvelővel. Újabb ellenség rontott Richardra: a Kard felszakította a támadó mellkasát. Két szempillantásnyi idő alatt két ellenség hevert holtan.

A mágia végül mégis megvillant Richard szemében, mintha a Kard, ha késve is, de megérezte volna forgatója szándékát.

Kahlan nem értette, mit művelnek a támadóik. Fegyver nélkül, de vad elszántsággal támadtak. Gyorsaságuk, méreteik, számuk és dühös, vad kinézetük elegendő volt ahhoz, hogy a legtöbb ember szívében rémült pánikot váltson ki.

A sötétségből egyre több támadó özönlött elő. Cara a támadás útjába lépett, Agielével lecsapva közéjük. A rohamozók közül rettegő sikolyok hangzottak fel mindenütt, ahol a fegyver emberi testet ért, elbátortalanítva a támadókat. Sabar késével a kezében az őt hátulról megtámadó egyik ellenséggel birkózva zuhant a földre. Jennsen lebukott egy másik elől, aki a hajába akart belemarkolni. Ahogy elperdült előle, késével felhasította támadója arcát. A megsebzett ember jajkiáltásai beleolvadtak a démoni hangzavarba.

Kahlan rájött, hogy nem csak emberi kiáltásokat hall: a lovak rettegő nyerítését is. Cara Agiele egy vastag nyakon csattant, ami velőtrázó sikolyt fakasztott az eltalált ember torkából.

A támadók hangos parancsokat kiabáltak egymásnak, vagy az erőkifejtéstől ordítoztak. Egy-egy hang hirtelen megszakadt, ahogy Richard kardja átdöfte a kiáltozót. A hangos parancsok észrevehetően mind arra vonatkoztak, hogy a védekező kis csoportot legyűrjék.

Kahlan ekkor jött rá, miről van szó. Ezek az emberek nem megölni akarják őket, hanem elfogni.

Két jól megtermett támadó a tűz fölött vetette át magát, hogy megpróbálják lerántani Richardot és Kahlant. Cara keze kinyúlt és megmarkolta az egyik hátán az inget, egy gyors mozdulattal megperdítve a férfit. Agielét ellenfele gyomrába döfte, mire az azonnal térdre rogyott. A másik váratlanul szembe találta magát Richard egyenesen előre tartott pengéjével, és félelmetes izmai lendületével felnyársalta magát rá. Halálsikolya igen rövidre sikerült, mert a Kard a következő villanással a torkát vágta át. Cara a térdelő férfi fölé magasodva annak mellkasába csapott az Agiellel, és az ellenség zsákként dőlt el.

Richard nagy lendülettel máris átugrott a tűzön, és a csata sűrűjébe vetette magát. Amint csizmája hangos dobbanással földet ért, kardja máris a Sabart legyűrő ellenségre sújtott, és kis híján kettéhasította. A levágott ember zsigerei a földre omlottak.

A férfi, akit Jennsen megvágott, feltápászkodott, és ismét szembe találta magát az elkeseredett félelemmel lesújtó késsel.

Jennsen hátraugrott a földre zuhanó alak elől, aki a torkához kapott, ahol a lány fegyvere átvágta a gégéjét. Cara megakasztotta rohamában a Jennsenre hátulról támadó ellenséget, akit a vörös hajú lány nem láthatott. A Mord-Sith arcán vad eltökéltséggel az óriás torkába nyomta Agielét, és a rohamozó máris saját vérétől fuldokolva rogyott össze.

Aztán Kahlan észrevette, hogy a Richard által lerohant csoportban előkerültek a kések. A támadók feladták kudarcba fulladt szándékukat, hogy nyers erővel ragadják meg és gyűrjék le Richardot, és úgy döntöttek, inkább megkéselik. A kések azonban, ha lehet, még csak tovább serkentették Richardot arra, hogy szabadjára engedje haragját. A pillantásából ítélve a Kard mágiája immár teljes erejével rész vett a küzdelemben.

Kahlan egy pillanatig dermedten állt, elkápráztatva nézte Richardot, aki olyan kegyetlen eltökéltséggel merült bele az önvédelembe, hogy az ölés kecses művészi teljesítménnyé lényegült át benne: a halállal való tánccá. Richard kecses mozgásához hasonlítva támadói esetlen bivalyokként bukdácsoltak körülötte. Richard egyetlen felesleges mozdulat nélkül forgolódott közöttük, mintha mozdulatlan szobrok között siklana, kardja a szabadon tomboló erőszak könyörtelenségével osztogatta a halált. Minden döfése egy-egy ellenség valamelyik létfontosságú szervébe talált. Minden csapása húst és csontot szelt keresztül. Minden fordulásával támadást akasztott meg és vert vissza. Nem volt egyetlen elvesztegetett lehetőség, egyetlen elhibázott csapás, félrecsúszott döfés, könnyű seb. Minden alkalommal, amikor elhajolt egy penge elől, kivédett egy támadást, vagy újabb rohamozó felé fordult, visszavágása halálos pontossággal ült meg.

Kahlan dühöngött rajta, hogy nincs nála a kardja. Nem lehetett tudni, hányan lehettek még a támadók. Túlságosan is jól tudta, milyen érzés, amikor egy brutális banda túlereje legyűri az embert. Óvatosan a szekér felé kezdett oldalazni.

Jennsent és Sabart egyszerre rántotta le a földre egy óriás termetű férfi, aki a sötétségből vetődött rájuk hirtelen. Amikor a földre zuhantak, támadójuk a tömegével a levegőt is kiszorította belőlük. Két hatalmas kezével a földre szorította két áldozata csuklóját, így tartva távol magától a késeiket.

Richard kardja villámsebesen csapott le, átvágva Jennsen és Sabar támadójának gerincét. Féltérdre esve megperdült, és ledöfte a sötétből előrontó újabb ellenfelét, aki le akarta rohanni Richardot, mielőtt az előző csapásból össze tudná szedni magát. A rohamozó arca a rémült meglepetés szobra lehetett volna, mikor Richard helyett a kardja hegyével találta szemben magát, de a penge máris markolatig merült a mellkasába. A Jennsenre és Sabarra nehezedő hatalmas test összerándult haláltusájában, amikor azok ketten közös erőfeszítéssel lelökték magukról. Richard, még mindig féltérden, kirántotta a kardját a mellette elzuhanó halálosan megsebesített férfi mellkasából.

Újabb ember rontott a táborba, megtorpant egy pillanatra, körülnézett, hogy felmérje a helyzetet. Cara lecsapott nyakára az Agiellel. Ahogy a férfi összerogyott, Cara hátracsapott a könyökével, bezúzva az előbbi után érkező férfi arcát. A támadó felkiáltott, és arca elé kapta a kezét törött orrcsontjához és ömlő véréhez, Cara megperdült és ágyékon rúgta. A férfi odakapott és összegörnyedt, Cara térdével eltörte az állkapcsát, aztán megfordult, és Agielével mellbe vágva leterített egy harmadik ellenséget.

Újabb támadó vetette magát Sabarra, hanyatt lökve a fiatalembert. Sabar felfelé döfött a késével, és eleven húst talált.

Egy másik ember felismerte a kínálkozó alkalmat, és felkapta Nicci földön heverő levelét. Kahlan a támadó markában lévő levél után vetette magát, de nem érte el, mert a férfi visszarántotta a kezét, és menekülni akart. Jennsen elállta az útját. A levél tolvaja kinyújtott karjával sodorta el a lányt maga elől.

Jennsen megtántorodott, de talpon maradt, és kését markolatig a férfi lapockái közé döfte. A lánynak sikerült megtartania a kés markolatát, és teljes erejével megcsavarta. A nagydarab ember háta ívbe feszült a fájdalomtól. Torkából dühös ordítás szakadt fel, ami azonnal nedves bugyborékolásba fulladt.

Jennsen kése keresztülszúrta a szívét. A tolvaj még tántorgott egy pár lépést, megbotlott, és egyenesen a tűzrakásra zuhant. Ruhája hangos hussanással kapott lángra. Kahlan megpróbálta kirántani a levelet a rettenetes fájdalomtól vonagló test markából, de a hőség miatt nem tudott elég közel jutni hozzá.

Különben is, már túl késő volt. A levél, amit Kahlan és Richard csak részben tudott elolvasni a támadás miatt, fényes lánggal fellobbant, mielőtt fekete hamuvá zsugorodott volna, ami aztán széthullott, és a morajlóan felcsapó lángok szerteszórták a levegőben.

Kahlan orrát, száját eltakarva öklendezett az égő hús és haj szagától, miközben hátrálva menekült a hőség elől. Bár úgy érezte, a küzdelem már órák óta tart, a valóságban épp hogy csak elkezdődött, és bár máris holttestek hevertek mindenfelé a tábor területén, mind több és több ellenség csatlakozott az eddigi támadókhoz.

Mikor Kahlant a hőség távolabb kényszerítette a tűztől, és rájött, hogy a levelet nem tudja megmenteni, ismét a szekér felé indult, a kardjáért.

Felnézett, és egy hegy nagyságú embert látott maga előtt, aki elállta az útját. A hústorony elvigyorodott, amikor meglátta, hogy ellenfele egy fegyvertelen nő.

Az óriás háta mögött Kahlan meglátta Richardot. Tekintetük találkozott. Richard a csata sűrűjébe vitte a fegyverét, ott próbálta megállítani a rohamot, mielőtt még elérné a többieket, visszaverni a támadást, megelőzni, hogy a társait baj érje.

De Richard sem lehetett ott mindenütt.

Ezúttal nem volt elég közel, hogy idejében Kahlanhoz érhessen. Ettől persze még nem adta fel, hogy megpróbálja.

Kahlan azonban azonnal le is mondott róla, hogy Richard segítségére számítson. Richard túl messze volt. Próbálkozása hiábavaló.

A férfi szemébe nézve, akit az életénél is jobban szeretett, látta benne a tiszta, tömény haragot. Tudta, hogy az ő arca kifejezéstelen, Richard nem láthat rajta semmit. Egy Inkvizítor arca, ahogy az anyjától megtanulta. Aztán a Kahlanra rontó ellenség eltakarta őket egymás elől.

Kahlan a támadóra fókuszálta a pillantását. A férfi karjai kétoldalt felemelkedtek, mint a dühösen rohamozó medve mancsai. Fogait eltökélten vicsorgatta. Arcát grimasz torzította el az erőlködéstől, hogy idejében odaérjen, mielőtt Kahlan oldalra léphetne a roham elől, mielőtt esélye lenne rá, hogy elmeneküljön.

Kahlan tudta, hogy a férfi túl közel van hozzá, ezért nem is vesztegette hasztalan menekülési kísérletre az idejét. Ez az ember megúszta a halált. Sikerült elkerülnie Jennsent és Sabart, rohama irányát úgy választotta meg, hogy ne kerüljön Richard kardjának hatósugarába, Cara Agielén pedig azalatt jutott túl, amíg a Mord-Sith egy másik támadóval volt elfoglalva. Ez az egy nem vakon rohamozott, mint a többiek: pontosan időzítette a támadását.

Ez tudta, hogy nagyon közel van hozzá, hogy elérje, amit akar.

Teljes sebességével támad, és egy szívdobbanásnál rövidebb idő alatt el fogja érni Kahlant.

Kahlan hallotta Richard elkeseredett kiáltását, közben tekintete meglátta a támadó sötét szemeiben felvillanó diadalt.

Az óriás dühös ordítással Kahlan felé vetődött. Lába elhagyta a talajt, a levegőben úszott prédája felé. Gonosz vigyora elárulta, biztos a sikerben.

Kahlan látta a férfi repedezett alsó ajka fölé préselődő szemfogát, a sárgult felső fogsor közepén feketéllő szuvas fogat, az apró sebhelyet a szája sarkában: mintha egyszer késsel evett volna, és véletlenül elvágta volna a száját. Arcán a borosta mintha drótkefe lenne. Bal szeme kisebb volt, mint a jobb.

Jobb fülének felső részéből hiányzott egy jókora V-alakú darab. Olyan volt, mint a füljegy, amit a parasztok vágnak a disznóik fülébe, hogy megismerjék őket a kondában.

Kahlan a saját tükörképét is látta a férfi szembogarában.

Egy pillanatra átvillant az agyán, vajon ennek a vadembernek van-e felesége, van-e valahol egy asszony, aki aggódik érte, akinek hiányzik, aki hazavárja. Vannak-e vajon gyerekei, és ha vannak, vajon egy ilyen ember mire taníthatja őket? Pillanatra felvillant előtte teljes rútságában a kép, milyen is lehet magán érezni ennek a vadállatnak a súlyát, amint a földre teperi, borostája felsérti az arcbőrét, repedezett száját az ő ajkára szorítja, sárgult fogaival a nyakába harap, biztos tudatában annak, hogy megszerzi magának, amit akar.

Az idő megtorpant, lelassult.

Kahlan tenyérrel maga elé kitartotta a karját. A férfi teljes súlyával zúdult felé. Kahlan érezte a sötétbarna vászoning durva szövését, ahogy tenyere a férfi mellkasának ütközött.

Az a szívdobbanásnyi idő, ami eltelik, amíg a férfi teste maga alá gyűri, még nem kezdődött el. Richard még egyetlen lépést sem tudott megtenni kettőjük felé.

A nagy medve-ember súlya olyan volt Kahlan nekifeszülő tenyerén, mintegy csecsemő lélegzete. Kahlan számára úgy tűnt, mintha a hatalmas test megmerevedett volna előtte térben és időben.

Övé volt az idő.

Övé volt a férfi.

A csata láza, a kiáltások, a sikolyok, a vér és izzadság bűze, az acél villanása, a testek ütközése, az átkok és hörgések, a félelem, a rettegés, a szívszorító remegés... a harag... Kahlan számára minden megszűnt. Saját néma, lelassult világában volt, egyedül.

Bár vele született, és mindig ott érezte magában, lénye legmélyén, a félelmetes erő sokféle szempontból máig is érthetetlen, felfoghatatlan, elképzelhetetlen, távoli és idegen maradt Kahlan számára. Tudta, hogy ez mindig is így lesz, kivéve, amikor szabadon ereszti. Ilyenkor eggyé válik azzal a lélegzetelállítóan hatalmas energiával, amit csak tapasztalásakor lehet teljességében megérteni, akkor is csak pillanatokra. Bár többször engedte már szabadon az erejét, mint amennyire vissza tudna emlékezni, az erő hihetetlen hatalma mindig lenyűgözte, akármennyire felkészült is rá.

Hideg számítással szemlélte a férfit maga előtt, felkészülve az erővel való összeolvadásra.

Amíg a férfi támadott, az idő a férfié volt.

Most az idő Kahlané.

Tenyere idegvégződéseivel meg tudta volna számolni a szövedék szemeit az ingben, szálanként érezte az ing alatt az óriás mellkasán göndörödő durva, gyapjas szőrzetet.

A váratlan támadás miatti ijedség, az erőszaktól való félelem messze tűnt. Most csak ő létezett és ez az ember, örökre összekötve az által, ami mindjárt történni fog. Ez a férfi tudatosan választotta magának a sorsát, amikor rájuk támadt. Bizonyossága abban, hogy ami történni fog, annak meg kell történnie, olyan erős volt, hogy érzelmi megerősítésre nem is volt szüksége. Kahlan e pillanatban nem érzett semmit: sem örömet, sem megkönnyebbülést, sem gyűlöletet, még csak undort sem, de együttérzést vagy sajnálatot sem.

Kahlan mindezeket az érzelmeket kivetette magából, hogy helyet adjon az erő áramának, hogy teljesen szabadjára engedhesse a félelmetes energiát.

Ennek az embernek immár nem volt semmi esélye.

Kahlané volt.

A férfi arca eltorzult a bizonyosság mámorító, kéjsóvár örömétől, hogy ő a dicsőséges győztes, aki megszerzi magának ezt a nőt, hogy immár hatalma van az asszony sorsa felett, hogy zsákmányul ejtette.

Kahlan szabadjára engedte az erejét.

Önkéntes döntése alapján a születése óta benne rejlő visszafojtott erő olyan mérhetetlen hatalomként robbant ki belőle, ami képes volt megváltoztatni a tudat alapvető jellegét is.

A férfi sötét szemében felvillant a gyanú szikrája, hogy valami számára érthetetlen, de visszavonhatatlan változás indult el benne. Aztán villámszerűen belé csapott a felismerés, hogy az élete, ami eddig volt, végérvényesen véget ért. Minden, amit szeretett volna, amiről gondolkodott, amiért küzdött, amiben reménykedett, amiért imádkozott, amit szeretett, amit gyűlölt, amit birtokolt... mind, mind elmúlt.

És Kahlan szemében nem látszott irgalom, ami jobban megrémítette, mint bármi más.

Hangtalan mennydörgés rengette meg a levegőt.

Abban a pillanatban a felszabadított erő kegyetlensége olyan tiszta és szépséges volt, mint amilyen rettenetes.

Az a szívdobbanásnyi idő, ami eltelne, amíg a férfi teste maga alá gyűrné Kahlant, még mindig nem kezdődött el.

Kahlan látta a férfi szemében, hogy annak most már a gondolat is túl sok. Magát az elemi érzékelést is maga alá gyűrte a nyers mágikus vihar, ami az agyában tombolt, mindörökre semmivé zúzva mindazt, aki és ami eddig volt.

A levegő megrázkódott a hangtalan lökéshullámtól.

A csillagok is megremegtek.

A tűzből szikrák szökkentek elő, ahogy a kör alakban táguló hullám elért odáig felkavarva maga előtt a föld porát. A fák megrázkódtak, amikor a léglökés elérte őket, leveleket szórva a vad légáramlatba.

A férfi Kahlané volt.

Teste lendülete egy lépésnyit hátralökte Kahlant, mielőtt félre tudott volna hajolni az útjából. Az óriás elzuhant Kahlan mellett, és arccal lefelé a földre érkezett.

Pillanatnyi habozás nélkül emelkedett térdre. Kezeit imádkozó mozdulattal emelte fel, szemei megteltek könnyekkel.

Szája, amit pillanatokkal előbb még oly rútul eltorzított a perverz vágy, most a gyötrelem tiszta fájdalma nyitotta szóra.

– Kérlek, Úrnőm – nyüszítette – rendelkezz velem!

Kahlan, életében először, most érzelemmel tekintett erre az arcra: a tekintetében megvetés volt.

15. FEJEZET

Az elcsendesedett táborban csak Betty halk, rémült mekegése hallatszott. A földön vad összevisszaságban holttestek hevertek. Úgy tűnt, a támadás véget ért. Richard karddal a kezében a holtak fölött átugrálva rohant Kahlan felé. Jennsen a tűz közelében állt, Cara a földön heverőket vizsgálta végig, életjelek után kutatva.

Kahlan ott hagyta az imént megérintett embert a földön térdelni, elment mellette, Jennsen felé indult. Richard félúton ért oda hozzá, és szabad kezével megkönnyebbülten ölelte magához az asszonyt.

– Minden rendben?

Kahlan bólintott és gyors pillantással felmérte a tábort esetleges további támadók után vizslatva, de csak mozdulatlan testeket látott.

– És nálad? – kérdezett vissza.

Richard mintha nem is hallotta volna a kérdést. Karja erőtlenül lesiklott Kahlan derekáról.

– Jóságos szellemek! – kiáltotta, és az egyik, oldalán heverő testhez ugrott.

Sabar feküdt ott.

Jennsen a közelben állt, még mindig reszketett a rémülettől, kezében, hegyével felfelé védekező állásban tartotta maga elé a kését, szemei tágra meredtek. Kahlan a karjába kapta a lányt, és csillapítóan a fülébe suttogta, hogy elmúlt, hogy vége van már, hogy minden rendben.

Jennsen görcsösen kapaszkodott bele Kahlanba.

– Sabar... engem akart... megvédeni... – zokogta.

– Tudom, tudom – nyugtatgatta Kahlan.

Látta, hogy Richard mozdulataiban nincs semmi sietség, ahogy a hátára fordítja Sabart. A fiatalember karjai élettelenül hullottak a teste mellé. Kahlan szíve elszorult.

Tom érkezett a táborba erősen zihálva. Arcát, ruháját vérrel keveredett izzadság szennyezte. Jennsen sírva vetette magát Tom karjaiba. A férfi védelmezően átölelte a lányt, vállára vonta a fejét.

Betty elégedetlenül mekegett a szekér alatt, és csak azután bújt elő lassan, habozva, miután Jennsen többször is bátorító hangon hívta magához. A nyöszörgő kecske végül odarohant Jennsenhez, és remegő lábakkal simult a szoknyájához. Tom éber pillantással fürkészte a környező sötétséget.

Cara hideg nyugalommal járkált a holttestek között, azt fürkészte, nem ad-e életjelet valamelyikük. A legtöbb esetben vitán felül állt, hogy halott az illető. Egy-két testet megbillentett a csizmája orrával vagy megpiszkálta az Agielével. Nyugodt mozdulatai azonban elárulták, hogy egyik sem él már.

Kahlan gyengéden a Sabar holtteste mellett görnyedő Richard vállára tette a kezét.

– Hány embernek kell még meghalnia – kérdezte a férfi halk, keserű hangon –, akiknek csak annyi volt a bűnük, hogy szabadok akartak lenni, akik abban vétkeztek, hogy a saját életüket szerették volna élni?

Kahlan észrevette, hogy Richard még mindig elfehéredésig szorított kezében tartja az Igazság Kardja markolatát. A Kard mágiája, amely oly vonakodva jött elő, még mindig ott vibrált Richard szemében veszélyes szikrákat vetve.

– Hánynak? – ismételte Richard.

– Nem tudom, Richard – suttogta Kahlan.

Richard haragtól izzó tekintettel fordult a tábor túlsó felén még mindig térdelő ember felé, aki könyörgésre kulcsolt kezekkel várta, hogy parancsot kapjon, de magától nem mert megszólalni.

Ha valakit egy Inkvizítor megérintett, az az ember nem volt többé önmaga. Elméjüknek az a része, ami a személyiségük volt, mindörökre eltűnt. Akik, amik korábban voltak, nem létezett többé. Helyét az inkvizítori mágia feltétel nélküli rajongással és elkötelezettséggel töltötte meg az őt megérintő Inkvizítor iránt, és azzal a vággyal, hogy kiszolgálhassa az illető Inkvizítor minden óhaját és kívánságát. Többé semmi más nem számított neki. Az egyetlen életcélja az maradt, hogy teljesíthesse Inkvizítora minden parancsát, megválaszolhassa minden kérdését, lesse minden kívánságát.

Akit így megérintettek, bevallotta minden bűnét, ha az Inkvizítora kérdezte tőle. Ez volt az a kizárólagos cél, amiért a hajdani varázslók az Inkvizítorokat megalkották. Az Inkvizítorok célja bizonyos értelemben ugyanaz volt, mint a Keresőé: az igazság kiderítése. Háborúban éppúgy, mint az élet más helyzeteiben, a túlélés legfontosabb feltétele az igazság felismerése.

A közelükben térdelő ember keserves nyomorúságában sírva fakadt, mert Kahlan nem kérdezett, nem akart tőle semmit.

Számára nem létezett rettenetesebb szenvedés, rémítőbb üresség, mint, hogy nem ismeri Inkvizítora kívánságát. Kahlan óhajai, kérdései, kívánságai nélkül ennek az embernek céltalanná vált a létezés. Volt már rá példa, hogy az Inkvizítor által megérintett ember belehalt abba, hogy úrnője nem adott neki semmiféle utasítást.

Bármit kért volna tőle most Kahlan, akár annyit, hogy mondja meg a nevét, árulja el az igaz szerelmét vagy akár, hogy ölje meg a saját anyját, ez az ember túláradó boldogsággal teljesítette volna, csak mert Kahlan végre adott neki valami feladatot, amit végrehajthat érte.

– Gyerünk, derítsük ki, mi volt ez az egész – mordult Richard halk torokhangon.

Kahlan kimerülten nézte a térdelő férfit. Ő maga olyan fáradt volt már, hogy alig állt a lábán. Érezte, ahogy mellei között izzadság csorog lefelé. Pihenésre lett volna szüksége, de ez a kérdés most sokkal sürgősebb volt, ezt kellett először elintéznie.

A térdelő ember szemeit várakozóan függesztette a közeledő Kahlanra. Richard megtorpant. A lábai előtt ott hevertek a Sabar által elhozott szobor cserepei. A szobor százfelé tört szét, darabjai nem is voltak többé felismerhetők, azt leszámítva, hogy mindegyik áttetsző, borostyán színű maradt.

Nicci azt írta a levelében, hogy többé már nincs szükségük a szoborra, miután betöltötte szerepét, mint figyelmeztető jelzés: figyelmeztetés, hogy Kahlan valamilyen módon áttört egy védőpajzsot, amit egykor valami rendkívül veszélyes dolog köré állítottak fel.

Kahlan nem tudta, mit védelmezett a pajzs, de attól tartott, azt nagyon is pontosan tudja, mit követett el, aminek következményeként a pajzs átszakadt.

Még ennél is jobban tartott attól, hogy Richard kardjának mágiája is az ő tette miatt kezd kihagyni.

Ahogy állt ott, és nézte a szobor cserepeit a porban, kétségbeesés öntötte el.

Richard átkarolta a derekát.

– Ne hagyd, hogy a képzeleted elragadjon! Még fogalmunk sincs róla, mit is jelent ez az egész. Még abban sem lehetünk biztosak, hogy igaz egyáltalán. Lehet tévedés is.

Kahlan azt kívánta, bárcsak hinni tudna benne...

Richard végül visszacsúsztatta a kardját a hüvelyébe.

– Nem akarsz előbb megpihenni egy kicsit? Leülni?

Kahlan iránti törődése mindennél előbb való volt Richard számára. Így volt ez a legelső naptól kedve, amikor találkoztak. Most azonban Kahlan számára Richard hogyléte volt a fontosabb, mint a sajátja.

Az inkvizítori mágia használata kimerítette. Kahlan most nem csak egyszerűen gyengének érezte magát, de hányingere is volt. Egyik oka, hogy őt választották Inkvizítor Anyának, az volt, hogy Kahlan ereje olyan hatalmas volt, hogy használata után pár órán belül újra regenerálódott. Más Inkvizítoroknál ehhez egy-két nap is szükséges volt. Ahogy Kahlan eszébe jutott a többi Inkvizítor – sok jó barátja köztük –, akik mostanra már mind halottak voltak, az elkeseredett reménytelenség hulláma öntötte el.

Ahhoz, hogy az erejét teljesen visszanyerje, szüksége lett volna egy teljes éjszakai alvásra. Ebben a percben azonban fontosabb dolgokkal kellett foglalkoznia, ezek közül nem utolsó sorban Richard egészségével.

– Nem – tiltakozott. – Jól vagyok. Később majd lesz időm pihenni. Kérdezzük meg tőle, amit tudni szeretnél.

Richard egy pillantással felmérte a táborhelyüket. Levágott végtagok, kifordult zsigerek, halott emberek mindenfelé. A földet átáztatta a kiömlött vér. Az egésznek a szagától, megtetézve a tűz mellett heverő, még mindig füstölgő holttest égett hús szagát, Kahlan pillanatról pillanatra rosszabbul érezte magát. Elfordult a térdelő embertől Richard felé, és elrejtőzött a férje védelmező karjai közé. Nagyon fáradtnak érezte magát.

– Aztán menjünk innen, erről a helyről – tette hozzá. – El kell tűnnünk innen. Akár még többen is jöhetnek. – Kahlant nagyon aggasztotta, hogy ha Richardnak megint kardot kell rántania, a fegyver mágiája esetleg teljesen cserben fogja hagyni. – Találnunk kell egy védhetőbb táborhelyet.

Richard egyetértően bólintott. Mellkasához szorította Kahlant, és átnézett a feje felett. Az események ellenére, vagy talán éppen azok miatt, Kahlan számára csodálatos érzés volt már az is, hogy Richard magához ölelte. Ekkor hallotta meg a futva közeledő Friedrich zihálását. Az idős ember botladozva torpant meg, és hangosan felnyögött az elé táruló látványtól, ami undorral vegyes megdöbbenést váltott ki belőle.

– Tom, Friedrich – szólította meg Richard a két járőrt. – Szerintetek jönnek még többen is?

– Nem hiszem – felelte Tom. – Úgy gondolom, mind együtt jöttek. Akkor vettem észre őket, amikor egy vízmosás medrében jöttek felfelé. Próbáltam elsurranni mellettük, hogy figyelmeztesselek benneteket, de négyen elém ugrottak egy szikla mögül, és megtámadtak, mialatt a többiek a tábor ellen indultak.

– Én senkit nem láttam, Rahl Nagyúr – jelentette Friedrich, még mindig lélegzet után kapkodva. – Futva jöttem, amint meghallottam a kiáltozást.

Richard baráti vállveregetéssel nyugtázta Friedrich szavait.

– Segíts Tomnak felszerszámozni a lovakat! Nem akarom itt tölteni az éjszakát.

Amint a két férfi akcióba lendült, Richard Jennsenhez fordult.

– Kérlek, bonts ki néhány takarót, és terítsd le őket a szekérderékba! Szeretném, ha Kahlan lefekhetne és pihenhetne egy keveset, ha elindulunk.

Jennsen megveregette Betty hátát, maga után hívta.

– Hát persze, Richard.

Elsietett a szekér felé Bettyvel a nyomában.

Mialatt mindenki azon igyekezett, hogy amilyen gyorsan csak lehet, összeszedjék a holmijaikat, és felkészüljenek a továbbindulásra, Richard egy nyílt részen a tábor közelében sekély sírgödröt ásott. Halotti máglyára nem volt idejük. A legtöbb, amit tehetett egy magányos sír volt, de Sabar szelleme már amúgy is eltávozott, és nem fog megharagudni érte, hogy kényszerből csak ilyen kurtán intézik el a végtisztességét.

Kahlan elméjében ezalatt egymást kergették a gondolatok.

Nicci levele után, és azt követően, hogy megismerték a figyelmeztető jelzés természetét, mind több oka lett rá, hogy kételkedni kezdjen egy csomó dologban. Talán maguk a szellemek sem valódiak. A holtak és az élők világát a mágia kapcsolta össze. Maga a Fátyol is mágikus szövedék volt, és azt mondták, belül ott van a Richard-féle varázslókban, akik mindkét oldalt birtokolják. Úgy tanulta, hogy mágia nélkül ezek a kapcsolatok megszűnnének a két világ között, és mivel a többi világok nem létezhetnének az élők világától függetlenül, csak ahhoz való viszonyulásuk által, ha a mágikus kapcsolatok megszakadnának, a további világok könnyen teljesen meg is szűnhetnének, ugyanúgy, ahogy a Nap fénye nélkül nem létezhet a nappal fogalma.

Kahlan számára világossá vált, hogy a mágia egyre inkább kezd kicsúszni a világ kezei közül, és ez már így folyik évek óta.

Az okát is tudta.

A szellemek, jók és rosszak, minden egyéb dologgal együtt, amelyek létezése a mágiától függ, hamarosan eltűnhetnek. Ez azt jelentené, hogy a halál a szó minden értelmében véglegessé válik. Még az is bekövetkezhet, hogy halálunk után nem láthatjuk majd viszont a szeretteinket, és nem juthatunk a jó szellemek közé. A jó szellemek, talán maga az Alvilág is, elsüllyed és felszívódik a semmiben.

Mikor Richard befejezte az ásást, Tom segített neki finoman a sírba helyezni Sabar testét. Ezután Tom mondott pár csendes szót, megkérte a jó szellemeket, vegyék maguk közé Sabar szellemét és vigyázzanak rá, majd Richard eltemette a testet.

– Rahl Nagyúr – mondta csendesen Tom, miután befejezték a temetést –, mialatt az emberek egy része megtámadott benneteket, közben a többiek a lovak torkát vágták el, és csak aztán csatlakoztak a többiekhez a támadásban ellenetek.

– Az összesét?

– Az én lovaimat kivéve. Az enyémek meglehetősen nagy állatok. A támadók nyilván attól féltek, hogy a lovaim letapossák őket, ha a közelükbe mennek. Páran ott maradtak, hogy engem elintézzenek, ezért az itteniek azt gondolhatták, velem nem lesz több gondjuk. Talán azt gondolták, lesz még idejük elintézni az igáslovakat, miután titeket legyűrtek. – Tom megvonta széles vállát. – Az is lehet, hogy azt tervezték, elfognak benneteket, aztán megkötöznek, és a szekéren visznek tovább.

Richard egyetlen bólintással nyugtázta Tom beszámolóját.

Ujjaival megtörölte a homlokát. Kahlan úgy látta, Richard rosszabbul néz ki, mint ahogy ő érezte magát. Látta Richard szemében, hogy a fejfájása visszatért, és a férfi kis híján összeroskad a kín súlya alatt.

Tom körbenézett a táborhelyen, a szerte heverő holttesteken.

– Mi legyen a többi hullával?

– Meghagyjuk őket a kara-karáknak – vágta rá habozás nélkül Richard.

Tomnak nem volt ellenvetése.

– Jobb lesz, ha megyek, és segítek Friedrichnek befogni a lovakat. Nem lesz könnyű dolog most, hogy érzik a vérszagot, és látják a többi ló hulláit maguk körül.

Amint Tom elment, hogy a lovai után nézzen, Richard Carához fordult.

– Számold meg a holttesteket – mondta neki. – Tudnunk kell, mennyien voltak.

– Richard – kérdezte Kahlan bizalmasan lehalkított hangon, amikor Tom már hallótávolságon kívül került, Cara pedig a testek között lépkedve a számolással volt elfoglalva. – Mi történt, amikor kivontad a Kardot?

Richard nem kérdezte vissza, mire gondol Kahlan, és nem is akarta eltitkolni előle az igazságot, hogy elaltassa az aggodalmait.

– Valami nincs rendben a Kard mágiájával. Amikor kirántottam a hüvelyből, nem felelt a hívásomra. A támadóink rohamoztak, és nekem nem volt időm a habozásra. Amikor fogadtam a rohamot, akkor végre a Kard is reagálni kezdett.

Nyilván a Tehetség kiváltotta fejfájás lehet az oka a dolognak: valószínűleg megzavarja a képességemet, hogy a tudatom összeolvadjon a Kard mágiájával.

– Mikor utoljára fejfájásaid voltak, azok nem befolyásolták a kapcsolatodat a Kard erejével.

– Mondtam már, ne hagyd, hogy a fantáziád elragadjon. Ezt csak azóta észleltem, mióta a fejfájások újra jelentkeztek. Egyértelmű, hogy ez lehet az ok.

Kahlan nem tudta, merjen-e hinni Richardnak, vagy akár önmagának is. Richardnak azonban egy dologban igaza volt. A Kard mágiájával csak a legutóbbi időben kezdődtek a problémák: amióta újra vannak fejfájásai.

– Egyre rosszabbak a fájdalmaid, igaz?

Richard bólintott.

– Gyere, tudjunk meg mindent, amit csak lehet.

Kahlan nagy sóhajjal beletörődött az elodázhatatlanba. Ki kell használniuk ezt az esélyt, hogy mindent információt kiszedjenek a megérintett emberből, amit csak tudhat.

A férfihoz fordult, aki még mindig térden állt előtte.

16. FEJEZET

A férfi könnyes, könyörgő szemekkel nézett fel az eléje lépő Kahlanra. Jó ideje várakozott itt magában, nem tudva, mit kíván tőle Kahlan, ennek eredményeképpen a nyomorúságos szenvedés állapotában kínlódott.

– Velünk jössz – utasította őt Kahlan rideg hangon. Egyelőre a szekér előtt fogsz gyalogolni, ahol rajtad tarthatjuk a szemünket. Bárki parancsait közülünk ugyanúgy teljesíted, mintha az én parancsaim lennének. Minden kérdésre őszintén válaszolsz.

Az óriás hasra vetette magát a földön, Kahlan lábait csókolgatta, túláradó hálával mondva köszönetet érte, hogy végre parancsot kapott. A földön vonagló alak a V-alakú kivágással a fülben most mindennél inkább disznóra emlékeztette Kahlant.

Az Inkvizítor Anya ökölbe szorított kézzel csattant fel: – Ezt hagyd abba!

Nem akarta, hogy ez a gyilkos disznó akármilyen módon is hozzáérjen.

Az óriás riadtan ugrott hátra, elszörnyedve a Kahlan hangjából sütő haragtól, megrettenve, hogy Úrnője elégedetlen vele. Mozdulatlanul kushadt Kahlan lába előtt, attól remegve, hogy netán valami mással megint megbánthatja.

– Nem viselsz egyenruhát – szólt rá Richard. – Te és a társaid nem katonák vagytok?

– Katonák vagyunk, de nem a regulárisok közül – felelte az óriás boldog izgatottsággal, hogy meg tudja válaszolni a kérdést, ezzel teljesítheti Kahlan kívánságát. – A Birodalmi Rend különleges osztagából valók vagyunk.

– Különleges? Miben vagytok különlegesek?

A hatalmas ember könnytől csillogó szemekkel, bizonytalan tekintettel nézett fel Kahlanra, de onnan semmilyen jelzést nem kapott. Az Úrnő már egyszer megmondta neki, hogy valamennyiük parancsait teljesíteni kell és válaszolni a kérdéseikre. Megbizonyosodva róla, hogy az Úrnő szándékai nem változtak, kapkodva válaszolt.

– Speciális egység vagyunk. A hadseregen belül. Feladatunk, hogy a Rend ellenségeit elfogjuk. Vizsgákon kell átmennünk, hogy az alkalmasságunkat bizonyítsuk. A lojalitásunkat, és hogy képesek vagyunk végrehajtani a feladatot, amivel megbíznak bennünket.

– Lassabban – szólt rá Richard. – Túl gyorsan beszélsz.

A férfi könnyekkel a szemében nézett fel Kahlanra, hogy megint megbántotta-e őt is.

– Folytasd! – intett neki Kahlan.

– Nem viselünk egyenruhát, nehogy idő előtt kitudódjanak a szándékaink – folytatta a férfi látható megkönnyebbüléssel, hogy ezzel elégedettséget okozhat Kahlannak. – Általában a városokban vetnek be bennünket, ahol a felkelőket kell kézre kerítenünk. Elvegyülünk az emberek között, elhitetjük velük, hogy mi is közülük valók vagyunk. Mikor összeesküvést szőnek a Rend ellen, velük tartunk mindaddig, míg meg nem ismerjük valamennyi résztvevő nevét. Akkor elfogjuk őket, és átadjuk a Rendnek vallatásra.

Richard hosszan nézett az emberre, arcán nem tükröződött semmiféle érzelem. Richard is volt már a Rend kezei között, őt is vallatták már. Kahlan könnyen el tudta képzelni, mire gondolhat most Richard.

– És valóban csak azokat adjátok a Rend kezére, akikről biztosan tudjátok, hogy benne vannak az összeesküvésben – kérdezte Richard – vagy egyszerűen bevisztek mindenkit, aki gyanús, és azoknak az összes ismerőseit is?

– Ha összeesküvést gyanítunk, például, ha összetartanak maguk között és nem tárják ki az életüket és a gondolatukat a saját csoportjukon kívül a többi polgártársaik előtt, akkor bevisszük őket kikérdezésre, hogy kiderüljön, van-e valami rejtegetni valójuk. – Az óriás megnyalta kiszáradt szája szélét, lelkesen igyekezve, hogy módszereiket a maguk teljességében megmagyarázhassa. – Beszélgetünk a munkatársaikkal, szomszédaikkal, megszerezzük az összes barátaik, kapcsolataik nevét, gyakran a legközelebbi hozzátartozóik nevét. Általában közülük is beviszünk néhányat, és kivallatjuk őket is. A vallatás során mind beismerik a Rend ellen elkövetett bűneiket, és ezzel igazolják, hogy a gyanakvásunk irántuk megalapozott volt.

Kahlan azt hitte, Richard ott helyben kardot ránt, és lefejezi ezt az embert. Richard nagyon is jól tudta, mit művel a Rend azokkal, akiket kihallgatásra bevisznek, hogy milyen reménytelen helyzetbe is kerülnek.

A kínzással kicsikart vallomások során olyan neveket is kiszedtek a vallatottaktól, akik bármi okból is gyanússá válhattak, így a kínvallatás nagyon is túlterhelt szakmává vált a Rend fennhatósága alatt. Az Óvilág népei állandó félelemben élnek attól, hogy bármikor elvihetik őket a számtalan kihallgató állomás valamelyikébe.

A behurcoltak között nagyon kevés volt az olyan, aki valóban összeesküvést szőtt volna a Rend ellen. Legtöbbjük túlságosan is el volt foglalva a puszta túléléssel, családja etetésével ahhoz, hogy maradt volna ideje az összeesküvésekre a Birodalmi Rend hatalma ellen. Ellenben igen sokan voltak, akik jobb életről álmodoztak, beszéltek róla, mit szeretnének alkotni, termelni, mihez szeretnének kezdeni az életükkel, meg arról, hogy reménykednek benne, a gyerekeiknek jobb élete lesz majd, mint amilyen az övék. Mivel az emberiség kötelessége az önfeláldozás embertársaik sorsának jobbítása érdekében, nem a saját életük jobbra fordítása, az efféle beszéd a Birodalmi Rend szemében nem csak lázadásnak számított, de ráadásul szentségtörésnek is. Az Óvilágban a szenvedés széles körben elterjedt erény volt, a magasabb elhivatottság biztos jele.

Voltak aztán olyanok is, akik nem álmodoztak a jobb életről, hanem arról, hogy segítik a Rendet, azzal, hogy besúgják neki mindazoknak a neveit, akik nem kellő tisztelettel emlegették a Rendet, élelmet, vagy akár egy kis pénzt rejtettek el, vagy hangosan beszéltek a jobb életről. Az efféle „nem lojális" polgárok bejelentése az informátort megóvta attól is, hogy esetleg mások őt akarják feljelenteni. A besúgás a szentéletűség egyik jelképe lett.

Richard nem rántotta elő a kardját, helyette témát váltott.

– Hányan támadtatok ránk ma este?

– Velem együtt huszonnyolcan – válaszolta a férfi habozás nélkül.

– Mindnyájan együtt voltatok, amikor megrohamoztatok minket?

A férfi bólintott, lelkesen igyekezve feltárni az egész tervet, megnyerni ezzel Kahlan elégedettségét.

– Biztosak akartunk lenni benne, hogy te és az... – Felnézett Kahlanra, és hirtelen felfogta két célja abszurd összeférhetetlenségét: hogy egyszerre bevalljon mindent, ugyanakkor elnyerje az Inkvizítor Anya elismerését. Könnyekbe tört ki, és könyörgő imára kulcsolta a kezeit.

– Bocsáss meg nekem, Úrnőm! Bocsáss meg!

Ha a nyomorult ember hangja az érzelmek kvintesszenciája volt, akkor Kahlané pontosan az ellenkezője.

– Válaszolj a kérdésre!

Az óriás elfojtotta elcsukló zokogását, hogy képes legyen válaszolni, könnyei azonban továbbra is széles barázdákban ömlöttek szennycsíkos arcán.

– Együtt maradtunk egy koncentrált támadásra, hogy biztosak lehessünk benne, hogy elfogjuk a Rahl Nagyurat, és... és... téged, Inkvizítor Anya. Ha nagyobb csoport elfogását tervezzük, általában kettéválunk, és az emberek felét hátra hagyjuk, hogy figyeljenek az esetleg elszökni akarókra, de most azt mondtam az embereknek, hogy mindkettőtöket el akarjuk fogni, és azt mondták nekünk, hogy együtt vagytok, egy helyen, tehát ez kínálkozott számunkra a legjobb esélynek. Nem akartam megkockáztatni, hogy bármi reményetek legyen az ellenállásra, ezért megparancsoltam az embereimnek, hogy mind egyszerre támadjanak, páran pedig először vágják el a hátaslovak torkát, nehogy módotok nyíljon lóháton megszökni előlünk. – Felderült az arca. – Még csak eszembe sem jutott, hogy fel is sülhetünk.

– Ki küldött benneteket? – kérdezte Kahlan.

A férfi a térdein vonszolta előre magát. Kezével tétován felnyúlt, hogy megérintse Kahlan lábát. Kahlan mozdulatlan maradt, de jeges pillantásával figyelmeztette a térdelő embert, hogy nagy elégedetlenségére szolgálna, ha megérintené. A kéz visszahanyatlott.

– Nicholas – mondta.

Kahlan összevonta a szemöldökét. Azt várta, azt hallja majd, hogy Jagang küldte rájuk az osztagot.

Tudatában volt a lehetőségnek, hogy ennek a nyomorultnak a szemén át esetleg Jagang nézi őket. Az Álomjáró korábban is megtette már, hogy olyan orgyilkosokat küldött rájuk, akik elméjébe korábban befészkelte magát. Ha Jagang ott volt valaki elméjében, akkor ő uralta és irányította az illetőt, és az ilyen személyt még Cara sem volt képes megfékezni. Sőt, ami azt illeti, maga Kahlan sem.

– Hazudsz. Jagang küldött.

A férfi szánalmas nyüszítésbe kezdett.

– Nem, Asszonyom! Nekem személyesen soha semmi dolgom nem volt Őexcellenciájával. A sereg hatalmas, és nagy területen szét van osztva. Én a saját részlegemtől kapom a parancsokat. Nem hiszem, hogy azok, akiktől az én feletteseim a parancsot kapják, vagy azok parancsnokai, vagy akár a parancsnokok parancsnokainak a parancsnokai méltóak lennének Őexcellenciája figyelmére. Őexcellenciája most messze fenn, északon tartózkodik, hogy a Rend megváltó üzenetét elvigye az ottani törvénytelen, vad népekhez. Szerintem neki tudomása sincs róla, hogy mi egyáltalán a világon vagyunk. Mi csak egy jelentéktelen osztag vagyunk, az izomerő arra, hogy elkapjuk azokat, akiket a Rend akar, akár, hogy megbeszéltessük őket, akár, hogy elhallgattassuk. Mind a Birodalomnak erről a részéről származunk, és pont azért bennünket hívtak össze erre a feladatra, mert mi voltunk itt kéznél. Én méltatlan vagyok rá, hogy Őexcellenciája egyáltalán észrevegyen.

– De Jagang meglátogatott téged az álmaidban, nem igaz?

Ellátogatott az elmédbe.

– Úrnőm? – Az óriást elfogta a rettegés, hogy neki kell Kahlant kérdeznie ahelyett, hogy ő válaszolna az Inkvizítor Anya kérdéseire. – Nem értem.

Kahlan mereven nézte az embert.

– Jagang belépett az elmédbe. Beszélt hozzád.

A férfi arckifejezése őszintén értetlennek tűnt.

– Nem, Úrnőm. Sohasem találkoztam Őexcellenciájával.

Soha nem is álmodtam róla. Semmit nem tudok róla, kivéve, hogy Altur'Rangot illeti a dicsőség, hogy Őexcellenciája szülőhelyének tarthatja magát. Szeretnéd, hogy megöljem őt a kedvedért, Úrnőm? Kérlek, ha ezt kívánod, megengeded nekem, hogy megöljem őt a kedvedért?

A szerencsétlennek fogalma sem volt róla, milyen képtelenséget beszél, afeletti vágyában azonban, hogy Kahlan kedvében járjon, boldogan megkísérelte volna, ha Kahlan erre kéri.

Kahlan hátat fordított az óriásnak. Richardhoz hajolt, és olyan halkan, hogy a kihallgatott meg ne hallhassa, azt mondta: – Nem tudom, hogy akit az Álomjáró meglátogat, mindig tudatában kell-e, legyen a látogatásnak, de azt hiszem, igen.

Akikkel ezelőtt találkoztam, mind tudták, mikor lépett be Jagang az elméjükbe.

– Nem képes rá az Álomjáró, hogy besurranjon valakinek az elméjébe csak azért, hogy minket megfigyeljen?

– Gondolom, lehetséges az ilyesmi – felelte Kahlan –, de gondolj csak bele, hány millióan élnek itt az Óvilágban. Nem tudhatja, kinek az elméjébe kellene belépnie, hogy minket megfigyelhessen. Álomjáró vagy sem, ő is csak egyetlen ember.

– Van Tehetséged? – kérdezte Richard a térdelő embert.

– Nincs.

– Nos – súgta Richard Kahlannak –, Nicci azt mondta, az Álomjáró ritkán törődik a Tehetség nélküli emberekkel. Azt mesélte, a Császárnak nehézséget okoz, hogy bejusson az egyszerű emberek elméjébe, ezért inkább a Tehetség hordozóit vonja ellenőrzése alá, akik aztán felügyelnek helyette a mágiával nem rendelkezőkre. Ott vannak a Nővérek, akiket foglyul ejtett, azokkal mind foglalkoznia kell. Fenn kell tartania a hatalmát felettük, és irányítania kell őket – beleértve azt is, amit Nicci levelében olvastunk, hogy hogyan irányítja a Nővéreket az emberekből alkotott fegyverek létrehozásában. Amellett ő a Birodalmi Rend seregeinek fővezére és első stratégája. Rengeteg dolga van, ezért korlátozza az Álomjáró tevékenységét a Tehetség hordozóira.

– De nem kizárólag. Ha akarja, ha szüksége van rá, a Tehetség nélkül születettek elméjébe is be tud lépni. A legokosabb az lenne – súgta oda Kahlan –, ha itt, most helyben megölnénk ezt az embert.

Mialatt sugdolóztak, Richard egy pillanatig sem vette le átható tekintetét a foglyukról. Kahlan tudta, hogy Richard habozás nélkül beleegyezne a javaslatába, ha nem lennének későbbre szóló tervei az óriással.

– Csak meg kell parancsolnom neki – emlékeztette Kahlan –, és azonnal holtan rogy össze.

Richard egy pillanatig egyenesen Kahlan szemébe nézett, aztán ismét a térdelő emberhez fordult, és szigorú ráncokba vonta a szemöldökét.

– Azt mondtad, valami Nicholas nevű küldött benneteket.

Ki ez a Nicholas?

– Nicholas egy félelmetes varázsló, aki a Rend szolgálatában áll.

– Te találkoztál vele. Személyesen ő adta ki nektek a parancsot?

– Nem, mi túl kis pontok vagyunk ahhoz, hogy személyesen leereszkedjen hozzánk. A szolgálati ranglétrán át jött le hozzánk a parancs.

– Honnan tudtátok, hogy itt vagyunk? – kérdezte Richard.

– A parancsban nagy vonalakban meghatározták a környéket. Azt mondták, észak felé jöttök a sivatag keleti peremén, és ha rátok találunk, el kell fognunk benneteket.

– Honnan tudta Nicholas, merre járunk?

A kérdezett pislogott, mintha keresgélne az agyában, hogy ott van-e a válasz a kérdésre.

– Nem tudom. Nekünk nem mondták meg, honnan tudja.

Csak annyit mondtak, hogy ezt a környéket kutassuk át, és ha megtalálunk benneteket, mindkettőtöket élve vigyünk vissza.

A parancsnok, aki az utasításokat átadta, azt mondta, nehogy kudarcot valljunk, mert az Árny nagyon elégedetlen lenne velünk.

– Ki lenne elégedetlen? Az... Árny?

– Nicholas, az Árny. Így nevezik. Van, aki csak egyszerűen Árnynak.

Kahlan értetlenkedve fordult oda.

– Micsodának?

– Árnynak, Úrnőm.

– Mit jelent ez? Az Árny?

Az óriás nyüszítve kulcsolta könyörgésre ismét a két kezét.

– Nem tudom, Úrnőm. Nem tudom. Megkérdeztétek, ki küldött, ez a neve. Nicholas. Az emberek Árnynak is nevezik.

– Hol van ez az Árny? – kérdezte Richard.

– Nem tudom – nyögte az ember zokogva. – A parancsokat az elöljárómtól kaptam. Ő azt mondta, a Rend egy Testvére hozta a parancsot az ő elöljárójának.

Richard mélyet lélegzett, és megdörzsölte a tarkóját.

– Mi mást tudsz még erről a Nicholasról azon kívül, hogy varázsló és hogy Árnynak hívják?

– Csak azt, hogy félnem kell tőle, akárcsak a parancsnokaimnak.

– Miért? Mi történik, ha nincs megelégedve veletek?

– Akivel nincs megelégedve, azt karóba húzatja.

A vér és az égett hús szaga mellett, amit most hallott, annyira felkavarta Kahlan gyomrát, hogy alig bírta visszafojtani a hányingerét. Nem tudta, meddig bírna még uralkodni magán, ha itt marad, és ez az ember még mond valami hasonlót.

Megmarkolta Richard karját.

– Kérlek, Richard – suttogta. – Ebből már nem tudunk meg semmi igazán hasznosat. Menjünk el innen, kérlek! Ha még valami eszünkbe jut, később folytathatjuk a kikérdezést.

– Menj előre a szekér elé – utasította Richard habozás nélkül az óriást. – Nem akarom, hogy az Inkvizítor Anyának látnia kelljen téged.

Az ember bólogatott, és esetlenül elindult négykézláb.

– Nem hiszem, hogy Jagang ott lenne az elméjében – mondta Kahlan –, de mi van, ha tévedek?

– Egyelőre, úgy gondolom, életben kéne hagynunk. Ha ott megy a szekér előtt Tom szemmel tudja tartani. Ha tévedtünk? Nos, Tom rendkívül gyors tud lenni a késsel. – Richard hangosan kifújta a levegőt. – Valami fontosat máris megtudtam.

– Mit?

Richard lágyan meglökte Kahlant a keresztcsontjánál.

– Induljunk, majd közben elmondom.

Kahlan látta a sötétségben távolabb várakozó szekeret. Tom szemmel követte az óriást, aki futva érkezett, beállt a nagy igavonó lovak elé és ott várakozott. Jennsen és Cara már fent ültek a szekérderékban. Friedrich a bakon trónolt Tom mellett.

– Mennyi? – kérdezte Richard Carától, amint hallótávolságba értek.

– A néggyel a dombok között, akikkel Tom bánt el, meg ezzel itt, huszonnyolc.

Akkor mind megvan – sóhajtott megkönnyebbülten Richard.

Kahlan érezte, hogy Richard keze lehullik a derekáról. A férfi megtorpant. Kahlan tétován megállt mellette, nem értette, miért nem jön tovább. Richard féltérdre rogyott. Kahlan azonnal lehajolt hozzá, és átkarolta, hogy megtámogassa. Richard a fájdalomtól szorosra zárta a szemét. Karját a hasára szorítva összegörnyedt.

Cara átvetette magát a szekér oldalán, és egy szempillantás alatt mellettük termett.

Bármilyen fáradt volt is Kahlan, a pánik azonnal teljesen éberré tette.

– El kell jutnunk a Sliph-hez – mondta úgy Carának, mint Richardnak. – Zeddhez kell mennünk válaszokért egy jó pár kérdésre... és segítségért. Zedd tud majd segíteni.

Richard nehezen, zajosan vette a levegőt, és nem tudott megszólalni. Egy fájdalomhullám a lélegzetét is elakasztotta.

Kahlan tehetetlennek érezte magát, nem tudta, hogyan segíthetne.

– Rahl Nagyúr – mondta Cara Richard elé térdelve. – Megtanítottak rá, hogyan uralkodj a fájdalmadon. Hát most tedd azt! – Richard hajába markolt, és felemelte a fejét annyira, hogy a Rahl Nagyúr szemébe nézhessen. – Gondolkodj! – parancsolta. – Emlékezz! Tedd helyére a fájdalmat! Most!

Richard megszorította Cara alkarját, mintha így akarna köszönetet mondani a szavaiért.

– Nem... – sikerült végül is kipréselnie magából szemmel látható szenvedések árán – Nem utazhatunk a Sliphben.

– Muszáj – makacskodott Kahlan. – Az a leggyorsabb módja.

– Na, és ha belépek a Sliphbe, belélegzem az anyagát annak a higanyszerű lénynek... és a mágiám akkor hagy cserben?

Kahlan szinte tombolt.

– De muszáj a Sliphben utaznunk, hogy gyorsan odaérjünk!

Nem merte kimondani, hogy „idejében".

– És ha bármi balul üt ki, én halott vagyok – zihálta Richard, képtelenül rendesen lélegezni a fájdalomtól. – Mágia nélkül belélegezni a Sliph esszenciáját a halált jelenti. A Kard már el is hagyott. – Nagyot nyelt, köhögött, aztán levegő után kapkodott. – Ha a fejfájásaimat a Tehetség okozza, és emiatt a mágia csődöt mond bennem és belépek a Sliphbe, akkor meghalok az első lélegzetvétel után. És ezt nem tudjuk előre kipróbálni.

Jeges rémület suhant át Kahlan vérén. Richard egyetlen reménye az volt, ha idejében eljuthatnak Zeddhez. Ez volt Kahlan terve. Megfelelő segítség nélkül a Tehetség okozta fejfájások megölik Richardot.

Kahlan azonban attól is félt, hogy tudja, mi okozza a Kard mágiájának vonakodását, és ez egyáltalán nem a fejfájás volt.

Attól félt, valójában ugyanaz okozza, ami a pecsét feltörését is.

A figyelmeztető jelzés bizonyította, hogy Kahlan volt az, aki miatt a pecsét lehullott. És ha ez így van, akkor a pecsét széttörésén kívül is túl sok mindennek volt még Kahlan az okozója.

És ha ez így van, akkor Richardnak igaza volt a Sliphfel kapcsolatban. A Sliphbe belépni valóban a halállal lett volna egyenlő Richard számára. Sőt, ha Kahlannak igaza van, akkor Richard már eleve megidézni sem tudná a Sliphet, nemhogy utazni benne.

– Richard Rahl, ha sárral dobálod be a legjobb ötleteimet, jobban teszed, ha neked van helyettük valami jobb ötleted!

Richard most hangosan zihált a kegyetlen fájdalom vasmarkában. Aztán, amikor köhögött, Kahlan észrevette a vért a szája sarkában.

– Richard!

Egy ijedt arcú Tom rohant oda hozzájuk. Mikor meglátta a Richard állán lecsorduló vért, hamuszürkére sápadt.

– Segítsétek fel a szekérbe – utasította Kahlan, és igyekezett, hogy a hangja nyugodt és hűvös maradjon.

Cara Richard egyik karja alá tolta a vállát. Tom fél karral átfogta a Rahl Nagyurat, majd Kahlannal és Carával együtt talpra támogatták.

– Nicci – nyögte Richard.

– Tessék? – kérdezte Kahlan.

– Azt akartad tudni, van-e valami ötletem. Nicci. – Felsóhajtott fájdalmában, ami köhögésbe fulladt. A köhögéstől még több vér szakadt fel a tüdejéből, és lecsordult az állán.

Nicci nem varázsló volt, hanem varázslónő. Richardnak egy varázslóra van szüksége. Még ha a felszínen utaznak is, talán odaérhetnének idejében.

– De Zedd sokkal jobban meg tudná...

– Zedd túl messze van – mondta Richard. – Niccihez kell eljutnunk. Ő tudja használni a Tehetség mindkét oldalát.

Kahlan erre nem gondolt. Talán Nicci tényleg tudna segíteni.

Félúton a szekérhez Richard összeesett. Hárman együtt alig bírták megtartani a hirtelen tehetetlenné vált testét. Tom megragadta mindkét hóna alatt, Cara és Kahlan egy-egy lábát fogta meg, és futva tették meg az utat a szekérig.

Tom egyedül emelte fel Richardot a szekérre, Cara és Kahlan segítsége nélkül. Jennsen sietve kigöngyölt egy újabb takarót. Olyan óvatosan fektették rá Richardot, ahogy csak tudták. Kahlan mintha kívülről nézte volna magát, ahogy gépiesen teszi a dolgát, mozog, beszél. Nem volt hajlandó megadni magát a pániknak.

Kahlan és Jennsen megpróbáltak odahajolni Richardhoz, hogy lássák, hogy van, de Cara határozottan félretolta őket.

Richard fölé hajolt, fülét a férfi szájához illesztette, hallgatózott. Ujjai Richard pulzusát keresték a nyaka oldalán. Másik kezével megemelte Richard tarkóját.

Semmi kétség, készen állt rá, hogy az Élet Leheletének nevezett eljárást alkalmazza, ha szükség lenne rá. A Mord-Sithekről közismert volt, hogy értenek az ilyesmihez: megtanulták, hogyan tartsák életben az embereket a legkeményebb kínzások közepette is. Cara azt is tudta, hogyan használja fel ezeket az ismereteit életmentésre.

– Lélegzik – jelentette ki Cara, és felegyenesedett. Csillapítóan Kahlan karjára tette a kezét. – Most már könnyebben lélegzik.

Kahlan néma bólintással mondott köszönetet. Megszólalni nem mert, nem bízott a saját hangjában. Közelebb húzódott Richardhoz az egyik oldalon. A másikon Cara hajolt oda, hogy letörölgesse Richard szájáról és álláról a vért. Kahlan teljesen tehetetlennek érezte magát. Nem tudta, hogyan segíthetne.

– Egész éjjel hajtani fogunk – szólt hátra Tom a válla fölött, miközben visszakapaszkodott a bakra.

Kahlan rákényszerítette magát, hogy gondolkodjon. El kell jutniuk Niccihez.

– Nem – jelentette ki. – Altur'Rangig hosszú még az út. Járt út nincs a közelben, sötétben hajtani járatlan utakon veszélyes ostobaság. Ha gondatlanul hajszoljuk a lovakat és túlságosan kimerülnek, csak megöljük őket. Vagy valamelyik a lábát töri, ami épp olyan rossz lenne. Ha elveszítjük a lovakat, nem tudjuk elvinni Richardot odáig idejében.

A legokosabb, amit tehetünk, hogy olyan gyorsan haladunk, ahogy csak lehet, de amennyit szükséges, pihenünk is útközben, mert arra is készen kell állnunk, ha újból megtámadnak bennünket. Használnunk kell a fejünket vagy kudarcot vallunk.

Jennsen mindkét kezébe fogta Richard egyik kezét.

– Ott vannak a fejfájásai, és végigharcolta a csatát azokkal az emberekkel. Talán ha alszik egyet és kipiheni magát, jobban lesz.

Kahlant kissé felvidította ez a lehetőség, bár nem hitte, hogy ennyire egyszerű lenne a megoldás. Felállt a szekérderékban, és a lovak előtt álló, az ő parancsait váró emberhez fordult.

– Van még több is belőletek? Mások, akiket kiküldtek, hogy megtámadjanak vagy elfogjanak bennünket? Küldött utánunk másokat is ez a Nicholas?

– Amennyire én tudom, Úrnőm, nem.

Kahlan halkan Tomhoz fordult.

– Ha a legkisebb jelét is látod, hogy bajt akarna keverni, ne habozz! Öld meg!

Tom bólintással jelezte egyetértését. Kahlan visszaült, és megtapintotta Richard homlokát. Az hűvös volt és nyirkos.

– Legjobb, ha addig megyünk, amíg nem találunk egy jobban védhető helyet. Azt hiszem, Jennsennek igaza van: Richardnak elsősorban pihenésre van szüksége. Nem hiszem, hogy a zötykölődés a szekér hátuljában jót tenne neki. Mindnyájunknak pihennie kell. Aztán a hajnal első fényénél indulunk tovább.

– Szereznünk kell egy lovat – szólalt meg Cara. – A szekér túlságosan lassú. Ha sikerül egy lovat találnunk, elszáguldok rajta, mint a szélvész, megkeresem Niccit, és elindulok vele errefelé. Akkor nem kell addig várnunk, amíg oda nem érünk a szekérrel.

– Jó ötlet. – Kahlan Tomra nézett. – Induljunk. Keressünk egy helyet, ahol megállhatunk éjszakára.

Tom bólintott és kiengedte a féket. Buzdító szavára a lovak nekifeszültek a hámnak, és a szekér egy nagy rándulással megindult.

Betty halkan nyöszörögve leheveredett az eszméletlen Richard mellé, és a férfi vállára fektette a fejét. Jennsen a kecske nyakát simogatta.

Kahlan látta, hogy a lány arcán széles csíkokban csorognak lefelé a könnyei.

– Sajnálom Rozsdást.

Betty felemelte a fejét, és mekegett egy keserveset.

Jennsen rábólintott.

– Richard meg fog gyógyulni – mondta, és miközben kezébe vette Kahlan kezét, hangja elcsuklott a könnyeitől. – Tudom, hogy úgy lesz.

17. FEJEZET

Zedd úgy vélte, hall valamit. A kanálnyi pörkölt, amit éppen bekapni készült, a kezében maradt. Mozdulatlanul hallgatott. A Torony gyakran olyan életszerűnek tűnt számára, mintha csak lélegezne. Időnként olyan hangja volt, mintha sóhajtana. Zedd gyerekkora óta időnként hangos csattogásokat hallott, melyeket soha nem tudott azonosítani. Arra gyanakodott, hogy az ilyen hangok valószínűleg nagy kőtömbök lehetnek, amelyek valahol a közelben lezuhantak a mélybe. Voltak olyan kőtömbök a Torony alapjaiban, amelyek elérték egy kisebb palota méretét. Egyszer, amikor Zedd még 10–12 éves lehetett, egy hangos recsegés futott végig a teljes Toronyban, mintha csak egy óriási kalapáccsal csaptak volna rá. Kirohant a könyvtárból, ahol eddig tanult, ahol azt látta, hogy emberek jönnek ki a szobából, le-föl sétálnak a csarnokban, nézelődnek és aggódóan suttognak egymásnak. Zedd apja később elmondta neki, hogy végül kiderült, ez nem volt más, mint egy hatalmas törés az alapban. Habár szerkezeti problémát nem okozott, az ilyen óriási gránitdarab megrepedése hatalmas csattanással járt, mely mindenütt hallható volt a Toronyban. Noha az ilyen események ritkák voltak, nem ez volt az utolsó alkalom, amikor ilyen ártalmatlan, de rémisztő hangot lehetett hallani.

És azután ott voltak az állatok is. A denevérek szabadon repkedtek a Torony területén. Voltak tornyok, melyek szédítő

magasságba szöktek. Néhányuk üres volt belül, leszámítva a lépcsőket, amelyek csavarodva törtek fel a tetőn lévő kis szobához vagy egy kilátóhoz. A napsütés porszemcsés sugarai áthatoltak a tornyok sötét belsején, láthatóvá téve a számtalan bogarat, amelyek szerteszét rajzottak. A denevérek szerették a tornyokat. A patkányok is szerették a Torony különböző részeit. Rohangásztak és visítoztak, gyakran okoztak ijedelmet. Az egerek szintén nagyon gyakoriak voltak. Zajt csaptak állandó rágcsálásukkal, motozásukkal. Eközben a macskák azokra a madarakra vadásztak, melyek ki-be szálltak bogárzsákmányukkal vagy éppen fészkelni készültek a felső szinteken. Néha szörnyű ribillió támadt, amikor egy denevér, egér, madár vagy akár egy macska tiltott helyre tévedt. A pajzsokat arra szánták, hogy távol tartsák az embereket a veszélyes és tiltott helyektől, de azt a célt is szolgálták, hogy megakadályozzák a jogosulatlan hozzáférést a Toronyban tárolt sokféle dologhoz.

A pajzsok az élőlények ellen nyújtottak védelmet és nem tettek különbséget ember és állat között. Máskülönben egy kutya, amely ártatlanul tiltott területre tévedt, elvileg szert tehetett volna egy veszélyes talizmánra, és büszkén vihette volna a gyermekkorú gazdijának, aki így veszélybe kerülhetett. Azok, akik a pajzsokat elhelyezték, tudatában voltak annak, hogy rossz szándékú emberek kiképezhetnek állatokat azzal a céllal, hogy a tiltott zónába juttatva őket, megszerezzenek és kihozassanak dolgokat. Nem tudván, milyen állat képezhető ki potenciálisan ilyen feladatra, a pajzsok minden élőlény ellen óvtak.

Ha egy denevér berepült a tiltott pajzsba, azonnal elégett. Voltak olyan pajzsok is a Toronyban, melyeken maga Zedd sem tudott átjutni, mert mindkét oldal varázserejére szükség lett volna hozzá, és neki csak az Alkotó Mágia állt rendelkezésére.

A pajzsok némelyike egy mágikus akadály formáját öltötte, amely valódi, kézzel fogható formájában jelentett végállomást a betolakodóknak, vagy a mozgását korlátozta, esetleg olyan kellemetlen érzést váltott ki, amin az ember nem tudta túltenni magát. Ezek a pajzsok az engedély nélküli behatolók és a gyerekek belépését akadályozták és nem arra szolgáltak, hogy a varázserővel rendelkezők áthaladását tegyék lehetetlenné, így aztán szükség volt arra, hogy bizonyos pajzsok gyilkoljanak is, ha kell. De az ilyen pajzsok csak akkor működtek, amikor rossz szándékú behatolók jártak arra. Más helyeken a belépést szigorúan tiltották bárkinek, kivéve, ha az illető rendelkezett a megfelelő képességgel és engedéllyel. Ezen engedélyek és képességek nélkül, melyeket a varázsigék aktiváltak az egyes védelmi körzetekhez, és amely együtt járt egy fémlap kötelező megérintésével, a pajzs mindenkit megölt, aki belépett. A pajzsok az állatokat is olyan hatékonyan gyilkolták, mint bármely más behatolót. Az ilyen veszélyes pajzsok figyelmeztető fény és őrjeleket adtak ki, hogy megelőzzék a pajzs véletlen megközelítését. A hely méretét figyelembe véve, elég könnyű volt itt eltűnni. Az ilyen figyelmeztetések működtek az állatok esetében is, de néha egy pánikba esett egeret üldöző macska is berohanhatott a halálos pajzsba.

Miközben Zedd hallgatózva várakozott, minden elcsendesedett. Ha tényleg hallott valamit, az a mozgásban lévő Torony lehetett vagy egy visító állat, amint megközelít egy pajzsot vagy akár a szél, amely a sok száz nyitott résen tört keresztül.

Bármi is volt, most csend lett. A kanálnyi pörkölt végre Zedd gyomrában landolt.

– Hm! – motyogta magában Zedd. – Ez jó! – Amikor először kóstolta, csalódottan tapasztalta, hogy még nincs kész.

Nem akarta a műveletet némi varázslással felgyorsítani, nehogy kiváltsa Adie haragját azzal, hogy belekontárkodik a főztjébe. Így aztán Zedd leült a kanapéra és olvasni kezdett.

Alig bírta abbahagyni. A könyvek olyan értékes információt tartalmaztak, amelyek váratlan helyzetek megoldásában nyújthattak segítséget. Olvasás közben időnként türelmesen ellenőrizte a pörköltet.

Most, hogy megkóstolta, végre úgy tűnt, hogy elkészült. A hús darabjai olyan puhák voltak, hogy szétmállottak, amikor nyelvével a szájpadlására nyomta őket. Az egész csodálatosan fortyogó fazék mámorítóan illatos volt a hagyma, olaj, répa, foghagyma és fűszerek összeolvadó forgatagától, s a fazék zsúfolásig tele volt zsíros húsdarabokkal.

Zedd nagy bosszúságára, ezt már korábban észrevette, Adie nem csinált kétszersültet, pedig jól illett volna a pörkölthöz. Zedd úgy döntött, hogy ezzel a tál pörkölttel kitart addig, amíg Adie vissza nem tér és készít kétszersültet.

Nem tudta elképzelni, hogy Adie hol lehet ilyen sokáig. Mivel lent volt Aydindrilben majdnem egész nap, arra gondolt, hogy Adie valószínűleg valamelyik könyvtárba mehetett olyan könyvek után kutatva, amelyek segítségére lehettek.

Nagy segítséget jelentett, hogy megszerezte a könyvtárból a valóban fontos könyveket. Minthogy Nicobarese-ből származott, Adie azon a nyelven kereste a könyveket. Mindenhol voltak könyvek a Torony területén, így nehéz volt megmondani, hol lehet.

Voltak raktárak is tárolókkal és csontokkal. Más szobákban magas szekrénysorok húzódtak, fiókok százaival. Zedd olyan lények csontjait látta, amelyekkel még soha nem találkozott életében. Adie szakértője volt a csontfajtáknak. Élete jelentős részét a Határ sötét magányában élte. Az ott élő emberek féltek tőle, és Csontasszonynak hívták, mert gyűjtötte a csontokat. A háza tele volt velük. Némelyik azoktól a szörnyektől védte, amelyek a határon kívülről jöttek. Zedd felsóhajtott.

Könyvek ide, csontok oda, nem lehetett tudni, hogy Adie hol van. Ráadásul számos más olyan dolog is volt a varázslók birodalmában, ami nagyon érdekelhetett egy boszorkányt. Lehet, hogy egyszerűen csak sétálni támadt kedve vagy felment egy toronyba, hogy nézze a csillagokat és gondolkozzon.

Sokkal könnyebb volt várni arra, hogy Adie visszajöjjön a pörköltjéhez, mintsem megkeresni őt. Lehet, hogy egy harangot kellett volna a nyakába rakni.

Zedd egy kedves dallamot dúdolt magának, amint kikanalazta a pörköltet egy faedénybe. Nincs értelme várakoztatni egy üres gyomrot, mindig azt mondta, hogy az csak nyűgössé teszi az embert. Tényleg jobb volt bekapni néhány falatot, s ezáltal jobb kedvre derülni, mintsem várni és csüggedni. Ilyen állapotban nem lenne túl jó beszélgetőtárs. Miután nyolcadszor merítette kanalát a tálba, egy hangot hallott. Keze megdermedt a fortyogó edény felett. Zedd úgy vélte, egy csengettyű csilingelését hallja. Zedd nem volt különösképpen képzelődős, ok nélkül ijedős, de hideg bizsergés futott végig rajta, mintha csak egy másik világból kinyúló szellem fagyos ujjai érintették volna meg őt. Mozdulatlanul állt, kissé a fazék fölé hajolva részben a csarnok felé fordulva fülelt.

Egy macska lehetett. Lehet, hogy nem kötötte a vékony zsinórt elég magasra, és ahogyan egy macska elment a vonal alatt a farka bele akadt, és megszólaltatta a csengettyűt. Lehet, hogy egy macska csintalankodott, és ahogy üldögélt, oda-vissza csóválódó farka aktiválta a csengettyűt. Lehet, hogy egy macska volt.

De az is lehet, hogy egy madár szállt le a zsinegre, hogy éjjeli nyugovóra térjen. Az nem lehet, hogy egy élő ember jutott át a pajzson, miután megbotlott egy csengettyűzsinórban. Zedd több pajzsot is kihelyezett korábban. Egy állatnak kellett lennie, egy macskának, vagy egy madárnak.

Ha ez így van, ha senki sem tudott átjutni a szokásos pajzsokon és a többi telepített pajzson, akkor meg miért szólaltak meg a csengettyűk?

Valószínű magyarázatok ellenére, a haja kezdett égnek állni. Nem tetszett neki az, hogy a csengettyű szólt: volt valami furcsa a hang jellegében, ami azt súgta neki, hogy nem állat volt.

A hang egyszerre volt határozott, váratlan és gyors.

Most már egyértelműen rájött, hogy ez tényleg a kis csengettyű lehetett. Nem képzelődött. Próbálta agyában újra felidézni a hangot, hátha rájön milyen formát ölthet az a valami, ami beleakadt a zsinórba.

Zedd csendesen letette az edényt a gránit szélére. Felkelt és azon folyosó felé fordulva fülelt, ahonnan a hang jött. Agya végigfutott a csengettyűk térképén, úgy ahogy kihelyezte őket.

Biztosra kellett mennie.

Átcsúszott az ajtón, az átjáróban vállával súrolta a fal vakolatát. Ahogy az első csomóponthoz közeledett, nemcsak előre, hanem hátrafelé is tekingetett. Semmi sem mozgott a csarnok felé vezető úton. Megállt, majd előre hajolt, hogy bepillantson a jobb oldalán lévő csarnokba. Mivel az üres volt, megfordult.

Zedd gyorsan áthaladt a zárt ajtókon, majd elhaladt egy szőlőskertet ábrázoló falikárpit mellett, amit mindig is gyenge színvonalúnak tartott. Majd egy olyan szobához ért, melyeknek ablaka magas tornyok közötti mély aknára nézett. Eközben három további csomópont mellett is elhaladt, mígnem elérte az első lépcsőházat. A sarkon jobbra fordult, felment a lépcsőkön, melyek balra kanyarodtak és átszelték azt a folyosót, amiben éppen nemrég járt. Ezáltal úgy tudott a csarnokok hálózatához visszajutni, hogy ugyanazon csarnokokat nem kellett újra használnia.

Zedd követte az átjárók, csarnokok és szobák gubancos hálózatát, beleértve a zsákutcákat. Rengeteg időbe került, mire alaposan kiismerte magát ebben a rendszerben.

Első Varázslóként belépése volt minden helyre a Toronyban, kivéve azokra a helyekre, melyek Pusztító Mágia képességét igényelték attól, aki be szeretett volna jutni ide. Volt néhány hely, ahol összezavarodhatott volna, de ez nem tartozott közéjük.

Tudta jól, hogy ha csak nem járnak a nyomában, a behatolóknak vagy vissza kell menniük, vagy át kell haladniuk egy olyan helyen, ahol bonyolult csapdák és egyszerű zsinórok egész sora található. Ha nem látnák a zsinórt, megszólaltatnának egy újabb csengettyűt. Ez esetben biztos lehetne a dolgában.

Lehet, hogy Adie csinálta a zajt. Esetleg nem vette észre a koromfekete zsinórt, ami az ajtóknál ki volt feszítve. Lehet, hogy már régóta bosszantották a kilógatott csengők, és szándékosan szólaltatta meg az egyiket, hogy idegesítse Zeddet.

De nem, Adie nem ilyen volt. Lehet, hogy az ujjával fenyegetőzött, vagy bírálta őt a zsinóros csengők hatékonysága miatt, de nem viccelne olyannal, amiről tudja, hogy veszélyre figyelmeztet. Nem, Adie valószínűleg véletlenül szólaltatta meg a csengőt, és nem tenné ezt szándékosan.

Újabb csengő szólalt meg. Zedd a hang felé fordult és megdermedt. A csengés rossz irányból jött. A Konzervatórium másik oldalára felszerelt csengők felől. Túl messze volt az első

helytől, hogy ilyen gyorsan odaérjen valaki. Fel kellett volna menniük egy torony lépcsőházán, át egy hídon, keresztül egy rámpán, végig egy szűk átjárón, a sötétben számos csomópontot érintve, majd a megfelelő fordulónál leereszkedni egy spirális lépcsőn ahhoz, hogy megszakítsák azt a zsinórt.

Hacsak nem többen vannak! A csengő megszólalt egy hirtelen rántástól, és azután zörögni kezdett, amint végiggurult a kövön. Ezt olyan ember csinálhatta, aki felbukott a zsinórban és a csengettyű végigkacsázott a kőpadlón.

Zedd megváltoztatta a tervét. Megfordult és lerohant egy szűk átjárón balra, felmászott az első lépcsőfödémhez, közben hármasával szedte a tölgyfalépcsőket.

A lépcsőfordulónál a jobboldali elágazást választotta, elrohant a második köríves, kőből készült lépcsőfeljáróhoz és olyan gyorsan haladt, ahogy csak a lábai vitték. Megcsúszott a szűk csigalépcsőn, és megütötte a sípcsontját. Összerándult a fájdalomtól, de csak egy pillanatra. Arra használta az időt, hogy felidézze magában a Torony képzeletbeli térképét, majd újra nekiindult.

A tetőn végigrohant egy rövid, fával burkolt folyosón.

Megcsúszott a csiszolt juhar padlón. Vállával benyomott egy kicsi, lekerekített tetejű tölgyfaajtót. A csillagos ég fogadta.

Amint végigrohant egy szűk sáncon, mély lélegzetet vett a hideg, éjszakai levegőből. Kétszer is megállt útközben, hogy lepillantson a csipkés oromzat résein, de nem látott senkit. Ez egy jó jel volt, mivel tudta, hol kell lenniük, ha nem egy külső útvonalon haladtak. Átrohant egy imbolygó függőhídon, amely a tornyokat kötötte össze. Köpenye lobogott mögötte, miközben átment a Torony mindazon területén, ahol a csengettyűk megszólaltak, s eközben felfelé igyekezett, hogy a betolakodók mögé kerülhessen, bárkik legyenek is azok. Miközben ők megszólaltatták a csengőket, a konzervatórium másik oldalán, ugyanazon szárnyon kellett bejönniük. Zedd jól tudta ezt. Mögéjük akart kerülni, elzárni az útjukat, még mielőtt egy védelmi részbe jutnának, ahol átjárók zavarba ejtő kuszasága fogadná őket. Ha sikerülne oda eljutniuk és elrejtőzniük, időbe telne, hogy elbánjon velük.

Zedd elméje olyan gyorsan járt, mint a lábai, amint próbálta felidézni a pajzsok elhelyezkedését, próbálta kitalálni, hogy juthatott át valaki a védelmi vonalon bejutva az adott szárnyba, ahol a csengők riasztottak. Olyan pajzsok voltak ott, melyek ezt lehetetlenné tették. Folyosók és átjárók ezreit kellett végiggondolnia, miközben megpróbálta kikövetkeztetni az összes lehetséges útvonalat. Olyan volt ez, mint egy összetett, többszintes kirakós játék, és annak ellenére, hogy nagyon alapos volt, fennállt a lehetőség, hogy valamit elnézzen. Valamit biztosan kihagyott a számításból. Szobák, sőt teljes részlegek álltak a pajzsok védelme alatt, és ezáltal lehetetlen volt oda belépni, de gyakran ki lehetett játszani őket. Még ha egy folyosó le is volt védve mindkét végén, hogy megakadályozza a bejutást az adott folyosó szobáiba, mégis el lehetett jutni a folyosó másik végéhez, és így bármely alatta lévő szinthez. Ez szándékos volt, mivel a szobák veszélyes varázsszereket is tárolhattak. Szükség volt arra, hogy hozzájuk lehessen férni, és időnként el kellett jutni más, egyéb, tiltott szobákba is. A Torony nagy része ilyen volt, egy 3 dimenziós labirintus, szinte végtelen számú útvonal lehetőségével.

Az óvatlanok számára csapdák terepe is lehetett a Torony.

Egyes helyek rétegesen elhelyezett figyelmeztető akadályokkal voltak ellátva, és más olyan eszközökkel is, amelyek távol tartják az ártatlan személyeket. A védőrétegeken túl a pajzsok nem figyelmeztettek, mielőtt gyilkoltak volna. Az illetéktelen behatolók nem tudhatták, hogy pajzsok vannak beágyazva hátrébb, és hogy így csapdába kerültek. Az ilyen pajzsok azt a célt szolgálták, hogy megöljék a behatolót. A figyelmeztetés elhagyása szándékos volt. Zedd feltételezte, hogy lehetséges áthaladni az összes pajzson, és lejutni a hely mélyére, hogy megszólaltassa azokat a csengőket, de nem tudta kitalálni az ehhez szükséges lépéseket. De bárki is volt, bármennyire is szerencsések voltak, hamarosan beragadnak majd a labirintusba, és azután, ha éppen nem öli meg őket egy pajzs, ő már el tudja intézni őket.

Zedd kinézett a tornyokra, sáncokra, hidakra, a szabadon álló lépcsőkre, melyek a magasba szökő falakhoz tartozó szobákhoz vezettek. Aydindril városa lent a mélyben most olyan sötét és kihalt volt. Hogyan jutott fel a Toronyhoz bárki is a kőhídon?

Talán egy Sötétség Nővére volt. Egyikük rájött, hogy hogyan kell használni a Pusztító Mágiát ahhoz, hogy leküzdjék a pajzsot. A pajzsok többségét még a régi korok varázslói helyezték el. Olyan varázslók, akik a Tehetség mindkét oldalával rendelkeztek. Egy Sötétség Nővére nem tudna áttörni ilyen pajzsokat. Arra tervezték őket, hogy ellenálljanak az akkori idők ellenséges varázslóinak. Sokkal erősebbek voltak, mint bármelyik Sötétség Nővére.

De hol van Adie? Már vissza kellett volna érnie! Zedd most azt kívánta, bárcsak megtalálta volna őt. Adienak tudnia kell, hogy valaki van a Toronyban. Lehet, hogy már tudja. Lehet, hogy elkapták őt. Zedd megfordult és végigfutott egy sáncon.

A kiugró bástyánál megragadta az oldalkorlátot, hogy lefékezze lendületét, azután befordult a sarkon. Úgy rohant le a fekete lépcsőkön, mintha egy hegyről robogna lefele.

A Tehetsége segítségével érezte, hogy senki nincs a közelében. Ez azt jelentette, hogy sikerült mögéjük kerülni. Csapdába ejtette őket.

A lépcsők alján nagy lendülettel kinyitott egy ajtót, és berontott a mögötte lévő folyosóra.

Egy ott várakozó férfiba ütközött. Zedd lendülete leütötte a hatalmas embert a lábáról. Együtt csúsztak összegabalyodva a padlón, miközben dulakodtak. Zedd ennél jobban már meg sem lepődhetett volna. A mágikus képessége azt sugallta, hogy a férfi nincs is ott. Nyilván a Tehetsége tévedett. Az a tájékozódási zavar, amit a férfival való találkozása váltott ki az üresnek hitt folyosón, megrendítőbb volt, mint az, hogy fejjel előrebukott.

Még gurulás közben is Zedd azon igyekezett, hogy egy varázslat hálójába fonja a férfit. A férfi viszont azon volt, hogy lefogja Zeddet erős karjaival.

Elkeseredésében a kis távolság ellenére Zeddnek sikerült elég hőt elvonni a környező levegőből, hogy egy mennydörgő

villámcsapást irányítson egyenesen a férfire. A vakító villanás egy csíkot égetett a férfi mögött lévő kőfalba. Zedd túl későn vette észre, hogy a halálos erejű kisülés minden különösebb hatás nélkül hatolt át a férfin. A folyosó megtelt süvítő kődarabokkal, melyek gellert kapva visszapattantak a falakról, és a mennyezetről, majd végigpattogtak a padlón.

A férfi Zeddre vetette magát, nehogy az újra lélegzethez jusson. Birkóztak a csúszós padlón, miközben a férfi kétségbeesetten kiabált segítségért. Zedd úgy tett, mintha ügyetlenül védekezne azzal a céllal, hogy a férfiban a magabiztosság hamis érzése uralkodjon el. Amint alkalma nyílt rá Zedd egy hirtelen mozdulattal támadója szegycsontjába térdelt. A férfi meglepetésében, és fájdalmában felkiáltott, amint visszapattant Zeddről és levegő után kapkodott.

A levegőből kivont hő olyan dermedtséget okozott, mint egy téli éjszaka. A lehelet párafelhői lengték be a hideg levegőt, mivel mindkét férfi zihált a küzdelem hevében. A férfi újra segítségért kiáltott, abban reménykedve, hogy társai segítségére sietnek.

Zedd korábban azt gondolta, hogy senki sem mer puszta kézzel egy varázslóra támadni. Ennek a férfinak azonban nem kellett félnie a varázslattól, még ha nem is tudta ezt korábban.

Most a bizonyíték egyértelmű volt. Mégis, annak ellenére, hogy a férfi kétszer nagyobb volt, és talán harmadannyi idős sem lehetett, immúnis volt minden varázslattal szemben, Zedd úgy vélte, hogy elég esetlenül harcolt. Bármennyire is határozottan küzdött, a férfi elszántnak tűnt. Feltápászkodott, hogy újra támadjon.

Amint a férfi újra lábra állt és támadásba lendült, Zedd visszahúzta karjait, felemelte könyökét, kinyitotta ujjait, és újabb villámcsapást indított, de ez alkalommal nem hiábavaló erőfeszítéseket tett egy olyan ember legyőzésére, akire nem hat a varázslat. Ehelyett Zedd felszántotta a padlót a mágikus erejű villámcsapással. Pusztító erővel csapott a kövek közé, szilánkokra szaggatva teljes darabokat. Éles szélű törmelékek özöne árasztotta el a folyosó légterét.

Egy ököl méretű kődarab hatalmas sebességgel csapódott neki a férfi vállának. A mennydörgő hangon kívül Zedd csontok reccsenését hallotta. A férfi megpördült és nekicsapódott a falnak. Mivel Zedd most már tudta, hogy ezt a behatolót varázslattal nem lehet ártalmatlanná tenni, inkább fülsüketítő, mágikus viharral töltötte meg a folyosót. Nem azért, hogy közvetlenül a férfira támadjon, hanem a repkedő, halálos darabkák felhője tépje darabokra.

A férfi magához térve a fallal való ütközés kábulatától, újra Zeddre vetette magát. Halálos kődarabok feléje süvítő zuhatagával találta szembe magát. Vér fröccsent szét a falon, ahogy a férfit szétszaggatták a kövek. Egy pillanat alatt meghalt és a földre rogyott.

A füst és por homályából két másik férfi rontott Zeddre. A mágikus képessége most is, csak úgy, mint az első férfi esetén azt sugallták, hogy nincs ott senki. Zedd még több villanást korbácsolt a padló felszaggatására, hogy repülő köveket zúdítson rájuk, de ők már átjutottak a csapás erején, és rávetették magukat Zeddre. Zedd a hátára esett, a két férfi pedig ráugrott.

Megragadták a karjait. Zedd minden erejével azon volt, hogy egy villámmal leszakítsa a mennyezetet. Elkezdte a két férfi feje felett forgatni a levegőt, hogy az tépje darabokra a folyosót és a támadóit is.

Egy erős kéz egy koszos fehér rongyot nyomott Zedd arcába. Levegőért kapkodott, de csak egy erőteljes szagú anyagot sikerült belélegeznie, amitől összeszorult a torka, de már túl későn.

Mivel a rongy és a nagy kéz teljesen befedte Zedd arcát, nem látott semmit. A világ beteges forgásba kezdett számára.

A puha, csendes sötétség fokozatosan borult rá, ahogy védekezni próbált ellene, egészen addig, amíg el nem vesztette az eszméletét.

18. FEJEZET

Mikor Zedd felébredt, forgott vele a világ, gyomra felfordult és hányinger kerülgette. Nem emlékezett arra, hogy valaha is érezte volna magát ennyire rosszul. Korábban nem gondolta volna, hogy lehet ilyen borzalmas hányingere valakinek anélkül, hogy ténylegesen hányna. A fejét sem bírta felemelni, úgy érezte még a halál is megváltás lenne ebből a szédítő agóniából.

Próbálta felemelni kezét, a bántó, szemébe világító fény felé fordult, de rájött, hogy csuklói a háta mögé vannak kötözve.

– Azt hiszem, ébredezik – mondta egy férfi alázatos hangon.

Hányingere ellenére Zedd ösztönösen próbálta felhasználni varázstehetségét arra, hogy megállapítsa, hány ember van körülötte. Valamilyen ok miatt, az ereje ami olyan simán működött mint a gondolat, olyan egyszerűen mint ahogy látott a szemével, hallott a fülével, most lassú és nehézkes volt, mintha csak beragadt volna valami szirupba. Arra a következtetésre jutott, hogy valami undorító anyag lehetett az oka, amivel átitatták az ájulását okozó rongyot, amit az arcára nyomtak. Még így is sikerült érzékelnie, hogy csak egyvalaki állt körülötte.

Erős kezek ragadták meg köpenyét, és talpra állították.

Zedd most már nem akarta visszafojtani hányingerét. De minden várakozás ellenére, most sem sikerült hánynia. A sötét éjszaka úszott át zavaros látásán. Ki tudott venni fákat, az eget, csillagokat és a Torony feketén meredező körvonalát.

Hirtelen egy tűznyelv gyúlt a levegőben.

Zedd a váratlan világosság felé pillantott. A kis fénysugár lassú hullámzással lebegett egy ősz hajú asszony felett. Zedd más embereket is meglátott az árnyékban, tehát mágikus érzékelése megint csődöt mondott. Ahhoz a férfihoz hasonlóan, aki korábban megtámadta őt, ezeken sem fogott a varázslat.

Az előtte álló nő odaadó figyelemmel nézte őt. Arckifejezésén elégedett gyűlölet tükröződött.

– Nocsak, nocsak, nocsak – mondta anyáskodó örömmel. – Maga a nagy varázsló ébredezik.

Zedd nem mondott semmit. A helyzet láthatóan elégedettséggel öntötte el az asszonyt. Mogorva tekintete és bibircsókos orra, amelyet oldalról világított meg a fény, amit tenyerén tartott, egyre közelebb lebegett.

– Most már a miénk vagy – sziszegte.

Zedd aki türelmesen várt arra, hogy a megfelelő elszántságot összegyűjtse, hirtelen elindította a varázserő aktiválásához szükséges lelki fordulatot le egészen a lelke mélyéig, hogy egyszerre tudjon villámlást előidézni és szélvihart támasztani, ami kettészelhetné az asszonyt vagy, hogy összegyűjtsön minden követ és kavicsot. A kavicsot a környezetéből ami kőlavinaként gyűrhetné maga alá. Ilyen erőket akart megnyitni és szétárasztani az éjszakában.

Semmi sem történt.

Nem akart időt pazarolni arra, hogy a probléma okát megkeresse, mivel rákényszerült, hogy felhagyjon a kérdés érzelmi oldalának vizsgálatával, csak azzal foglakozott, hogy meggyújtsa a mágustüzet és eleméssze az asszonyt.

Semmi sem történt. Nem csak, hogy semmi sem történt, hanem még maga a kísérlet is olybá tűnt, mint amikor egy kavics zuhan végtelenül egy sötét hatalmas kútba. Reményei szertefoszlottak, különösen annak fényében amit belül érzett: egyfajta rémisztő ürességet.

Zedd úgy érezte mintha nem lenne képes egy akkora tűznyelvet sem csiholni, ami felérne az asszonyéval, még akkor sem, ha az élete múlna rajta. Mintha elvágták volna attól a képességétől, hogy valami hasznosat is létrehozzon a tompa tudaton felül. Valószínűleg az undorító szagú anyag hosszúra nyúló hatása lehetett a ludas, amit azért nyomtak arcába, hogy elveszítse eszméletét.

Mivel Zedd nem bírt erőt gyűjteni az egyetlen dolgot tette, amit tudott, beleköpött a nő arcába.

Visszakézből, villámgyorsan ütötte meg Zeddet, amitől az őt tartó férfiak karjából is kirepült. Mivel kezeit nem tudta használni, hogy fékezze zuhanását váratlanul és keményen zuhant a földre. Egy darabig a koszos földön hevert, a fülei még csengtek az ütés utóhatásaként, miközben arra várt, hogy valaki fölé hajoljon és megölje őt.

Ehelyett megint talpra állították. Az egyik férfi megragadta a haját és felhúzta a fejét, arra kényszerítve őt, hogy az asszony arcába nézzen. A mérges mogorva tekintet állandósulni látszott az asszony arcán. Most ő köpött Zedd arcába.

Zedd elmosolyodott. Itt van egy elkényeztetett gyerek, aki szemet szemért játékot játszik. Zedd összerándult egy ütés okozta fájdalomtól és a sokktól, ami gyomráig hatolt. Ha nem tartották volna meg, egyszerűen összecsuklott volna, és a földre zuhan. Nem tudta pontosan, hogyan csinálta a nő – valószínűleg egy maréknyi levegővel, amit varázsereje segítségével mozgatott. Az összegyűjtött levegővel nem éles élet képezve ütött, hanem egy tömbben hagyta, máskülönben kettészelte volna Zeddet, aki tudta, hogy kék-zöld foltos lesz a gyomra.

Elkeserítően hosszú ideig tartott, amíg végre egyáltalán levegőt tudott venni. A férfiak, akik jelenlétét Tehetsége nem jelezte, kiegyenesítették őt.

– Csalódott vagyok, hogy egy olyan boszorkány kezében vagyok, aki ennél jobbat nem tud kitalálni – gúnyolódott Zedd.

Ez mosolyt varázsolt a nő mogorva arcára.

– Ne aggódj Zorander Varázsló, Őexelenciája nagyon szeretné a te csenevész bőrödet. Ő majd olyan szemet szemért játékot fog játszani veled, ami meggyőződésem szerint nagyon érdekes lesz számodra. Úgy tudom, hogy találékonyságban Őexelenciájának nincs párja.

Amint a férfiak újra a nő felé fordították Zedd fejét, az végighúzta körmét az arcán, majd a torkán, de nem olyan erősen, hogy elkezdjen vérezni, csak annyira, amivel érezhette saját, visszafogott kegyetlenségét. Újra odahajolt Zeddhez. Egyik szemöldökét olyan furcsán húzta fel, amitől végigfutott Zedd hátán a hideg.

– El tudom képzelni, hogy miféle elképzeléseid vannak egy ilyen látogatásról, és arról, hogy mit fogsz majd csinálni, vagy mondani! – Kinyitotta a kezét, egyik ujjával körbesimított valamit a nyaka körül. Amikor a nő határozottan rántott egyet rajta, Zedd rájött, hogy valamiféle bilincs van a nyakára felhelyezve. Abból ítélve, hogy hátul a tarkójába nyomódott fémnek kellett lennie.

– Na, találd ki, mi ez! – mondta a nő. – Csak találgass!

Zedd felsóhajtott.

– Te tényleg egy nagyon unalmas és fárasztó nő vagy. De gondolom, ezt nem először hallod.

A nő nem törődött gúnyolódó megjegyzéssel, hanem alig várta, hogy elmondhassa a rossz hírt. Egyre szélesebb mosolyra váltott mogorva arca.

– Ez egy Rada’Han.

Zedd veszélyérzete növekedni kezdett, de nem engedte, hogy arcán ez látszódjon.

– Valóban! – Megállt egy hosszú, unott ásítás erejéig, majd folytatta: – Nem is vártam el egy olyan szerény szellemi képességű nőtől, mint amilyen te is vagy, hogy valami okosat agyaljon ki.

A nő ekkor térdével Zedd ágyékába rúgott, amitől a fájdalomtól hörögve Zedd összeesett. Zedd nem számított ennyire kemény reakcióra. A mellette álló férfiak felrántották, időt sem adva a regenerálódásra. A kíntól hangosan zihálni kezdett. Fogait csikorgatta, szeme könnybe lábadt, térdei össze akartak csuklani, de őrei szilárdan tartották. A nő mosolya borzasztóvá kezdett válni.

– Látod Zorander Varázsló? Okosságra itt egyáltalán nincs szükség.

Zedd értette mire célzott a nő, de nem válaszolt semmit.

Már arra készült, hogy kioldja a bilincset a nyakáról. Fogták már el őt korábban is – maga a Prelátus volt az – majd Rada’Hant tett a nyakába, csakúgy, mint annak a néhány fiúnak, aki tehetséggel született és kiképzésre volt szüksége. A Fény Nővérei szoktak ilyen Nyakörvet a nyakukba tenni azért, hogy a Tehetség ne árthasson nekik, mielőtt még megtanulják kezelni és alkalmazni. Richardot is elfogták és Rada’Hanba zárták, mindjárt azután, hogy a Tehetség megjelent benne.

A Nyakörvet arra is használták, hogy ellenőrizzék a fiatal varázslókat és fájdalmat okozzanak vele, amikor a Fény Nővérei ezt indokoltnak tartották. Zedd megértette a Prelátus indokait, hogy Richard segítségére szükség van, mivel tudta, hogy ő a Tehetség mindkét oldalával született. Aggódtak amiatt, hogy a sötét erők üldözik őt, de soha nem tudta megbocsátani a Prelátusnak, hogy felrakta azt a Nyakörvet Richard nyakára.

Egy varázslót egy másik varázsló tanítson, ne valamiféle szerencsétlen, fecsegő asszonynép, mint amilyen a Fény Nővérei voltak. A Prelátusnak azonban nem voltak téves elképzelései Richard varázslóvá nevelésének ügyében. Azért helyeztette fel a Nyakörvet, hogy kifüstölje saját nyájából az árulókat, a Sötétség Nővéreit.

Richardtól eltérően Zedd tudta, hogyan szabadulhatna meg egy ilyen visszataszító szerkezettől. Valójában már sikerült neki korábban, amikor a Prelátus úgy döntött, hogy megbéklyózza őt a Nyakörvvel, így kényszerítve az együttműködésre.

Zedd egy kevéske erőt használt, hogy próbára tegye a zárat.

Nem feltűnően, nehogy ez a nő megneszelje, de éppen annyira, hogy megtalálja azt a pillanatot, amikor a képességét a varázszár feltörésére tudná irányítani, Amikor elért a megfelelő pillanathoz, amikor szilárdan állt a lábán, és nem forgott vele a világ, el akarta törni a nyakbilincs zárját. Ugyanabban a pillanatban, még mielőtt tudná a nő, hogy miről is van szó, Zedd mágustűzzel akarta elégetni.

A nő újra megmarkolta a bilincset és ismét megrántotta.

– Az a helyzet kedves varázslóm, hogy a te híres képességeddel rendelkező férfinak tudnia kellene levenni egy ilyen eszközt.

– Igazán? Hogy én híres lennék? – Zedd elvigyorodott. – Ez nagyon megtisztelő.

A teljes megvetés lenéző mosolyt csalt a nő arcára. A bilincsbe kapaszkodó ujjával közel húzta magához Zeddet, majd szóra se méltatva a férfi megjegyzését, folytatta: – Mivel Őexelenciája nagyon nem örülne, ha levennéd a Nyakörvet, minden szükséges lépést megtettem, hogy ez ne fordulhasson elő. Pusztító Mágiát használtam az összeforrasztáshoz.

Ez már tényleg problémát jelentett. A nő biccentett az őröknek. Zedd rájuk pillantott, és csak ekkor vette észre, hogy szemük könnyes volt. Megdöbbentette az a tudat, hogy könnyeznek.

Ha így is volt, követték a nő utasításait. Egyszerűen felemelték őt, és egy kocsi hátuljába vitték, mintha csak tűzifa lenne. Zedd valaki mellé esett.

– Örülök, hogy élve látlak, öregem – mondta egy reszelős hang. Adie volt az. Arcának egyik oldala fel volt puffadva és vérzett. Úgy nézett ki, mintha valaki majdnem halálra verte volna. Neki is hátra volt kötve a keze. Könnyeket látott az arcán.

Zedd szíve megszakadt, hogy így kellett látnia.

– Adie, mit tettek veled?

Az öregasszony elmosolyodott.

Attól félek nem azt amit akarnak.

A lámpás tompa fénye mellett Zedd látta, hogy Adie-n is a szörnyű Nyakörv volt.

– A pörkölted kitűnő volt! – mondta Zedd.

Adie felsóhajtott.

– Kérlek, öregember, most ne emlegess ételt nekem!

Zedd óvatosan elfordította a fejét, és további embereket látott oldalt a sötétben várakozva. Mögötte voltak, így nem vette észre őket hamarabb. A Tehetsége nem súgta meg neki, hogy ott vannak.

– Azt hiszem, jó nagy pácban vagyunk – suttogta maga elé meredve.

– Igazán? – kérdezte Adie reszelős hangon. – És miből gondolod ezt?

Zedd tudta, hogy csak mosolyra akarta fakasztani őt, de ez most kicsit sem sikerült neki.

– Sajnálom, Zedd!

Zedd biccentett, már amennyire hátra kötözött kézzel, oldalára dőlve tudott.

– Azt hittem, vagyok olyan okos, hogy mindenféle csapdát kiraktam, ami csak létezik. Sajnos, az ilyen csapdák nem működnek azok ellen, akiken nem fog a varázslat.

– Honnan is tudhattad volna ezt – mondta Adie vigasztalásképp. A keserűség kezdett eluralkodni rajta.

– Számítanom kellett volna erre, amikor találkoztunk egyikükkel az Inkvizítorok Palotájában, a tavasszal. Fel kellett volna ismernem a veszélyt. – Tekintete a sötétségbe meredt. – Egy bolondnál sem szolgáltam különbül az ügyünket.

– De honnan jött ennyi? – Úgy tűnt, mintha Adie a pánik szélén állna. – Soha életemben nem találkoztam egyetlen ilyen emberrel sem, és most egy egész bandányi álldogál ott.

Zedd utálta látni, ha Adie ilyen zaklatott állapotban volt.

Adie az árulkodó hangokból tudta, hogy többen is vannak.

Zedd legalább saját szemével látta ezeket a férfiakat, ha nem is segített a Tehetsége az érzékelésükben. Ezek az emberek körben álltak, leszegett fejjel, parancsra várva. Nem úgy tűnt, mintha sok örömet szerezne nekik az, ami történik. Mindegyikük a húszas éveiben járó fiatalnak tűnt. Némelyikük sírt. Furcsa volt sírni látni ilyen hatalmas embereket. Zedd szinte sajnálta, hogy megölte egyiküket.

– Ti hárman! – mondta a nő az árnyékban várakozó férfiaknak, ahogy felemelt egy másik lámpást.

– Menjetek be oda, és kezdjétek el a keresést!

Adie teljesen fehér szemei Zeddre szegeződtek, arckifejezése komor volt.

– A Sötétség Nővére! – suttogta. – És most övék a Torony!

19. FEJEZET

– És hogy lehetsz biztos abban, hogy a Sötétség Nővére volt, akit láttál? – kérdezte Verna szórakozottan, ahogy újra megmártotta tollát.

Alákanyarította monogramját egy nővérnek szóló kérelem aljára. Arra kértek egy Nővért, hogy utazzon le egy messzi délen fekvő városba, és nézze meg a helyiek terveit, amelyet a területük védelmére készítettek. A Prelátus hivatalának papírjai, úgy tűnt, mindenütt üldözik és megtalálják őt. Palotájuk elpusztult, maga a Próféta is szabadon volt, akit az igazi Prelátus éppen üldözött. Néhányan a Fény Nővérei közül elkötelezték magukat az Alvilág Őrzőjének, aki mindannyiuk lelkét megszerezte az örök sötétség számára, és ez a szenvedés az idők végezetéig fog majd tartani.

Jónéhány nővér, a Fény Nővérei és a Sötétség Nővérei is, az ellenség kegyetlen karmaiban senyvedtek és eközben az Óvilágot és az Újvilágot elválasztó Határok leomlottak, az egész világ a feje tetejére állt. Az egyetlen ember Richard Rahl, akinek próféciája a Birodalmi Rend jelentette fenyegetés legyőzésének egyetlen záloga volt, eltűnt. Senki se tudta, hova lett, senki se tudta, mit csinál, de a papírmunka még ezt is túlélte és rendületlenül idegesítette őt. Verna néhány segítője foglalkozott a papírmunkával és a kérelmekkel, de bármennyire is nem szerette Verna ezeket az unalmas ügyeket, mégis kötelességének érezte, hogy mindegyikre figyelmet fordítson. Emellett bármilyen is a papírmunka, mégis lekötötte, így nem azzal foglalkozott, hogy mi és hogy lehetett volna.

– Végül is – tette hozzá Verna. – Akár a Fény Nővére is lehetett. Jagang őket is felhasználja mágikus képességükért. Nem lehetsz benne biztos, hogy egy Sötétség Nővére volt. Nővéreket küld, hogy társuljanak őrszemeihez egész télen és tavasszal.

A Mord-Sith ujjaival a kis asztalra támaszkodott és előrehajolt.

– Én mondom neked Prelátus, az egy Sötétség Nővére volt.

Verna nem látta értelmét a vitának, mivel keveset számított, így nem is kezdett bele.

– Ha te mondod Rikka!

Verna a másik mellé rakta a papírt a halomba, egy Nővér kéréséhez, hogy jöjjön és beszéljen a gyermekekkel a Fény Nővéreinek hívására egy előadás keretében arról, miért ellenezné a Teremtő a Birodalmi Rend módszereit és miért lenne inkább az ő pártjukon. Verna mosolygott magában, mert elképzelte, hogy milyen mérges lenne Zedd már attól az ötlettől is, hogy egy Nővér az Újvilágban akarja kifejteni nézeteit egy ilyen témában.

Rikka visszahúzta ujjait az íróasztalról.

– Gondoltam, hogy ezt mondod.

– Látod, ilyen vagy te – motyogta Verna, amint a Fény Nővéreinek következő levelét olvasta, amely beszámol a hegyek közötti átjárókról, és a módszerekről, amikkel bezárták őket.

– Várj itt meg! – morogta Rikka, mielőtt kirohant a sátorból.

– Nem megyek sehová! – mondta Verna egy sóhaj közepette, amint átfutotta az írott beszámolót, de a tüzes szőke nő már el is ment.

Verna lármát hallott a sátor előtt. Rikka elég indulatosan beszélt valakivel. A Mord-Sith javíthatatlan volt. Valószínűleg ez volt az a tulajdonsága, amiért minden más ellenére Verna kedvelte őt.

Amióta Warren meghalt, Verna szíve egészen üressé vált.

Megcsinálta, amit kellett, megtette kötelességét, de csak az elkeseredettség érzése kavargott benne. A férfi, akit szeretett, akihez feleségül ment, a legcsodálatosabb férfi a világon, nem volt többé. Ezek után már semmi sem számított igazán. Verna megpróbálta elvégezni a rá eső részt úgy, ahogy kellett, mert sok ember függött tőle, de az igazat megvallva, az ok, amiért majdnem halálra dolgozta magát, az volt, hogy megpróbálta gondolatait lekötni, valami másra gondolni. Ez nem igazán működött, de ehhez próbálta tartani magát. Tudta, hogy az emberek számítanak rá, de nem nagyon tudta rávenni magát, hogy ezzel törődjön.

Warren meghalt. Az élet üres volt a Verna számára legfontosabb dolog nélkül. Ez lett a vége annak, hogy bármivel is törődjön. Verna lassan előhúzta Útikönyvét az övéből. Nem tudta, mi vette rá erre. Talán csak az, hogy eltelt valamennyi idő, amióta utoljára üzenetet kapott az igazi Prelátustól. Ann is megélte a saját lelki válságát, amióta Kahlan elmondta vádjait mindazon dolgok miatt, amelyek rosszul mentek, beleértve még a háború okát is. Verna úgy vélte, hogy Kahlan nagyrészt tévedett, de azt is megértette, hogy miért tartotta felelősnek Annt életük összekuszálódásáért. Verna ugyanígy érzett egy darabig. Miközben Verna az Útikönyvet tartotta egyik kezével, és hüvelykujjával lapozgatott, meglátta egy üzenet villogását.

Rikka időközben visszasietett a sátorba. Egy súlyosnak tűnő zsákot dobott Verna íróasztalára, éppen a jelentések tetejére.

– Itt van! – mondta Rikka dühös hangon. Csak most, mikor felnézett Verna, akkor vette észre először Rikka különös öltözetét. Verna szája tátva maradt. Rikka nem viselte a testre simuló vörös bőrruhát, amit a Mord-Sithek általában hordtak, kivéve, amikor pihentek, mert olyankor néha barna bőrruhát vettek fel helyette. Verna soha nem látta ezt a nőt más ruhában, mint azokban a bőrruhákban.

Most női ruha volt rajta. Verna nem is emlékezett, mikor volt utoljára ennyire meglepett. Nem egyszerűen egy női ruha, hanem egy rózsaszín ruha volt, ami egy Rikka korabeli nőre, aki a húszas évei végén, vagy harmincas éveinek elején jár, nem volt jellemző. A nyakvonal mélyen befutott, hogy láthatóvá tegye a jókora dekoltázst. A kirakott iker dombocskák kiszorultak és majd kibuggyantak a topból. Verna már azon is csodálkozott, hogy Rikka mellbimbói nem maradtak fedetlenül, ahogy mellei ziháltak a heves lélegzéstől.

– Hát te is? – szólt hozzá ingerülten Rikka. Verna végül felnézett Rikka lángoló kék szemeire.

– Én is micsoda?

– Te sem tudod abbahagyni a mellem bámulását?

Verna érezte, hogy arca elvörösödik. Sikerült ezt azzal leplezni, hogy ujjával fenyegetni kezdte a nőt.

– Hogy képzeled, hogy így öltözöl fel egy katonai táborban a rengeteg katona között!? Úgy nézel ki, mint egy szajha!

Függetlenül attól, hogy a bőrruhájuk is merész vonalú volt, nem sok teret adott a képzeletnek. A női testrészek látványa azonban teljesen más volt és sokkoló. Verna csak most vette észre, amikor a nő arcára nézett, hogy Rikka egyszerű, befont haja ki volt engedve. Hosszú szőke haja oly szabadon lengedezett, mint egy ló sörénye. Verna soha se látott egyetlen Mord-Sithet sem nyilvánosan mutatkozni befont haj nélkül.

A nő látványos dekoltázsa sem volt annyira sokkoló, mint a kiengedett haj. Ez volt az, ami – Verna meglátása szerint – még inkább feslett kinézetet adott a nőnek. A kiengedett haj szentségtörőnek tűnt, és Verna nem tudta megbocsátani ezt egy Mord-Sithnél, akit a kínzásra képeztek ki. Verna emlékezett rá, hogy akkor megkérte az egyik Mord-Sithet, Carát, hogy tegye a legszörnyűbbet, amit csak ki tud találni azzal a férfival, aki még igazából csak egy fiú volt, aki megölte Warrent. Verna egy egész éjszakát töltött azzal, hogy a sikoltozását hallgatta. Szenvedései hatalmasak voltak, de még az sem volt teljesen elég Vernának. Időnként Verna azon gondolkodott, vajon a halál után az Alvilág Őrzőjének van-e valami nagyon kellemetlen a készletében, amivel visszaadhatná majd azt neki, amit Verna csinált. De nem igazán érdekelte. Megérte, bármi is legyen az ár. Ezen felül arra a következtetésre jutott, hogy ha megbüntetnék őt az igazságos megtorlás elrendeléséért, akkor az igazság valódi lényege válna érvénytelenné, és a jó vagy a rossz élet fogalma veszítené el értelmét és jelentését. Valójában azért a büntetésért, amit ő annak a férfi formát öltő, undorító, lelketlen állatnak kiszabott, aki megölte Warrent, még meg is kéne jutalmazni őt, Vernát, a túlvilágon azzal, hogy a Teremtő fényének melegében lehessen örökké Warren jó szellemével együtt. Máskülönben nincs igazság.

Meiffert tábornok rohant be a sátorba, ökölbe szorított kézzel, majd megállt Rikka mellett. Visszasimította szőke haját, amikor meglátta Vernát a kis íróasztal mögött, és láthatóan lehiggadt. Ő volt az, aki összeszedte a szegeket a kis íróasztalhoz egy régi bútorból egy elhagyott farmon. Persze egyáltalán nem hasonlított a Próféták Palotájában található íróasztalra, de sokkal több szeretettel viseltetett iránta, mint a legnagyobb aranyleveles íróasztalokhoz, amiket valaha is látott. Meiffert tábornok büszke volt rá, hogy Verna milyen hasznosnak találta a kis íróasztalt. Egy gyors pillantást vetett Rikka ruhájára és hajára.

– Nos – mondta Verna. – Nem vagyok benne biztos. Jagang nővéreinek felderítő útjáról lehet szó.

Rikka felhúzta csupasz karjait majdnem csupasz mellére, majd így szólt:

– Nem csak egy nővérről van szó általában, hanem egy Sötétség Nővéréről.

– Jagang kiküldte a nővéreket, hogy egész télen az átjárók felderítését végezzék – mondta a fiatal tábornok. – A Prelátus csapdákat és pajzsokat helyezett ki. – Láthatóan növekvő aggodalommal a hangjában kérdezte: – Csak nem azt mondod, hogy az egyikük átjutott?

– Nem, azt mondom, hogy vadásztam rájuk.

Verna összevonta szemöldökét.

– Miről beszélsz? Fél tucat Mord-Sithet vesztettünk, akik ezzel próbálkoztak. Miután megtaláltad két Mord-Sith nővéred fejét egy lándzsán, maga az Inkvizítor Anya tiltotta meg, hogy ilyen értelmetlen küldetésekkel dobjátok el az életeteket.

Rikka végre elmosolyodott. Ez az a fajta elégedett mosoly volt, ami a Mord-Sithekre volt jellemző, és ami rémálmokat okozott az embereknek.

– Ez értelmetlennek tűnik?

Rikka benyúlt a zsákjába és előhúzott egy emberi fejet. A hajánál fogva tartotta, és Verna arca előtt hadonászott vele.

Megfordult, és Meiffert tábornok előtt is megrázta, és azután lecsapta az íróasztalra. Vér szivárgott a jelentésekre.

– Ahogy mondtam, egy Sötétség Nővére.

Verna azonosította az arcot, így halálra gyötörten is.

Rikkának igaza volt. Egy Sötétség Nővérének feje volt. A kérdés az, honnan tudta, hogy nem a Fény Nővérei közül való?

Kintről Verna hallotta, amint lovak haladnak el a sátra mellett. Néhány katona üdvözölte az őrjáratról visszatérő embereket. Távolról beszélgetést és parancsokat osztogató emberek hangjait lehet hallani. A kalapácsok úgy csilingeltek az acélon, mint a csengők, miközben emberek dolgoztak a forró fémmel, formába öntve azt. Javították a felszereléseket. A közelben lovak nyerítettek egy karámban. Ahogy emberek haladtak el Verna sátra mellett, felszerelésük zörgött a testükön. Tüzek ropogtak, mert begyújtottak a szakácsok, és fehéren izzott a parázs a kovácsoknál is.

– Megérintetted az Agieleddel? – kérdezte Verna nyugodt hangon. – Az Agieled nem működik hatékonyan azokon, akiket az Álomjáró tart hatalmában.

Rikka titokzatosan mosolygott:

– Agiel? Látsz te itt egyetlen Agielt is?

Verna tudta, hogy egy Mord-Sith soha nem engedné ki az Agielt az ellenőrzése alól. Egy pillantást vetve a nő, dekoltázsára, csak elképzelni tudta, hova rejtette el.

– Rendben – vesztette el némileg a türelmét Meiffert tábornok. Hangja már nem volt engedékeny. – Tudni akarom, mi folyik itt, méghozzá azonnal! Lent voltam a Dobbin-átjáró közelében, és nem mást találtam, mint egy járőrt a Birodalmi Rendből. – A tábornok biccentett egyet, közben frusztráltan sóhajtott. – Időről időre jönnek abból az irányból. De hogyan sikerült összefutni egy ilyen ellenséges járőrrel? Miért nem csalta tőrbe már őket az egyik Nővérünk?!

Rikka megvonta a vállát.

– Nos, ez a járőr még az átjáró másik oldalán volt, hátul, az elhagyott farmnál. – Megkoppintotta Verna íróasztalát a lábujjával. – Honnan is szerezted a faanyagot ehhez?

Verna elégedetlenül húzta el a száját. Rikkának nem kellett volna túlmennie az átjárón. A Mord-Sith azonban nem ismert el mástól parancsot, csak magától a Rahl Nagyúrtól. Rikka csak azért követte Kahlan parancsait, mert Richard hiányában Kahlan intézkedett helyette. Verna azt gyanította, hogy ennél egyszerűbb a helyzet, vagyis csak az Inkvizítor Anya parancsait követték, mert ő volt a Rahl Nagyúr felesége, és ha nem ezt tennék, az kiváltaná a Rahl Nagyúr haragját irántuk. Mivel az ilyen parancsokat a Mord-Sithek nem tekintették problémásnak, követték azokat. De volt, hogy saját belátásuk szerint cselekedtek.

– A Nővér egyedül volt, és igen erősnek tűnő fejfájástól szenvedett – folytatta Rikka.

– Jagang! – szólt közbe Verna. – Jagang kiadta a parancsokat, vagy megbüntette őt valamiért, de az is lehet, hogy éppen eligazítást tartott az agyában. Időnként ezt szokta csinálni. Ez bizony elég fájdalmas lehetett neki.

Rikka megsimogatta a Verna íróasztalára lerakott női fej haját, ezáltal kissé összekuszálta a jelentéseket.

– Szegényke – gúnyolódott. – Amíg kint volt a fenyőfák között és a semmibe bámulva nyomkodta ujjaival a halántékát, emberei a farmépületnél voltak, és két fiatal nővel múlatták az időt. A két nő sikítozott és kiabált, de ez egyáltalán nem vette el a férfiak kedvét.

Verna lesütötte szemét, közben mélyet sóhajtott. Néhány ember nem ismerte el annak szükségességét, hogy el kell menekülni a Birodalmi Rend elől. Néha, amikor az emberek nem hajlandók felismerni a gonosz létezését, gyakran kerülnek abba a helyzetbe, hogy szembesülniük kell azzal, aminek a létezését soha nem akarták elfogadni.

Rikka ismét elégedetten mosolygott.

– Bementem és gondoskodtam a Birodalmi Rend bátor katonáiról. Annyira figyelmetlenek voltak, hogy észre sem vették, amint mögéjük kerültem. A nőket annyira megfélemlítették, hogy megmentésük ellenére is sikoltoztak. A Nővér korábban sem figyelt a sikoltozásra, és ezután sem. Az egyik fiatal lány hasonló alkatú volt mint én, és szőke, így támadt egy ötletem. Felvettem a ruháját, kiengedtem a hajam, amitől egészen összetéveszthetővé váltunk. Ennek a lánynak a férfiak ruháiból adtam néhány darabot, és megmondtam nekik, hogy fussanak fel a hegyekbe, ellentétes irányba, ahonnan ezek jöttek, és a lelkükre kötöttem, hogy vissza se nézzenek. Nem kellett kétszer mondanom nekik. Azután leültem egy kis székre a pajta előtt. Elég az hozzá, hogy nemsokára visszajött a Nővér.

Látta, hogy ott ülök lehorgasztott fejjel, és úgy tettem, mintha sírnék. Azt gondolta, hogy a másik nő még bent van a férfiakkal. Így szólt hozzám: – Ideje lenne már, hogy azok a bolond szarháziak odabent végeznének már veled és a barátnőddel. Őexelenciája jelentést kért, méghozzá azonnal. Készen áll az indulásra.

Verna felállt székéről.

– Hallottad, hogy ezt mondta?

– Igen.

– Azután mi történt? – kérdezte Meiffert tábornok.

– A Nővér elindult a pajta ajtaja felé. Amikor elviharzott mellettem, felálltam mögötte, és elvágtam a torkát az egyik emberének a késével.

Meiffert tábornok Rikkára bámult.

– Elvágtad a torkát? Nem használtad az Agieled?

Rikka olyan pillantást vetett rá, mint aki azt gondolja, hogy a másik nem figyel rá.

– Mint ahogy a Prelátus is megmondta, egy Agiel nem működik valami jól azokon, akiket az Álomjáró irányít. Így aztán egy kést használtam. Álomjáró volt, vagy sem, a torkát azért még egészen jól el lehetett vágni. – Rikka újra felemelte a fejet Verna előtt. Az egyik jelentés oda is ragadt az aljához, ahogy himbálózott a haján.

– Átvágtam a torkát, végig a nyakánál. Fickándozott egy kicsit, így erősen kellett tartanom, amíg meghalt. Ekkor váratlanul bekövetkezett egy olyan pillanat, amikor az egész világ elsötétedett. Valódi sötétségről beszélek. Olyanról, mint ami az Alvilág Őrzőjének szívében van. Olyan volt, mint ha az Alvilág hirtelen mindannyiunkat el akart volna nyelni.

Verna levette tekintetét a Nővér fejéről, akit egyébként oly' régóta ismert, és akiről mindig azt hitte, hogy a Teremtő és a Fény oldalán áll. Ehelyett az Őrző mellett kötelezte el magát.

– Az Őrző jöhetett, hogy elvigye azt, ami az övé. – magyarázta Verna nyugodt hangon.

– Nos – mondta Rikka, miközben Verna jókora szarkazmust érzett a hangjából –, nem gondolom, hogy amikor egy Fény Nővére elhagyja a világot, ilyesfajta dolog történhet. Látod, mondtam neked Prelátus, hogy egy Sötétség Nővére volt.

Verna biccentett.

– Tényleg mondtad.

Meiffert tábornok megveregette a Mord-Sith vállát.

– Köszönöm Rikka! Az lenne a legjobb, ha beszámolnék a hírekről. Ha Jagang indulni készül, nem lesz sok időnk az érkezéséig. Biztosnak kell lennünk, hogy az átjárók elkészülnek, amikorra a serege végül ideér.

– Az átjárók ki fognak tartani – szólt közbe Verna. Majd egy csendes sóhaj után folytatta. – Legalábbis egy darabig.

A Rendnek át kellett kelnie a hegyeken, ha meg akarta hódítani D'Hara-t, és kevés út volt járható azokon a hatalmas hegyeken. Verna és a Nővérek lezárták és mágikus pajzsokkal látták el azokat az átjárókat, amiket csak lehetett. Egyes helyeken varázserőt használtak, hogy lerombolják a sziklafalakat, ezzel pedig átjárhatatlanná tették a szűk utakat. Máshol arra használták erejüket, hogy széthasítsanak meredek hegyoldalakba vágott utakat, nem hagyva más lehetőséget az erre jövőknek, minthogy átmásszanak a törmeléken. Egész télen dolgoztak az emberek, kőfalakat építettek az átjárókhoz, amelyek tetején erődítmények voltak, ahonnan össztüzet zúdíthattak az alant lévő szűk ösvényekre. Továbbá minden helyen olyan halálos varázscsapdákat helyeztek el a Nővérek, amelyeken az átjutás szinte lehetetlennek mutatkozott. És csak azután érnék el a védett falakat.

Jagang a Sötétség Nővéreivel próbálta lebontatni a mágiából és kőből készült akadályokat, de Verna még erősebb volt az Alkotó Mágiában, mint bármelyikük. Emellett egyesítette erejét más Nővérekkel, hogy olyan varázslatot építsen be az akadályokba, amelyről tudta, tartósnak fognak bizonyulni.

Jagang azonban mégis át fog törni. Semmilyen, akár Vernából, a Nővéreiből vagy a d'haraiakból álló sereg sem tudná feltartóztatni azt az erőt, amivel Jagang közeledett feléjük.

Ha egy olyan átjárón kellene vezetnie embereit, ami száz láb magasságig telne meg az elesett bajtársaikkal, akkor sem hátrálna meg. De az sem nagyon izgatná, ha a testek ezer láb magasságban gyűlnének össze.

– Visszajövök egy kicsit később, Verna – mondta a tábornok. – Össze kell szednünk a tiszteket és néhány Nővért, hogy lássuk, minden rendben van-e.

– Persze, csináld csak – mondta Verna.

Meiffert tábornok és Rikka távozni készült.

– Rikka! – mondta hirtelen Verna, miközben lefelé mutogatott az asztalára. – Vidd magaddal ezt a kedves, szétdarabolt Nővért, ha megkérhetnélek!

Rikka sóhajtott egyet, amitől majdnem kibuggyantak mellei a ruhájából. Mielőtt felkapta a fejet, fájdalmas arcot vágott, majd követve a tábornokot, eltűnt a sátorból.

Verna leült és kezébe temette az arcát. Minden kezdődik elölről. Eddig ez egy hosszú, békés, ám borzasztóan hideg tél volt. Jagang a hegyek túlsó oldalán állította fel táborát, meglehetősen messzire tőlük. A hó és a tél miatt nehéz volt hatékony rajtaütést indítani csapatai ellen. Csakúgy mint az előző nyáron, amikor Warren is meghalt, az időjárás kedvező volt a Rendnek, hogy mozgásba lendüljön. Minden kezdődött elölről.

A gyilkolás, a harc, a terror, a menekülés, az éhség és a kimerültség. De milyen választásuk volt a halálon kívül? Sok szempontból az élet rosszabbnak tűnt a halálnál. Vernának ekkor hirtelen eszébe jutott az Útikönyv. Kiügyeskedte övének zsebéből, azután közelebb húzott egy lámpát.

Szüksége volt a kényelemre és a fényre. Azon gondolkodott, hol lehet Kahlan és Richard, vajon biztonságban vannak-e, és a Tornyot védelmező Zedd és Adie is eszébe jutott. Előbb vagy utóbb D'Hara el fog esni és Jagang azután vissza fog térni Aydindrilbe. Verna lecsapta a kis fekete könyvet az asztalra, eligazgatta a ruháját a lába alatt, majd közelebb húzta a széket.

Végighúzta ujjait a barátságos bőrfedőn, ami egy több mint háromezer éves mágikus tárgyat rejtett. Az Útikönyveket mágiával látták el azok az ősi varázslók, akik valaha a Próféták Palotáját építették. Egy Útikönyvnek mindig volt egy ikerpárja, és ezért jelentős értéknek számított. Amit beírtak az egyikbe, megjelent a másik példányban is ugyanabban az időben. Ezáltal a Nővérek hatalmas távolságokat áthidalva tarthatták a kapcsolatot egymással, így a fontos eseményekről nem csak hetekkel vagy hónapokkal később értesülhettek. Verna könyvének ikerpárja az igazi Prelátusnál, Ann-nél volt.

Vernát is egy közel húsz évig tartó útra küldte korábban Ann, hogy megtalálja Richardot. Ann mindvégig tudta, merre jár Richard. Ezért tudta Verna megérteni Kahlan dühét, hogy Ann összekuszálta Richard és az ő életét. Verna ugyanakkor megértette a Prelátust, amiért egy olyan küldetéssel bízta meg, ami megváltoztatta a világot és talán egyszer majd meghozza a jövőbe vetett reményt.

Verna kinyitotta az Útikönyvet, egy kicsit oldalra tartotta, hogy lássa az írást a fényben.

– Verna, azt hiszem, megtaláltam a Próféta rejtőzködési helyét.

Verna hátrahőkölt a meglepetésből. Miután elpusztították a Palotát, Nathan, a Próféta kikerült az ellenőrzésük alól, és azóta szabadon kószált, ami súlyos veszélyt jelentett mindenkire.

Az utóbbi néhány évben a Fény Nővéreinek többsége úgy hitte, hogy a Prelátus és a Próféta meghalt. Amikor Ann Nathannal együtt elhagyta a Próféták Palotáját egy fontos küldetés miatt, elhitette mindenkivel, hogy meghaltak, de még előtte Vernát jelölte ki utódjául. Nagyon kevés ember tudta az igazságot, de közéjük tartozott Zedd, Richard és Kahlan. Ezalatt a küldetés alatt azonban Nathannak sikerült levennie magáról a Nyakörvet és megszökött Ann elől. Elmondani sem lehetett, mekkora katasztrófát tudna okozni ez az ember.

Verna újra a könyv fölé hajolt.

– Most már csak napok kérdése, hogy elkapjam Nathant.

Alig tudom elhinni, hogy ennyi idő után szinte már kezemben van ez az ember. Hamarosan üzenni fogok ebben az ügyben.

Hogy vagy Verna? Hogy érzed magad? Hogy vannak a Nővérek és hogy állnak a hadsereg ügyei? Írj, ha tudsz. Éjjelente szoktam megnézni az Útikönyvemet. Nagyon hiányzol!

Verna újra visszaült. Ennyi állt az üzenetben. De ennyi is elég volt. Maga a tudat, hogy Ann végre elkapja Nathant, nagy megkönnyebbülést okozott Vernának.

De még ezek a pillanatnyi hírek sem voltak elégségesek ahhoz, hogy alapvetően javítsák Verna hangulatát. Jagang éppen D'Hara megtámadására készült, Ann pedig Nathan elfogására, de Richard valahol délen volt és nem tudtak róla a világon semmit. Ann ötszáz évet dolgozott azon, hogy az események menetét alakítva Richard lehessen az emberiség jövőjéért folytatott harc vezére. Pont most, amikor egy lehetséges végső ütközet közeledett, Richard nem volt velük.

Verna kihúzta a pálcát az Útikönyv gerincéből, és a könyv fölé hajolt, hogy írjon egy jelentést Ann-nek.

Kedves Ann!

Attól tartok, a dolgok itt nagyon rossz irányba haladnak. A D'Harába vezető átjárók ostroma hamarosan elkezdődik.

20. FEJEZET

A Népek Palotájának kanyargó folyosói, melyek D'Hara hatalmi központját képezték, megteltek a kőpadlóról visszhangzó lépések neszével. Ann hátradőlt egy kicsit a fehér márványpadon, ahol beszorulva üldögélt három nő, és egy idősebb pár közé. Mindannyian arról pletykáltak, hogy mit viselnek a nagytermen áthaladó emberek, vagy mit csináltak, mialatt ott voltak, vagy hogy mit szeretnének leginkább látni. Ann azt gondolta, hogy az ilyen pletykák elég ártalmatlanok. Valószínűleg azt a célt szolgálták, hogy eltereljék az emberek gondolatait a háborúról.

Mégis, nehéz volt elhinni, hogy egy ilyen késői órában az emberek inkább pletykálnak, mintsem aludnának egy jó meleg, ágyban.

Ann leszegte a fejét, és úgy tett, mintha utazótáskáját tapogatná át, miközben aggódó pillantásokat vetett a tőle nem messze járőröző katonákra. Nem tudta, hogy elővigyázatossága indokolt volt-e, de erre nem akkor akart rájönni, amikor már túl késő.

– Messziről jöttél? – kérdezte tőle a legközelebb álló nő.

Ann felnézett, ráeszmélve, hogy a nő hozzá beszél.

– Hát igen, elég jó kis utat tettem meg idáig. – Ann újra belevetette magát a táskájába, lelkiismeretesen átturkálva azt, miközben abban reménykedett, hogy békén hagyják. A középkorú, barnás, kissé őszülő, göndör hajú nő elmosolyodott.

– Én magam nem vagyok olyan távol az otthonomtól, de időnként nagyon szeretek eltölteni egy-egy éjszakát a Palotában, csak hogy jobb kedvre derüljek.

Ann körbepásztázta tekintetével a termet, érintve a csiszolt márványpadlót, a fényes, vörös kőoszlopokat az ívek alatt, melyeket indás faragványokkal díszítettek és amelyek a felső erkélyeket tartották.

Felnézett a tetőablakokra, melyek nappal fénnyel árasztották el a helyet, majd rápillantott az óriás szobrokra. A szobrok életnagyságú, galoppozó kőlovakból álló szökőkút talapzatán álltak. A lovak olyanok voltak, mintha örökké vágtatni akarnának a szökőkút csillámló vízpermetén át.

– Igen, értem, mire gondolsz – mormogta Ann. Ez a hely nem derítette jókedvre. Valójában úgy érezte magát tőle, mint egy macska a kutyaházban, melynek még az ajtaját is bezárták.

Érezte, hogy ereje rémisztően lecsökkent ezen a helyen. A Népek Palotája több volt, mint egy egyszerű palota. Egy összerakott város volt, egy hatalmas fennsík, számtalan tetővel lefedve. Emberek tízezrei éltek ebben a csodálatos építményben, és további ezrek látogatták minden nap. Magának a Palotának több szintje is volt. Némelyikben boltok, és áruk voltak, máshol hivatalnokok dolgoztak, megint máshol lakókörzetek húzódtak. Sok körzetbe tilos volt belépni a látogatóknak. A fennsík alján szétterülve nem hivatalos piacok működtek, ahol az emberek összegyűltek vásárolni, eladni és üzletelni. Miközben a fennsík belsejében felfelé igyekezett, hogy a Palotába jusson, Ann számos folyamatosan üzemelő bolt mellett haladt el. A Palota kereskedelmi központként is működött, ami egész D'Harából vonzotta az embereket. Sőt, mi több, ez volt az első otthona a Rahl családnak. Mint ilyen, rejtélyes okok miatt fenségesnek számított a legtöbb ember tudatában, aki otthonának hívta vagy látogatóként járt arra.

A Népek Palotája egy varázslat volt, nem pedig egy elvarázsolt hely, mint a Próféták Palotája, ahol Ann élete nagy részét töltötte. A Palota maga volt a varázslat. Az egész Palotát pontos és precíz tervek alapján készítették egy olyan varázslat segítségével, amelynek hatására szó szerint a földből nőtt ki az egész.

A külső, erődített falak körbezárták a tényleges varázsformát, és a termek főbb halmazai jelentős csomópontokat alkottak, miközben maguk a termek és folyosók voltak a meghúzott vonalak. Ezek a meghúzott vonalak jelentették magának a varázslatnak a lényegét, a mágiát.

Mintha varázspálca rajzolta volna őket a porba, olyan rendben kellett a csarnokoknak követniük egymást, melyet a mágia által előidézni kívánt varázslat megkövetelt. Szörnyen sokba került volna őket így felépíteni, félredobva az építészet szabályait és szokásait. A mágia azonban csakis így működhetett és működött is.

Különleges varázslat volt ez. Bármely Rahl Nagyúr számára tökéletes menedéket jelentett, melyet úgy terveztek, hogy a Rahl Nagyúr erejét megnövelje, viszont megfosszon erejétől bármely más illetéktelen behatolót. Ann még soha sem járt olyan helyen, amely ennyire elgyengítette volna Han-ját, az életerejét, a Tehetségét. Biztos volt benne, hogy rövidesen már arra sem lesz elég, hogy egy gyertyát meggyújtson vele.

Ann ámulva ismerte fel a mágia egy másik sajátosságát.

Végignézett a csarnokokon – a varázslat egy részletén –, amely tele volt emberekkel.

A vérrel írt varázsigék mindig is hatásosabbak és erősebbek voltak, de miután a vér a talajba szivárgott, szétfolyt és elbomlott, gyakran a varázs ereje is meggyengült. Ezt a mágiát azonban, a varázsige sorait – a folyosókat – élő vörös vér töltötte meg, ahogy az emberek falaik között jártak-keltek. Ann szinte megnémult e briliáns kivitelezés láttán.

– Akkor kiveszel egy szobát, ugye?

Ann már el is felejtette a nőt, aki még mindig mögötte állt és festett ajkait mosolyra húzva bámulta őt. Ann kényszerítette magát, hogy becsukja a száját.

– Nos... – ismerte be végül –, még nem igazán gondolkodtam rajta, hogy hol szálljak meg.

A nő továbbra is mosolygott, de úgy tűnt, ez egyre nagyobb erőfeszítésébe kerül.

– Tudod, nem húzhatod meg magad egy padon, az őrök nem engedik. Ki kell venned egy szobát vagy kiraknak innen éjszakára.

Ann akkor megértette, mire akar kilyukadni a nő. Ezeknek az embereknek a szemében, akik a legjobb ruháikat öltötték magukra, amikor ellátogattak a Palotába, ő csak egy koldusnak tűnt. Mivel folytonos szóbeszéd tárgya volt, hogy ki miben jár, ezt a nőt nyugtalaníthatta Ann társasága.

– Megvan a szállásra valóm – nyugtatta meg Ann –, csak még nem találtam meg a szobát, ez minden. Ilyen hosszú út után szerettem volna egyből odamenni, és lemosni magamról az út porát, de előtte egy picit muszáj volt leülnöm, és pihentetni egy kicsit a fáradt lábaimat. Meg tudnád mutatni, hogy hol találom a kiadó szobákat?

A nő mosolya egy kicsit újra természetesebbé vált.

– Én is éppen a szálláshelyemre tartok, velem jöhetsz. Nincs messze.

– Ez nagyon kedves tőled – mondta Ann, miközben felállt, mert meglátta a folyosón eltávozó őröket.

A nő is felállt és jó éjt kívánt két másik társának.

Hogy Ann fáradt volt, az csak azért lehetett, mert délután belekényszerült az imádságba. Az egyik téren megszólalt egy harang, és erre mindenki odasietett és fejet hajtott. Ann észrevette, hogy senki sem mulasztotta el a tiszteletadást. Az őrök járkáltak a tömegben és figyelték a gyülekező embereket. Úgy érezte magát, mint a héják elől bujkáló kisegér, ezért csatlakozott a többiekhez és elindult a tér felé.

Csaknem két teljes órán keresztül térdelt a kemény köveken, miközben homlokával a földet érintette, mint mindenki más és komor hangon mormolta velük együtt az ima szavait.

Rahl Nagyúr vezess minket! Rahl Nagyúr, taníts minket!

Rahl Nagyúr védelmezz minket! Fényedben gyarapodunk. Kegyelmedben oltalmat találunk. Bölcsességed előtt fejet hajtunk.

Azért élünk, hogy szolgáljunk. Életünk a tiéd.

A Palotában élőknek naponta kétszer kellett ilyen imádságon részt venniük. Ann elképzelni sem tudta, hogyan tudták ezt a tortúrát elviselni.

Azután eszébe jutott az a Rahl Nagyúr és a hívei közötti Kötődés, amely megakadályozta az Álomjárót abban, hogy a fejükbe lopózzon, és tudta, hogy hogyan tudják elviselni. Ő maga egy rövid ideig Jagang Császár foglya volt, aki a szeme láttára gyilkolt meg egy Nővért csak azért, hogy még nagyobb hitelt adjon a szavainak. A brutalitás és kínzás mellett érthető volt, miért tűrik ilyen jól az emberek ezt az imádságot.

Számára azonban az ilyen nyíltan kimondott, a Rahl Nagyúrhoz, Richardhoz, szóló ima aligha volt szükséges. Ő már közel 500 évvel a születése előtt neki szentelte magát.

Egy jóslat szerint Richard volt az egyetlen reményük, hogy elkerülhetik a katasztrófát. Ann óvatosan körülnézett. Most magára a Prófétára volt szüksége.

– Erre – rángatta meg Ann ruhájának ujját a nő, és szemével intett, hogy kövesse, majd jobbra fordult. Ann kissé előre igazította vállkendőjét, hogy eltakarja a csomagot, amelyet cipelt. Utazótáskáját magához szorítva követte a nőt végig a széles folyosón. Kíváncsi volt, hogy a padokon és az alacsony márvány falakon ücsörgő emberek közül vajon hányan beszélnek éppen róla.

A csarnok padlóját sötétbarna, rozsdavörös és csontszínű kövek szelték át szédítő cikkcakkban, hogy a szemlélőben a térhatás látszatát keltsék. Ann már látta ezt a hagyományos mintázatot korábban, még az Óvilágban, de ilyen hatalmas felületen még soha. Remekmű volt, mint ahogy a Palotában minden.

Az egyik félemeleten boltok sorakoztak egymás mellett. Az étellel és itallal megrakott standok mindenféle finomságokat kínáltak: forró húsos pitét, édességeket, gyömbérsört és meleg tejet. Az egyik boltban hálóruhákat lehetett kapni, a másikban szalagokat. Még ezen a kései órán is nyitva tartott jó néhány bolt, és sokan vásároltak is. Valószínűleg azok miatt az emberek miatt tartottak nyitva, akik éjszaka dolgoztak és szükségük volt éjjel is nyitva tartó helyekre. Persze azok, ahol egy nő rendbe hozathatta volna a haját, a körmeit vagy az arcát, reggelig zárva voltak, bár Ann nem is igen hitte, hogy csodát tehetnének vele.

Miközben sétáltak a széles folyosón és a boltokat nézegették, a nő egyszer csak megköszörülte a torkát és megkérdezte: – És te honnan jöttél?

– Ó, messze északról. Nagyon, nagyon messziről. – Ann észrevette, hogy a nő a feszült figyelemtől egy kissé előrehajolt. – A nővérem él itt, árult el egy kicsivel többet. – Azért jöttem, hogy meglátogassam. Ő a Rahl Nagyúr Főtanácsadója.

A nő felhúzta a szemöldökét.

– Nahát! A Nagyúr Főtanácsadója? Micsoda megtiszteltetés lehet ez az egész családnak!

– Hát igen – mondta Ann egy kissé vontatottan. – Mindannyian büszkék vagyunk rá.

– És milyen ügyekben látja el tanáccsal Urunkat?

– Hogy miben? Nos, hát, hadügyekben.

– Egy nő? Hadügyekben ad tanácsot a Nagyúrnak? – kérdezte amaz tátott szájjal.

– Igen! – mondta Ann határozott hangon, majd kissé előredőlt és suttogva tette hozzá: – Tudod, ő jósnő. A jövőbe lát.

Azt írta nekem, hogy látta, hogy eljövök majd a Palotába, hogy meglátogassam. Hát nem hihetetlen?

A nő összeráncolta a homlokát.

– Nos, ez tényleg elképesztő, hiszen tényleg itt vagy.

– Igen, és azt is mondta, hogy találkozom majd egy segítőkész asszonnyal.

A nő újra mosolyogni kezdett, ami megint erőltetettnek tűnt. – Valóban nagyon tehetségesnek tűnik.

– Nem is hiszed mennyire! Annyira különleges megérzései vannak!

– Tényleg? És mondott még valamit a látogatásodról? Valami különlegeset?

– Nos, hát igen. Képzeld, azt mondta, hogy találkozom majd itt egy férfivel!

A nő gyorsan körbepillantott.

– Sok férfi van itt. Ez így nem tűnik valami különlegesnek. Ennél többet kellett mondania, ha annyira tehetséges és ráadásul a Rahl Nagyúr Főtanácsadója.

Ann az ujjával megérintette az ajkát, és mintha emlékezni próbálna, összeráncolta a szemöldökét.

– Nos, igen, tényleg. Most, hogy mondod... Lássuk csak, emlékszem-e. – Ann bizalmasan rátette a kezét a nő karjára. – Mindig a jövőmről mesél, és mindig annyi mindent ír róla a leveleiben, hogy néha az az érzésem, nem tudok lépést tartani a saját életemmel. Néha nehezemre esik mindent felidézni.

– Ó, azért csak próbáld meg – kérlelte a nő kíváncsian. – Ez annyira izgalmas!

Ann ismét megérintette az ajkát, miközben a mennyezetre bámult, mint aki mélyen a gondolataiba merült, ennek következtében most először vette észre, hogy a mennyezetet úgy festették meg, hogy úgy nézzen ki, mint az égbolt, még felhők is voltak rajta. Nagyon hatásos volt.

– Nos – mondta végül, amikor biztos volt benne, hogy a nő figyelmesen hallgatja –, a nővérem azt mondta, hogy a férfi, akivel találkozni fogok idős. – Visszatette a kezét a nő karjára. – De nagyon előkelő. Nem elaggott, hanem magas, nagyon magas és sűrű fehér haja van, mely széles válláig ér. Azt is mondta, hogy arca simára borotvált, markánsan jóképű, azúrkék szeme és átható tekintete van.

– Sötétkék szeme... te jó ég! – kuncogott a másik. – Tényleg jóképű lehet.

– És azt is mondta, hogy a nők térde elgyengül, ha sólyomszerű tekintetét rájuk emeli.

– Na, ez már eléggé pontos leírás – pirult el a nő. – Kár, hogy a nevét nem tudta.

– Dehogynem. Milyen tanácsadója lenne a Nagyúrnak, ha ilyesmit sem tudna kitalálni.

– Megmondta a nevét is? Tényleg ennyire a jövőbe lát?

– Igen, ennyire – bizonygatta Ann.

Egy darabig csak ment előre és nézte a sétálgató embereket, amint néha meg-meg álltak a még nyitva tartó boltok előtt, vagy a padokon beszélgettek.

– És? – kérdezte a nő. – Milyen nevet jósolt a nővéred ennek az előkelő magas úriembernek?

Ann ismét homlokát ráncolva nézte a mennyezetet. Valami N betűs. Nigel vagy Norris, vagy valami ilyesmi. Nem, várjunk csak – nem az volt. Ann csettintett egyet az ujjaival.

Megvan: Nathan volt az.

– Nathan – ismételte a nő olyan tekintettel, mintha kész lenne kitépni a szót Ann szájából, ha nem köpi ki azonnal. – Szóval, Nathan.

– Úgy van. Nathan. Talán ismersz valakit itt a palotában, akit így hívnak és magas, idősödő, hosszú fehér haja, széles válla és azúrkék szeme van?

A nő elgondolkodva nézte a mennyezetet. Ezúttal Ann figyelte feszülten előrehajolva a nő reakcióját, mikor hirtelen valaki megragadta Ann vállát és megállásra kényszerítette. A két nő megfordult.

Egy nagyon magas, hosszú, szőke hajú, élénk kék szemű, haragos tekintetű nő állt mögöttük. Vörös bőrből készült ruhát viselt.

Ann kísérője elsápadt, és önkéntelenül eltátotta a száját.

Ann emlékeztette magát, hogy a sajátját tartsa csukva.

– Már vártunk téged! – mondta a vörös ruhás.

Nem messze mögötte egy tucat bőrvértet viselő, magas férfi zárta el a folyosót. Kardjuk, késeik és lándzsáik fényesen csillogtak.

– Nem tévesztettél össze valakivel?

– Nem szoktam tévedni.

Ann nagyon alacsonynak érezte magát a magas nő mellett.

Alig ért fel a ruhája mellrészét díszítő félholdig és csillagokig.

– Nem, biztosan nem. Mi ez az egész? – kérdezte Ann, és hangjából eltűnt a félénk ártatlan színezet.

– A nagy Varázsló, Rahl látni kíván.

– A Varázsló?

– Igen. Nathan Rahl. A Varázsló.

Ann hallotta, hogy kísérője hirtelen felszisszen, és attól tartva, hogy esetleg elájul, megfogta a karját.

– Jól van, kedves? – hajolt hozzá a vörös ruhás.

– Igen. De mennem kell. Elkésem. Muszáj mennem. Ugye elmehetek?

– Igen. Jobb lesz, ha elmész.

Ann útitársa gyorsan meghajolt, jó éjszakát kívánt és elsietett. Csak egyszer nézett vissza.

– Örülök, hogy rám találtál – fordult vissza Ann a haragos tekintetű nőhöz. – Akkor kísérj Nathanhoz. Akarom mondani... A Rahl Varázslóhoz.

– Nem mehetsz hozzá kihallgatásra.

– Úgy érted, ma nem? Ma este már nem? Ugye?

Ann annyira udvariasan beszélt, amennyire csak tudott, de el akarta látni ennek a kellemetlen alaknak a baját, vagy kitekerni a nyakát, és ha lehet, minél előbb.

– Engem Nyda-nak hívnak – mondta a nő.

– Örülök, hogy megismer...

– És tudod, hogy mi vagyok? Mord-Sith – mondta anélkül, hogy Ann-nek lehetőséget adott volna a találgatásra. – És ez az első és utolsó figyelmeztetésem a számodra. Ez a figyelmeztetés az egyetlen szívesség, amire számíthatsz, úgyhogy jól figyelj. Te gonosz szándékkal jöttél ide, a Rahl Varázsló ellenségeként, és most a foglyom vagy. Ha használni mered a varázserődet egy Mord-Sith ellen, akkor én vagy az egyik nővérem, kénytelenek leszünk megfosztani tőle, és ellened fordítani, ami nagyon-nagyon kellemetlen lenne.

– Hát – mondta Ann –, attól tartok, ezen a helyen nem sok hasznát veszem a varázserőmnek. Úgy tűnik, egy fabatkát sem ér. Úgyhogy, nem kell tartanod tőlem.

– Engem nem érdekel mennyit ér a varázserőd. Ha akár csak egy gyertyát is meggyújtasz vele, elveszem tőled.

– Értem.

– Nem hiszel nekem? – hajolt hozzá Nyda. – Hát csak próbálj megtámadni. Már rég nem fosztottam meg varázslót az erejétől. Jó móka lesz.

– Köszönöm, de túl kimerült vagyok – ez a nagy út, meg minden –, most nem menne ez a támadás dolog. Talán később.

Nyda elmosolyodott. Ebből a mosolyból látszott, miért tartják a Mord-Sith-et olyan félelmetesnek.

– Rendben. Akkor később.

– És mit fogsz velem csinálni addig, Nyda? Elszállásolsz a Palota egy kellemes kis szobájában?

Nyda úgy tett, mint aki nem hallja a kérdést, és intett a fejével, mire a hátul várakozó férfiak közül kettő odasietett hozzá. Hatalmas tölgyként magasodtak Ann fölé, és két oldalról megragadták.

– Menjünk! – adta ki a parancsot Nyda, és előre sietett.

A két férfi utána indult, magukkal vonszolták Ann-t, akinek szinte csak minden harmadik, negyedik lépésnél érintette a lába a talajt. A csarnokban az emberek szétváltak a Mord-Sith előtt. A járókelők a falhoz lapultak, és igyekeztek minél távolabb maradni ettől a dologtól. Néhányan a boltokba menekültek, ahonnan rettegve pislogtak kifelé a kirakaton keresztül.

Mindenki a sötét ruhás, összeroskadt nőt nézte, akit a fényes bőrvértet viselő őrök hurcoltak magukkal. Hátuk mögött hallani lehetett az acél csörgését, ahogy a többi őr követte őket.

Egy kiugró erkélyt tartó két oszlop között befordultak egy kisebb folyosóra. Az egyik őr előresietett, hogy kinyissa az ajtót, és egy szempillantás alatt benyomultak a szűk ajtón, mint ahogy a bor folyik át hirtelen a tölcsér szűk alsó nyílásán.

Az ajtó mögött egy sötét és szűk átjáró várta őket, ami szöges ellentéte volt a legtöbb ember által ismert márvány csarnokoknak. Az átjáró végében egy lépcső vezetett lefelé. A tölgyfa lépcsőfokok nyikorogtak a lépteik alatt. Az egyik férfi előrenyújtott egy lámpást, hogy Nyda világíthasson. Lépteik zaját visszaverte az alattuk elterülő sötét mélység.

A lépcső alján Nyda koszos járatok útvesztőjén keresztül vezette őket. A ritkán használt tárnák dohos szagot árasztottak és nyirkosak voltak. Miután elértek egy másik meredek lépcsősort, egy szögletes aknában folytatták útjukat a Népek Palotájának sötét bugyraiba. Ann arra gondolt, hogy vajon hány ember ment már végig ezen az úton előtte, akik azután soha nem kerültek elő. Richard apja, Darken Rahl és korábban az ő apja, Panis Rahl is imádták a kínzásokat. Az ilyen embereknek az élet nem jelentett semmit.

De Richard más volt!

Most azonban Richard nem volt a Palotában, Nathan viszont igen.

Ann már régóta ismerte Nathant – közel ezer éve. Ann még Próféta korában tartotta fogva a házában. A Prófétákat nem volt tanácsos dolog szabadjára engedni. Most azonban kiszabadult, és ami még rosszabb, sikerült hatalomra szert tennie ebben a Palotában – a Rahl-ok ősi lakhelyén. Nathan Richard őse volt. Ő is Rahl volt és varázsló.

Ann terve hirtelen őrültségnek tetszett. Arra gondolt, hogy egy óvatlan pillanatban egyszerűen elkapja a varázslót, visszateszi a Nyakörvet a nyakára és újra hatalma lesz felette.

Akkor jó ötletnek tűnt.

A hosszú ereszkedő után Nyda hirtelen jobbra fordult egy szűk átjáróba, melynek jobb oldalán magas kőfal nyúlt a magasba, bal oldalát pedig rácsok szegélyezték. A rácsokon túl azonban csak a sötét mélység tátongott. Ann bele sem mert gondolni, hogy milyen mély lehet – nem mintha egy esetleges összecsapást fontolgatott volna a foglyul ejtőivel, hanem mert az a gondolat kezdte kísérteni, hogy esetleg lehajítják a mélységbe, és így végeznek vele.

De Nathan küldte őket. És Nathan, bármilyen hirtelen haragú legyen is, nem adna ki ilyen parancsot. Ezután Ann-nek eszébe jutottak a hosszú évszázadok, amíg fogva tartotta Nathant, hogy milyen intézkedésekre volt szükség, hogy ezt a javíthatatlan embert kordában tartsa. Ismét lepillantott a rácsokon túl a mélybe.

– Nathan vár minket? – kérdezte erőltetett derűvel. – Tényleg szeretnék találkozni vele. Van némi megbeszélni valónk.

Nyda sötét pillantást vetett rá.

– Nathannak nincs mondanivalója a számodra.

Nyda egyszer csak jobbra fordult, és egy sziklába vésett, kényelmetlenül szűk átjárón keresztül bevezette őket a sötétségbe. Az eleve ijesztő utazást még ijesztőbbé tette az, ahogyan a nő sietett. Ann végül egy kis fényt látott az alagút végén. A keskeny átjáró egy csarnokba torkollott, ahol több folyosó futott össze. Innen egy csigalépcsőn mentek tovább, egyre csak lefelé.

Miközben taszigálták, Ann próbált a rácsba kapaszkodni, mert attól félt, hogy megbotlik és leesik. Bár az az óriási kéz, amely marokra fogva tartotta a vállán a ruhát, valószínűleg megakadályozta volna, hogy elessen, nem is szólva egy esetleges szökési kísérletről.

A lépcső aljánál Nyda, Ann és az őrök végül megálltak az alacsony gerendás boltozat alatt. Fáklyáik fénye szürreális kinézetet kölcsönzött a teremnek.

A hely az égő szurok, füst, állott izzadtságszag és vizelet szagától bűzlött. Valószínűleg még soha sem jutott friss levegő erre az iszonyú helyre. Hirtelen száraz köhécselés hallatszott az egyik jobb oldali folyosóról. Miután Ann szeme megszokta a sötétséget, jobb oldalon ajtókat vett észre, ahol az ajtók szűk réseiben kezek markolták a rácsokat. A köhögésen kívül nem érkezett más hang e reményvesztett emberek celláiból. Az egyik vasalt ajtó előtt egy jól megtermett férfi várta őket. Úgy nézett ki, mintha ugyanabból a kőből vésték volna, mint a cellák falait. Más körülmények között Ann jóképűnek találta volna.

– Nyda! – mondta üdvözlésképpen a férfi, és miután udvariasan fejet hajtott, majd azt kérdezte: – Nahát, mit kaptunk?

– Egy foglyot hoztunk neked, Lerner kapitány. – Nyda megragadta Ann vállát és előre lódította, mint valami vadászzsákmányt. – Egy veszélyes foglyot!

A kapitány egy darabig méricskélve vizsgálgatta Ann-t mielőtt újra Nydához fordult. – Akkor az egyik legbiztosabb cellába tesszük.

Nyda helyeslően bólintott.

– A Rahl Varázsló nem szeretné, ha kiszabadulna. Azt mondja, hogy örökös bajkeverő.

Legalább fél tucat dolog jutott Ann eszébe, amivel visszavághatna, de inkább csendben maradt.

– Akkor jobb, ha te is velünk jössz, és ellenőrzöd, ahogy a pajzs mögé zárjuk.

Nyda biccentett, mire két embere előresietett és kivettek két fáklyát a tartókból. A kapitány némi keresgélés után megtalálta a rengeteg kulcsa között a megfelelőt. A zár fülsértő hangot hallatott ahogy kinyílt, a nyikorgása megtöltötte a környező alacsony folyosókat. Ann-t a lélekharang hangjára emlékeztette.

Hatalmas nyögésekkel kísérve a kapitánynak sikerült addig rángatnia a súlyos ajtót, míg nagy nehezen kinyílt. A túloldalon feltáruló hosszú folyosón csak néhány gyertya engedett némi fényt beszűrődni a cellák keskeny nyílásain. A foglyok állatok módjára üvölteni kezdtek, és vad szitkokat szórtak a közeledőkre, miközben kezükkel a levegőt kaszálták, hátha sikerül valamelyikükhöz hozzáérniük.

A két fáklyás férfi Nyda után lépett be, és így a tűz fényében mindenki jól láthatta, amint a vörös bőrbe öltözött alak csuklóján vékony láncon függő Agielje hirtelen a kezében termett. Lassan körbe nézett, merőn bámulva az ajtók kémlelőnyílásait, mire a koszos kezek visszahúzódtak és a hangok elhallgattak. Ann hallotta, amint a foglyok sietősen cellájuk legtávolabbi zugába menekültek.

Nyda, miután meggyőződött róla, hogy a rend helyreállt, tovább indult. Erős kezek taszították Ann-t előre. Leghátul Lerner kapitány követte őket kulcsaival zörögve. Ann kendője sarkával próbálta eltakarni az orrát, hogy csökkentse a szörnyű bűzt.

A kapitány egy falfülkéből előhúzott egy lámpást és egy gyertyával meggyújtotta, majd előre lépett egy újabb ajtóhoz. A mögötte nyíló alacsony járatban még több cellát zsúfoltak össze. Az egyik apró nyílásból egy elfertőződött sérülésekkel borított kéz lógott élettelenül.

A szomszédos ajtó mögötti nyílás még alacsonyabb volt, és olyan széles, hogy Ann éppen befért rajta. Próbálta csitítani őrülten zakatoló szívét, ahogy követte őreit a kanyargó járatban. Nydának és embereinek össze kellett görnyedniük és összefonni karjaikat, hogy elférjenek.

– Megérkeztünk. – állt meg a kapitány.

Feltartotta a lámpást és megpróbált belátni a cellába az ajtórésen keresztül. Második próbálkozásra megtalálta a megfelelő kulcsot és kinyitotta az ajtózárat. A lámpást átadta Nydának, mert mindkét kezére szüksége volt, hogy képes legyen lenyomni a kilincset. Teljes súlyával ránehezedett és nagyokat nyögve sikerült résnyire kinyitnia az ajtót. Benyomakodott a cellába, majd eltűnt. Nyda beadta a lámpást és ő is utánament, majd vörös ruhás karja kinyúlt, megragadta Annt, és magával húzta.

A kapitány az apró cella belsejében egy másik ajtót nyitott ki. Ann érezte, hogy ez a cella rejti a pajzsot. A második ajtó nyikorogva kinyílt. Egy tömör kőből kifaragott fülkét rejtett, melynek egyetlen kijárata a pajzsot rejtő helyiségbe nyílt. A Rahl Ház urai tudták, hogyan kell erős börtönt építeni.

Nyda a könyökénél fogva megragadta Ann-t és beparancsolta az apró lyukba. Még neki is, pedig igencsak alacsony volt, le kellett hajolnia, amint átlépett a magas küszöbön, hogy beférjen az ajtón. Az egyetlen bútordarab a padló szintje felett nem sokkal a sziklafalba vágott priccs volt, mely egyaránt szolgált fekhelyül és ülőalkalmatosság gyanánt. Egy vízzel teli bádogkancsó állt rajta. A másik végén egyetlen összehajtott barna pokróc, a sarokban, egy szerencsére üres, ha nem is tiszta, éjjeli edény volt.

Nyda a kőlapra helyezte a lámpát.

– Nathan azt mondta, hogy ezt hagyjuk itt.

Ez valószínűleg olyan luxus volt, amelyben más rabnak nem lehetett része.

Nyda már egyik lábával átlépte a küszöböt, de megállt, mikor Ann utána szólt: – Kérlek, átadnál Nathan-nek egy üzenetet? Kérlek, mondd meg neki, hogy nagyon szeretném látni. Mondd meg neki, hogy nagyon fontos.

Nyda mosolygott magában.

– Szólt, hogy majd ezt fogod kérni. Ő Próféta. Bizonyára tudott mindent előre.

– Azért átadod neki az üzenetet?

Nyda hideg, kék szemei Ann lelkét méregették.

– Nathan kérte, hogy mondjuk meg neked, mivel egy egész Palotáról kell gondoskodnia, nem futkározhat állandóan hozzád, amikor csak akarod.

Ann-nek eszébe jutott, hogy ugyanezt válaszolta ő is Nathan-nek számtalan alkalommal, amikor az egy Nővérrel azt üzente, hogy látni szeretné a Prófétát.

Mondd meg Nathan-nek, hogy nekem egy egész palotát kell igazgatnom, és nem futhatok hozzá minden alkalommal, amikor értem kiált. Ha a jövőre vonatkozóan van mondanivalója, írja le, és majd utánanézek, ha lesz időm.

Egészen mostanáig Ann nem fogta fel, hogy mennyire kegyetlenek voltak a szavai.

Nyda behúzta maga mögött az ajtót. Ann egyedül maradt egy olyan cellában, ahonnan nem volt menekvés. De legalább már élete vége felé járt, és nem kellett fogolyként itt maradnia egy egész életre, mint ahogy annak idején Nathan-nek.

Ann odarohant az apró ajtónyíláshoz.

– Nyda!

A Mord-Sith visszafordult a második ajtótól az Ann-t őrző pajzs mögül.

– Igen?

Mondd meg Nathan-nek, hogy... hogy nagyon sajnálom!

Nyda röviden felnevetett.

– Ó, szerintem ezt Nathan tudja.

Ann könyörögve nyújtotta ki az ajtón a karját a nő felé.

– Nyda, kérlek, mondd meg... mondd meg Nathan-nek, hogy szeretem.

Nyda egy hosszú pillanatig rábámult, majd a külső ajtót is becsukta maga után.

21. FEJEZET

Kahlan felemelte a fejét. Gyengéden Richard mellkasára tette a kezét, miközben a sötétben próbált hallgatózni. Keze alatt enyhén emelkedett és süllyedt Richard mellkasa. Nehezen lélegzett, de még ez is megkönnyebbüléssel töltötte el Kahlant.

Legalább élt. Amíg a férfi életben van, addig ő küzdhet, hogy kitaláljon valami megoldást. Nem mondhat le róla. Eljutnak Niccihez. Valahogy eljutnak hozzá.

Egy gyors pillantást vetett a Hold állására, és ez elég volt hozzá, hogy tudja, alig egy órát alhatott. Északról ezüstös felhők gyülekeztek, és a távoli égen a folyton a nyomukban járó fekete kara-karákat is látta, amint szárnyaikat megvilágította a holdfény.

Utálta ezeket a madarakat. Azóta követték őket, hogy Cara megérintette Kahlan homokóráját, amiről Nicci azt mondta, hogy rossz ómen. Ezek a sötét szárnyak mindig a közelben voltak, mint a lopakodó halál, mindig a közelben, folytonos várakozásban.

Kahlan túlságosan jól emlékezett, hogyan pergett folyamatosan lefelé a homok abban a homokórában. Fogytán volt az ideje. Nem tudhatta biztosan, hogy mi történik majd, ha végül lepereg az összes homok, de el tudta képzelni.

A hely, ahol tábort vertek egy sziklafal tövében, óriásfenyők árnyékában, egy tüskés bozóttól övezett részen, nem volt olyan biztonságos és védhető, mint szerették volna. Cara bevallotta neki, hogy attól fél, ha nem állnak meg, Richard nem éli meg a reggelt.

Ettől az elsuttogott figyelmeztetéstől Kahlan szíve ugrálni kezdett, hideg verejték öntötte el, és közel volt hozzá, hogy a páni félelem teljesen a hatalmába kerítse.

Tudta, hogy a zötyögős szekérút, ahogy lassan haladtak előre a nyílt, sötét terepen, csak még nehezebbé tette Richard számára a lélegzést. Alig két órával azután, hogy elindultak Cara figyelmeztetése után, máris megállni kényszerültek. De miután megálltak, mindannyian megkönnyebbülten látták, hogy Richard légzése máris egyenletesebbé és egy kicsit könnyebbé válik.

Muszáj volt kijutniuk az országútra, hogy könnyebbé tegyék az utazást Richard számára és időt nyerjenek. Talán ha kipiheni magát az éjjel, másnap gyorsabban haladhatnak.

Egyfolytában azon erőlködött, hogy meggyőzze magát, odaérnek, van esélyük, és az utazás célja nem a puszta remény, hogy gátat vethetnek az elkerülhetetlennek.

Amikor Kahlan legutóbb ezt a tehetetlenséget érezte, ahogy Richard élete lassan elillan, legalább egy biztos esélyt látott arra, hogy megmentheti. Akkor nem tudta, hogy pont az az esély indítja majd el az események olyan sorát, amely a varázs széthullásához vezet.

Ő volt az, aki azt mondta, hogy ragadják meg a lehetőséget, és most ő a felelős mindazért, ami majd következik. Ha tudta volna akkor, amit ma tud, ugyanígy döntött volna Richard érdekében, de persze ez nem csökkentette a következmények felett érzett felelősségét.

Ő volt az Inkvizítor Anya, és mint ilyen, felelős volt a Tehetséggel rendelkezők életéért. S ahelyett, hogy megvédte volna őket, most a halálukat okozza.

Kahlan talpra ugrott és a kardjához kapott, amikor Cara madárfüttyel jelezte visszatérését. Ezt a jelet Richardtól tanulta.

Kahlan elhúzta a lámpás árnyékolóit, hogy jobban lásson.

Látta, ahogy Tom is feláll a kőről, ahonnan eddig a tábort és az őrizetére bízott embert figyelte, akit leterített Kahlan varázsereje. Kezét az övében lapuló késen tartotta. Az Inkvizítor mágiájával megérintett férfi még mindig ott feküdt, ahová Kahlan parancsolta.

– Mi történt? – suttogta Jennsen, ahogy csendben Kahlan mellé húzódott, és sietve törölgette az álmot a szeméből.

– Még nem tudom. Cara jelzett, úgyhogy valakit hoz magával.

Ekkor Cara lépett elő a sötétből, és ahogy Kahlan gyanította, nem volt egyedül, egy férfit taszigált maga előtt. Kahlan homlokát ráncolva próbálta felidézni, hol is látta már. Azután hirtelen eszébe jutott, hogy ő az a férfi, akivel úgy egy hete találkoztak, Owen.

– Próbáltam hamarabb jönni! – kiáltotta Owen, amikor Kahlant meglátta. – Esküszöm, próbáltam.

Miközben keményen tartotta a kabátjánál fogva, Cara közelebb vitte a férfit, majd amikor Kahlan elé értek, rántott rajta egyet, hogy álljon meg.

– Miről beszélsz? – kérdezte Kahlan.

Amikor Owen meglátta Jennsent Kahlan háta mögött, egy pillanatra elhallgatott. Egy pillanatig szájtátva állt, majd folytatta: – Esküszöm, hogy hamarabb akartam jönni – szólt Kahlanhoz, hallhatóan könnyekkel küszködve. – Elmentem a táborotokba. – Szorosan összehúzta magán a kabátot ahogy remegni kezdett. – És láttam, láttam, hogy mi maradt... Teremtőm, hogy tehettétek?

Owen úgy nézett ki, mint aki mindjárt rosszul lesz. Befogta a száját, becsukta a szemét és megrázkódott.

– Ha azokra az emberekre gondolsz – szólt Kahlan –, ők megpróbáltak elfogni és meg akartak ölni minket. Nem a hintaszékükből, a kandallójuk elől rángattuk ki őket a pusztaságba, hogy lemészároljuk őket. Megtámadtak minket, meg kellett védenünk magunkat.

– De drága Teremtőm! Hogy tehettétek... – Owen Kahlan előtt állt és megállíthatatlanul reszketett. – Ez mind nem létezik. Semmi sem történt. Ez mind nem létezik. Semmi sem történt. – Hajtogatta újra és újra, mint valami gonosz elleni kántálás szövegét.

Cara hátrább ráncigálta, és leültette egy kőre. Owen azonban csukott szemmel csak kántált tovább, míg Cara Kahlan mellé állt.

– Mondd el, miért vagy itt – mordult rá Cara, és bár nem tette hozzá, jól hallható volt a „vagy különben".

– És gyorsan, tette hozzá Kahlan. – Már van így is elég bajunk, nem kellesz még te is púpnak a hátunkra.

Owen kinyitotta a szemét.

– Elmentem a táborotokba, hogy elmondjam, de azok a hullák...

– Tudjuk, hogy mi történt. Azt mondd el, miért vagy itt. – Kahlan kezdte elveszíteni a türelmét. – Nem kérdezem még egyszer.

– Rahl Nagyúr – kezdte jajveszékelve Owen, és sírni kezdett.

– Mi van a Rahl Nagyúrral? – sziszegte Kahlan a fogai között.

– Mérget ivott – zokogta.

Kahlan érezte, ahogy libabőrös lesz. – Honnan tudhatnád te ezt?

Owen kabátját összehúzva felállt.

– Onnan tudom – sírta –, hogy én mérgeztem meg.

Lehetséges ez? Lehetséges, hogy mégsem az elszállni készülő varázserő az amelytől Richard haldoklik, hanem valami méreg? Lehet, hogy mindannyian tévedtek? Lehet, hogy az egészről ez az ember tehet, aki megmérgezte Richardot?

Kahlan érezte, ahogy kardjának markolata kicsúszik szorításából, ahogy a férfi felé indul.

Ott állt előtte, mint az őz az ugrásra kész oroszlán előtt.

Kahlan mindig is érezte, hogy van valami furcsa ebben a férfiben. És Richardnak is az volt a véleménye, hogy van benne valami nyugtalanító, valami nincsen rendjén vele.

És valahogy ez a reszkető ember megmérgezte. Most egy hajszálon függ az élete és őrült fájdalmak gyötrik. Ez az ember az oka az egésznek. De most megtudja, hogy miért tette. Meg kell tudnia az igazságot.

Kahlan egy pillanat alatt ott termett, nem kockáztathatta meg, hogy elmeneküljön vagy hogy hazudjon. Vallania kell.

Felemelte a kezét, érezte, ahogy eltölti az erő. Készen állt.

Ez az ember megpróbálta megölni Richardot. Meg kell tudnia, hogy meg lehet-e még menteni. Ez az ember meg tudja mondani. Elhatározta, hogy kiszedi belőle.

Nem kellett megidézni az erejét, csupán visszavonni előle a gátat, amivel eddig visszatartotta. Az érzései, amit a férfi cselekedete felett érzett, elhalványultak, már nem számítottak.

Csak az igazság érdekelte. Egy merő elszántsággá vált.

A férfinek nem volt esélye. A hatalmában volt.

Látta, ahogy megkövülten áll és nézi a feléje tartó nőt. Kék szemei tágra nyílnak, és könnyek folynak az arcán. Kahlan érezte, ahogy az erő hideg örvénye kibocsátásra vár, szabadságért kiált. Ahogy a kezét a férfire emelte, aki ártott Richardnak, semmi másra nem vágyott. A férfi kellett neki.

Cara hirtelen közéjük ugrott. Kahlan elől a Mord-Sith eltakarta a prédát. Megpróbálta félrelökni, de Cara határozottan állt, és nem mozdult. Megfogta Kahlan vállát, és három lépést hátrább tolta.

– Ne, Inkvizítor Anya, ne tedd!

Kahlan egyre csak Owen felé nézett, még ha nem is látta.

– Menj az utamból!

– Ne, várj!

– Hagyj! – Kahlan megpróbálta arrébb lökni, de Cara erősen megvetette a lábát és nem mozdult.

– Cara!

– Ne! Hallgass rám!

– Cara, menj már...

Ekkor Cara olyan erővel rázta meg Kahlant, hogy az azt hitte, eltörik a nyaka. – Figyelj rám!

– Mi van? – zihálta Kahlan.

– Várd meg, hogy mit akar mondani. Nem véletlenül jött ide. Ha befejezte, használhatod az erődet, ha akarod vagy hagyhatod, hogy addig kínozzam, amíg a sikításától a Hold is befogja a fülét, de először hallgassuk meg, hogy mit akar mondani.

– Majd én megtudom, hogy mit akar, és az igazságot fogja mondani. Ha megérintem, minden részletet bevall majd.

– És ha emiatt a Rahl Nagyúr meghal? Már alig pislákol benne az élet. Először rá kell gondolnunk.

– Én is rá gondolok. Mit gondolsz, miért csinálom ezt?

Cara közelebb húzta magához Kahlant és a fülébe súgta: – És mi van akkor, ha az erőddel valahogyan, valami nem ismert okból, megölöd ezt az embert. Emlékezz rá, hogy mi volt, amikor még nem tudtunk mindent az erőnkről. Emlékezz rá, amikor Marlin Pickard bejelentette, hogy azért jött, hogy megölje Richardot. Túl könnyen ment akkor is, és most is könnyű lenne. Mi van, ha valaki azt akarja, hogy használd az erődet rajta, és ez csapda, hogy ez az ember csak egy csali. Mi van, ha direkt azt akarják, hogy megtedd. Mi van, ha megteszed, amit akarsz? Mi lesz utána? Az nem egy kis hiba lesz, amit helyrehozhatunk, ha akarunk. Ha a Rahl Nagyúr meghal, nem hozhatjuk többé vissza.

Cara vad, kék szemei könnyben úsztak. Erős ujjai Kahlan vállába vájtak.

– Mit árthat, ha hagyjuk beszélni előbb? Azután, ha még mindig úgy látod jónak, a tiéd lehet, de előbb hallgasd meg! Nővérem az Agielben, könyörögve kérlek, a Rahl Nagyúr érdekében, várj még!

Elsősorban az állította meg Kahlant, hogy Cara nem akart erőszakot alkalmazni, hiszen ha valaki, akkor Cara volt az, aki minden gátlás nélkül használná az erejét, hogy Richardot megvédje.

A lámpás tompa fényében Kahlan a Cara arcán tükröződő érzelmeket vizsgálta. Mindannak ellenére, amit Cara mondott, Kahlan nem tudta, hogy megengedheti-e magának, hogy várjon.

– Mi van akkor, ha hátba akar támadni? – kérdezte Jennsen.

Kahlan hátranézett Richard húgára, és látta az aggodalmat az arcán.

Kahlan már elkövette azt a hibát, hogy nem cselekedett elég gyorsan, és ezért Richardot elrabolták és elvették tőle. Akkor a szabadsága, most az élete a tét. De tudta azt is, hogy míg a halogatás hiba volt akkor, nem biztos, hogy most a gyors cselekvés helyes volna.

Cara szemébe nézett, és azt mondta: – Rendben. Hallgassuk meg. – Egy könnycseppet törölt le Cara arcáról, egy könnycseppet, amit Richardért ejtett, mert attól félt, hogy elveszítheti.

– Köszönöm – suttogta.

Cara bólintott, és elengedte. Megfordult, karjait összefonta, és merőn Owen-re nézett.

– Remélem, nem bánom meg, hogy megállítottam.

Owen látta, hogy mind őt nézik: Friedrich, Tom, Jennsen, Cara, Kahlan, még a földön fekvő férfi is.

– Először is, hogy tudtad megmérgezni Rihardot? – kérdezte Kahlan.

Owen megnyalta a szája szélét, és láthatóan félt, hogy belekezdjen, annak ellenére, hogy ezért jött vissza. Végül lesütött szemmel belekezdett:

– Amikor megláttam a szekeretek porát, tudtam, hogy közel járok. Kiöntöttem a maradék vizemet, hogy úgy tűnjön, elfogyott. Azután, amikor a Rahl Nagyúr rám talált, inni kértem.

Miután ideadta a vizes tömlőt, hogy ihassak belőle, beletettem a mérget és úgy adtam vissza. Megkönnyebbültem, amikor megjelentél, Inkvizítor Anya, mert az volt a célom, hogy téged is megmérgezzelek, de neked saját tömlőd volt, te pedig nem ittál a Rahl Nagyúréból amikor megkínált vele. Persze, most már ez mindegy.

Kahlan nem értette az egészet.

– Tehát mindkettőnket meg akartál ölni, de csak Richardot sikerült.

– Megölni? – kérdezte Owen döbbenten és együttérzően rázta a fejét. – Nem, dehogy. Azt nem akartam, Inkvizítor Anya. Megpróbáltam hamarabb ideérni, de azok az emberek elérték a tábort még előttem. Meg kellett szereznem az ellenszert a Rahl Nagyúrnak.

– Tehát meg akartad menteni, miután megmérgezted, de mire odaértél a táborba, mi már eljöttünk.

Owen szeme ismét megtelt könnyel.

– Olyan iszonyú volt! Azok az emberek... a vér.... Még soha sem láttam ilyen brutalitást. – Megint eltakarta a száját.

– Mi haltunk volna meg, ha nem tesszük meg – mondta Kahlan –, csak megvédtük magunkat.

Mintha nem is hallotta volna, Owen folytatta: – És már addigra mindenki eljött. Nem tudtam, merre menjek. Nem volt könnyű követni a szekér nyomait a sötétben, de muszáj volt. Sietnem kellett, utol kellett érnem benneteket. Attól féltem, hogy a madarak rám támadnak, de tudtam, hogy még ma éjjel utol kell érnem a szekeret. Nem várhattam. Rettegtem, de jönnöm kellett.

Ez az egész teljes képtelenségnek tűnt Kahlan szemében.

– Tehát, te az a fajta vagy, aki gyújtogat, majd riasztja a környéket, sőt, még az oltásban is segít, hogy hős lehessen.

Owen megint hitetlenkedve rázta a fejét.

– Nem, nem ezt akartam. Esküszöm! Nem akartam megtenni, tényleg nem.

– De akkor miért tettél mérget a vizébe?

Owen kabátját gyűrögette, miközben könnyek csorogtak az arcán.

– Inkvizítor Anya, be kell adnunk a Rahl Nagyúrnak az ellenmérget, különben meghal. Már így is lehet, hogy elkéstünk! – Könyörgőn összefogta a kezét és felnézett.

– Drága Teremtőm, engedd, hogy még ne legyen késő! – Kahlan felé nyújtotta a kezét, mintha hozzá is könyörögne, mintha biztosítani akarná az őszinteségéről, de az asszony arckifejezése láttán visszahőkölt.

– Nincs több időnk, Inkvizítor Anya. Próbáltam korábban jönni, esküszöm. Ha nem adjátok be neki most az ellenszert, az a végét jelenti. Akkor semmiért volt az egész. Akkor hiába volt minden.

Kahlan nem tudta, bízhat-e benne. Nem volt semmi értelme megmérgezni valakit, és utána megmenteni.

– Mi az ellenméreg? – kérdezte.

– Ez az. – Owen sietve előhúzott egy apró üvegcsét a kabátja belső zsebéből. – Tessék, Inkvizítor Anya. – Kérlek – nyújtotta felé a szögletes fiolát – azonnal meg kell kapnia. Kérlek, siess, különben meghal.

– Vagy ez fog végezni vele – mondta Kahlan.

– Ha azt akartam volna, hogy meghaljon, akkor tehettem volna többet az italába, vagy nem hoztam volna ide az ellenmérget. Nem vagyok gyilkos, higgy nekem, ezért jöttem ide.

Nem sok értelme volt annak, amit beszélt. Kahlan bizonytalan volt. Richard életével játszik, ha rosszul választ.

– Én azt mondom, hogy adjuk be az ellenszert – suttogta Jennsen.

– Hátbatámadás? – kérdezett vissza Kahlan.

– Te mondtad, hogy van úgy, hogy nincs más választásunk, cselekednünk kell, de akkor is jól meg kell fontolnunk és minden tapasztalatunkat és tudásunkat fel kell használnunk a döntéskor. Korábban a szekéren hallottam, amikor Cara azt mondta neked, nem biztos benne, hogy Richard megéli a reggelt.

Owen azt mondja, van ellenszere. Szerintem ez az a pillanat, amikor cselekednünk kell.

– Ha ez bármit is jelent – mondta Tom –, én is így gondolom. Nem látok más lehetőséget, de ha van valami más, amivel megmenthetnénk a Rahl Nagyurat, akkor azzal most kellene előállni.

Kahlannak már nem volt más ötlete azon kívül, hogy elmenjenek Niccihez, de ez egyre inkább hiú ábrándnak tűnt csupán.

– Inkvizítor Anya! – szólalt meg csendben Friedrich. – Én is egyetértek a többiekkel. Szóval, ha úgy döntesz, hogy beadod az ellenmérget, tudnod kell, hogy mindannyian egyetértettünk abban, hogy ez a leghelyesebb, amit tenni lehet.

Azaz, ha az ellenméreg megölné Richardot, akkor nem hibáztatnák őt. Ezt akarta a tudtára adni.

Jennsen Owenhez lépett magával húzva Bettyt.

– Ha hazudsz, felelned kell nekem, Cara-nak és az Inkvizítor Anyának, persze csak ha marad belőled valami addigra. Ugye megértetted?

Owen elhúzódott, elfordította a fejét, amikor határozottan bólintott. Láthatóan nem mert ránézni még Bettyre sem.

Kahlan úgy vélte Jennsentől jobban félt, mint bármelyikőjüktől.

Cara Kahlanhoz hajolt és a fülébe súgta:

– Be kell adnunk az ellenszert. Mi célja lenne azzal, hogy veszélybe sodorja magát egy hazugsággal? Egyáltalán, miért jött volna vissza, ha csak meg akarta mérgezni a Rahl Nagyurat és már egyszer elmenekült? Én azt mondom, adjuk be az ellenmérget, mégpedig minél előbb.

– De akkor miért mérgezte meg egyáltalán? – suttogta Kahlan. – Ha úgyis tudja az ember, hogy oda fogja adni az ellenmérget, akkor miért mérgezi meg egyáltalán az áldozatát?

Cara lemondóan sóhajtott.

– Nem tudom, de most, ha a Rahl Nagyúr meghal... – gondolatai az elképzelhetetlen körül keringtek.

Kahlan ránézett az eszméletlenül fekvő Richardra. Elgyengítette a gondolat, hogy esetleg soha nem ébred fel többé. Hogyan élhetne ebben a világban Richard nélkül?

– Mennyit adjunk be belőle? – fordult Owenhez.

Owen Jennsen mellett odarohant.

– Az összeset! Igya meg az egészet! – nyomta bele az apró üveget Kahlan kezébe. – Siess, kérlek, siess!

– Bántottad őt – mondta Kahlan leplezetlen gyűlölettel. – A mérged kínokat okozott neki. Vért köhögött és eszméletét vesztette a fájdalomtól. Ha azt hiszed, hogy ezt valaha megbocsátom neked és elfelejtem, mert visszajöttél megmenteni az életét, nagyon tévedsz.

Owen idegesen megnyalta száraz ajkát.

– De én próbáltam jönni. Hoztam az ellenmérget, hogy ez ne történjen meg. Nem akartam neki ilyen fájdalmat okozni.

Próbáltam jönni, de mindenkit lemészároltatok.

– Akkor tehát a mi hibánk, ugye?

Owen halványan mosolyogva bólintott, az elégedettség apró mosolya volt ez, hogy végül látott némi reményt, végül megértette, hogy nem az egész az ő hibája, hanem az övék is.

Amíg Jennsen Owent figyelte, és próbálta távol tartani, hogy ne legyen útban, Tom azt a férfit figyelte, akit korábban Kahlan megérintett a mágiájával. Friedrich Betty-t tartotta szemmel. Kahlan és Cara Richard mellett térdelt, hogy megitassák az ellenméreggel. Cara megtámasztotta a férfi hátát, míg Kahlan a karjára tette a fejét. A fogával kihúzta a dugót és kiköpte. Óvatosan, nehogy egy cseppje is veszendőbe menjen, a férfi ajkához tette az üvegcsét, és ütögetni kezdte. Látta, ahogy az ajkaihoz ér a gyógyszer. Egy kissé hátrébb hajtotta a férfi fejét, hogy jobban kinyíljon a szája, és még egyszer megütögette az üveget. Lassan csepegtetni kezdte az átlátszó folyadékot a férfi szájába.

Kahlan nem tudta, hogy az üvegben tényleg az ellenszer van-e. Átlátszó volt, mintha víz lenne. Amint Richard egy kissé összeérintette az ajkait, miközben lenyelte, ami a szájába került, Kahlan megszagolta az üveget. A folyadéknak enyhe fahéj illata volt.

Még többet csepegtetett Richard szájába, aki egy kicsit köhögött tőle, de végül lenyelte. Cara az ujjával felfogott egy cseppet, ami egyébként legurult volna, és visszaügyeskedte a szájába.

Kahlan szíve kalapált az aggodalomtól, de a maradék folyadékot is megitatta a férfivel. Az üveget az ujjai között tartva, a tenyerével enyhén felfelé nyomta Richard állkapcsát, hátradöntötte a fejét, ezzel kényszerítve, hogy nyeljen.

Felsóhajtott a megkönnyebbüléstől, amikor a férfi többször nyelt egymás után, és ezzel megitta az egész gyógyszert. Legalább sikerült megitatni vele.

A nők óvatosan visszafektették a férfit. Ahogy Cara felállt, Owen odarohant.

– Az összeset beadtátok? Megitta mindet?

Cara Agielje hirtelent a kezében termett, és ahogy Owen túlzott buzgalmában Richardhoz közelített, Cara nekinyomta a fegyvert a vállához.

Owen hátratántorodott.

– Sajnálom, – dörzsölgette a vállát, ahol Cara megszúrta. – Csak látni akartam, hogy van. Nem akartam semmi rosszat. Én is azt szeretném, hogy jobban legyen. Esküszöm.

Kahlan döbbenten figyelte az eseményeket. Cara ránézett az Agiel-re a kezében, azután ismét Owen-re. Nem hatott a férfire a mágia. Meg sem érintette.

Jennsen is Owent nézte. Az épp olyan volt, mint ő – a Teremtés Oszlopai közül az egyik, aki a Tehetség nélkül született, a mágia nem hatott rá. Míg Jennsen pontosan értette, hogy ez mit jelent, úgy tűnt, hogy Owen nem. Fogalma sem volt, hogy mit csinált Cara, csak hogy keményen megbökte, hogy visszatartsa. Pedig a földre kellett volna rogynia attól a döféstől.

– Richard megitta az összes ellenszert. Most kell egy kis idő, mire kifejti a hatását. Addig azt hiszem, jobb, ha megpróbálunk aludni egy keveset – mondta Kahlan és intett a fejével: – Nézz utána az őrségnek, Cara! Én Richarddal maradok.

Cara bólintott. Tomra nézett, aki olvasott a pillantásából, majd odaszólt Owennek: – Mi lenne, ha te idejönnél mellém, és itt töltenéd az éjszakát egy másik úriember mellett?

Owen csak egy pillantást vetett a hatalmas D'Harai tekintetére. Megértette, hogy nem volt ez igazi kérdés, valójában nem volt más választása.

– Rendben – mondta, majd Kahlanhoz fordult: – Remélem, hogy még időben voltunk. Imádkozom érte.

– Magadért imádkozz! – válaszolta az asszony.

Mikor mindenki nyugovóra tért, Kahlan lefeküdt Richard mellé. Most, hogy végre egyedül maradt vele, könnyei feltartóztathatatlanul peregtek végig az arcán. Richard vacogott a hidegtől, pedig enyhe éjszaka volt. Kahlan felhúzta az álláig a takarót és jól bebugyolálta, majd átkarolta és szorosan mellé kuporodott.

Vajon vele lesz-e még, ha eljön a reggel?

Folytatása következik!

Terry Goodkind:

Védtelen birodalom II. – Túl a prófécián Terry Goodkind:

Védtelen Birodalom III. – A nyolcadik szabály 262