Terry Goodkind:
A Teremtés Oszlopai III. A Rahl-egyensúly
© Terry Goodkind
The Pillars of Creation
Copyright: 2001 by Terry Goodkind
A magyar fordítás a Tor Book
2001. kiadása alapján készült.
Tor Books
Published by Tom Doherty Associates LLC
Hungarian translation: Excalibur Könyvkiadó Hungarian edition: Pál Tamás
Kiadja: az Excalibur könyvkiadó A kiadásért felel: a kiadó igazgatója Műszaki szerkesztő: Savanya Zsolt
A borítón Szendrei Tibor festménye látható Nyomdai munkálatok: Novum Kft.
ISBN 978-963-9285-58-3 Ö ISBN 978-963-9285-61-3 ö
Terry Goodkind

A Teremtés Oszlopai

III. – A Rahl-egyensúly
Excalibur Könyvek
Az Igazság Kardja Sorozat:

1. Az Első Szabály
I. Az Igazság Keresője
II. A Népek Palotája

2. A Könnyek Köve
I. Sötét árnyak ébredése
II. A halálhozó
III. A kard varázslója

3. A falka vére
I. A Prelátus gyűrűje
II. Az Álomjáró
III. A Varázslók Tornya

4. A szelek temploma
I. A vörös hold
II. A prófécia
III. A Jocopo Kincs

5. A tűz lelke
I. A mágia tolvajai
II. Birodalmi Strázsák
III. Három Harmónia

6. A bukottak hite
I. A Halál Úrnője
II. Acél az acél ellen
III. A Boszorkánymester

7. A Teremtés Oszlopai
I. Démoni suttogás
II. Jagang orgyilkosa
III. A Rahl-egyensúly

8. Védtelen birodalom
I. Az Árny
II. Túl a Prófécián
III. A nyolcadik szabály

9. CHAINFIRE
10. Phantom
11. Confessor (befejező rész, megjelenik 2008 nyarán)

1. FEJEZET

Szendergéséből az ajtó mögül hallatszó halk léptek riasztották fel. Kinyitotta a szemét, de nem moccant, és nem is szólt semmit. A többiek az ajtó résénél álltak és kifelé kémleltek. Amikor a távoli léptek egyre közelebbről hallatszottak, egy kivételével mind arrébb lépett az ajtótól. Az az egy ottmaradt és figyelt. Lábujjhegyre állt, megmarkolta a rácsot, és az arcát a réshez tapasztotta, hogy jobban kilásson a folyosóra. A távolból Oba egy zárban forduló kulcs csörgését és egy nyíló ajtó csikorgását hallotta. Az ajtónál álló fickó egy darabig mozdulatlanul kémlelt kifelé, aztán hirtelen hátrébb lépett.

– Erre fordultak! Ide jönnek! – súgta a társainak. Mind az öten közelebb húzódtak egymáshoz. Összesúgtak.
– De mi van, ha helyettük egy Mord-Sith jön? – firtatta egyi

kük.
– Nekünk mindegy az – felelt rá egy másik. – Hallottam va
lamicskét a fajtájukról. A bűbájuk csak azokon működik, akik
szintén varázslók. A mágiától nincs mit félniük, de ez minden.
– De a fegyverük attól még fog rajtunk – mondta az előbbi.
– Nem, ha gyorsan rávetjük magunkat és elvesszük tőle –
jött rögtön a válasz. – Öten vagyunk: többen és erősebbek is nála.
– De mi van, ha...
– Mit gondolsz, egyébként mi vár ránk? – szólt közbe a harmadik türelmetlenül. – Ha nem élünk a lehetőséggel, itt halunk
meg mind. Nem hinném, hogy lesz másik esélyünk. Én amondó
vagyok, csináljuk, aztán lépjünk le!
Erre mindannyian rábólintottak, aztán távolabb léptek egymástól, a cella különböző pontjaira, mintha semmi közük sem
lenne egymáshoz. Oba tudta, hogy valami készül.
Az egyikük gyorsan kisandított a résen, aztán odébb lépett az
ajtótól. Egy másik közelebb lépett Obához, és a lábával meglökte.
– Visszajöttek. Ébredj, hallod?
Oba alvást színlelve felnyögött. A fickó újra meglökte:
– Azt mondtad, szóljunk, ha visszajönnek. Akkor most már
ébredj fel!
Arrébb lépett, mikor Oba megmoccant, felült és ásítva nyújtózott egyet, mint aki akkor ébred. Mindannyian rápillantottak,
azt az egyet kivéve, aki többet látott Oba tekintetében, mint szeretett volna, aztán a fal mellé álltak. Várakozás közben laza tartást vettek fel, és próbáltak érdektelen képet vágni.
Odakint a folyosón két hang váltott pár szót, amit Oba nem
tudott kivenni, de annyit azért hallott, hogy rutinszerű beszélgetésről lehetett szó. A léptek végül közvetlenül az ajtó mögött álltak meg. A zárban kulcs fordult. A retesz csattanása végigvisszhangzott a folyosón. A haramiák vetettek egy gyors pillantást az
ajtóra. Odakint egy férfihang mordult fel erőlködve, és az ajtó
csikorogva elkezdett kitárulni, több fényt engedve a tömlöc belsejébe.
Oba döbbenten bámult az ajtóban kirajzolódó női alakra. Odakint a kísérő őr meggyújtotta a lámpását a fali tartóban
égő gyertyáról. Amíg a nő az ajtón épphogy belépve egyenként
szemügyre vette a bentieket, az őr felakasztotta a lámpást az
egyik oldalsó falra. A lámpás kellemetlenül erős fénye megvilágította a férfiak arcát, és felfedte a durván faragott kőtömbökből
épült terem ódon falait.
Oba ekkor látta csak, micsoda durva és gonosz kinézetű társasága volt. A nőre tapadó szempárokban állatias ravaszság csillogott.
A nő a legfurcsább öltözéket viselte, amit Oba valaha is látott: nyúlánk alakján tetőtől talpig testhezálló piros bőrruha feszült. Hosszú, szőke haját varkocsba fonta. A kezét a csípőjére
tette. A jobb csuklójáról lelógott valami egy vékony fémláncon.
Habár nem volt magasabb a férfiaknál, parancsoló megjelenése
miatt mégis úgy tűnt, föléjük tornyosul, mintha valami szigorú
angyal jött volna ítéletet mondani utolsó óráikban.
Az arcára kiülő elégedetlenség becsületére vált volna még
Oba anyjának is.
Oba még inkább megdöbbent, mikor a nő, kezének egyetlen
legyintésével kiparancsolta az őrt, aki az ajtót kinyitotta. Ha
Obát meg is lepte, az őr minden habozás nélkül engedelmeskedett. Vetett egy utolsó pillantást a cella lakóira, aztán behúzta és
bezárta maga mögött az ajtót. Oba hallotta nehéz csizmájának
dobbanásait, ahogyan távozott a folyosón.
A nő hűvös felsőbbrendűséggel végigmérte a férfiakat. Tekintete egyesével mérlegelte és elvetetette őket, míg végül megállapodott Obán. Átható pillantása hosszasan időzött a férfi arcán.
– Drága szellemek... – suttogott a nő, amikor meglátta a szemében. – Azok a szemek!
Oba elvigyorodott. Tudta, hogy a nő rájött, az igazat állította
a vérvonalával kapcsolatban. Látta a szemében, hogy Darken
Rahl fia.
A szemek.
Hirtelen mindent megértett. A dolgok hirtelen egy kattanással a helyükre kerültek, mint mikor egy kés a tokjába csúszik. És ebben a pillanatban a férfiak egy állatias üvöltéssel a nőre
vetették magukat. Oba azt várta, hogy majd felsikít ijedtében,
segítségért kiált, vagy legalább összerezzen. Ehelyett a nő a lábát megvetve állta a rohamot.
Oba látta, hogy az a vörös rúdféleség, ami a csuklóján lógott,
most egy perdüléssel a nő markába simul. Amint az első támadó
kartávolságon belül ért, a rúd lesújtott a mellkasára, és a nő
csuklójának egy mozdulatától a férfi egy puffanással a földre
zuhant, akár egy padlásról lehajított szénabála.
Ezzel szinte teljesen egy időben a többiek rávetődtek, a szélrózsa minden irányából egyszerre. A nő kecsesen oldalra lépett,
és könnyedén elkerülte a lesújtó húsos karok csapdáját. Miközben a haramiák kapkodva próbálták visszanyerni az egyensúlyukat, hogy ismét támadhassanak, a nő hideg eleganciával
mozgásba lendült. Egyesével, módszeres gyorsasággal és döbbenetes kíméletlenséggel csapott le rájuk. Anélkül, hogy hátranézett volna, könyökkel belecsapott a legközelebbi férfi arcába,
aki hátulról próbálta őt átkarolni. Törő csont reccsenése hallatszott, és a fickó feje ívben hátralendült, hosszú vércsíkot permetezve a falra.
A harmadik támadó rohamát, aki oldalról közeledett, a nyakához nyomódó furcsa rúd fékezte meg. A torkához kapott,
összerogyott és bugyborékolva fuldokolni kezdett a földön. A
szájából habos vér csorgott. A vergődése Obát leginkább a mocsárban haldokló kígyóra emlékeztette. A nő közben kikerült
egy újabb támadást, és tovább perdült a földön fekvő férfi felett.
Menet közben a lába meglendült, a csizmája sarka a fickó arcába sújtott és végleg elcsendesítette.
A nő ezzel a lendülettel bevitt három gyors ütést a következő
férfi nyakára. A fickó szeme fennakadt és egy lassú piruettel
megindult a padló felé. A nő kirúgta alóla a lábát, a férfi homloka émelyítő reccsenéssel a kőnek csattant.
Lenyűgöző látványt nyújtott a nő kiszámítottan kegyetlen,
halálos kecsessége: könnyed, gördülékeny kitérés, majd villámgyors és brutális ellentámadás.
Az utolsó támadó is rárontott, teljes súlyát beleadva a rohamba. A nő megfordult és visszakézből arcon csapta. A fickó búgócsigaként perdült meg a tengelye körül. A nő belemarkolt a hajába a tarkójánál, majd a rúddal a veséjére mért csapással térdre
kényszerítette. A kiálló fogú volt az. Olyan hangon visított fel,
amilyet Oba még soha életében nem hallott. Egyszerűen döbbenetes volt, hogy a nő milyen könnyedén osztotta a kínt maga
körül. A hajánál fogva tartotta a kiálló fogút, aki térden csúszott
előtte, a fájdalomtól sikítva könyörgött az életéért, de hasztalan
próbált elszabadulni. A nő a hátába térdelt, a rúd mellé. Olyan
könnyedén rántotta hátra a fickó fejét, mintha magatehetetlen
csecsemő lett volna.
És akkor, miután mélyen Oba szemébe nézett, a nő a rudat a
férfi nyakszirtjéhez nyomta. A fickó egész teste összerándult, a
két karja a levegőt kaszálta, mintha villámcsapás érte volna.
Hirtelen elernyedt, füléből vér csorgott. A nő elengedte a haját,
hagyta a földre zuhanni. Ahogy rongybabaként lehanyatlott, abból azonnal nyilvánvaló volt, hogy már semmit sem érzett a becsapódásból.
Vége volt, talán öt szívdobbanásnyi idő, ha eltelt – egy-egy
jutott minden kivégzett támadóra. A lámpás fényében mindenütt
vér csillogott. Az öt férfi kitekert pózokban a padlón hevert. A
vörös bőrruhás nő még csak ki sem fulladt.
A nő közelebb lépett.
– Sajnálom, hogy ki kell ábrándítsalak téged, de nem fogsz
ilyen könnyen kijutni.
Oba vigyorgott. Kívánta a nőt.
Kinyújtotta a kezét és megmarkolta a bal mellét.
A nő dühödten vicsorgott és a rúddal lesújtott Oba vállára, a
nyaka mellett.
Oba kinyújtotta a másik kezét és megmarkolta a nő másik
mellét is. Rávigyorgott és megszorította a mellbimbóit.
– Hogyhogy... – kezdte a nő, aztán valami hirtelen döbbenet
ült ki a vonásaira.
Obának tetszett a melle. Formásabb volt, mint amit eddig
volt szerencséje a kezében tartani. Különleges nő volt. Volt egy
olyan érzése, hogy sok új felfedezést fog tenni rajta. A semmiből megvillant a nő ökle.
Oba a tenyerével fogta fel az ütést. Az ujjaival összeszorította a nő öklét, és kicsavarta a karját, míg végül a nő háta ívbe feszült és a válla Obához simult. A nő a szabad könyökével megpróbálta hasba vágni, de Oba számított erre, és elkapta a karját.
Az ütés lendületét kihasználva hátrafeszítette a kart a nő másik
keze mellé, így egy kézzel lefoghatta mindkét karját. Ezzel a
másik keze szabaddá vált, hogy kedvére felfedezhesse magának
a nő testét. Végigsimított a derekán, aztán elöl becsúsztatta a
kezét a feszes bőrnadrág alá. A lány minden erejével küzdött a
szabadulásért. Tudta, hogyan növelje meg az erőkart, hogy kiszabaduljon a szorításból, de Obával szemben messze nem volt
elég ereje hozzá. A férfi keze eltűnt a vörös bőrnadrág alatt,
azután belemarkolt a nő feszes húsába. Erre az a vadmacska belevájta a sarkát Oba sípcsontjába. Oba felkiáltott és visszahőkölt. Éppen hogy sikerült nem kiengednie a nőt a markából. De
ekkor az perdült egyet, lebukott a férfi karja alá, és kitépte magát a szorításból. Egyetlen szempillantás alatt szabad volt ismét. A lány, ahelyett, hogy menekülni próbált volna, kihasználta a
lendületet és oldalról bevitt egy ütést Oba nyakára. A férfinak
sikerült az utolsó pillanatban részben hárítania az ütést, de így is
kellőképpen fájt. Ráadásul fel is ingerelte. Elege lett a finomkodásból. Megragadta a lány karját, és addig csavarta, míg az fel
nem kiáltott fájdalmában. Egy félfordulattal elkaszálta a nő lábait, aztán teljes súlyát beleadva rávetette magát. Zuhanás közben durván maga alá rántotta a lányt, így amikor földet értek a
férfi súlya kipréselte a levegőt a nő tüdejéből. Mielőtt összeszedhette volna magát, Oba kíméletlenül hasba vágta. Látta a
lány szemén, hogy milyen fájdalmas volt.
Persze ez még csak a kezdet volt – még sokszor fogja látni
ezt a tekintetet, mielőtt végezne vele.
A földön folyó küzdelemben Oba jelentős erőfölényben volt,
és ezt ki is használta. Elkezdte letépni a nő ruháit. Annak viszont esze ágában sem volt megkönnyíteni a dolgát. Minden
erejével küzdött a férfi ellen. A módszerei azonban váratlanok
voltak Oba számára. Nem az volt a célja, hogy kiszabaduljon,
mint a többi nőnek – azért küzdött, hogy fájdalmat okozzon. Ebből Oba rögtön tudta, hogy a nő is vágyakozik őrá. És Obának szándékában volt megadni neki, amire vágyott,
amit sosem volt képes megkapni más férfiaktól.
A férfi erős ujjai felfelé rángatták a bőr felsőt, de azt egy
szoros öv rögzítette a nő derekán. A ruha hátán szoros szíjak és
csatok keresztezték egymást, melyek túl erősek voltak, semhogy Oba eltéphette volna őket. Annyit sikerült elérnie, hogy
felhúzta az egészet a lány bordái fölé. A nő csupasz bőrének látványa felkorbácsolta Oba vágyát. Megküzdött a lány kezeivel,
lábával, fejével, amint az megpróbálta lefejelni.
A vergődése ellenére Obának sikerült a nadrágot lejjebb cibálnia a nő csípőjének ívén, aki erre újult erővel kezdett küzdeni, bevetve minden trükköt, amit csak ismert, hogy kárt tegyen
benne. Oba látta, hogy a lány annyira kívánja, hogy alig bír magán uralkodni.
Miközben a férfi arra összpontosított, hogy megszabadítsa őt
a nadrágjától, a lány hirtelen beleharapott Oba alkarjába. A hirtelen, sokkoló fájdalomtól a férfi először megdermedt, aztán
ahelyett, hogy megpróbálta volna kitépni a karját a nő szájából,
teljes erőből előre lendítette, a fogai közé. A lány feje a kőpadlónak csapódott. A második koppanás után a nő félig elkábult,
és Oba végre kiszabadította a karját a fogai közül.
Oba nem akarta, hogy a nő elveszítse az eszméletét – mindenképp magánál kellett lennie. Figyelte a tekintetét, amikor ráhengeredett, és a térdével szétfeszítette a nő lábait. Megelégedéssel nyugtázta, hogy az nagyon is tudatában van, hogy mi történik. Ez volt az egészben a legfontosabb. Hogy a nő tudja és
átélje, mi történik vele, milyen változások mennek végben az
eleven testében. Hogy lássa a rá leső, várakozó halált. Oba számára létfontosságú volt, hogy lássa a nő szemében a feltörő állati érzelmeket és érzéseket. Megnyalta a nő nyakát, végignyalta a füle tövén növő pelyhes szőrszálakat. Visszafelé mozdulva
már harapott. A nyakának mennyei íze volt. Tisztában volt vele,
hogy a lány mérhetetlenül élvezi a kéjt, amit tőle kap, de kénytelen küzdeni a látszat kedvéért, nehogy kikapósnak higgyék.
Ez mind a játék része. A vergődéséből pontosan lehetett tudni,
hogy mennyire kívánja már. Miközben a lány nyakához simult,
a másik kezével a nadrágja övét próbálta kikapcsolni.
– Tudom, hogy mindig is ezt akartad – suttogta Oba, a vágytól félőrülten.
– Ó, igen – felelte a lány elfulladó hangon. – Te végre megérted!
Ez valami új volt. Még sosem volt dolga olyan nővel, aki képes volt megbarátkozni a saját vágyaival annyira, hogy ki is
mondja, mit akar. Kivéve persze a sóhajok és nyögések előadását. Oba rájött, hogy a lány olyan kétségbeesetten vágyik rá,
hogy már nem törődik a színleléssel és képes bevallani a valódi
érzelmeit. Ettől teljesen megvadult.
– Kérlek! – zihálta a lány, egyenesen bele a vállába, amivel a
fejét a földhöz préselte. – Engedd, hogy segítsek!
Ez már aztán tényleg újdonság volt.
– Mármint nekem?
– Igen – suttogta a nő a fülébe. – Engedd, hogy kioldjam a
nadrágodat, hogy megérinthesselek! Nagyon vágyom rá! Oba boldogan engedett a lány vakmerő kívánságának. Amíg
az ő nadrágjával foglalkozik, addig ő szabadon felfedezheti a
lány testét magának. Pazar teremtés volt – igazán illő párja lenne Obának, egy Rahlnak, aki majdnem herceg. Még sosem volt
része ilyen csodásan váratlan és intim élményben. Úgy látszik, a
nők teljesen elvesztik a fejüket, ha királyi vért szimatolnak. Oba elmosolyodott a lány szemérmetlen vágyán, ahogy az
ujjai mohón matattak a nadrágja gombjain. Kicsit arrébb helyezte a testsúlyát, hogy teret adjon a nő munkálkodásának, míg
ő maga lustán kalandozott a lány testén.
– Kérlek! – súgta a lány megint, amint sikerült kigombolnia
a nadrágot. – Hadd érintselek meg ott lent! Kérlek!
A nő annyira vágyott utána, hogy teljesen feladta a méltóságát. De, meg kell hagyni, ez egyáltalán nem volt visszataszító.
Oba tovább harapdálta a lány nyakát és beleegyezően felmordult.
A férfi felemelte a csípőjét, hogy a nő hozzáférhessen vágyai
tárgyához. Kéjesen felnyögött, mikor a lány karcsú teste kinyújtózott, hogy könnyebben elérhesse. Kecses, hűvös ujjak cirógatták végig a férfiasságát.
Oba a vágytól lángolva ismét belemart a nő pompás nyakába. A lány kéjesen felnyögött, és mohón a tenyerébe gyűjtötte a
férfi heréit. Oba jutalmul a lehető leglassabb halálban részesíti
majd.
És akkor a lány váratlanul olyan erővel szorította össze a
markát, hogy Oba teste összerándult, és látása elhomályosult a
sokktól.
A villámcsapásszerű fájdalom annyira elsöprő erejű volt,
hogy a férfi még levegőt sem volt képes venni. Mialatt őt átmenetileg megbénította a kín, a lány még lejjebb nyúlt, fogást váltott, és még az előzőnél is hatalmasabb erővel megtekerte a heréit. Oba szeme kidülledt, a teste egyet rándult, aztán ívbe feszült, sátrat alkotva a nő felett. Az izmait görcs bénította acélmerev csomókba. A gondolatai szétforgácsolódnak. Az izzó kíntól képtelen lett volna akár a legkisebb porcikáját is mozdítani. A világ egyetlen tüzes, tekergő gyötrelemmé változott. A
szája sikolyra nyílt, de nem jött ki hang a torkán. Egy örökkévalóság telt el, mire a látása homályosan elkezdett visszatérni, és
zúgó füle ismét elkezdte szétválogatni a hangfoszlányokat. A cella hirtelen vadul megperdült körülötte. Miközben végigszánkázott a kövön, Oba rájött, hogy valaki olyan erővel
rúgta oldalba, hogy a tüdejéből még a megmaradt levegő is kipréselődött. Az egész egy rejtély volt a számára. Nekicsapódott
a falnak és egy zökkenéssel megállt. Csak a sokadik görcsös
próbálkozásra sikerült levegőt juttatnia a tüdejébe. Az oldalába
hasító fájdalom olyan volt, mintha egy ló rúgta volna meg, de
még így is eltörpült az ágyékát szaggató pokoli kín mellett. Oba ekkor látta meg az őrt. A fickó közben visszatért. Ő volt,
aki oldalba rúgta és nem a lány. A nő még mindig a földön hevert, és gyönyörű teste még mindig csábítón meztelen volt. Az őr kezében kard volt. Féltérdre ereszkedett a nő mellett,
és egy gyors pillantással felmérte az állapotát.
– Nyda Úrnő! Nyda Úrnő, jól vagy?
A nő felnyögött, és dülöngélve négykézlábra állt. Az őr közben árgus szemekkel figyelte Obát. Úgy tűnt, fél segíteni a nőnek, fél akár csak ránézni is, de nem úgy tűnt, hogy Obától is
tartana. Oba visszafeküdt a fal tövébe, és megpróbálta rendezni
a gondolatait, miközben szemmel tartotta őket.
A nő nem próbálta eltakarni a csípőjét vagy a melleit. Oba
ebből is láthatta, hogy még mindig szívesen a rendelkezésére
állna, de az őr jelenlétében nem mutathatta ki az érzéseit. Nyilvánvalóan megőrjítette a vágy, hogy provokálni merészelte azzal, amit az imént tett.
Oba felkönyökölt, hogy kicsit több levegőhöz jusson. Közben érezte, hogy a tagjaiba zsibongva kezd visszatérni az élet. A
nőt figyelte – Nyda Úrnőt, ahogyan az őr nevezte. A lány bizonytalanul talpra állt.
Oba nem moccant, csak a suttogó hangot hallgatta, és figyelte a lány bőrén csordogáló izzadságcseppeket. Egyszerűen
mennyei teste volt. Még sokat tanulhatna egy ilyen nőtől. Még
rengeteg eddig felfedezetlen kéj vár rá.
Oba lassan gyűjtögette az erejét és a falnak támaszkodva felemelkedett. A nő közben kihívóan letörölte a kézfejével a vért a szájáról. A másik kezével a ruháját igazgatta, hogy elfedje magát. Még kábultnak tűnt, kétségkívül a kéjtől és alig tudott uralkodni reszkető tagjain. Egy pillanatra elvesztette az egyensúlyát, oldalra tántorodott. Úgy tűnt, hogy alig képes lábra állni. Obát már az meglepte, hogy csontja nem tört, figyelembe véve az iménti rövid, de szenvedélyes kis hempergésüket. De lesz
még arra is idő bőven.
A nő nyakán lévő harapásokból vér szivárgott. Oba észrevette azt is, hogy a szőke hajfonat vérmocskos lett, amikor a kőpadlóba ütötte. A férfi emlékeztette magát, hogy jobb lesz, ha
jobban ügyel, mekkorát üt legközelebb, nehogy túl hamar vége
legyen a mókának. Hiszen ez már máskor is előfordult – a nők
törékeny teremtések.
Oba még mindig zihált, továbbra is érezte a bénító fájdalmat
a lábai között, amikor végigmérte az őrt. A fickónak figyelemre
méltó önkontrollja lehetett, hogy ilyen magabiztosan állt ott,
egy Rahl jelenlétében.
A tekintetük találkozott. Az őr tett egy lépést előre. A Hang szeme is kinyílt, és belenézett az őr szemébe. A fickó megdermedt.
Oba elvigyorodott.
– Nyda Úrnő! – mondta az őr, miközben egy pillanatra sem
vette le a szemét Obáról. – Jobb lenne, ha talán most távoznál. A nő komoran nézett rá. Továbbra is a nadrágját próbálta felrángatni a formás csípőjére. Még mindig gondja volt az egyensúlyozással, amin nem sokat segített, hogy folyton a ruháját rángatta.
– De hiszen nem akarjuk, hogy menjen! – szólalt meg Oba. Az őr csak bámult rá, tágra nyílt szemmel.
– Nem akarjuk, hogy menjen – ismételte Oba, ezúttal a
Hanggal kórusban. – Így mindketten a kedvünket tölthetjük
vele!
– Nem akarjuk, hogy menjen... – mondta az őr.
Nyda Úrnő abbahagyta a ruhája igazgatását, és előbb az őrre
nézett, aztán Obára.
– Hozd ide nekem! – parancsolta Oba, felvillanyozva a hang
találékonyságán. Micsoda ötletek! – Hozd ide, és mindketten
birtokolhatjuk!
A nő, még mindig bizonytalanul tekintetével követte Oba
pillantását az őr arcára. Amikor meglátta a férfi arckifejezését,
megpróbálta elérni a csuklójáról lógó rudat, de az őr megragadta a csuklóját. A katona másik karja a dereka köré fonódott. A
nő próbált küzdeni, de az őr megtermett férfi volt, ő pedig már
alig állt a lábán.
Oba vigyorogva figyelte, hogyan vonszolja az őr a vergődő
nőt egyre közelebb. A katona ugyanolyan mohón tapogatta végig a lány csupasz bőrét, mint az imént ő maga.
– Csodás érzés hozzáérni, nem igaz? – kérdezte tőle. Az őr mosolyogva bólintott, és tovább rángatta a nőt a cella
túlvégébe, ahol Oba és a Hang várták.
Amikor elég közel értek, Oba a lányért nyúlt. Ideje volt befejezni, amit elkezdett. Végleg.
A lány támaszul belekapaszkodott az őr egyenruhájába. Azután döbbenetes gyorsasággal az egész teste a levegőbe lendült.
Egy pillanat tört részére Oba megpillantotta a nő csizmasarkát a
semmiből villámcsapásként az arca felé suhanni. Mielőtt még
bármit tehetett volna, a világ fájdalommá robbant, aztán elsötétült.

2. FEJEZET

Oba kinyitotta szemeit. Sötét volt. A hátán feküdt a kőpadlón. Arca lüktetett a fájdalomtól. Térdeit felhúzta, hogy csillapítsa ágyékának fájdalmát.

Az a sárkány, Nyda, bosszantóbbnak bizonyult, mint bármely nő, akit valaha ismert. Úgy tűnt, Obát mindig ilyen kellemetlen nők gyötrik. Mind irigyek voltak rá, a fontosságára. Mind megpróbálták őt elnyomni.

Azt is kezdte unni, hogy folyton sötét és hideg helyeken ébred fel. Gyűlölte, hogy egész életében mindig valamilyen szűk és zárt helyen ébred. Vagy forró volt vagy hideg. Bárhová is zárták be, a hely sohasem volt kényelmes.

Elgondolkodott, vajon volt-e ehhez valami köze az ő eszelős anyjának, annak a bosszantó varázslónőnek, Latheának vagy a mocsári boszorkány nővérének. Önzők voltak és bizonyos, hogy a bosszú hajtotta őket. Ez minden jel szerint ennek a nagyképű hármasnak a bosszúszomjas cselekedete volt.

De ők már halottak voltak. Oba nem volt egészen biztos benne, hogy haláluk megóvta őt ettől a három hárpiától. Fondorlatosak voltak az életben, s nem valószínű, hogy a halál megjavította volna őket.

Azonban, ahogy egyre többet gondolkodott erről, be kellett ismernie, a legvalószínűbb, hogy ez annak a vörös bőrbe öltözött boszorkánynak, Nydának a műve. Agyafúrt módon azt színlelte, hogy szédül és zavart, amíg az őr elég közel nem hozta ahhoz, hogy lecsapjon, és akkor megrúgta őt. Nehezére esett tartania a haragot egy olyan nővel szemben, aki annyira akarta őt. Biztosan az a gondolat vette rá, hogy Oba nem kizárólag az övé. Egyedül akart lenni Obával. Oba gyanította, nem tehet neki ezért szemrehányást.

Most, hogy Oba nyilvánosan elismerte fenséges rangját, rá kellett jönnie, hogy lesznek majd olyan heves szenvedélyű nők, akik akarják majd, amit ő ajánlhat nekik. Fel kell készülnie, s méltóvá kell válnia a követelményekhez, amelyek abból fakadnak, hogy ő egy igazi Rahl.

Oba a fájdalomtól nyöszörögve hasra fordult. Kezeivel először a padlónak, majd a falnak támaszkodva nagy nehezen képes volt feltápászkodni. Saját nyűge csak fokozza majd az élvezetet, amikor végül meghódítja szeretőjét. Ezt tanulta valahol. Talán a Hang mondta neki.

Egy kis résen fény szivárgott be. A rés sokkal kisebb volt, mint a hézag az ajtón a legutóbbi helyen, de legalább segített neki támasztékot nyerni. A hideg kőfalakat végigtapogatva, elkezdte felmérni a helyiséget. Szinte azonnal egy sarokba ért. Kezét a saroktól oldalra mozgatta a fal durva kövén, s megrémült, amikor rövidesen egy másik sarokhoz ért. Növekvő belső sürgetéssel követte a falakat és elszörnyedve fedezte fel, milyen kicsi a helyiség. Biztosan saroktól sarokig feküdt, mivel máshogy fekve el sem fért volna.

A fojtogató rémület elárasztotta, azzal fenyegetve, hogy teljesen maga alá gyűri. Nem kapott levegőt. Egyik kezét a torkához nyomva, erőlködve próbált meg levegőhöz jutni. Biztos volt benne, hogy meg fog őrülni attól, hogy ilyen kis cellába zárták.

Tulajdonképpen talán nem is Nyda volt az. Ez az egész álnok anyja művének jegyeit hordozta magán. Talán figyelte őt a holtak világából, s örvendve szőtt terveket, hogyan gyötörhetné őt. Az a bosszantó varázslónő valószínűleg segített neki. A mocsári boszorkány pedig kétségkívül beleavatkozott, s felajánlotta segítségét. Együtt a három nőnek sikerült a holtak világából utána nyúlnia, s segíteni a sárkány Nydának bezárni őt egy kis cellába.

Gyorsan körbetapogatta a szűk szoba falait, s rémülten érezte, hogy a falak tovább szűkülve közelednek hozzá. Túl nagydarab volt egy ilyen szobához, ahol még lélegezni sem tudott. Attól félve, hogy a kis szoba összes levegőjét elhasználja, s lassan megfullad, Oba az ajtónak vetette magát, s arcát a réshez nyomva megpróbált kívülről levegőt szívni.
Az önsajnálat könnyei között abban a pillanatban semmit sem akart jobban, mint ismét beverni eszelős anyja fejét.
Egy idő múlva figyelt a Hangra, mely tanácsot adott neki, nyugtatgatta csendesítgette. Majd elkezdte összeszedni a gondolatait. Ő okos. Már diadalmaskodott mindazok felett, akik konspiráltak ellene, annak ellenére, hogy milyen gonoszak voltak. Ki fog innen jutni. Össze kell szednie magát, és rangjához méltóan kell cselekednie.

Ő Oba Rahl. Ő legyőzhetetlen.
Szemét a réshez tette, hogy kikémleljen, de alig látott többet, minthogy odakinn egy másik sötét helyiség van. Eltöprengett, vajon nem lehetséges-e, hogy egy dobozba zárták, amelyik egy másik dobozban van, s egy ideig dörömbölt az ajtón, kiáltozott és sírt egy ilyen gonosz kínzás lehetőségétől teljesen megrémülve.
Hogyan lehetnek ilyen kegyetlenek? Ő egy Rahl. Hogyan tehetnek ilyesmit egy fontos személlyel? Miért bánnának vele így? Először bezárták, mint egy közönséges bűnözőt, az emberiség legaljával azért, mert helyesen cselekedett és igazságot szolgáltatott azzal, hogy megszabadította világot egy becstelen tolvajtól, most pedig ez a gonosz üldöztetés!
Oba összpontosított és valami másra gondolt. Eszébe jutott Nyda arckifejezése, amikor először belenézett az ő szemébe. Felismerte, ki is ő valójában. Nyda tudta az igazat, tudta, hogy ő Darken Rahl fia, csupán abból, hogy belenézett a szemébe. Nem is csoda, hogy annyira akarta őt. Ő fontos. Az önző emberek már csak ilyenek. Közel akarnak lenni azokhoz, akikben megvan a nagyság, azután pedig el akarják őket nyomni. Nyda irigy. Ezért volt most ő bezárva – kicsinyes irigység miatt. Ez ilyen egyszerű.
Oba elgondolkodott Nyda arckifejezésén, amikor először látta őt. A felismerés jelei a nő arcán emlékeket idéztek fel benne, melyek lehetővé tették számára, hogy összerakja a furcsa darabokat. Eltűnődött azon, amit megtudott. Jennsen a húga. Mindketten rések a Világ szövedékén.
Nagy kár, hogy rokon; a lány csábítóan gyönyörű volt. Arra gondolt, hogy a lány vörös göndör fürtjei mennyire elbűvölőek, még akkor is, ha aggódott, hogy esetleg mágikus képességeket jeleznek. Oba sóhajtott, amint gondolataiban megjelenítette a lányt. Túlságosan is erkölcsös ahhoz, hogy szeretőként gondoljon rá. Végül is közös apától származnak. Annak ellenére, hogy elragadó a külseje, és ahogy gondolkodott róla ágyéka, ha fájdalmasan is, de ébredezni kezdett, a tisztessége nem engedne meg egy ilyen becstelenséget. Ő Oba Rahl, s nem valami üzekedő állat.
Darken Rahl sarja a lány is. Ez csoda. Oba nem tudta, mit gondoljon erről. Kötelék volt közöttük. Mindketten szemben álltak az irigy emberek világával, akik meg akarták őket akadályozni a naggyá válásban. Rahl Nagyúr quadokat küldött, hogy levadásszák a lányt. Oba eltöprengett azon, hogy a lány talán értékes szövetségese lehet.
Másrészt viszont felidézte az aggodalmat a lány szemében, amikor ránézett Obára. Talán Oba szemében felismerte, ki ő –, hogy ugyanúgy mint a lány, ő is Darken Rahl sarja. Lehet, hogy már saját tervei is vannak, melyekbe Obát nem vette bele. Lehet, hogy nyugtalan lett Oba létezése miatt. Lehet hogy ő is ellenséggé lesz, aki magának akar mindent.
A Rahl Nagyúr – a saját bátyjuk – el akarta nyomni őket, mert mindketten fontosak. Ennyi valószínűnek tűnt. A Rahl Nagyúr nem akart osztozni mindazon a gazdagságon, ami jogosan Jennsent és Obát illeti. Oba eltöprengett, vajon Jennsen is ilyen önző-e. Végül is az ilyen önző hajlamok megléte, úgy tűnik, családi vonás. Oba hogyan kerülte el az örökségének ezt a gonosz jellegét, az csoda.
Oba megtapogatta a zsebeit, s eközben eszébe jutott, hogy ugyanezt tette abban a másik helyiségben, ahol a bűnözőkkel volt. De a zsebei üresek voltak. A Rahl Nagyúr emberei megfosztották őt a vagyonától, mielőtt bezárták. Valószínűleg maguknak akarták. A világ tele van tolvajokkal, s mindnek Oba verejtékkel szerzett vagyonára fáj a foga.
Oba lépdelt, amilyen gyorsan csak tudott a szűk, zárt helyen, s megpróbált nem gondolni rá, milyen kicsi a cella. Egész idő alatt a Hangra figyelt, amely tanácsokat adott neki. Minél tovább figyelt, annál többet megértett. A képzeletbeli listáján egyre több tétel a helyére került. Az őt sújtó hazugság és csalás hatalmas kárpitja önmagát szőtte tovább egy tágabb képpé. S megoldások kezdtek körvonalazódni.
Az anyja persze egész idő alatt tudta, hogy Oba valójában milyen fontos. Mindig is el akarta őt nyomni. Bezárta őt a cellájába, mert irigy volt rá. Irigy volt a saját kisfiára. Beteges nő volt.
Lathea szintén tudta, és összeesküdött az anyjával, hogy megmérgezzék őt. Egyik sem volt elég merész ahhoz, hogy egyszerűen eltegyék őt láb alól. Nem voltak az a fajták. Mindketten gyűlölték őt a nagysága miatt, és élvezték, hogy szenvedést okoznak neki, ezért a tervük az elejétől kezdve az volt, hogy lassan megmérgezik őt. „Gyógyításnak" nevezték, hogy megnyugtassák rossz lelkiismeretüket.
Az anyja egész idő alatt fárasztotta őt alantas házimunkával, megvetéssel bánt vele, vég nélküli szitkokkal halmozta el, majd elküldte Latheához a saját mérgéért. Amilyen szerető fia volt anyjának, ő csak tette, amit kértek tőle fondorlatos terveik szerint, bízott szavaikban, utasításaikban. Sohasem gyanította, hogy az anyja szeretete kegyetlen hazugság, vagy hogy esetleg titkos terveik vannak.
A szukák! A konspiráló szukák. Mindkettő megkapta, amit érdemelt.
És most a Rahl Nagyúr megpróbálja őt elrejteni, létezését letagadni a világ előtt. Oba lépdelt, átgondolta az egészet. Még túl sok mindent nem tudott.
Egy idő múlva lenyugodott. Tette, amit a Hang mondott neki. Odament az ajtóhoz, és a száját a résre helyezte. Végtére is ő legyőzhetetlen.
– Szükségem van rád – a sötétségbe beszélt az ajtón túlra.
A szavakat nem kiabálta – nem volt rá szükség, mert a belsejében a Hang sajátjához hozzáadódva vitte tova.
– Gyere hozzám – mondta az ajtón kívüli csendes ürességnek.
Oba meglepődött saját hangjának nyugodt magabiztosságán, tekintélyén. Saját végtelen tehetsége ámulatba ejtette. Csak arra lehetett számítani, hogy a nála kevésbé áldottak neheztelnek majd rá.
– Gyere hozzám – ő és a Hang beszéltek az ajtón túli üres sötétségbe.
Nem volt szükségük arra, hogy kiáltsanak. A sötétség könnyedén vitte hangjukat, mint a homály szárnyain utazó árnyakat.
– Gyere hozzám! – mondta, a gyanútlan, alsóbbrendű elméket saját akarata alá rendelve.
Ő Oba Rahl. Ő fontos. Fontos dolgokat kell megtennie. Nem maradhat itt ezen a helyen, s nem játszhatja kicsinyes játékaikat. Elege van ebből az ostobaságból. Itt az ideje, hogy magára öltse a nem csupán születési, hanem a különleges természete jogán neki járó palástot.
– Gyere hozzám! – mondta, s hangjuk átszivárgott a mély börtön sötét repedésein.
Folytatta a hívást, de nem hangosan, mert tudta, hogy meghallják, nem sürgetően, mert tudta, hogy jönni fognak, nem kétségbeesve, mert tudta, hogy engedelmeskedni fognak. Telt az idő, de ez nem számított, mert tudta, már úton vannak.
– Gyere hozzám! – mormolta a mozdulatlan sötétségbe, mert tudta, egy halkabb hang majd idevonja őket.
A távolból hallotta a közelgő léptek halovány válaszát.
– Gyere hozzám – suttogta, rabul ejtve azokat, akik a falakon túl hallgatták.
Hallotta, amint a távolban egy ajtó nyikorogva feltárul. A léptek zaja felerősödött, közelebb értek.
– Gyere hozzám – búgták ő és a Hang.
Még közelebbről a kőpadlón csoszogó férfiakat hallott. A túlsó ajtó résén áthatoló halovány fénybe árnyék vetült.
– Mi az? – kérdezte egy férfi. Puhatolózó hangja visszhangzott.
– Ide kell jönnöd hozzám! – mondta neki Oba.
A férfi tétovázott a tiszta és ártatlan kijelentés hallatán.
– Gyere hozzám most! – parancsolta Oba és a Hang halálos tekintéllyel.
Oba figyelte amint a távolabbi zárban megfordul a kulcs. A nehéz ajtó csikorogva kinyílt. Egy őr lépett be az ajtók közötti térbe. A másik őr árnyéka betöltötte a külső ajtónyílást. Az őr közelebb oldalazott a kis réshez, ahol Oba várt a másik oldalon.
– Mit akarsz? – kérdezte a férfi tétova hangon.
– Most távozni akarunk – mondta Oba és a Hang. – Nyisd ki az ajtót. Ideje elmennünk innen.
A férfi előrehajolt és a kulccsal ügyködött a záron, mígnem a retesz visszapattant egy fémes kattanással, mely visszhangzott a sötétben. Az ajtó rozsdás zsanérjain fordulva nyikorogva kitárult. A másik férfi mögé lépett, ugyanazzal az élettelen arckifejezéssel nézett be.
– Mit akarsz, mit tegyünk? – kérdezte az őr, szemei meredten bámulták Oba szemeit.
– El kell mennünk! – mondta Oba és a Hang. – Ti ketten ki fogtok vezetni bennünket innen.
Mindkét őr bólintott, majd megfordultak, hogy kivezessék Obát sötét cellájából. Soha többé nem fogják bezárni szűk helyekre. Vele volt a Hang, hogy segítse őt. Ő legyőzhetetlen. Örült annak, hogy erre emlékezett.
Althea tévedett a Hanggal kapcsolatban. Csak irigy volt, mint a többiek. Oba életben maradt, s a Hang segített neki. Althea pedig halott. Oba arra gondolt, vajon ez tetszik-e neki.
Oba azt parancsolta a két őrnek, hogy zárják be üres cellájának ajtaját. Így sokkal valószínűbb, hogy csak hosszú idő múlva fedezik fel eltűnését. Lesz egy kis előnye, hogy megléphessen a Rahl Nagyúr kapzsi szorításából.
Az őrök keskeny átjárók labirintusán keresztül vezették Obát. Tévedhetetlen léptekkel haladtak elkerülve a folyosókat, ahol Oba a távolban férfiakat hallott beszélgetni. Nem akarta, hogy tudják, ő most távozik. Jobb, ha bonyodalom nélkül egyszerűen elslisszan.
– Vissza kell kapnom a pénzem! – mondta Oba. – Tudjátok, hol van?
– Igen – mondta az egyik őr síri hangon.
Vasajtókon és durva kőtömbökből kirakott falú átjárókon haladtak, majd lefordultak egy átjárónál, ahol mindkét oldalon cellák sorakoztak, bennük az ajtók nyílásain át köhögő, vihogó vagy átkozódó férfiakkal. Amikor közel értek az ajtók sorához, mocskos kezek nyúltak ki feléjük a levegőt karmolva.
Amint a komor őrök, kezükben lámpásokkal haladtak a tágas terem közepe felé, férfiak kapdostak feléjük, köpdöstek rájuk vagy átkozták őket. Amint Oba lépdelt el mellettük, elcsendesedtek. A karok visszahúzódtak a nyílásokon. Obát árnyékok kísérték sötét köpenyként.
A három férfi, Oba és két őrből álló kísérete egy kis szobához ért egy keskeny tekeredő lépcső aljánál. Az egyik őr felvezette Obát a lépcsőn, a másik követte őket. A lépcső tetejénél egy zárt szobába vezették, majd át egy másik zárt ajtón.
A lámpások fénye szögletes árnyékokat vetett a polcok során keresztül. A polcokon mindenféle tárgyak halmozódtak: ruházat, fegyverek és különféle személyes tárgyak, sétabotoktól a furulyákon át a bábokig. Oba tekintetével végigmérte a furcsa tárgyakkal telezsúfolt polcokat, lehajolt, hogy alulra is lásson, lábujjhegyre emelkedett, hogy a felső polcokat is ellenőrizze. Gondolta, hogy mindezeket a tárgyakat a foglyoktól kobozták el, mielőtt bezárták volna őket.
Az egyik sor vége felé meglátta késének markolatát. A kés mögött egy kupacban hevertek a rongyos ruhadarabok, melyeket Althea házából hozott el, hogy átjusson az Azrith síkságon. Csizmakése szintén ott volt. Elöl egy halomban meglátta vászon és bőrerszényeit, bennük jelentős vagyonával.
Megkönnyebbült, hogy visszaszerezte a pénzét. Még annál is jobban megkönnyebbült, amikor ujjait ismét késének sima famarkolata köré fonhatta.
– Ti ketten lesztek a kíséretem – közölte Oba az őrökkel.
– Hova fogunk elkísérni? – kérdezte az egyik.
Oba tűnődött a kérdésen. – Ez az első látogatásom itt. Látni kívánom a palota egy részét. – Visszafogta magát, s nem nevezte az ő palotájának. Annak is eljön majd az ideje. Egyelőre más dolgoknak kell előbb eljönniük.
Követte az őröket felfelé a kőlépcsőházakban, folyosókon keresztül, csomópontokon át és fel számtalan lépcsőn. A távolban járőröző katonák látták az őreit, s nem szenteltek különösebb figyelmet a közöttük sétáló férfinak.
Amikor egy vasajtóhoz értek, az egyik őr kinyitotta a zárat, és beléptek egy fényezett márványpadlós folyosóra. Obát lenyűgözte az elé táruló pompa. A bordázott oszlopok az oldalakon és a boltíves mennyezet. Hármasuk továbbmasírozott, befordultak több sarkon is, melyeket márványpanelek közepére felfüggesztett ezüstlámpák világítottak meg.
A folyosó ismét fordult, s egy impozáns udvarra jutottak, melynek meghökkentő szépsége elfeledtette a folyosóét, ahonnan jöttek. Ez volt a legszebb hely, amit Oba valaha látott, s az nem sokkal volt több disznóólaknál. Mozdulatlanul állt, s szája széle lógott, ahogy egy tavat bámult, a túloldalán fák nőttek, mintha csak egy erdei tavacska lenne. Kivéve, hogy ez egy épület belsejében volt, és alacsony, padszerű csiszolt rozsdavörös márványkerítés vette körül, s kékmázas cseréplapok szegélyezték. Narancssárga halak siklottak át a tavon. Igazi halak. Igazi, narancssárga halak. Az épületen belül.
Obát még egész életében egyetlen hely sem nyűgözte le ennyire, nagyszerű pompájával, szépségével és fenségével.
– Ez a palota? – kérdezte kíséretétől.
– Ez csak egy apró része – felelte az egyik.
– Csak egy apró része – ismételte Oba ámultan. – A többi része is ilyen szép?
– Nem. A palotában a legtöbb hely sokkal pompásabb, magas mennyezettel, boltívekkel, és masszív oszlopokkal az erkélyek között.
– Erkélyek? Az épületen belül?
– Igen. Az emberek a felsőbb szintekről lenézhetnek az alsóbb szintekre és impozáns udvarokra, átriumokra.
– Egyes szinteken kereskedők árulják portékáikat – mondta a másik férfi. – Egyes területek nyilvánosak, mások a katonák vagy a személyzet számára vannak fenntartva. Vannak olyan részek is, ahol a látogatók szobákat bérelhetnek.
Oba felfogta mindezt, miközben bámulta a jólöltözött embereket, akik a palotában járkáltak az üveg, márvány és csiszolt fal mellett.
– Miután megnézem még néhány részét a palotának –, jelentette be nagydarab egyenruhás d'harai kísérőinek –, akarok majd egy csendes és nagyon magányos szobát. Legyen pazar, erre figyeljetek, de valahol félreeső helyen legyen, ahol nem vesznek észre. Először akarok vásárolni némi rendes ruházatot és ellátmányt. Ti ketten őrt álltok majd, és gondoskodtok róla, hogy senki ne tudja meg, hogy itt vagyok, amíg megfürdök és egy jót alszom.
– Meddig fogunk rád vigyázni, uram? – kérdezte a másik férfi. – Hiányolni fognak minket, ha túl sokáig távol vagyunk. Ha nem térünk vissza, keresni fognak bennünket és megtalálják az üres cellát. S akkor majd keresni fognak, uram. Hamarosan tudni fogják, hogy itt vagy.
Oba mindezt fontolóra vette. – Reményeim szerint, holnap távozhatok. Hiányolni fognak benneteket addig?
– Nem – mondta az egyik, szemei teljesen üresek voltak, kivéve a vágyat, hogy Oba parancsait teljesítse. – Éppen leadtuk az őrséget. Holnapig biztosan nem fognak keresni.
Oba mosolygott. A Hang megfelelő embereket választott. – Akkor már úton leszek. De addig is élvezni akarom a látogatást és meg akarok nézni néhány dolgot a palotából.
Oba ujjai késének markolatára csúsztak. – Talán ma este vacsoránál egy nő társaságát is élvezni akarom. Egy diszkrét nőét.
Mindkét őr meghajolt. Mielőtt távozna, Oba nem hagy mást a két őrből, mint egy kis kupac hamut egy elhagyatott folyosón. Soha nem fogják elmondani senkinek, hogy miért üres a cellája.
És azután... nos, már közel a tavasz, s tavasszal ki tudná megmondani, merre viszi kedve?
Egy dolog biztos: meg kell majd találnia Jennsent.

3. FEJEZET

Jennsen elképedése már csillapodott. Kezdett érzéketlenné válni a férfiak végtelen kiterjedésű seregének látványára, a völgyet borító sötét emberáradatra. A hatalmas sereg szürkésbarnán árasztotta el a tágas síkságot a gördülő hegyek között. Felbecsülhetetlen számú sátor, szekér és ló zsúfolódott a katonák között. A horda zsongásán kiáltások, huhogások, füttyök, felszerelés csörgése, paták kopogása, szekerek zörgése, kalapácsok csengő ritmusa, lovak visítása, sőt néha furcsa, Jennsen számára nőinek ható kiáltások és sikolyok törtek át, s mindezt mérföldekről lehetett hallani.

Olyan volt, mintha egy képtelenül hatalmas városra tekintett volna le, de a látványból hiányoztak az épületek, mintázatok, mintha minden emberi leleményesség, rend és alkotás varázslatos módon eltűnt volna, s csak a szinte vadakká vált emberek maradtak hátra a gyülekező sötét felhők alatt, s próbálkoztak a természet erőivel elkeseredetten szembeszállni.

Mindez nem jelentette a legrosszabb feltételeket, melynek Jennsen tanúja volt. Hetekkel ezelőtt és messzebb délen Sebastiannal áthaladtak azon a helyen, ahol a Birodalmi Rend hadserege áttelelt. Egy ilyen méretű haderő óhatatlanul súlyos nyomokat hagy a tájon, de amikor egy időre meg-megálltak, Jennsent megdöbbentette, mennyivel rosszabb a helyzet. Évek kellenek majd ahhoz, hogy a táj hatalmas, fekélyes sebei begyógyuljanak.

Ami még ennél is rosszabb, a hosszú és zord tél során a katonák ezrével betegedtek meg. A komor helyet örökké háborgatni fogja a rendezetlenül elhelyezett végtelen sírok tömege, melyek jelezték a hátrahagyottakat, amikor az élők tovább vonultak. Borzasztó volt látni az elképesztő méretű veszteségeket, melyeket betegség okozott, s Jennsen félt még csak elképzelni is az eljövendő sokkal nagyobb vérontást a szabadságért folytatott harcban.

Amikor a fagy végre kiengedett, a sáros talaj megszáradt és eléggé megszilárdult ahhoz, hogy a hadsereg legalább ki tudott törni abból a mocskos téli szálláshelyéről, s megindult Aydindril felé a Középföld feletti uralom székhelye felé. Sebastian azt mondta neki, hogy a sereg, melyet az Óvilágból felhoztak, olyan hatalmas, hogy amikor a csapatok eleje már megállt itt, hogy tábort verjen, még órák kellettek ahhoz, hogy a vége is megállhasson éjszakára. Reggel pedig az óriási haderő elejének el kell majd indulnia, ki kell nyújtóznia jóval azelőtt, hogy a végének lesz elég helye, ahhoz, hogy mozdulatait megindíthassa.

Míg tavaszi vonulásuk észak felé még nem volt gyors, az előrenyomulásuk feltartóztathatatlannak bizonyult. Sebastian azt mondta, hogyha a férfiak egyszer megérzik a prédájuk szagát, szívverésük és lépteik felgyorsulnak majd.

Szörnyű szégyen, hogy a Rahl Nagyúr kapzsi hódítás-és hatalomvágya mindezt szükségessé tette. Ezt a békés völgyet háborúba induló katonák árasztották el. A tavasz eljöttével a fű kezdett életre kelni, így a völgy mindkét oldalán emelkedő dombok úgy néztek ki, mintha élő zöld bársony borította volna őket. A dombokon túl, a meredekebb lejtőket erdők takarták. A távolban nyugat és észak felé a sziklacsúcsokat még mindig hólepel fedte. A sziklás lejtőkön a források hóolvadéktól megduzzadva patakokként zúgtak alá, és messze délen egy hatalmas folyóba torkolltak, mely egy buja síkságon kanyargott. A talaj arrafelé olyan fekete, olyan termékeny volt, hogy Jennsen azt képzelte, ott még az elültetett sziklák is gyökeret vernének s kihajtanának.

Mielőtt Sebastiannal elértek volna a sereg hatalmas szennyfoltjához, a táj olyan szép volt, amilyet Jennsen még nem látott egész életében. Vágyott rá, hogy felfedezze azokat a magával ragadó erdőket, és elmerengett azon, hogy hátralevő életét elégedetten tudná-e tölteni a fák között. Nehéz volt neki, hogy Középföldre, mint a gonosz mágia székhelyére tekintsen.

Sebastian azt mondta, hogy azok az erdők veszedelmes helyek, ahol fenevadak kószálnak és mágiával felfegyverzett emberek leselkednek. Annak ellenére, amit megtudott, kísértésbe esett, hogy mégis megkockáztassa. Tudta azonban, hogy a Rahl Nagyúr még azokban az úttalan és látszólag végtelen erdőségekben is rátalálna. Az emberei már megmutatták képességüket, hogy még a legtávolabbi területeken is fel tudják fedezni hollétét. Az anyja meggyilkolása csak az első bizonyítéka volt ennek. A szörnyű nap óta a Rahl Nagyúr kegyetlen orgyilkosai valahogyan képesek voltak egész D'Harán át és a Középföld feléig nyomában maradni.

Ha Rahl Nagyúr emberei elkapnák, visszavinnék őt a börtönbe, ahol Sebastiant fogva tartották, s azután a Rahl Nagyúr végtelen kínzásoknak vetné alá, mielőtt lassú gyötrő halálban részesítené. Jennsen nem érezhette magát biztonságban, s nem lelhetett békére, amíg a Rahl Nagyúr üldözte. Ezért akarta őt elkapni, magának pedig megszerezni az életet.

Egy őrszemcsoport észrevette őket, amint a nyílt terepen lovagoltak, s megfigyelő állásukból egy domb tetejéről elindultak lefelé a lejtőn, hogy feltartóztassák őket. Amikor Jennsen és Sebastian közelebb értek az őrökhöz, s azok meglátták fehér hajtüskéit és a közvetlen tisztelgést, mellyel köszöntötte őket, megfordultak és visszarajzottak tábortüzükhöz, hogy tovább főzzék vacsorájukat.

A Birodalmi Rend hadseregének többi katonájához hasonlóan, akiket Jennsen eddig látott, az őrök is durva társaságnak tűntek, rongyos ruhákba, szőrmékbe és irhába öltöztek. Lent a széles völgyben sokan kis tábortüzek körül ültek, apró, irhából vagy olajozott vászonból készült sátrak mellett. A sátrak többségén látszott, hogy tulajdonosuk oda állította fel őket, ahol helyet talált. A sátrak között véletlenszerűen helyezkedtek el a helyi parancsnoki központok, étkező asztalok, fegyverhalmok, ellátmányos szekerek, bekerített, haszonállatokkal vagy lovakkal telezsúfolt legelők, munkálkodó kereskedők, sőt a kovácsok is a szállítható műhelyeikben. Itt-ott elszórva az apróbb piacokon vásárolhattak vagy cserélhettek kisebb árucikkeket a Rend emberei.

Látott még izgatott, mérges, girhes embereket is állni a tömegben, akik a felszínes, üres tekintetű bámészkodóknak prédikáltak. Hogy miről prédikáltak, azt Jennsen nem hallotta, de látott már prédikáló férfiakat. Az anyja szerint a fergeteges testbeszéd, mely a végzetet hirdeti és az üdvözölés szükségességét, éppen annyira összetéveszthetetlen, mint amennyire nem változik.

Amint közelebb lovagoltak a roppant táborhoz, Jennsen férfiakat látott, akik sátraiknál nevetgéltek, ittak vagy munkálkodtak valamin, tisztították fegyvereiket felszerelésüket. Némelyek görbe sorokban álltak, karjaikat az előttük állók vállaira téve együtt daloltak. Mások magukban főztek, megint mások pedig a tömeges étkezési területeken zsúfolódtak arra várva, hogy megetessék őket. Látott még férfiakat játszani és vitatkozni. Az egész hely mocskos volt, bűzös, zajos és ijesztően zűrzavaros.

Amennyire mindig is kényelmetlenül érezte magát a tömeg közelében, ez rémisztőbbnek tűnt, mint egy lázas rémálom. Amint ereszkedtek le a kavargó embertömeg felé, Jennsen el akart futni az ellenkező irányba. Semmi más, csupán ittlétének egyetlen égető oka tartotta vissza.

Elérte belső határát, és áthaladt rajta. Magába fogadta az ölés szükségét és hideg, megfontolt számítással szánta el magát. Nem volt visszaút.

Az egyenruhák, melyeket a katonák viseltek, nem valódi egyenruhák voltak, hanem tüskékkel kivert bőr, szőrme, páncéling gyapjú köpeny, irha és szennyes tunika rosszul összeállított kollekciói. Szinte mindegyik tagbaszakadt férfi, akit látott, borotválatlan volt, szurtos és zord. Azonnal nyilvánvaló volt, hogy Sebastiant miért ismerik fel olyan könnyen, s miért nem állította meg soha senki. Mégis, Jennsen megilletődve látta, hogy minden férfi, aki meglátta őt, kivétel nélkül szalutált neki. Sebastian olyan volt közöttük, mint egy hattyú a férgek között.

Sebastian elmagyarázta, milyen nehéz volt összevonni egy ilyen hatalmas sereget hazájuk védelmére, s milyen vesződséges vállalkozás volt ilyen hosszú útra küldeni őket. Azt mondta, hogy ezek a férfiak az otthonuktól távol, rettenetes feladatra gyűltek össze, s nem lehetett elvárni tőlük, hogy az asszonynépség elé illő külsejük legyen, vagy, hogy élet-halál harcukban szünetet tartva jól nevelten viselkedjenek és tiszta, rendes tábort tartsanak. Harcoló katonák voltak.

A d'harai katonák is azok voltak. Ezek a férfiak bizonyosan még csak nem is hasonlítottak a d'harai katonákhoz, s nem is voltak olyan fegyelmezettek, de Jennsen ezt megtartotta magának.

Jennsen azonban megértette. Amilyen kemény volt utazásuk
– egész idő alatt mindig óvintézkedéseket kellett tenniük, hogy elkerüljék a Rahl Nagyúr embereit, s eközben a kifulladásig lovagoltak, gyakran visszafelé haladtak, hogy hamis nyomokat hagyjanak –, kevés ideje maradt külseje miatt aggódni. Ráadásul útjuk hosszú és nehéz volt télen a hegyeken át. Gyakran fájt neki, hogy Sebastian látja őt összegubancolt hajjal, olyan mocskosan és izzadtan, mint a lova, és a szaga sem volt jobb. Mégis, úgy tűnt, Sebastiant sohasem zavarta a gyakran ápolatlan megjelenése. Inkább úgy tűnt, rendszerint puszta látása is felhevíti, és gyakran semmi mást nem akart jobban, mint kedveskedni neki.

Előző nap a dombvidéken egy rövidebb úton jöttek a sereg elejét célba véve, s egy elhagyatott tanyaházra találtak. Sebastian engedett Jennsen kívánságának, hogy ott töltsék az éjszakát annak ellenére, hogy túl korán volt még a letáborozáshoz. Miután megfürdött és megmosta haját a régi kádban az apró mosóhelyiségben, a vizet felhasználta arra, hogy ruháit is kimossa. Sebastian ezalatt tüzet rakott kandallóban. Jennsen a tűz melegénél ülve fésülgette, szárítgatta haját. Nyugtalan volt attól, hogy a Császárral fog találkozni és illő külsővel akart megjelenni előtte. Sebastian könyökére támaszkodva ügyelte őt a reszkető, ragyogó lángok előtt, gyönyörű mosolyával mosolygott és azt mondta, hogy még ha mosdatlanul, kusza hajjal is mennének elé, akkor is ő lenne a leggyönyörűbb nő, akit Jagang császár valaha látott.

Most, amint a Birodalmi Rend táborának szélén lovagoltak, gyomra csomókba szorult, még ha haja nem is volt kusza. Nyugaton a hegyek felett örvénylő felhőkből látszott, hogy rövidesen tavaszi vihar érkezik. Távoli völgyek felett villámcsapások szelték át a sötét felhőket. Jennsen remélte, hogy az eső nem ér oda, s áztatja el haját és ruháját éppen mielőtt találkoznának a Császárral.

– Ott! – mondta Sebastian nyergében előrehajolva és mutatva. – Azok a Császár sátrai, és azok az ő fontos tanácsadóinak és tisztjeinek sátrai. Nem messze onnan, a völgyben felfelé lesz maga Aydindril városa. – Vigyorogva nézett a lányra. – Jagang császár még nem indult el, hogy bevegye a várost. Időben ideértünk.

A hatalmas sátrak impozáns látványt nyújtottak. A legnagyobb ovális alakú volt, háromcsúcsos tetejét három magas pózna szúrta át. A sátor oldala világos színű paneleket tartott. Az ereszen zászlók és füzérdíszek lengtek. Magasan a három pózna tetején színes sárga és vörös lobogókat csapkodott a viharos szél, s hosszú jelzőzászlók lobogtak, hullámoztak rajtuk, akár a lebegő kígyók. A Császár sátrainak halmaza a közkatonák kis barnásszürke sátrai között úgy emelkedett ki, mint ahogy egy király palotája tornyosul a környező kunyhók fölé.

Jennsen szíve szaporán vert, amint lovaikat ösztökélve leszáguldottak a tábor sűrűjébe. Rozsdás és Pete füleiket hegyezve, gyanakvó horkantással fogadták, hogy ilyen zajos és forgatagos helyre érkeztek. Jennsen Rozsdást nógatva előretört, hogy elfogadja Sebastian felajánlott kezét.

– Teljesen izzadt a kezed – mondta mosolyogva Sebastian. – Nem vagy izgatott, ugye?
Jennsen forrásban lévő víz volt, vágtázó ló.
– Talán egy kicsit – mondta. Ám célja megszilárdította akaratát.
– Nos hát, ne legyél! Jagang császárnak kell majd izgatottnak lennie, hogy egy ilyen gyönyörű nővel találkozik.
Jennsen érezte, hogy arca tüzel. Egy császárral fog találkozni. Mit gondolna az anyja erről? Lovaglás közben elgondolkodott azon, hogyan érezhette magát az anyja fiatal szolgálólányként, a palota személyzetének részeként – egy senkiként –, amikor találkozott magával Darken Rahllal. Jennsen most először kezdte igazán átérezni, milyen hatalmas jelentőségű volt az az esemény anyja életében.
Amint Sebastiannal beügettek a táborba, a férfiak mindenhol Jennsen irányába bámultak. Férfisokadalom zsúfolódott közelebb hozzájuk, hogy lássák az érkező nőt. Jennsen látta, hogy számos katona dárdával kezében durva sorfalat alkotott útvonalukon, visszatartva a nyomakodó tömeget. Felismerte, hogy az őrök megtisztítják számukra az utat, s megakadályozzák, hogy a túlságosan is ünnepi hangulatú férfiak közül bárki közelebb jusson.
Sebastian figyelte Jennsent, amint a lány észrevette, ahogy a katonák nyílt utat biztosítanak számukra.
– A Császár tudja, hogy jövünk – mondta.
– De honnan?
– Amikor néhány nappal ezelőtt felderítőkkel találkoztunk, majd ma reggel az őrszemekkel, amint közelebb értünk, biztosan futárokat küldtek, hogy értesítsék Jagang császárt visszatértemről és arról, hogy nem vagyok egyedül. Jagang császár garantálni akarja bármely vendég biztonságát, akit hozok.
Jennsennek úgy tűnt, hogy az őrök feladata az volt, hogy a közkatonák nagy tömegét távol tartsák tőlük. Ezt furcsállotta, de mivel látta, hogy némelyek részegek, mások pedig durva kinézetűek és sokatmondó vigyorral arcukon méregetik őt, nem mondhatta azt, hogy sajnálja.
– A katonák olyan... nem is tudom... olyan állatiasnak néznek ki, azt hiszem.
– S amikor te azon leszel, hogy Richard Rahl szívébe mártsd késedet – mondta Sebastian szünet nélkül –, bókolni szándékozol neki, és azt mondod majd: kérem, köszönöm, csak, hogy lássa, milyen udvarias vagy?
– Persze, hogy nem, de...
Sebastian metsző kék tekintetét ráemelte. – Amikor azok a brutális emberek eljöttek a házatokba, és lemészárolták az anyádat, miféle embereket szerettél volna ott látni, hogy megvédjék őt.
Jennsen meghökkent.
– Sebastian nem tudom ennek mi köze...
– Bíznál az elegáns, fényezett bőrökbe öltöztetett, udvarias katonákban – mint, amilyeneket egy fellengzős király tartana egy vacsoránál –, hogy kétségbeesett utolsó védvonalat alkossanak kegyetlen gyilkosok ostromával szemben, amikor szeretett anyádra rontanak? Vagy még ennél is állatiasabb katonákat szeretnél anyád mellett tudni, hogy megvédjék az életét? Nem azt akarnád, hogy a harcok legbrutálisabb hagyományaiba beavatott férfiak álljanak közte és az irgalmatlan támadók között, akik meg akarják őt ölni?
– Azt hiszem, értem mire gondolsz – ismerte be Jennsen.
– Ezek a férfiak ebben a szerepben szolgálnak az Óvilágban maradt szeretteikért.
A váratlan találkozás ezzel a szörnyű emlékkel olyan dermesztő, olyan fájdalmas volt, hogy Jennsennek keményen kellett küszködnie, hogy elterelje gondolatait. Sebastian felhevült szavaitól megalázottnak is érezte magát. Okkal volt most itt, és csak ez az ok számított. Ha a férfiak, akiket a Rahl Nagyúr ellen sorakoztattak fel kemények és durvák, annál jobb.
Egészen addig, amíg el nem érték a Császár sátrait körülvevő erősen őrzött területet, Jennsen sehol sem látott nőket. Akiket ott látott, furcsa keveréket alkottak, voltak köztük az egészen fiatalnak látszóktól a kortól görnyedt hátúkig. Többségük kíváncsian kémlelt, néhányan bosszúsan néztek, sőt akadtak, akik megrémültek, de mindannnyian figyelték, ahogy Jennsen közelebb lovagolt.
– Miért van minden nőnek gyűrű az alsó ajkában? – kérdezte suttogva Sebastiantól.
Sebastian tekintete végigsöpört a sátrakhoz közeli nőkön. – A hűségük jeleként a Birodalmi Rend és Jagang császár iránt.
Jennsen arra gondolt, hogy ez nem csak furcsa módja a hűség kifejezésének, hanem nyugtalanító is. A nők többsége szürkésbarna ruhát viselt, többségük haja ápolatlan volt. Néhányan kissé jobban öltözöttek voltak, de csak kissé.
Amikor leszálltak, a lovakat katonák vették át. Jennsen megsimogatta Rozsdás fülét, s megnyugtató hangon suttogta a rémült állatnak, hogy nyugodtan menjen az
idegennel. Amint Rozsdás lenyugodott, Pete elégedetten követte őt az istálló-terület felé. Attól, hogy most el kellett válnia hosszú ideje állandó társától, Jennsenben váratlanul felötlött, hogy mennyire hiányzik neki Betty.
A nők a háttérbe húzódtak, miközben még figyelték őket, mintha félnének túl közel jönni hozzájuk. Jennsen hozzá volt szokva az ilyen viselkedéshez. Az emberek féltek a vörös hajától. Ritka meleg tavaszi nap volt, s ez Jennsent még több ilyen nap mámorító ígéretével töltötte el. Elfelejtette kámzsáját fejére húzni, amint közelebb kerültek a táborhoz. Most elkezdte felhúzni, de Sebastian keze megállította.
– Nem szükséges – fejét megbillentette a nők felé. – Sokan közülük a Fény Nővérei. Ők nem félnek a mágiától, csak a Császár területére lépő idegenektől.
Jennsen akkor rájött, mi az oka számos nő furcsa arckifejezésének; ők Tehetséggel bírtak és számukra Jennsen rés volt a Világ szövedékén. A szemeik látták őt, de Tehetségük nem.
Sebastian ennek nem volt tudatában. Jennsen sohasem mondta el neki, amit Altheától hallott a Tehetség hordozóiról és egy Rahl Nagyúr utódjáról. Sebastian számos alkalommal leereszkedő utálatot mutatott a mágia részleteivel szemben. Jennsen mindig kényelmetlenül érezte magát, amikor annak részleteiről kellett volna beszélnie, hogy mit tanult a varázslónőtől, s a még fontosabb dolgokról, amikre ő maga jött rá. Elég nehéz volt mindezt saját magában feldolgoznia, és túl személyesnek tűnt ahhoz, hogy felfedje neki, hacsak az idő és a körülmények nem megfelelőek. Úgy tűnt, sohasem azok.
Jennsen mosolyt erőltetett magára, amikor a sátor árnyékából őt figyelő nőkre nézett. Ők visszameredtek rá.
– Miért van a Császár elszigetelve az embereitől és miért őrzik? – kérdezte Sebastiantól.
– E seregnyi ember között sohasem lehetünk teljesen biztosak abban, hogy nem épült be ellenség vagy egyikük nem tébolyult őrült, aki megpróbál hírnevet szerezni magának azzal, hogy Jagang császárban kárt tesz. Egy ilyen ostoba tett megfosztana bennünket nagyszerű vezetőnktől. Ekkora kockázat mellett óvintézkedéseket kell tennünk.
Jennsen úgy gondolta, érti. Végül is Sebastian maga is beépült ellenség volt a Népek Palotájában. Ha összefutott volna ott egy fontos emberrel, nagy kárt okozhatott volna. A d'haraiakat aggasztotta az ilyesféle fenyegetés. Még le is tartóztatták a megfelelő embert.
Szerencsére Jennsennek sikerült kijuttatnia őt. Hogy hogyan volt képes végrehajtani ezt, az része volt annak, amit végül is letisztázott magában, de sohasem talált rá megfelelő időt, hogy megossza Sebastiannal. Egyébként nem is hitte, hogy a férfi megértené. Valószínűleg el sem hinne egy ilyen túl messzire menő elképzelést.
Sebastian karjával átkarolta Jennsen derekát, és vonta őt előre a Császár sátra előtt álló két hatalmas, hallgatag őr felé. Miután a két őr fejet hajtott Sebastian tiszteletére, ő belépett közéjük és az ajtónyílásban félrehúzta a nehéz függönyt, melyet arany és ezüst domborművek borítottak.
Jennsen el sem tudott képzelni, nemhogy látott volna valaha ilyen pazar sátrat, ám a szeme elé táruló látvány, amikor belépett, pompázatosabb volt még annál is, amit a külseje sugallt. A földet teljesen elfedték a minden irányba lefektetett pompás szőnyegek. Egzotikus képekkel és gyönyörűen kidolgozott mintákkal díszített faliszőttesek gyűjteménye határolta körbe a teret. Finom üvegtálak, nemes agyagedények és karcsú, festett vázák sorakoztak a fényezett asztalokon és szekrényeken körben a teremben. Oldalt egy magas üvegezett szekrény állt, tele állványokra helyezett festett tálakkal. A padló peremét különféle méretű, színes párnák szegélyezték. A fejük felett tiszta selyemmel takart nyílásokon tompa fény hatolt be. Mindenfelé illatosított gyertyák fénye vibrált, s a szőnyegek és faliszőttesek lágy csendbe borították a helyiséget. A hely szentséget árasztott.
Odabent nők tevékenykedtek kötelességüket végezve, mindegyikük alsó ajkában a hűség gyűrűje. Míg többségük, úgy tűnt, elmerül munkájában, az egyik nő, aki egy magas, remek vázákból álló gyűjteményt fényezett, kimérten, módszeresen, szeme sarkából hűvösen figyelte Jennsent. Középkorú volt, széles vállú és egyszerű padlóig érő sötétszürke, nyakáig begombolt ruhát viselt. Őszes-fekete haja lazán hátra volt kötve. Nagyrészt jelentéktelennek látszott, kivéve az önelégült mosolyt, mely, úgy tűnt, tartósan bevésődött arcára. Ez az arckifejezés megállította Jennsent.
Amint szemeik találkoztak, a Hang felpezsdült, Jennsent hívta azzal a kísérteties, holt suttogással, hívta őt, hogy adja fel. Valamilyen oknál fogva Jennsent egy pillanatra elborította a jeges érzet, hogy a nő tudta: a Hang beszélt. Jennsen elhessegette a furcsa képzetet, úgy döntve, hogy ez csupán a nő kérlelhetetlen felsőbbrendűséget sugárzó kifejezésének volt köszönhető.
Egy másik nő egy kis kézi seprűvel tette magát tevékennyé; a szőnyegeket sepregette. Egy harmadik kicserélte a már leégett gyertyákat. Más nők – néhányan biztosan a Fény Nővérei – sietve kimentek-bejöttek a szomszédos szobákból, párnák, lámpások, sőt virággal teli vázák gyűjteményeit rendezgetve. Egy vékony, fiatal férfi, aki csak egy bő pamutnadrágot viselt, egy fésűvel egyengette a hátsó szobákba nyíló ajtókba helyezett szőnyegek szegélyeit. A barna szemű nőt kivéve, aki a magas vázákat fényesítette, mindannyian a munkájukra összpontosítottak, és egyikük sem szentelt figyelmet annak, hogy látogatók léptek be a Császár sátrába.
Sebastian karja biztosan tartotta Jennsent, amint beljebb vezette őt a gyengén megvilágított helyiségbe. A falak és a mennyezet enyhén hullámzott a szélben. Jennsen szíve akkor sem kalapált volna erősebben, ha a saját kivégzésére vezették volna. Amikor észrevette, hogy ujjaival késének markolatát szorítja, hogy ellenőrizze szabadon mozog-e tokjában, kényszerítette magát, hogy engedje el.
A terem hátsó részéhez közel egy ékesen faragott és aranyozott, selyemszalagokkal díszített szék állt. Jennsen nagyot nyelt, amikor végre rávette magát, hogy ránézzen a székben ülő férfira. A férfi könyökével a szék karfájára támaszkodott, állát hüvelykujjával támasztotta, mutatóujja arcán pihent.
Vastag nyakú bikaszerű férfi volt. Borotvált fejéről vibráló gyertyafény verődött vissza azt az illúziót keltve, mintha apró lángokból álló koronát viselne. Szája sarkaiból két hosszú, vékony bajusz varkocs nőtt, egy másik varkocs pedig állának közepéből. Finom aranylánc kötötte össze a két aranygyűrűt bal orrlyukában és fülében, erőteljes mellkasának izmain pedig jóval nehezebb ékkövezett láncok nyugodtak. Húsos ujjait nagy gyűrűk díszítették. Ujjatlan gyapjúbunda-mellényt viselt, mely látni engedte robosztus vállait és izmos karjait. Bár nem tűnt magasnak, izmos tömege mégis impozáns volt.
De a szemei voltak azok, melyek Sebastian figyelmeztető leírása ellenére, Jennsent arra késztették, hogy visszafojtsa lélegzetét. Szavak nem készíthették fel a valós élményre, amikor eléjük került.
Koromfekete szemeiben nem volt szemfehérje, nem volt írisz, se pupilla, csak ragyogó sötét űr. A sötét űrön keresztül komor árnyak vonultak, akár éjféli viharfelhők. Annak ellenére, hogy se írisze, se pupillája nem volt, Jennsen biztos volt benne, hogy a férfi közvetlenül és szándékosan őt nézi.
Jennsen azt hitte térdei menten összecsuklanak.
Amikor a férfi rámosolygott, biztos volt benne.
Sebastian karja szorosabban tartotta, segített neki állva maradni. Sebastian derékból enyhén meghajolt.
– Császár. Hálás vagyok a Teremtőnek, hogy vigyázott rád és biztonságban megőrzött.
A mosoly kiszélesedett. – És téged is Sebastian. – Jagang hangja illett megjelenéséhez: nyers, erőteljes, vészjósló volt. Úgy hangzott, mint aki nem tűri a gyengeséget és a kifogásokat.
– Hosszú ideje már. Túl hosszú. Örülök, hogy ismét velem vagy.
Sebastian meghajtotta fejét Jennsen felé. – Kegyelmes uram, egy fontos vendéget hoztam. Ő Jennsen.
Annak ellenére, hogy Sebastian karja a derekára fonódva tartotta őt, Jennsen kiszabadította magát és önszántából, és mielőtt a remegés kényszerítette volna, térdre borult. Az alkalmat arra használta, hogy mélyen meghajoljon amíg homloka szinte a padlót nem érte. Sebastian nem mondta neki, hogy ezt kellene tennie, de mindent elsöprő félelmében ezt érezte. Ha másra nem is, arra jó volt, hogy e mozdulat pillanatnyilag feloldotta a kötelezettség alól, hogy azokba a lidércszemekbe kelljen néznie.
Feltételezte, hogy egy ilyen ember, egy harcos, aki remélte, hogy diadalmaskodik a d'harai hódító erők ellen, biztosan a brutális erő, vasakarat és kíméletlen állhatatosság embere. Egy olyan nép császárának lenni, amely remélte, hogy a rabszolgasors fenyegető árnyától megmenekül, olyan pozíció volt, mely nem kisebb személyiséget kívánt meg, mint aki előtt Jennsen térdelt.
– Kegyelmes uram – mondta remegő hangon a padló felé –, szolgálatodra.
Dörgő nevetést hallott – Ugyan Jennsen, erre semmi szükség.
Jennsen érezte, hogy arca skarlátvörössé válik, amint Sebastian kedélyes ragaszkodásával és segítségével felemelkedett. Sem a Császár, sem Sebastian nem tulajdonított jelentőséget zavarának.
– Sebastian, hol találtál erre a bájos ifjú hölgyre?
Sebastian kék szemeivel büszkén nézett a lányra. – Ez egy hosszú történet, s majd máskor elmesélem. Most tudnod kell, nagyuram, hogy Jennsen fontos elhatározásra jutott, mely mindannyiunkra hatással lesz.
Jagang koromsötét tekintete úgy tért vissza Jennsenre, hogy attól a lány szíve szinte a torkában dobogott. A legjelentéktelenebb mosolyt ültette ajkára, egy Császár önelégült mosolyát, aki engedékenyen néz le egy senkire.
– És mi lenne az az elhatározás, ifjú hölgy?
Jennsen.
Egy kép villant be elméjébe: a házuk padlóján fekvő, vérző, haldokló anyjának képe. Sohasem fogja elfelejteni anyja életének utolsó értékes pillanatait. A gyötrő bánat, hogy úgy kellett elmenekülniük, hogy anyjáról nem tudott gondoskodni és eltemetni őt, még mindig csillapíthatatlanul égett lelkében.
Jennsen.
Düh árasztotta el, s nyomta el izgatottságát amiatt, hogy egy császár kérdésére kell felelnie.
– Meg akarom ölni a Rahl Nagyurat – mondta Jennsen. – Azért jöttem, hogy segítséget kérjek tőled, nagyuram.
A síri csendben a vidámság minden nyoma eltűnt Jagang császár arcáról. Hideg, sötét, kegyetlen szemekkel nézte a lányt. Szemöldökét figyelmeztetően felhúzta. Ez egyértelműen olyan téma volt, mely nem tűrt tréfát. A Rahl Nagyúr betört e férfi hazájába, számtalan ezernyi emberét megölte, és az egész világot háborúba és szenvedésbe taszította.
Jagang császár az Igazságos, állkapcsának izmait meghajlítva várt, egyértelműen Jennsen magyarázatára.
– Jennsen Rahl vagyok – mondta a Császár sötét, metsző pillantására válaszul. Előhúzta a kését, sziklaszilárd markába fogta a pengéjét, és a trónon ülő császár elé lökte a kés markolatát, megmutatva neki az ékes „R" betűt, a Rahl Ház szimbólumát.
– Jennsen Rahl vagyok – ismételte. – Richard Rahl húga. Meg akarom ölni őt. Sebastian azt mondta, hogy talán tudsz ebben segíteni nekem. Ha így van, örökre lekötelezel. Ha nem, mondd meg kérlek most, mert akkor is meg akarom ölni, de akkor a saját utamat kell követnem.
A Császár, könyökével vörös selyemmel borított trónjának karfájára támaszkodva, előrehajolt a lány felé, lidérctekintetében tartva őt.
– Kedves Jennsen Rahl, Richard Rahl húga! Egy ilyen feladatért a világot a lábaid elé helyezném. Csak kérned kell és megkapsz mindent, ami hatalmamban áll.

4. FEJEZET

Jennsen Sebastian közelében ült, ismerős jelenlétében enyhülést lelve, mégis azt kívánva, bárcsak egyedül lennének egy tábortűznél, s halat sütnének vagy babot főznének. A Császár asztalánál, ahol szolgák keringtek mindenfelé, magányosabbnak érezte magát, mint bármikor az erdő csendjében egyedül. A nevetgélő és beszélgető Sebastian nélkül nem tudta, mit csinált, s hogyan viselkedett volna. Elég kényelmetlenül érezte magát az átlagemberek társaságában is, s ez a helyzet sokkal bátortalanabbá tette.

Jagang császár olyan ember volt, aki minden erőfeszítés nélkül, könnyedén uralta a termet. Bár szívélyes, udvarias modorát Jennsennel szemben soha nem törte meg, valami kifürkészhetetlen módon azt éreztette vele, hogy minden lélegzetvétele csak az ő kegyének ajándéka. Nagy horderejű ügyekre fölényes fesztelenséggel utalt, anélkül, hogy tudatában lett volna. Olyan mindennaposak voltak ilyesféle kötelezettségei, s olyan biztos rendíthetetlen hatalma. Egy pihenő puma volt, erős, jó tartású, amelyik farkával lustán csapkod, szája szélét nyalogatja.

Nem olyan császár volt, aki elégedetten üldögélt valami távoli palota biztonságban, s fogadta a jelentéseket. Olyan császár volt, aki maga vezette embereit a csaták sűrűjébe. Olyan császár volt, aki belefúrta a kezét élet és halál véres mocskába, s kihúzta onnan, amit akart.

Bár a vacsora pazarlónak tűnt ahhoz képest, hogy végül is egy vonuló hadsereg vacsorája volt, mégiscsak a Császár sátrában és asztalánál ültek, s tükrözte ezt a tényt.

Ételt és italt bőséggel szolgáltak fel. Volt ott minden szárnyastól halig, marhától bárányig, bortól vízig.
Amint a feladatukra összpontosító szolgák rohangáltak be és ki gőzölgő, fatálakra rakott, gyönyörűen elkészített étkekkel, fenségként kezelve őt, Jennsenben hirtelen felötlött egy belsejét szaggató látomás: hogyan érezhette magát szegény anyja, alacsonyrendű, alázatos fiatal nőként Rahl Nagyúr asztalánál ülve. Olyan kísértő változatosságot és bőséget látva, melyet azelőtt elképzelni sem tudott volna, s ugyanakkor remegve, hogy olyan ember jelenlétében ül, akinek hatalmában áll halálos ítéletet hozni anélkül, hogy megszakítaná étkezését.
Jennsennek nem volt nagy étvágya. Finom húscsíkokat szedett le egy karéj kenyéren elé tálalt lédús sertéshúsdarabról, és majszolgatott, miközben hallgatta a két férfi beszélgetését. A társalgás jelentéktelen dolgokról szólt. Jennsen érezte, hogy ha ő nem lett volna a közelükben, a két férfinak sokkal több mondanivalója lett volna egymás számára. Ismerősökről beszéltek, valamint lényegtelen ügyeket emlegettek fel, melyek azóta estek meg, hogy előző nyáron Sebastian elhagyta a sereget.
– Mi van Aydindrillel? – kérdezte végül Sebastian, s közben kése fokára felszúrt egy szelet húst.
A Császár lecsavarta egy ropogós liba combját. Könyökét az asztal szélére támasztotta, amint előrehajolt és zsákmányával bizonytalanul gesztikulált. – Nem tudom.
Sebastian lejjebb engedte kését. – Hogy érted ezt? Emlékszem a vidékre. Egy vagy két napra vagyunk tőle. – Hangja tiszteletteljes volt, ám aggodalmat tükrözött. – Hogyan vonulhatsz be anélkül, hogy tudnád mi vár Aydindrilben?
Jagang nagyot harapott a libacomb zsíros végéből, a csont mindkét kezének ujjait átérte. Zsír csöpögött a húsról és az ujjairól.
– Nos – mondta végül válla felett meglengetve a csontot, majd félrehajítva azt egy tányérra –, küldtünk felderítőket és őrjáratokat, hogy nézzenek körül, de egyik sem tért vissza.
– Egyik sem? – az aggodalom élessé tette Sebastian hangját.
Jagang felkapott egy kést, és vágott egy vaskos bárányszeletet egy oldalra eső fatálról.
– Egy sem – mondta, s felszúrta a húsdarabot.
Sebastian a fogával leemelte a szeletet a késéről, majd a pengét lefektette. Könyökét az asztal szélén nyugtatta és ujjait egymásba fonta, miközben gondolkodott. – A Varázslók Tornya Aydindrilben van – szólt végül halkan Sebastian. – Láttam, amikor felderítettem a várost tavaly. Egy hegy oldalában áll, a városra néz.
– Emlékszem a jelentésedre – felelte Jagang.
Jennsen meg akarta kérdezni, mi az a Varázslók Tornya, de nem eléggé ahhoz, hogy megtörje hallgatását, amíg a férfiak beszéltek. Ezenkívül, úgy tűnt, s különösen Sebastian hangjának vészjósló árnyalatából, a válasz magától értetődő.
Sebastian összedörzsölte tenyereit.
– Akkor hát, megkérdezhetem, mi a terved?
A Császár ujjaival parancsolón csettintett. Az összes szolga eltűnt. Jennsen azt kívánta bárcsak velük mehetne, elrejtőzhetne takarója alatt, és ismét egy igazi senkivé válhatna. Odakinn vihar tombolt és a szél szórványos löketei esőrohamokat sodortak a sátor falának. Az asztal körüli gyertyák és lámpások megvilágították a két férfit, de a puha szőnyegeket és falakat szinte teljes sötétségben hagyták.
Jagang császár röviden Jennsenre pillantott, majd koromsötét tekintetét Sebastianra irányította. – Gyorsan akarok bemenni. Nem az egész sereggel, mint amire hitem szerint számítanak, hanem lovassággal, mely elegendően kicsi ahhoz, hogy könnyen manőverezhessek, de elég nagy ahhoz, hogy ellenőrzés alatt tartsam a helyzetet. Természetesen a Tehetséggel rendelkezők egy megfelelő méretű kontingensét is vinni fogjuk.
A társalgás e rövid szakasza alatt a hangulat halálosan komolyra vált. Jennsen érzékelte, hogy csendes tanúja egy nagy horderejű esemény kulcsfontosságú pillanatának. Rémisztő volt az életekre gondolni, melyek e két férfi szavainak ingájára voltak felfüggesztve.
Sebastian mielőtt megszólalt, mérlegelte a Császár szavait egy ideig.
– Van valami fogalmad arról, hogyan teleltetik Aydindrilt?
Jagang megrázta a fejét. Lehúzott egy darab bárányhúst késének fokáról és rágás közben beszélt. – Az Inkvizítor Anyáról sok mindent el lehet mondani, de hogy ostoba lenne, azt nem. Ismerve előrenyomulásunk irányát, a mozgásokat, melyet megfigyelt, a már elesett városokat, választott útvonalunkat, s minden jelentést és információt, melyet összegyűjthetett, már valószínűleg hosszú ideje tudja, hogy a tavasz érkeztével Aydindrilre támadok. Elég hosszú időt adtam nekik, hogy izzadjanak, amint sorsukat latolgatják. Gyanítom, hogy mostanra mindannyian remegnek a csizmáikban, de nem hinném, hogy az Inkvizítor Anyának lenne szíve elmenekülni.
– Gondolod, nagyuram, hogy Rahl Nagyúr felesége ott van?
– pattant ki a kérdés Jennsenből ámulatában. – A városban? Maga az Inkvizítor Anya?
Mindkét férfi kivárt és Jennsenre meredt. A sátorra néma csend ült.
Jennsen összehúzta magát.
– Bocsáss meg, amiért beszéltem.
A Császár arcán széles mosoly jelent meg.
– Miért kellene megbocsátanom neked? Te csak kést döftél a zsákmánylibába, és valódinak nevezted. – Pengéjével Sebastian felé gesztikulált.
– Egy különleges nőt hoztál ide, egy nőt, akinek jó fej van a vállain.
Sebastian megdörzsölte Jennsen hátát.
– És csinos is az a fej.
Jagang fekete szemei felcsillantak, amint a nőt figyelte.
– Valóban – ujjaival, oda sem figyelve olíva bogyókat halászott ki egy üvegtálból. – Szóval, Jennsen Rahl, mit gondolsz te minderről?
Mivel már beszélt, nem tehette meg, hogy elhárítsa a válaszadást. Összeszedte magát és fontolóra vette a kérdést.
– Amíg a Rahl Nagyúr elöl bujkáltam, mindig megpróbáltam semmi olyasmit sem tenni, amiből kiderülhetett volna számára, hogy hol vagyok. Mindent megpróbáltam, amit csak tudtam, hogy vakságában megtartsam. Talán éppen ez az, amit ők is tesznek. Megpróbálnak téged is vakságban tartani.
– Én is éppen ezen gondolkodtam – mondta Sebastian. – Ha halálra vannak rémülve, megpróbálhatják a felderítőket és az őrjáratokat megsemmisíteni, hogy azt higgyük, erősebbek, mint valójában és hogy palástolják a védelmi terveiket.
– És, hogy némi meglepetéssel ők is szolgáljanak – tette hozzá Jennsen.
– Ezt gondolom én is – mondta Jagang. Rámosolygott Sebastianra. – Nem is csoda, hogy ilyen nőt hoztál ide nekem, még stratégának is jó. – Jagang rákacsintott Jennsenre, majd megrázott egy csengőt.
A szürke ruhás és hátrakötött, őszes-fekete hajú nő jelent meg egy távoli bejáratban.
– Igen, Kegyelmes uram?
– Hozz az ifjú hölgynek gyümölcsöt és édességet!
Amint a nő meghajolt és távozott, a Császár ismét komollyá vált.
– Ezért gondolom, hogy a legjobb, ha kisebb erővel megyünk be, mint, amit biztosan várnak, amely képes gyorsan manőverezni válaszul bármilyen védelemre, amellyel megpróbálnak bennünket sarokba szorítani. Lehet, hogy képesek legyőzni a kis őrjáratainkat, de nem a mágiahasználók és a lovasság egy megfelelő méretű egységét. Ha szükséges, mindig bezúdíthatunk embereket a városba. Miután a hátsójukon ülve töltötték a telet, igazán boldogok lesznek, ha szabadjára engedjük őket. De vonakodom azzal kezdeni, amire azok Aydindrilben számítanak.
Sebastian szórakozottan szurkált egy vastag karéj rostonsült marhát a késével, miközben elgondolkodott a hallottakon.
– Lehet, hogy az Inkvizítorok Palotájában van – tekintetét átirányította a Császárra. – Könnyen elképzelhető, hogy az Inkvizítor Anya amellett döntött, hogy sokáig itt állomásozik.
– Én is azt hiszem – mondta Jagang Császár. Odakinn a tavaszi vihar felélénkült, fagyos szél sóhajtozott a sátrak között.
Jennsen nem bírta visszafogni magát. – Tényleg úgy gondolták, hogy ott lesz? – kérdezte mindkét férfitól. – Őszintén gondolták, hogy ott marad, amikor tudja, hogy a Császár hatalmas sereggel közeleg?
Jagang vállat vont.
– Biztos nem lehetek benne, természetesen, de végigharcoltam vele a Középföldet. A múltban volt több lehetősége, választása, bármily nehezek is voltak ezek néha. A seregét Aydindrilbe tereltük épp a tél beköszönte előtt, majd itt üldögéltünk a küszöbén. Mostanra neki és seregének elfogytak a választási lehetőségei, és mivel körös-körül hegyek vannak, nincs hova menekülniük. Még ő is tudja, hogy eljön majd az idő, amikor szembe kell néznie azzal a lehetőséggel, ami megadatott neki. Azt hiszem, ez lesz az, ahol végül a megállást és a harcot választja.
Sebastian felszúrt egy adag húst. – Ez túl egyszerűnek tűnik.
– Persze, hogy annak – mondta Jagang –, éppen ezért kell fontolóra vennem, hogy miért ezt választotta.
Sebastian a pengéjére szúrt vörös húsdarabbal észak felé mutatott.
– Vissza is húzódhatott a hegyekbe, csak annyi embert hátrahagyva, amennyi elég a felderítők és az őrjáratok eltüntetésére. Hogy vakságban tartson minket, ahogy azt Jennsen sugallta.
Jagang ismét vállat vont.
– Lehetséges. Olyan nő, akinek tetteit lehetetlen megjósolni. De fogynak a helyek, ahová visszahúzódhatna. Előbb vagy utóbb nem marad több területe. Talán nem ez a terve, de – ismételten mondom –, talán így van.
Jennsen eddig nem eszmélt rá, hogy az Óvilág ilyen előrehaladást ért el az ellenség visszaszorításában. Sebastian szintén sokáig távol volt. Az Óvilág kilátásai nem voltak olyan sötétek, mint Jennsen azelőtt gondolta. Mégis nagy kockázatnak tűnt, ilyen halovány sejtésre alapozni a tetteket.
– És így hajlandó leszel, Kegyelmes uram kockára tenni az embereidet egy ilyen csatában, remélve, hogy az Inkvizítor Anya ott lesz?
– Kockára tenni? – Jagang hangja arról árulkodott, hogy szórakoztatja a kérdés. – Hát nem érted? Egyáltalán nincs benne kockázat. Egyik esetben sincs veszteni valónk. Aydindrilt mindenképpen megszerezzük. Ezáltal pedig áttörünk a Középföldön, és így kettéhasítjuk az egész Újvilágot. Áttörés és hódítás a győzelem útja.
Sebastian lenyalta a vért a kése pengéjéről.
– Kegyelmes uram, te jobban ismered a taktikáját, mint én, s jobban megjósolhatod, mi lesz a következő lépése. De, amint azt te is mondtad, az Inkvizítor Anya akár úgy dönt, hogy az embereivel marad, akár sorsukra hagyja őket, Aydindril városa a miénk lesz, s vele a Középföld feletti uralom székhelye.
A Császár tekintete a semmibe meredt.
– Az a szuka megölte több százezer emberemet. Mindig sikerült egy lépéssel előttem maradnia, kicsúsznia a markomból, de mindez idő alatt egy fal felé hátrált – ez az a fal. – Hideg dühvel nézett fel. – Adja a Teremtő, hogy elkapjam végre. – Öklének bütykei fehérek voltak, ahogy kését szorította, hangja: halálos eskü.
– Elkapom és leszámolok vele. Személyesen.
Sebastian felmérte a Császár sötét szemeiből sugárzó tekintetet.
– Akkor talán közel vagyunk a végső győzelemhez – legalábbis a Középföldön. Ha a Középföldet meghódítjuk, D'Hara sorsa megpecsételődik. – Kését felfelé tartotta. – És ha az Inkvizítor Anya ott van, könnyen lehet, hogy ott van a Rahl Nagyúr is.
Jennsen az elméjén átcikázó kusza gondolatokkal Sebastianról a Császárra nézett.
– Úgy érted, a férje, a Rahl Nagyúr is ott van?
Jagang lidérctekintete a lány felé fordult, amint gonosz vigyorral felelte:
– Pontosan, kedvesem.
– Jennsen hátán végigfutott a hideg a Császár gyilkos tekintetét látva. Hálás volt a jó szellemeknek, hogy ennek az embernek az oldalán állt, s nem az ellenségeién. Mégis, közölnie kellett a létfontosságú információt, melyet Tom osztott meg vele. Gyötrő érzés hasított belé, azt kívánta, bárcsak Tom helyett valaki más erősítette volna meg neki, de Sebastian volt az, aki valójában először közölte vele.
– A Rahl Nagyúr biztos nincs Aydindrilben. – Mindkét férfi rámeredt. – A Rahl Nagyúr lenn van messze délen.
– Jagang összevonta szemöldökét. – Délen? Hogy érted ezt?
– Az Óvilágban van.
– Biztos vagy benne? – kérdezte Sebastian.
Jennsen zavartan nézett rá. – Te magad mondtad, hogy seregével inváziót indított az Óvilágba.
Sebastian arcán elmélkedés tükröződött.
– Igen, persze Jenn, de azokat a jelentéseket jóval azelőtt hallottam, hogy találkoztam volna veled – jóval azelőtt, hogy elhagytam a katonáinkat. Ez igen régen volt.
– De én tudom, hogy a Rahl Nagyúr azután is az Óvilágban volt.
– Hogy érted ezt? – kérdezte Jagang fenyegető morgással.
Jennsen a torkát köszörülte.
– A kötelék. D'Hara népe érzi a kötést a Rahl Nagyúrral.
– És te is érzed ezt a kötést?
– Nos, nem. Épp csak nem elég erős bennem. De amikor Sebastiannal a Népek Palotájában voltunk, találkoztam emberekkel, akik azt mondták, a Rahl Nagyúr messze délen van, az Óvilágban.
A Császár alaposan fontolóra vette Jennsen szavait, s közben rápillantott a nőre, aki szárított gyümölccsel, édességekkel és diófélékkel megrakott fatállal érkezett. Egy távoli kisebb asztalnál tevékenykedett, nyilvánvalóan nem akart közelebb jönni és zavarni a Császárt és vendégeit.
– De Jenn, ezt te a múlt télen hallottad, amikor a Palotánál voltunk. Azóta hallottad, hogy valaki, akiben él a kötelék megerősítette volna?
Jennsen a fejét rázta.
– Azt hiszem nem.
– Ha az Inkvizítor Anya Aydindrilben szándékozik felállni ellenünk – mondta Sebastian elgondolkodva –, akkor lehetséges, hogy azóta, amióta utoljára hallottuk Rahl Nagyúrról a jelentést, hogy délen van, már északra jött s az Inkvizítor Anya mellett áll.
Jagang egészen előrehajolt az előtte fekvő véres hús fölé.
– Ez rájuk vall. A velejükig gonoszak. Mostanra már elég régóta van velük dolgom ahhoz, hogy tapasztalatból tudjam, ha bármi módot találnak arra, hogy együtt lehessenek, együtt lesznek, még ha ezt csak a halálukban tehetik is meg.
A sejtéstől Jennsen megszédült.
– Akkor...talán őt is elkaphatjuk – suttogta Jennsen szinte csak magának. – Talán elkaphatjuk Richard Rahlt is. A rémálomnak talán közel a vége. Ez lehet a győzelem előestéje mindannyiunk számára.
Jagang hátradőlt, ujjaival az asztalon dobolt, s egyikükről a másikra nézett.
– Míg nehéz elhinnem, hogy Richard Rahl szintén ott lenne, abból, amit róla tudok, könnyen lehet, úgy dönt, hogy inkább az Inkvizítor Anya mellé áll és vele együtt veszít, mint életben marad csak, hogy lássa, amint véres cafatonként minden kicsúszik a markaiból.
Jennsen váratlanul fájdalmat érzett a gondolatra, hogy azok ketten egymás mellett állnak a vég közeledtével. A Rahl Nagyúrra egyáltalán nem volt jellemző, hogy törődjön egy nővel, s még kevésbé az, hogy mellé álljon, amikor a hazájáért és az életéért folytatott háborúban vesztésre áll. A Rahl Nagyúr sokkal inkább törődne azzal, hogy megvédje saját életét és földjét.
Mégis, a gondolat, hogy ily közel van, túlságosan is gyötrő volt ahhoz, hogy elvesse, s ereiben a vér száguldozni kezdett.
– Ha valóban ilyen közel lenne, nem lenne szükségem a Fény Nővéreinek segítségére. Nem lenne szükségem varázslatra. Csak egy kicsit közelebb kellene kerülnöm hozzá, s veled kellene legyek, amikor a városra támadsz.
Jagang arcán ismét megjelent ádáz, zord mosolya.
– Velem fogsz lovagolni, eljuttatlak az Inkvizítorok Palotájába. – Bütykei ismét kifehéredtek késének markolata körül. – Mindkettőt holtan akarom. Az Inkvizítor Anyával személyesen végzek. Engedélyt adok, hogy te lehetsz az, aki kését Richard Dahlba döfheti.
Jennsen érzelmei szélsőségek között ingáztak: szédítő lelkesültséget érzett, hogy ily közel került a tetthez, majd émelyítő rémületet. Egy pillanatra, kételkedett benne, hogy valóban végre tudna hajtani egy ilyen rettenetes, hidegvérű cselekedetet.
Jennsen!
De azután eszébe jutott az anyja, amint egy vértócsában fekszik, s elvérzik otthonuk padlóján azoktól a szörnyű szaggató, szúrt sebektől. Levágott karja nem messze tőle, s a ház tele Rahl Nagyúr brutális embereivel, akik fölé magasodva körülötte állnak. Jennsen emlékezett anyja szemeire, amint ott feküdt haldokolva. Emlékezett, mennyire tehetetlennek érezte magát, ahogy anyja élete elszállt. Iszonyata élénkebb volt, mint valaha. A benne tomboló düh jobban izzott, mint valaha. Jennsen sóvárgott, hogy szörnyűséges bátyja szívébe márthassa kését.
Csak ennyit akart.
A jogos düh perzselő ködében, amint látta magát késével lecsapni Richard Rahl mellkasára, csak távolról hallotta Jagang szavait.
– De miért akarod megölni a bátyádat? Mi az indítékod, mi a célod?
– Grushdeva – sziszegte.
Jennsen hallotta, amint a háta mögött egy üvegváza a padlóra hullik és darabokra törik. A zaj hatására visszazuhant oda, ahol volt.
A Császár rosszallón ránézett a nőre, aki az árnyékban állt. Barna szemeivel Jennsenre meredt. – Elnézést kérek Perdita Nővér ügyetlensége miatt – mondta Jagang, metsző tekintetét még mindig a nőn tartva.
– Bocsásson meg Kegyelmed – mondta a nő a sötét szürke ruhában, amint kihátrált a faliszőnyegek között mindvégig meghajolva.
A Császár szigorú tekintete ismét Jennsen felé fordult.
– Mit mondtál?
Jennsennek a leghalványabb fogalma sem volt róla. Tudta, hogy mondott valamit, de nem volt bizonyos benne, hogy mit. Azt gondolta, hogy talán gyásza csomót kötött nyelvére, amikor válaszolni készült. Bánata visszatért, akár egy nagy, nyomasztó teher a vállain.
– Kegyelmes uram – mondta Jennsen kihűlt vacsorájára meredve –, az apám, Darken Rahl, egész életemben üldözött, hogy megöljön, mert én voltam az ő Tehetséggel nem bíró utóda. Amikor Richard Rahl megölte őt és átvette a hatalmat D'Hara felett, az apja helyébe lépett, s ennek része volt, hogy meggyilkolja Tehetséggel nem bíró testvéreit. Ezt a feladatot azonban még az apjánál is nagyon kegyetlenséggel próbálta meg végrehajtani. – Jennsen könnybe lábadt szemekkel nézett fel.
– Éppen miután találkoztam Sebastiannal, a bátyám emberei utolértek bennünket. Brutálisan meggyilkolták az anyámat. Ha nem lett volna ott Sebastian, velem is végeztek volna. Sebastian megmentette az életemet. Azért akarom megölni Richard Rahlt, mert ha nem ölöm meg, soha nem lehetek szabad. Mindig embereket fog küldeni, hogy vadásszanak rám. Azonkívül, hogy megmentette az életemet, Sebastian segített abban is, hogy ezt belássam. Talán még ennél is fontosabb, hogy meg kell torolnom anyám meggyilkolását, ha valaha is békére akarok lelni.
– Célunk embertársaink jóléte. A történeted elszomorít, s éppen ez az oka annak, hogy harcolunk a mágia mételyének megsemmisítéséért. – A Császár tekintetét végül Sebastianra vetette.
– Büszke vagyok rád, amiért segítettél ennek a remek, ifjú nőnek.
Sebastian elkedvetlenedett. Jennsen tudta, a férfi kínosan érezte magát a dicséret súlya alatt. Azt kívánta, bárcsak tudna büszkeséget érezni a Császár jelenlétében, tettei, fontossága és szellemi képességei miatt.
A férfi az ételmaradékaira fektette kését.
– Csak a munkámat végzem, Kegyelmes uram.
– Nos – mondta Jagang ajkán bátorító mosollyal. – Örülök, hogy időben visszatértél, hogy láthasd stratégiád beteljesedését.
Sebastian hátradőlt egy korsó sört dajkálva. – Nem akarod megvárni Narev Testvért? Nem kellene itt lennie, hogy tanúja legyen, ha ez bizonyul majd az utolsó csapásnak?
Jagang egyik vastag ujjával egy olívabogyót terelt kis körben az asztalon. Eltelt egy idő, mire csendesen, anélkül, hogy felnézett volna beszélni kezdett.
– Nem hallottam Narev Testvérről, amióta Altur'Rang elesett.
Sebastian előredőlt s az asztalnak támaszkodott.
– Micsoda? Altur'Rang elesett? Hogy érted ezt, Kegyelmes uram? Hogyan? Mikor?
Jennsen tudta, hogy Altur'Rang volt a császár otthona, a város ahonnan származott. Sebastian már mesélte, hogy Narev Testvér és a Rend Testvérisége ott voltak, az emberiség reményének abban a nagyszerű, ragyogó városában. Egy nagy palotát építettek volna hódolatul a Teremtőnek, s szimbólumként, mely megszilárdítja az Óvilág egységét.
– Nemrégen kaptam jelentéseket, melyek szerint ellenséges erők elárasztották a várost. Altur'Rang nagyon messze van, s elvágták. Részben a tél miatt a jelentések csak nagyon hosszú idő alatt értek el hozzám. Várom a híreket. A sorsnak e szerencsétlen fordulatát tekintve, nem hiszem, hogy bölcs lenne Narev Testvérre várni, amíg ide ér. El lesz foglalva azzal, hogy visszaverje a behatolókat. Ha az Inkvizítor Anya és Richard Rahl Aydindrilben vannak, nem szabad várnunk, gyorsan vissza kell vágnunk, méghozzá megsemmisítő erővel.
Jennsen együttérzése jeléül kezét Sebastian karjára fektette.
– Ez lehetett az, amiről beszéltél nekem. Amikor először találkoztunk, s te mesélted, hogy Rahl Nagyúr betört a szülőföldedre. Altur'Rang lehetett az, ami kellett neki.
Sebastian rámeredt.
– Lehet, hogy nincs Aydindrilben. Kiderülhet, Jenn, hogy még mindig lenn van délen, az Óvilágban. Ezt észben kell tartanod. Nem akarom, hogy minden reményedet felkeltsd, csak hogy azután mindent elveszíts.
– Remélem itt van, és végre valahára bevégezhetjük, de, mint azt Őméltósága mondta az Aydindrilbe való bevonulásról, nincs vesztenivalónk. Nem számítottam arra, hogy itt lesz. Ha nem találjuk meg Aydindrilben, még mindig segíthetek abban, amiért elsősorban idehoztál.
– És milyen természetű ez a segítség? – kérdezte Jagang.
Sebastian felelt Jennsen helyett.
– Azt mondtam, hogy a Nővérek talán tudnak neki segíteni egy varázslattal, hogy túljuthasson Rahl Nagyúr minden védelmén, elég közel ahhoz, hogy cselekedni tudjon.
– Így vagy úgy, ha Aydindrilben van, el fogod kapni. – Jagang felkapta az olívabogyót, melyet addig körbegörgetett és bedobta a szájába. – Ha nincs itt, akkor rendelkezésedre állnak a varázslónők. Bármiféle segítségre is van szükséged a Nővérektől, megkapod. Csak kérned kell, s ők megadják, a szavamat adom rá. – Hollófekete szemei halálosan komolyan csillogtak.
Odakinn vihar tombolt. Az eső felélénkült. Villámok vibráltak az éjben a sátrat kívülről megvilágítva kísérteties fénnyel, melytől a gyertyafény minden egyes villámcsapás után egyre sötétebb lett, szinte teljes sötétségben hagyva őket, s így várták a sorozatos mennydörgéseket.
– Csak azért van szükségem rájuk, hogy varázslatot bocsássanak az őt védelmezők eltérítésére, hogy elég közel kerülhessek hozzá – mondta Jennsen, miután a mennydörgés elhalt. Előhúzta kését a tokjából, s feltartotta, hogy megtekinthesse az ezüst markolatába vésett ékes „R" betűt. – Akkor a késemmel átdöfhetem gonosz szívét. Ez a kés a saját kése. Sebastian elmagyarázta, mennyire fontos, hogy az ellenség szívéhez legközelebb álló dolgot használjuk, amikor visszavágunk neki.
– Sebastian bölcsen szólt. Ez a mi módszerünk, s ezért fogunk, a Teremtő vezérletével, győzedelmeskedni. Imádkozunk, hogy végre elkapjuk mindkettőt és bevégezhetjük, hogy a mágia veszedelmének végre véget vethetünk, hogy az emberiség végre békében élhet a Teremtő szándéka szerint.
Jennsen és Sebastian bólintottak az ima hallatán.
– Ha elkapjuk őket Aydindrilben – mondta Jagang tekintetét Jennsenébe fúrva, – megígérem, hogy te leszel az, aki átdöfheti a szívét, hogy anyád végül békében pihenhessen.
– Köszönöm – suttogta hálásan Jennsen.
Jagang nem kérdezte, hogyan lenne képes végrehajtani egy ilyen feladatot. Talán a meggyőződés Jennsen hangjában elárulta a tényt, hogy többel rendelkezik, mint amiről a Császár tud – hogy van néhány különleges előnye, mely képessé teszik őt, hogy végrehajtson ilyesféle cselekedetet.
És valóban volt, amit sem a Császár, sem Sebastian nem tudtak.
Jennsen hosszasan és szilárdan gondolkodott erről. A sok és különféle tényezőt összegezte. Egész életét e problémán való elmélkedésnek szentelte. A múltban azonban gondolatai akörül forogtak, hogy mennyire elképzelhetetlen mindez, hogy csupán idő kérdése, és Rahl Nagyúr elkapja őt, hogy kezdetét vegye az igazi rémálom.
Állandóan erre a problémára összpontosított.
Most, amióta találkozott Sebastiannal és az anyja meghalt, az események lélegzetelállító tempóban felgyorsultak. Ám ezek az események apránként mindig hozzáadtak valamit ahhoz, hogy megérthesse a nagyobb képet. Kérdések kezdtek válaszra lelni. Olyan válaszokra, melyek most, visszatekintve, oly egyszerűnek tűntek. Szinte azt érezte, hogy lelke legmélyén biztosan tudta egész idő alatt.
Most már a figyelmének fókusza a problémáról kezdett a megoldáson való gondolkodás felé fordulni.
Jennsen sokat tanult Altheától, mint az bebizonyosodott. Annál is többet, mint amiről a varázslónő tudta, hogy felfed. Egy Althea hatalmával bíró varázslónő nem került volna csapdába oly sok évig, hacsak nem igaz, amit a mocsárban leledző fenevadakról mondott. A kígyó az más eset volt. Fridrich mondta, hogy a kígyó, az csak egy kígyó
A fenevadak azonban mágikusak voltak.
Azok a fenevadak még egy Althea hatalmú varázslónőt is börtönükbe zárva tudtak tartani. Friedrich azt mondta, hogy senki, még ő sem tudna a hátsó úton bejönni. Tom szintén azt mondta, hogy még sohasem hallott senkiről, aki a hátsó úton ment volna be és visszatért volna, hogy mesélhessen róla. Senki sem használta a rétet sem a mocsárból kijövő lények miatt. Azok a lények a mocsárban valódiak voltak és halálosak. Egy kivételével minden tény következetesen ezt támogatta.
Jennsen bement és kijött anélkül, hogy bármi akárcsak megközelítette volna, nemhogy megtámadta vagy kárt tett volna benne. Nem látott semmiféle vadállatot, melyet a Tehetség anyagából teremtettek volna. Ez volt az egyetlen darab, amely nem illett bele a képbe akkor. Most már viszont beleillett.
Voltak egyéb jelzések is, mint például, amikor a Népek palotájában Jennsen megérintette Nyda Agieljét anélkül, hogy az kárt tett volna benne. Sebastiannak és Lerner kapitánynak bizonyosan ártott. Nyda megdöbbent. Azt mondta, hogy még Rahl Nagyúr sem volt védett az Agielek érintésétől. Jennsen azonban igen.
Ezenkívül Jennsen képes volt Nyda szándékát megváltoztatni, hogy segítsen neki, ahelyett, hogy, mint az teljesen jogában állt, megállítsa ezt az idegent, akinek nem árthat az Agiel ereje, megállítsa a nőt, aki oly sok megválaszolatlan kérdéssel hozakodott elő, amíg minden el nem rendeződik és megerősítésre nem talál. Még amikor Nathan Rahl próbálta volna meg megállítani őt, Jennsen akkor is képes volt Nydát rávenni, hogy megvédje őt – egy Tehetséggel bíró Rahltól. Jennsen most már tudta, hogy az több volt, mint egy jó blöff. A blöff volt talán a mag, de sokkal több volt köré csomagolva.
Mindezen dolgok és egyebek, melyek az Aydindrilbe tartó hosszú és nehéz úton történtek, végre összeálltak. Így hát Jennsen végül látta egyedi létezésének valódi nagyságát, s azt, hogy miért neki kell végeznie Richard Rahllal.
Jennsen megértette, hogy ő volt az egyetlen, aki képes megtenni – arra született, hogy megtegye –, mert egy legfontosabb, kritikus és sarkalatos módon... legyőzhetetlen volt.
Most már tudta, hogy mindig is legyőzhetetlen volt.

5. FEJEZET

Jennsen haját fagyos, heves szél borzolta. Rozsdás hátáról bámulta a távoli lejtőt megkoronázó Inkvizítorok Palotájának pompáját. Sebastian mellette ült a nyugtalan Pete-en. Jagang Császár az utat kapáló pompás foltos szürke csődörén Sebastian másik oldalán várakozott. Tisztek és tanácsadók csoportja zsúfolódott a közelben, de ők csendben voltak. Jagang vészjósló tekintetét a palotára szegezte. Sötét, fenyegető alakzatok, akár egy kitörni készülő vihar, sodródtak keresztül fekete szemének tükrén.

Az előrenyomulás Aydindrilbe eleddig olyan volt, amilyenre senki sem számított: mindenki feszültté és ingerültté vált tőle.
Hátrébb a Fény Nővéreinek egy kontingense sorakozott, magukba zárkóztak, nyilvánvalóan a mágia ügyeire koncentráltak. Bár mindezidáig egyik Nővérnek sem volt lehetősége beszélni Jennsennel, mindannyian intenzíven tudatában voltak jelenlétének, s szemmel tartották őt. Mégis többen közülük ellovagoltak különféle irányokba, amint a Császár a Birodalmi Rend lovasságának különítményét vezette sötét áradásként farmokon, utakon és dombokon keresztül, lakóépületek és istállók körül, állandóan felfelé törve az utakon majd az épületek körül, beszivárogva Aydindril legkülső peremvidékére. A nagyváros most előttük terült el, hallgatagon és nyugodtan.
Előző éjjel Sebastian nyugtalanul, fel-felébredve aludt. Jennsen ezt tudta, mert egy ilyen hatalmas jelentőségű csata előestéjén ő alig tudott aludni. Mégis, a gondolattól, hogy végül majd képes lesz használni az övére erősített tokban nyugvó kést, Jennsen teljesen éber volt. A Nővérek mögött a Birodalmi Rend elit lovasságának több mint negyvenezer katonája várakozott készen tartott lándzsákkal és dárdákkal vagy kezükben bárdokkal és kardokkal. Mindegyik bal orrlyukában gyűrűt viselt. Míg többségük szakállat viselt, és néhánynak hosszú, sötét zsíros haja volt, jó néhány közülük borotválta a fejét, nyilvánvalóan Jagang császár iránti lojalitása nyílt kifejezéseként. Mindannyian pattanásig feszült felhúzott rugók voltak, pusztítók, készen arra, hogy viharos rohamot intézzenek a város ellen.
Azonkívül, hogy a lovasság elit tagjai voltak, bizalmi tisztek vagy a Fény Nővérei, Jennsenen és Sebastianon kívül mindegyikük rendelkezett egy lényeges tulajdonsággal: látásból ismerték az Inkvizítor Anyát. Abból, amit Jennsen ki tudott hámozni, az Inkvizítor Anya rajtaütéseket vezetett a Rend táborai ellen. Jelen volt olyan csatákban, ahol számos katona, s a Nővérek látták. Akiket kiválasztottak arra, hogy Aydindrilbe lovagoljanak a Császárral, mindnek ismernie kellett látásból az Inkvizítor Anyát. Jagang nem akarta, hogy kicsússzon a kelepcéjéből a tömegben elrejtőzve vagy magát egyszerű mosónőnek álcázva. Ezek az aggodalmak köddé váltak annak fényében, amit eleddig tapasztaltak.
Nem csak a széltől, hanem a katonák szeméből sugárzó sóvárgó csatavágytól megborzongva, Jennsen szorosan megmarkolta nyergének szarvát kísérletképpen, hogy lecsillapítsa kezeinek remegését.
Jennsen!
Aznap reggel már századszorra ellenőrizte, hogy kése könnyedén mozog-e tokjában. Miután megnyugodott, visszanyomta a kést, s elégedetten érezte a fémes kattanást, amint az a helyére került. Ott volt a hadsereggel, mert része volt mindennek, s mert volt egy elvégzendő feladata.
Add fel!
Arra gondolt, milyen ironikus, hogy ez ugyanaz a kés, melyet a Rahl Nagyúr adott egy emberének, akit az ő megölésére küldött. S most ugyanezt a kést hozza magával, egy tárgyat, mely közel áll a Rahl Nagyúrhoz, hogy legyőzze őt vele.
Jennsen végre nem az űzött vad volt, hanem a vadász.
Amikor érezte, hogy bátorsága meginog, csak anyjára kellet gondolnia vagy Altheára és Friedrichre vagy Althea nővérére, vagy saját ismeretlen féltestvérére a Raug'Moss gyógyítóra, Drefanra. Oly sok élet ment tönkre vagy veszett el a Rahl Ház miatt, a Rahl Nagyurak miatt – először az apja Darken Rahl, s most Jennsen féltestvére, Richard Rahl miatt.
Add fel az akaratod! Add át a testedet!
– Hagyj engem! – csattant fel, mérgesen amiatt, hogy a Hang nem hagyja békén, és oly gyakran ismételnie kell ezt, amikor fontos dolgokon jár az esze.
Sebastian rosszallón tekintett rá.
– Mi az?
Bosszankodva, hogy ezúttal akaratlanul is hangosan mondta, Jennsen egyszerűen megrázta fejét, jelezve, hogy semmi. Visszatért saját gondolataihoz. Figyelte az előttük elterülő várost, tanulmányozva a szorosan egymás mellé épült házak, utcák és sikátorok impozáns labirintusát. Csupán egyetlen dolog hiányzott a városból, s ez mindenkit feszültté és izgatottá tett.
Jennsen a szeme sarkából látta, hogy a Nővérek egymás között suttognak. Mindannyian, egyet kivéve: Perdita Nővért, a szürke ruhás, őszülő-fekete, lazán hátrakötött hajú nőt. Amikor szemeik találkoztak, a nő mosolygott az ő mindent tudó, önelégült módján, mellyel, úgy tűnt, képes egyenesen Jennsen lelkébe nézni. Jennsen úgy gondolta, hogy a nő mosolyát talán félreértelmezte, ezért fejét kissé meghajtotta köszönetképpen és minden mosolyát összeszedve mosolygott, majd elfordult.
Mindenki mással egyetemben Jennsen is a távoli palotát figyelte a városra néző dombon. Nehéz volt nem nézni rá, ahogy ott tündöklött a hegyek alkotta szürke falak előtt, mint hó a palatáblán. Az épület homlokzatán magas ablakok látszottak a tornyosuló aranysisakos fehér márványoszlopok között. A hátsó rész felé haladva, középen, ablakok alkotta övvel egy kupola alakú tető emelkedett tisztán láthatóan a magas falak között. Jennsennek nehezére esett összeegyeztetnie a gyönyörű épület pompáját az Inkvizítor Anya gonosz hatalmával. A Varázslók Tornyának baljóslatú jelenése, magasan fenn egy hegyen a palota mögött, úgy tűnt, sokkal jobban illene az Inkvizítor Anyához. Jennsen észrevette, hogy senki sem nézett szívesen arra a rontást árasztó helyre. Szemeiket gyorsan olyan látvány felé fordították, melyek nem gyengítették elszántságukat.
A rájuk letekintő Torony hatalmasabb volt, mint bármely emberi alkotás, amit Jennsen valaha látott, kivéve a Népek Palotáját D'Harában. Rojtos felhők úsztak el a sötét köves külső falak mellett, melyek elképesztően magasra törtek. E gőgös falak mögött a Torony maga csipkés oromzatok, bástyák, lőrésekkel szaggatott falak, csúcsos és sima tornyok gyűjteménye volt, melyeket hidak és átjárók kötöttek össze. Jennsen azelőtt sohasem képzelte volna, hogy valami, amit kőből építettek, ennyire élőn fenyegető lehetne.
A csendben Jennsen tekintete vigaszt keresett Sebastian fehér tüskéiben, értelmes szemeiben, arcának ismerős kontúrjában. Szép vonásai megnyugtatóan hatottak rá, még akkor is, amikor Sebastian nem felé nézett. Melyik nő nem érezné magát nagy becsben egy ilyen férfi szerelmét bírva? Ha ő nem lett volna vele az anyja halála óta, Jennsen nem tudta, mihez kezdett és hogyan boldogult volna.
Sebastian köpönyegét hátravetve viselte, hogy fegyvereinek egy része szabadon legyen. A látványt a sokat tapasztaltak nyugalmával szemlélte. Jennsen azt kívánta, bárcsak ő is képes lenne ilyen nyugalmat érezni. Váratlanul megrémítette, amikor fontolóra vette, hogy Sebastiannak használnia kell majd azokat a fegyvereket, s esetleg az életéért kell majd harcolnia.
– Mit gondolsz? – suttogta, ahogy közelebb hajolt Sebastianhoz. – Mit jelenthet ez?
Feleletképpen Sebastian röviden megrázta a fejét, s szigorúan Jennsenre pillantott. Nem akarta megbeszélni vele. A kurta gesztus a nő számára jelezte, hogy csendben kellene lennie. A mögötte sorakozó több tízezer férfi hallgatásából persze tudta, hogy csendben kellene lennie, ám szorongása belsejét csomóba kötötte. Csupán egy apró jelet akart kapni bátorításként, ehelyett azonban a férfi nyersen letorkolta, s ez visszavetette őt, egy kis senkinek érezte magát tőle.
Jennsen tudta, hogy fontos dolgok járnak Sebastian eszében, de e rideg visszautasítás mégis pofonként érte. Különösen az elmúlt éjszaka után, amikor Sebastian olyan kétségbeesetten akarta, hogy kényeztesse, olyan szenvedélyesen akarta őt, mint még soha. Megértette. Nem tért ki előle, bár kínosnak találta, hogy nem voltak egyedül, hanem őrök álltak odakinn, akik, gyanította, mindent hallhattak.
Természetesen tudta, hogy ez nem a megfelelő hely és idő ahhoz, hogy vigaszra leljen tőle, hiszen a harc küszöbén álltak. Mégis fájt.
A méltóságteljes, kifejlett juharfák csupasz ágai között zúgó szél hangján keresztül galoppozó paták zajára lett figyelmes. Minden szem a hang irányába fordult, s szakállas, hosszú hajú férfiakat láttak, szőrme és irha lobogott utánuk, ahogy lovaik marjára hajolva bevágtáztak a jobboldali útról. Jennsen felismerte őket a vezér ló foltos-tarka, fehér színezetéről. Egyike volt a felderítő osztagoknak, melyeket a Császár küldött előre órákkal azelőtt. Nyugatra, a távolban az osztag párja közeledett éppen ellenkező irányból, Ők azonban még csak apró pettyeknek látszottak. A messzi előhegységből lovagoltak lefelé és kifelé.
Amikor a lovasok első csoportja beviharzott a Császár és tanácsadói elé, Jennsen köpenye szélével eltakarta arcát, hogy a porfelhőtől előtörő köhögést elfojtsa.
A lovasokat vezető tagbaszakadt férfi foltos lovával leírt egy kört. Hajának zsíros rostjai csapdostak, akár lovának fehér farka.
– Semmi, Kegyelmes uram.
Jagang, akin látszott borzalmas hangulata, s hogy türelme fogytán van, testsúlyát áthelyezte a nyeregben. – Semmi.
– Igen, Kegyelmes uram, semmi. Sehol semmi jele csapatoknak keleten, sem a város túlsó végén, sem pedig felfelé a hegy lejtőin. Semmi. Az utak, az ösvények mind elhagyatottak. Se emberek, se lábnyomok, se lótrágya, se szekerek keréknyomai... semmi. Semmi jelét nem találtuk, hogy valaki járt volna erre már egy jó ideje.
A férfi részletes beszámolóval folytatta, hogy merre keresgéltek eredmény nélkül, amikor a másik csoport is bedübörgött nyugatról. Lovaik tajtékzottak az erős izgalomtól.
– Senki! – kiáltotta a legelöl érkező férfi, a kantárt megrántva s lovának fejét felemelve. A ló kemény hajtástól felajzott és tág szemekkel, lebegő orrlyukakkal, körbefordulva állt meg a Császár előtt. – Kegyelmes uram, nincsenek csapatok, s senki más nyugaton.
Jagang metszőn az Inkvizítorok Palotájára meredt.
– S mi a helyzet az a Toronyhoz vezető úttal? – kérdezte csendes morgással. – Vagy azt akarjátok mondani, hogy a felderítőimet és őrjárataimat az eltűnt emberek szellemei ejtették csapdába!
Az izmos férfi testén irharétegeket viselt, s olyan vadnak látszott, amilyet Jennsen még sohasem látott. Felső fogai hiányoztak, s ez csak fokozta megjelenésének kegyetlenségét. Óvatos pillantást vetett a Varázslók Tornyához a városból felvezető széles szalagként tekergő útra. Visszafordult a Császár felé.
– Kegyelmes uram, nem voltak nyomok a Toronyhoz vezető úton sem.
– Felmentetek s ellenőriztétek egészen a Toronyig? – kérdezte, sötét szemei a férfira szegeződtek.
Jagang fenyegető tekintetének tüzében a férfi nyelt egyet.
– Van egy kőhíd, nem messze a csúcstól, mely egy szakadék felett ível át. Addig mentünk, Kegyelmes uram, de nem láttunk senkit, még nyomokat sem. A kapurostély le volt engedve. Mögötte a Toronyban nem volt életnek jele.
– Az semmit nem jelent – gúnyolódott egy nő nem sokkal mögöttük.
Jennsen Sebastiannal, a tanácsadók többségével, a tisztekkel és Jaganggal egyetemben megfordult, s a nőre néztek. Perdita Nővér volt, aki szólt. Legalább sikerült felsőbbrendű, öntelt arckifejezését nagyrészt lepleznie, amint mindenki rámeredt.
– Az semmit nem jelent – ismételte meg. – Én mondom, Kegyelmes uram, nekem nem tetszik ez a dolog. Valami nincs rendben.
– Valami? Mégis mi az? – kérdezte Jagang halk és goromba hangon.
Perdita Nővér kivált a Fény Nővéreinek több tucatnyi tagból álló társaságából, s lovával előresétált, hogy a Császárral bizalmasabb közelségben beszélhessen.
– Kegyelmes uram – mondta, csak miután közel került hozzá
–, történt már meg veled, hogy besétáltál egy erdőbe, s azt vetted észre, hogy nincsenek zajok, pedig kellene, hogy legyenek? Hogy az erdő hirtelen elhallgatott?
Jennsennel már megtörtént. Meglepődött, milyen pontosan írta le a Nővér a különös, nyugtalanító érzést, mely birtokába kerítette – a végzet baljós előjeleként, mégis határozott ok nélkül –, s felborzolta tarkóján a finom szőrszálakat, amikor a szabad ég alatt takarójába burkolva már majdnem elaludt, s egyszerre mint egy vezényszóra az összes rovar elhallgatott.
Jagang Perdita Nővérre meredt.
– Amikor én besétálok egy erdőbe vagy bárhová, az mindig elcsendesedik.
A Nővér nem vitatkozott, hanem egyszerűen újrakezdte.
– Kegyelmes uram! Hosszú ideje és keményen harcoltunk ezekkel az emberekkel. Azok közülünk, akik Tehetséggel bírnak, ismerik a mágikus trükköket. Tudjuk, mikor használják a Tehetségüket. Megtanultuk felismerni, ha mágiával éltek a csapdák állításához, még ha azok a csapdák maguk nem is mágikusak. De ez itt más. Valami nincs rendben.
– Még mindig nem mondtad el, mi az! – mondta Jagang hangjában visszafogott, türelmetlen ingerlékenységgel, mint akinek nincs ideje olyasvalakire, aki nem tér rá a lényegre.
A nő, észrevéve a császár bosszúságát, fejet hajtott.
– Kegyelmes uram, elmondanám, ha tudnám. Az a kötelességem, hogy tanácsot adjak arról, amit tudok. Nem észleltünk semmiféle működő mágiát – semmilyet. Nem érzékelünk csapdát, melynek valaha köze lett volna a Tehetséghez. Ez a tudat azonban nem nyugtatja meg lelkemet. Valami nincs rendben. Figyelmeztettelek most, bár beismerem, aggodalmamnak nem tudom okát. Kutasd át gondolataimat, s látni fogod, igazat beszélek.
Jennsennek fogalma sem volt, mit értett ezalatt a Nővér, de miután egy pillanatig mereven nézte őt, Jagang láthatólag lehiggadt. Elutasítóan morogta, miközben újra a palota felé tekintett:
– Azt hiszem, Nővér, csak ideges vagy a hosszú és tétlen tél után. Mint mondtad, ismerik a mágikus trükköket, s ezért, ha ez valódi lenne, te és a Nővéreid azt tudnák, s tudnátok az okot is.
– Nem vagyok benne biztos, hogy ez igaz – nyomatékosította a Perdita Nővér. Rövid aggodalmas pillantást vetett a Varázslók Tornyára.
– Kegyelmes uram, sokat tudunk a mágiáról. De a Torony több ezer éves. Mivel az Óvilágból származik, az a hely a tapasztalataimon kívül esik. Szinte semmit sem tudok a mágia azon különleges fajtájáról, melyet valószínűleg ott tartanak, kivéve, hogy bármilyen mágia is az, kivételesen veszélyes. Az a Torony egyik célja, hogy őrizet alatt tartsa az olyan dolgokat.
– Ezért akarom a Tornyot elfoglalni – vágott vissza Jagang. – Azokat a veszedelmes dolgokat nem szabad az ellenség kezében hagyni, hogy velük később halált mérjenek ránk.
Perdita Nővér ujjai begyével megdörzsölte összeráncolt homlokát.
– A Torony erős védelem alatt áll. Nem tudom megmondani, hogyan működik. Az őröket varázslók, s nem varázslónők állították. Az ilyen őröket könnyen felügyelet nélkül hagyhatták – nincs szükség arra, hogy katonákat is állítsanak melléjük. Az ilyen őröket az egyszerű behatolás is aktiválhatja, bármely közönséges, mágia nélküli csapda. Az ilyen őrök óvatosak lehetnek, de éppen ennyire valószínű, hogy halálosak is. Még ha a hely elhagyatott is, azok az őrök megölhetnek bárkit, aki megpróbál közel kerülni, nem beszélve arról, ha el akarja foglalni a helyet. Az ilyen védelmi intézkedések időtlenek, erejük nem csökken. Éppen olyan hatékonyak, ha egy hónapja vannak ott, mint ha egy évezred óta. A kísérlet, hogy elfoglaljunk egy ily módon őrzött helyet, ránk mérheti azt a halált, melyet el akarunk kerülni.
Jagang figyelt, majd bólintott.
– Mégis, meg kell szabadulnunk azoktól az őröktől, hogy megszerezhessük a Tornyot.
Perdita Nővér a válla felett a sötét kövekből emelt Toronyra pillantott mely ott magasodott a hegy tetején, majd újra beszélni kezdett. – Kegyelmes uram, mint azt gyakran megpróbáltam elmagyarázni, képességeink foka és együttes erőnk nem jelentik azt, hogy meg tudunk szabadulni azoktól az őröktől vagy le tudjuk őket győzni. Ez a két dolog nem közvetlenül függ össze. Egy medve, bármily erős is, nem tudja felnyitni egy pénzszekrény zárját. Nem szükségképpen az erő a kulcs ezekben az esetekben. Azt mondom hát Kegyelmességednek, hogy nekem ez nem tetszik, valami nincs rendben.
– Ezzel csak azt mondtad, hogy félsz. Mind közül, akik varázserővel bírnak, a Nővérek kivételesen jól fel vannak fegyverezve. Ez az oka annak, hogy itt vannak. – Jagang a nő felé hajolt. Türelme nyílván a végét járta.
– Elvárom, hogy a Nővérek megszüntessenek mindenféle fenyegetést a mágiától. Elég világosan beszéltem?
Perdita Nővér elsápadt.
– Igen, Kegyelmes uram – miután meghajolt a nyergében, lovát körbeirányította és csatlakozott újra a Nővérekhez.
– Perdita Nővér! – kiáltott utána Jagang. Megvárta amíg a nő visszafordul. – Mint már mondtam, meg kell szereznünk a Varázslók Tornyát. Nem érdekel, hány Nővér kell hozzá, csak az, hogy elvégezzétek, amit parancsoltam.
Amint a nő visszatért a társaihoz, hogy megbeszéljék a dolgot, Jagang, mindenki mással egyetemben felfigyelt egy magányos lovasra, aki a városból vágtázott feléjük. Valami a férfi arckifejezésében mindenkit arra késztetett, hogy ellenőrizze fegyverét. Feszült csendben vártak, amíg a lovas farolva meg nem állt a Császár előtt. A férfi úszott az izzadtságban és szűk állású szemei az izgalomtól tágra nyíltak, de a hangján uralkodott.
– Kegyelmes uram! Nem láttam senkit, senkit a városban. De lovak szagát éreztem.
Jennsen látta, hogy a tisztek arcára a megértés jelei rajzolódnak hallván e további megerősítését hitetlenségüknek a lehetetlennel szemben, mely szerint a város elhagyatott. A Rend az ellenséges erőket Aydindrilbe űzte a tél beköszöntével, csapdába ejtve így nem csak a hadsereget, hanem a város népét is. Az, hogy egy ilyen hatalmas helyet ki lehetne üríteni a legkeményebb télben, meghaladta képzeletüket. Mégis, úgy tűnt, hogy egyikük sem volt hajlandó ezen meggyőződésének túl erősen hangot adni a Császár felé, amint ő egy üres várost szemlélt.
– Lovak? – vonta össze szemöldökét Jagang. – Talán egy istálló volt.
– Nem, Kegyelmes uram! Nem találtam őket, nem is hallottam, csak a szagukat éreztem. Nem egy istálló szaga volt, hanem lovaké. Lovak vannak ott.
– Akkor az ellenség is itt van, épp ahogy gondoltuk. – mondta az egyik tiszt Jagangnak. – Elrejtőztek, de itt vannak.
Jagang nem szólt egy szót sem, csak várta, hogy a férfi folytassa.
– Kegyelmes uram, van más is – mondta a megtermett katona szinte szétrobbanva az izgalomtól. – Keresgéltem, de nem találtam a lovakat sehol sem. Ezért úgy döntöttem, hogy visszajövök segítségért, hogy felkutassuk a gyáva ellenséget. – Amint visszafelé indultam, láttam valakit a palota egyik ablakában.
Jagang tekintete hirtelen a férfi felé fordult. – Micsoda?
A katona mutatta:
– A fehér palotában, Kegyelmes uram. Amint egy fal mögül lovagoltam a város széle felé, a palota parkja előtt, láttam valakit a második emeleten elhúzódni egy ablakból.
Egy dühös rántással a kantáron Jagang visszafogta csődörének türelmetlen oldallépéseit. – Biztos vagy benne?
A férfi élénken bólintott.
– Igen, Kegyelmes uram. Az ablakok ott magasak. Az életemre... Éppen amint a fal mögül jöttem ki és felnéztem... Valaki meglátott, és elhúzódott az ablaktól.
A Császár elszántan kémlelt a juharfákkal szegélyezett úton felfelé, a palota felé, mialatt fontolóra vette ezt az új fejleményt.
– Férfi vagy nő? – kérdezte Sebastian.
A férfi szünetet tartott, letörölte szeméről az izzadtságot, s nyelt egyet kísérletképpen, hogy visszanyerje lélegzetét. – Csak egy rövid pillantás volt, de azt hiszem, nő volt.
Jagang sötét, metsző tekintetét a férfira emelte.
– Ő volt az?
A juharfa ágak kopogva összeverődtek a széllökésektől, amint minden szem a férfit figyelte. – Kegyelmes uram, nem tudnám biztosan megmondani. Lehet, hogy csak az ablakról verődött vissza a fény, de azalatt a rövid pillantás alatt, azt hittem, a nő hosszú fehér ruhát viselt.
Az Inkvizítor Anya fehér ruhát hordott. Jennsen úgy vélte, elég nagy túlzás lenne azt hinni, hogy ez csupán véletlen egybeesés. Hogy visszaverődik a fény éppen, amikor valaki elhúzódik az ablaktól, s e visszaverődéstől olybá tűnik, mintha az Inkvizítor Anya fehér ruháját viselné az illető.
Jennsen számára ez mégis értelmetlennek tűnt. Miért lenne az Inkvizítor Anya egyedül a palotájában? Az, hogy elfoglalja az utolsó állását az elképzelhető. De, hogy ezt egyedül tegye? Lehetséges, hogy, mint amit a férfi sugallt, hogy az ellenség gyáván rejtőzködik?
Sebastian egyik ujjával szórakozottan dobolt a combján.
– Vajon mire készülnek?
Jagang kardot rántott.
– Azt hiszem, ki fogjuk deríteni. – Ezután Jennsenre nézett. – Tartsd készen a késedet, te lány! Ez lehet a nap, amiért imádkoztál.
– De Kegyelmes uram, hogyan lehetséges...
A Császár felállt a kengyelében és veszedelmes vigyorral nézett vissza lovasságára. Kardját megforgatta magasan a levegőben.
A felhúzott rugó kirobbant.
A negyvenezer férfi eddig visszafojtott csatakiáltása fülsüketítő üvöltésben tört ki, amint támadásba lendültek. Jennsen levegőért kapkodva kapaszkodott az életéért Rozsdásba, amikor a ló galoppba szökkent a palota felé vágtázó lovasság előtt.

6. FEJEZET

Jennsen zihálva hajolt Rozsdásra. Karjait a ló fejének két oldalán kinyújtotta, hogy a kantár ne fogja vissza a lovat a teljes vágtában. Aydindril szélesen elterülő városa felé tartottak a vidék pereméről. A negyvenezer férfi üvöltéssé összeálló csatakiáltása a paták dübörgésével legalább annyira rémisztő volt, mint fülsüketítő.

Ám ez a roham, a vad féktelenség szívdobogtató érzése mámorító is volt. Nem mintha nem fogta volna fel a rettenetét és borzalmát mindannak, ami történt, ám lelkének egy kis részét teljesen maga alá gyűrte az intenzív érzés, hogy részese ennek az egésznek.

A bősz férfiak szemükben vérszomjjal, vágta közben legyező alakzatba fejlődtek mindkét oldalon. A levegő szinte életre kelt a magasra tartott kardokon és bárdokon megvillanó fénytől. Az élesre fent lándzsák és dárdák hasították a néma reggeli levegőt. A villódzó fények, a hömpölygő hangorkán, a forrongó szenvedélyek felkeltették Jennsenben a vágyat, hogy előrántsa kését, de nem tette. Tudta, hogy eljön majd az ideje.

Sebastian a közelében lovagolt, vigyázva biztonságára és arra, hogy ne tévedjen el az őrült, önfejű, fejvesztett rohamban. A Hang is vele vágtázott, s nem maradt hallgatag bármennyire is megpróbálta figyelmen kívül hagyni, sőt könyörgött, hogy hagyja őt.

Arra kellett összpontosítania, ami éppen akkor történik, s ami rövidesen történni fog. Nem engedhette meg magának, hogy valami elvonja a figyelmét. Most nem.

Amint néven szólította, hívta, hogy adja fel akaratát, adja fel testét, hívta őt rejtélyes, de furcsán csábító szavakkal, az őt körülvevő, mindent elfedő üvöltés hangja Jennsennek megadta a névtelenséget, hogy végre teljes tüdejéből kiáltsa anélkül, hogy bárki észrevette volna:
– Hagyj engem! Hagyj békén!
Szédítő tisztulást érzett, amikor ilyen féktelen erővel és tekintéllyel képes volt elűzni a Hangot.
Nem tűnt többnek egy pillanatnál, s már be is rontottak a városba. Kerítéseken ugrattak át, póznákat súroltak és épületek mellett suhantak el elképesztő sebességgel. A nyílt tér felől érkezve hirtelen mindenféle akadállyal kellett megküzdeniük, s erről Jennsennek az jutott eszébe, ez olyan, mintha csak egy erdő sűrűjébe vágtáztak volna be.
A vad roham nem olyan volt, amilyennek elképzelte. Nem rendezetten sorakozó katonák támadása volt, hanem őrült vágta egy hatalmas városon keresztül, pompás épületekkel szegélyezett széles főutakon száguldva. Hirtelen sötét szurdokszerű sikátorokba fordultak, ahol a magas kőfalak között csupán keskeny sávban látszott az ég. Ezután zabolátlan rohanásban törtek ki a kanyargós, keskeny mellékutcák zsúfolt szövedékén át, ódon, ablaktalan, össze-vissza házak között. Nem mutatták jelét megfontoltságnak vagy elhatározásnak. A roham egyetlen vakmerő, kérlelhetetlen rohanás volt.
Az egész annál is inkább szürreális volt, mivel sehol sem voltak emberek. Vad pánikban szétrohanó tömegeket, a paták, lándzsák, kardok, bárdok útjából elugró, sikoltozó embereket képzelt el. Lelki szemei előtt városi képek jelentek meg, ahol már járt: mindenféle áruval, a haltól a finom lenvászonig felhalmozott kordékat tologató kufárokkal, a boltjaik előtt asztalokról kenyeret, sajtot, húst és bort áruló tulajdonosokkal, cipőket, ruhákat, parókákat és bőrárukat kínáló kézművesekkel, különféle portékákkal telepakolt ablakokkal.
Itt minden ablak furcsán üres volt, némelyik be volt deszkázva, némelyik úgy nézett ki, mintha a tulajdonos bármelyik pillanatban kinyithatná. Amerre csak elhaladtak, minden ablak üresen állt. Az utcák, padok, parkok néma tanúi voltak a lovasság támadásának.
Ijesztő volt az utcák bonyolult labirintusán keresztül teljes sebességgel vágtázni, épületek és egyéb akadályok között forgolódni, piszkos sikátorokon végigrohanni. Ijesztő volt teljes sebességgel repülni a kanyargós, macskaköves utakon. Emelkedőkön felkaptatni, hogy aztán a túloldalon lezúduljanak. Mindez hasonló volt egy meggondolatlan szánkós bizarr, irányíthatatlan lecsúszásához egy jeges, fákkal zsúfolt hegyoldalon, s éppen annyira veszélyes is. Néha, amikor féltucatnyian fej-fej mellett vágtáztak, s az út hirtelen összeszűkült egy faltól vagy ház sarkától, több lovas is végzeteset bukott. Épületek, színek, kerítések póznák és útkereszteződések szédítő sebességgel tűntek tova.
Ellenséges erő ellenállása nélkül a tomboló rohanást Jennsen teljesen ellenőrizhetetlennek érezte. Tudta azonban, hogy ez volt a császár elit lovassága, s a féktelen roham volt különleges támadásmódjuk. Ráadásul Jagang császáron látszott, hogy pompás csődörének hátán teljesen ura a helyzetnek.
A lovak patái fűzuhatagot rúgtak fel, amint hirtelen áttörtek egy fal nyílásán, majd rohamukat az Inkvizítorok Palotájának terjedelmes gyepén keresztül folytatták. A kiáltozó lovasok dühe mindkét irányba szétterjedt. A lovak végigszáguldtak a festői színen, a durva és mocskos behatolók megszentségtelenítették a park megtévesztően derűs szépségét. Jennsen Sebastian mellett lovagolt, nem messze a Császár és több tisztje mögött. Mellettük két oldalon üvöltő férfiak széles szárnyba fejlődtek. Egyenesen felfelé haladtak a tágas sétányon, melyet kifejlett juharfák szegélyeztek, csupasz ágaikat összefűzött rügyek tömege terhelte.
Mindannak ellenére amit tanult, amit tudott, s mindannak ami számára kedves volt, Jennsen nem értette, miért érezte, hogy valami durva megbecstelenítésének lett részese.
E benyomás elhalványult, amint figyelmét valami másra összpontosította. Nem messze az Inkvizítorok Palotájának grandiózus bejáratához felvezető széles márványlépcsőktől emelkedett. Magányos póznának látszott, aminek volt valami a tetején. Egy hosszú vörös vászondarab libegett-lobogott a szélben a pózna szárához kötve, Mintha csak integetne nekik, hogy felkeltse figyelmüket, s hogy végre mindannyiuk számára kijelölje a végállomást. Jagang császár egyenesen a lebegő vörös zászló póznája felé vezette a rohamot.
Amint átgázoltak a gyepen, Jennsen lova feszülő, engedelmes és erőteljes izmaira összpontosított, Rozsdás ismerős mozdulataiban biztonságot lelt. Jennsen nem tudta megállni, hogy ne bámulja meg a felettük tornyosuló fehér márványoszlopokat. A bejárat méltóságteljes volt, impozáns, mégis elegáns és szívélyes fogadtatást sugalló. Ezen a napon a Birodalmi Rend végre elfoglalhatta a helyet, ahol a gonosz oly sokáig ellenállás nélkül uralkodhatott.
Jagang császár kardját magasra emelve jelezte a lovasságnak, hogy álljon meg. A buzdító, üvöltve sikoltozó csatakiáltás elhalt, amint több tízezer férfi egyszerre állította meg vágtázó lovát.
Jennsen elámult azon, hogy e seregnyi férfi kivont fegyverekkel másodpercek alatt meg tudott állni vérontás nélkül.
Megpaskolta Rozsdás nyakának tajtékos oldalát, majd lecsúszott a lóról. Zavartan kiáltozó férfiak között találta magát. Főleg tisztek voltak és tanácsadók, de a lovasság közkatonái közül is többen. Mind a Császárt kívánták megvédeni. Azelőtt soha sem volt ilyen közel a közkatonákhoz. Félelmetesek voltak, ahogy közöttük állt, s ők mustrálták. Mind türelmetlennek tűnt, hogy harcolhasson az ellenséggel. Egy mocskos, szurtos társaság volt, s szaguk a lovaikon is túltett. Valamilyen oknál fogva ez a fullasztó, izzadságos, szennyes bűz rémisztette meg a legjobban.
Sebastian megragadta a karját és közel vonta magához.
– Jól vagy?
Jennsen bólintott, s közben megpróbálta látni a Császárt, és rá akart jönni, hogy mi állította meg. Sebastian, aki ugyanezt akarta, magával húzta, amint átlépett a jól megtermett tisztek falán. A tisztek látva, hogy Sebastian az, utat engedtek nekik.
Jennsen és Sebastian megtorpantak, amikor észrevették, hogy a Császár néhány lépéssel előttük áll, egyedül, háttal nekik, vállai leesve, a kardja a markából lógott az oldalán. Emberei nyílván féltek megközelíteni.
Jennsen a gyorsan mozgó Sebastiannal odaért Jagang Császárhoz. A Császár kövülten állt a tompa végével földbeszúrt lándzsa előtt. Tökéletesen fekete szemeivel mereven bámult, mintha csak kísértetet látna. A lándzsa hosszú, borotvaéles, fémhegye mögé kötözve lebegett a hosszú vörös vászon az egyébként teljes csendben.
A lándzsa tetejére egy emberi fej volt tűzve.
Jennsen összerezzent a döbbenetes látványtól. A komor fej, nyakközépnél tisztán leválasztva, szinte élőnek tűnt. A mély ívelésű szemöldökök alatt a sötét szemek mereven bámultak a semmibe. Sötét, gyűrött kalap lógott homlokának közepéig. Valahogyan a fejére nyomott dísztelen kalap összhangban lévőnek tűnt a férfi zord ábrázatával. Füle fölött drótszerű hajfürtök göndörödtek, s fodrozódtak a szélben. Úgy tűnt, a vékony ajkak bármelyik pillanatban ijesztő mosolyra húzódhatnak üdvözlésként a halottak birodalmából. Az arc olyan volt, mintha a férfi életében is olyan zord lett volna, mint maga a halál.
Attól, ahogyan Jagang császár dermedten bámulta közvetlen maga előtt a lándzsára tűzött fejet, s hogy a több ezer férfi közül senki még csak nem is köhögött, Jennsen szíve gyorsabban kalapált mint amikor Rozsdás hátára hajolt vakmerő vágtában.
Jennsen óvatosan Sebastiant kémlelte. Ő szintén döbbenten állt. Jennsen ujjait szorosabbra fonta a férfi karján, hogy együttérzését kifejezze, amint látta tágra nyílt, könnyes szemeit. Sebastian végül közelebb hajolt hozzá, s elfúló hangon suttogta:
– Narev Testvér.
A két alig hallható szó megrendítő pofonként érte Jennsent. Maga a nagy ember volt az, az egész Óvilág spirituális vezetője, Jagang császár barátja és legszemélyesebb tanácsadója. A férfi, aki Sebastian hite szerint közelebb állt a Teremtőhöz, mint bármely született ember. A férfi, akinek tanításai szerint Sebastian vallásos életét élte, halott volt, feje egy lándzsára tűzve.
A Császár előrenyúlt és kihúzott egy kis összetekert papírdarabot, ami Narev Testvér kalapjának oldalába volt tűzve. Jennsen figyelte, amint Jagang vastag ujjai kibontják a gondosan összetekert papírdarabot, s ez váratlanul felidézte benne azt, amikor ő bontotta ki a papírt, melyet a d'hara-i katonán talált azon a sorsdöntő napon, amikor a vízmosás alján rátalált. Azon a napon, amikor Sebastiannal találkozott. A napon, mely előtt a Rahl Nagyúr emberei végül felfedezték hollétét és megölték anyját.
Jagang császár felemelte a papírt, s csendben olvasni kezdte az írást. Rémisztően hosszú ideig csak bámulta a papírt. Végül karjait leengedte oldalra. Mellkasa hullámzott a szörnyű, kitörni készülő dühtől amint még egyszer rátekintett Narev Testvér lándzsavégre tűzött fejére. Jagang fojtottan parázsló, felháborodástól keserű hangon ismételte a levél szavait, épp csak olyan hangosan, hogy a hozzá közel állók hallják.
– Üdvözlet Richard Rahltól.
A konok szél átsüvített egy közeli facsoporton. Senki sem szólt egy szót sem, miközben Jagang császár utasítására vártak.
Jennsent orrát facsaró bűz csapta meg. Felnézett és láthatta, hogy a pillanatokkal előbb még oly tökéletes fej a szemei előtt romlásnak indult. A hús erősen megereszkedett. Az alsó szemhéjak lefittyedtek, felfedve vörös belső részüket. Az állkapocs lesüllyedt. A száj vékony vonala szétnyílt, s a látvány szinte olyan volt, mintha a fej sikítani akarna.
Jennsen, s mindenki más Jagang császárral együtt hátralépett, amint a fej húsa ijesztő repedésekkel rothadásnak indult, s alóla gennyedő szövetek tűntek elő. Amint az állkapocs leesett, a nyelv megduzzadt. A szemgolyók zsugorodva kifordultak a gödrükből. A bűzölgő hús cafatokban hullott le a fejről.
A lebomlás, ami hosszú hónapokig tartott volna, másodpercek alatt zajlott le, s a fejből nem maradt más csak a gyűrött kalap alatt, húsfoszlányokon át vigyorgó koponya.
– Mágikus háló volt körülötte, Kegyelmes uram – mondta Perdita Nővér, mintha csak egy kimondatlan kérdést válaszolna meg. Jennsen nem hallotta a Nővért mögéjük érkezni. – A varázslat megőrizte abban az állapotában, amíg ki nem húztad a levelet a kalapból, beindítva ezzel a mágia feloldását. Amint a mágia megszűnt, a ... földi maradványok végigmentek a lebomlás folyamatán, amely normális esetben lejátszódik.
Jagang császár hideg, sötét szemekkel meredt rá. Jennsen nem tudhatta biztosan, mire gondol a Császár, de látta a felgyülemlő dühöt azokban a lidércszemekben.
– Nagyon összetett és nagy hatalmú varázserő tartotta meg, amíg a megfelelő személy meg nem érintette, hogy szabaddá tegye a levelet – mondta halkan Perdita Nővér. – A mágia valószínűleg a te érintésedhez volt hangolva, Kegyelmes uram.
Egy hosszú és rémisztő pillanatig Jennsen attól félt, hogy Jagang császár vad kiáltással meglendítheti a kardját, hogy lefejezze a nőt.
Kicsit arrébb egy tiszt hirtelen felmutatott az Inkvizítorok Palotájára.
– Nézzétek! Ez Ő!
– Drága Teremtő! – suttogta Sebastian, amikor ő is felnézett és látott valakit az ablakban.
Több férfi is kiáltott, hogy ők is látják. Jennsen lábujjhegyre emelkedett, hogy az előre rohanó magas katonák és a palota felé mutató tisztektől, az üvegről visszaverődő fény mögött láthassa a sötét épületbelsőben álló személyt. Szemét árnyékolva próbált meg jobban látni. A férfiak izgatottan suttogtak.
– Ott! – Egy másik tiszt kiáltott fel Jagang másik oldalán. – Nézzék! Az Rahl Nagyúr! Ott! Az a Rahl Nagyúr!
Jennsen kővé meredt e meglepő szavaktól. Nem tűnt valósnak. Újra végigfutatta gondolataiban a férfi szavait. Olyan sokkolóak voltak számára, hogy úgy érezte ellenőriznie kell, valóban azt hallotta-e, amit hallani vélt.
– Ott! – kiáltott egy másik férfi. – Jönnek lefelé! Együtt!
– Látom őket – morogta Jagang, fekete tekintetével követve a két menekülő alakot. Azt a szukát felismerném az Alvilág legtávolabbi szegletében is. És ott! – A Rahl Nagyúr vele van.
Jennsen csak pillanatokra látott két tovasuhanó alakot az ablakok mögött rohanni.
Jagang császár a kardjával a levegőbe hasított, ezzel jelezve embereinek.
– Vegyétek körül a palotát, hogy ne tudjanak elmenekülni! – A tisztjeihez fordult. – Azt akarom, hogy a rohamosztag velem jöjjön. És egy tucat Nővér! Perdita, te maradj a Nővérekkel idekinn. Ne hagyd, hogy bárki is elkapja!
Tekintete Sebastiant és Jennsent kereste. Amikor megtalálta őket a közel állók között, forró, metsző tekintetét Jennsenre emelte.
– Ha meg akarod kapni az esélyt, lány, akkor gyere velem!
Jennsen észrevette, hogy amint Sebastiannal együtt Jagang császár után iramodott, a kését már a markában szorította.

7. FEJEZET

Szorosan Jagang sarkában, a tornyosuló márványoszlopok árnyékában, Jennsen futott felfelé a terjedelmes márvány lépcsőkön. Sebastian nyugtató, biztató kezét egész úton a lány derekán tartotta. Körülötte a lépcsőn felfelé szökellő vad férfiak arcán bősz elszántság vonalai rajzolódtak ki.

A rohamosztag tagjai többrétegű bőrvértezetben, páncélingben és kemény irhában voltak. Egyik kezükben rövid kardokat, hatalmas sarlós bárdokat vagy veszedelmes láncos buzogányokat lengettek, míg a másikban mind kerek fémpajzsokat tartottak védelmül, de a pajzsok közepéből hosszú tüskék álltak ki, hogy fegyverként is használhassák őket. Sőt, a katonák testén éles szegecsekkel kivert szíjak és övek futottak, hogy viselőjükkel a kézitusa legalábbis csalóka legyen. Jennsen nem tudta elképzelni, hogy bárki szembe merjen szállni ezekkel a dühös és elszánt férfiakkal.

A lépcsőket rohamozva a férfiak állatok módjára üvöltöttek. A faragott dupla ajtókat úgy törték át, mintha csak rőzséből tákolták volna össze őket, sohasem lassítottak megnézni, hogy esetleg nincsenek is bezárva. Jennsen arcát egyik karjával védte, amint átsuhant a faszilánkok zuhatagán.

A férfiak csizmáinak mennydörgése visszhangzott odabenn a főcsarnokban. A csiszolt fehér márványoszlopok között a halványkék üvegből készült magas ablakok fényszeleteket vetettek a márvány padlón keresztül, ahol a rohamcsapat átviharzott. Hatalmas kezeikkel átfogták a márványkorlátot, amint megrohanták az első belső lépcsőt felsőbb emeletek felé száguldva, ahol az Inkvizítor Anyát és Rahl Nagyurat látták. A katonák csizmáinak visszhangja betöltötte a gazdagon díszített magas mennyezetű lépcsőházat.

Jennsent óhatatlanul is vad izgalom fogta el attól, hogy talán ez az a nap, amikor az egésznek vége lesz. Késének egyetlen hatalmas döfése választotta el a szabadságtól. Ő volt az, akinek meg kellett tennie. Ő volt az egyetlen, aki képes volt megtenni. Legyőzhetetlen volt.

A tény, hogy meg fog ölni egy embert, csak halvány jelentőséggel bírt számára. Miközben a lépcsőn felfelé rohant, csak a szörnyűségekre gondolt, amiket a Rahl Nagyúr okozott az ő és mások életében. A jogos dühtől eltelve egyszer s mindenkorra véget akart vetni mindennek.

Sebastian, kezében kivont karddal, mellette rohant. Egy tucatnyi megtermett brutális katona, akiket maga Jagang császár vezetett, előttük száguldott felfelé. Mögöttük a rohamcsapat többszáz marcona katonája, mind elszántan arra, hogy könyörtelen erőszakkal csapjon le az ellenségre. A Fény Nővérei is a lépcsőket rótták futva, fegyverek nélkül, de Tehetségük birtokában.

A lépcsőzet tetején, csomóba verődve megtorpantak egy fényes tölgyfa ajtó előtt. Jagang császár mindkét irányba lenézett a csarnokba.

Az egyik ziháló Nővér átfurakodott a férfiak csoportján.
– Kegyelmes uram! Ennek semmi értelme!
A Császár válaszul csupán metszőn rápillantott a Nővérre, s

már tekintetével kutatott is tovább prédája után.
– Kegyelmes uram – erősködött a Nővér, ha halkabban is –,
miért lenne két, ügyüknek oly fontos ember egyedül itt a palotában? Egyedül, egyetlen őrszem nélkül. Ennek semmi értelme.
Nem lennének itt egyedül!
Jennsennek, azzal együtt, hogy mennyire kése végén akarta
látni Rahl Nagyúrt, egyet kellett értenie. Ennek semmi értelme
nem volt.
– Ki mondja, hogy egyedül vannak? – kérdezte Jagang. – Érzékelitek valamiféle mágia jelenlétét?
Az esély erre azonban csekélynek tűnt. Sokkal ésszerűbbnek
tűnt, hogy, ha volt itt valami védelmező erő, az nem engedte
volna be mindannyiukat.
– Nem – felelte a Nővér. – Nem érzékelek mágiát. De ez
nem jelenti azt, hogy ne lehetne egy pillanat alatt előhívni. Kegyelmes uram, szükségtelenül veszélyezteteted magad. Veszélyes ilyen embereket üldözni, amikor itt olyan sok mindennek
nincs értelme.
Beszédét abbahagyta mielőtt még véletlenül ostobaságnak
nevezte volna. Jagang, úgy tűnt, csak minimális figyelmet szentelt a nő szavainak, s jelzett embereinek. Tucatnyit leküldött
mindkét irányban a csarnokba. Ujjainak csettintésével és egy
gyors mozdulattal mindkét csoport mellé rendelt egy-egy Nővért.
– Úgy gondolkozol, mint egy zöldfülű katonatiszt – mondta
Jagang a Nővérnek. – Az Inkvizítor Anya sokkal agyafúrtabb és
tízszer annyira galád, mint amennyit feltételezel róla. Okosabb
annál, minthogy ilyen egyszerű módon gondolkodjon. Már látott néhány dolgot, amit sikerült kiviteleznie. Nem fogom hagyni, hogy ezúttal megússza.
– Akkor miért lenne itt egyedül ő és a Rahl Nagyúr? – kérdezte Jennsen, amikor látta, hogy a Nővér nem mer tovább beszélni. – Miért hagynák, hogy ilyen sebezhetőek legyenek?
– Mi lenne jobb hely a rejtőzködésre egy üres városnál? –
kérdezte Jagang. – Egy üres palotánál? Az őrök csak felhívnák a
figyelmünket a jelenlétükre.
– De miért rejtőznének pont ide a sok palota közül?
– Mert tudják, hogy az ügyük veszélyben van. Gyávák és
nem akarják, hogy elfogjuk őket. Amikor valaki kétségbeesett
és pánikba esik, gyakran az otthonában keres menedéket, egy
olyan helyen, amit ismer. Jagang hüvelykujját övébe akasztva
vizsgálta a termek elrendezését körülötte. – Ez az ő otthona. A
végén csak saját irhájukkal törődnek, s a társaikéval nem. Jennsen nem bírta megállni, hogy ne erősködjön tovább, még
úgy sem, hogy Sebastian húzta őt vissza, nógatva, hogy hallgasson el. Karját lendítve az ablakok széles sora felé mutatott.
– Akkor miért hagynák, hogy lássuk őket? Ha rejtőzködni
próbálnak, mint amit Kegyelmes uram szerint tesznek, akkor
miért hagynák, hogy észrevegyük őket.
– Gonoszak! – félelmetes szemeit Jennsenre emelte. – Látni
akarták, ahogy rátalálok Narev Testvér maradványaira. Látni
akarták, ahogy egy nagy ember gyalázatos és förtelmes lemészárlásával szembesítenek. Egyszerűen nem bírtak ellenállni ennek a beteges örömnek.
– De...
– Gyerünk! – kiáltott az embereinek.
Amint a Császár elviharzott, Jennsen elkeseredésében megragadta Sebastian karját, s visszatartotta őt.
– Tényleg azt hiszed, hogy ők lehetnek azok? Te stratéga
vagy, tényleg azt gondolod, hogy ezek közül van valaminek is
értelme?
Sebastian felmérte, merre indul a Császár, s embereinek őt
követő áradata, majd áthevült tekintettel a lány felé fordult.
– Jennsen, a Rahl Nagyúrt akartad! Ez lehet a te esélyed!
– De nem tudom, miért...
– Ne vitatkozz velem! Ki vagy te, hogy azt képzeled, jobban
tudod?!
– Sebastian én...
– Nem tudom mindenre a választ! Ezért vagyunk itt! Jennsen a torkában csomóval nyelt egyet.
– Én csak aggódom érted és Jagang császárért. Nem szeretném a ti fejeteket is egy lándzsa tetején viszontlátni.
– A háborúban cselekedni kell, nem csak kigondolt terv szerint, hanem amikor rést látunk. A háború már csak ilyen – a háborúban az emberek néha ostoba, sőt látszólag őrült dolgokat
tesznek. Talán az Inkvizítor Anya és Rahl Nagyúr egyszerűen
csak valami ostobaságot követtek el. Előnyt kell kovácsolnunk
az ellenség hibájából. A háborúban a győztes gyakran az lesz,
aki bármi történjék is támad, s kihasznál minden adódó előnyt.
Nincs mindig idő arra, hogy mindenre rájöjjünk.
Jennsen csak bámulni tudott Sebastian szemébe. Ki ő, egy
senki, hogy ő mondja meg egy császár stratégájának, hogyan
kell megvívni egy háborút.
– Sebastian én csak...
A férfi megmarkolta a ruháját és magához rántotta a lányt.
Vörös arcát düh torzította.
– Tényleg el akarod dobni magadtól az esélyt, amely talán az
egyetlen lehet, hogy megbosszuld anyád halálát. Hogyan éreznéd magad, ha Richard Rahl tényleg elég őrült lenne ahhoz,
hogy itt legyen? Vagy ha van valami terve, amit még csak elképzelni sem tudunk. És te csak állsz, s vitatkozol.
Jennsenen erőt vett a döbbenet. Lehet, hogy igaza van? Mi
van, ha igaza van?
– Ott vannak! – hangzott fel egy kiáltás messze lentről a
csarnokból. Jagang hangja volt. Látta őt katonái egy távoli csoportjában. Kardjával mutatta az irányt, amint egy sarkon fordultak be tülekedve. – Kapjátok el őket! Kapjátok el!
Sebastian megragadta a lány karját, megperdítette tengelye
körül, és lefelé, a csarnok felé lökte. Jennsen visszanyerte az
egyensúlyát, s vad féktelenséggel nekiiramodott. Szégyellte magát, amiért vitatkozott olyan emberekkel, akik tudják, milyen
háborút vívni, ő pedig nem. Kinek képzelte magát, egyébként
is? Ő egy senki. Nagyszerű emberektől kapott egy esélyt, s ő
csak vitatkozva ácsorgott a naggyá válás küszöbén. Bolondnak
érezte magát.
Amint elrohantak a magas ablakok mellett, ahol csupán pillanatokkal azelőtt az Inkvizítor Anyát és a Rahl Nagyurat látták,
valami odakinn felkeltette a figyelmét. Az üvegtáblákon keresztül egyetlen hatalmas sóhajt hallott. Jennsen csúszva megállt.
Karját kitárva megállította Sebastiant is.
– Odanézz!
Sebastian türelmetlenül a tovaszáguldó többiek után pillantott, majd közelebb lépett, hogy kinézzen az ablakon, amerre
Jennsen mutatott, kezét kétségbeesetten rázva.
Több tízezer lovas katona felfejlődött egyetlen hatalmas arcvonalba odakinn a palota parkjában. Az arcvonal végighúzódott
egészen a hegy aljáig. Úgy tűnt, mintha egy óriási csatában
akarnák megrohanni az ellenséget. A katonák mind kardokat,
bárdokat, dárdákat lóbáltak, amint egyetlen tömegként, vérfagyasztó csatakiáltást hallatva rohamoztak.
Jennsen döbbent csendben állt, mivel még nem látott semmit, amivel megküzdhetnének. Mégis, a katonák hatalmas ordítással, felemelt fegyverekkel rohantak előre. Azt várta, hogy látja majd őket lerohanni a hegyen valami felé a fal mögött. Talán ők látták a közelgő ellenséget, akiket Jennsen abból a szögből,
odafentről a palotából nem láthatott.
De azután a park közepén óriási visszhangzó robajjal, mely
megrázta az egész harcvonalat, beleütköztek egy olyan ellenség
által alkotott falba, amelyik nem volt ott.
Jennsen nem hitt a szemének. Elméje vaktában tapogatózva
próbált értelmet adni a szörnyű látványnak, de mindhiába. Nem
hitte volna el, amit látott, ha nem követte volna azt a hirtelen
vérontás döbbenete. Emberek és lovak testei hasadtak fel. Némelyik ló felágaskodott, mások törött lábaikon átbukva a földre
zuhantak. Emberi fejek és karok pörögve szelték át a levegőt,
mintha kard vagy bárd nyeste volna le őket. Az egész vonalon
végig vér töltötte meg a levegőt. Voltak katonák, akiket a testüket szétvető csapások tántorítottak vissza. A Birodalmi Rend sötét és szurtos serege hirtelen világos vörösre változott a néma
nappali fényben. A mészárlás olyan irtózatos volt, hogy a zöld
gyepen vörös rendet hagyott maga után.
Ahol azelőtt csatakiáltás hallatszott, most a rémisztő szenvedés és fájdalom átható sikolyai visszhangzottak, amint a darabokra vágott, végtagjaiktól megfosztott, halálos sebektől fetrengő férfiak megpróbálták magukat biztonságos helyre vonszolni.
Odakinn, azon a mezőn nem volt ilyen hely, csak zűrzavar és
halál.
Jennsen elborzadva nézett fel Sebastian zavart ábrázatára.
Mielőtt bármelyikük is szólhatott volna, az épület megrázkódott, mintha villám csapott volna belé. A falakat rengető dörgést
szinte azonnal a csarnokban gomolygó füst követte. Örvénylő
lángok nyaldostak feléjük. Sebastian a lány karja után kapott, és
bezuhant vele egy terembe az ablakkal átellenes oldalon. A robbanás végigmorajlott a csarnokon, szele méretes fadarabokat, egész székeket és lángoló szőnyeget sodort magával.
Üveg- és fémszilánkok süvítve hasítottak át falakat. Amint a füst és a lángok tovagördültek, Jennsen és Sebastian, mindketten fegyverre kapva, rohantak le a csarnokba, abba
az irányba, amerre Jagang császár ment.
Bármilyen kérdése vagy ellenvetése is volt mind elfelejtette
– azok a kérdések hirtelen lényegtelenné váltak. Csak az számított, hogy – valamilyen módon – Richard Rahl ott volt. Meg kell őt állítania. Végre eljött az ő esélye. A Hang is biztatta. Ezúttal nem próbálta meg elnyomni. Ezúttal hagyta, hadd szítsa
égető bosszúvágyának lángjait.
Elszáguldottak a csarnokot szegélyező magas ajtók mellett.
Az elsuhanó mélykávájú ablakok mindegyike alatt kis ablakülés
volt. A falakat fehérre festett, rózsaszínnel élénkített fával keretezték és fapanelekkel burkolták. Amint a folyosók kereszteződéséhez értek és befordultak a sarkon, Jennsen nem igazán vette
észre az elegáns ezüst, tükrös mécseseket a panelek közepén.
Csak az elkenődött, véres kéznyomokat látta a falakon, a hosszú
vértócsákat a csiszolt tölgyfa padlón és a mozdulatlan testek kusza halmát.
Legalább ötven megtermett rohamosztagos katona feküdt
rendezetlenül szétszórva a csarnokban, mind megégve, sokuk
teste a szálló üveg és faszilánkoktól volt feltépve. A legtöbb arcról még csak fel sem lehetett ismerni, hogy mi volt valaha. Darabokra tört bordák álltak ki a véráztatta páncélingekből vagy
bőrvértekből. A mindenfelé szétszóródott fegyverek kiontott
vérben és szabaddá vált, ömlesztett belekben úsztak. A látvány
olyan volt, mintha valaki több kosárnyi véres, döglött angolnát
öntött volna ki.
A testek között hevert egy nő is – az egyik Nővér. Szinte kettétépte a robbanás, mint számos férfit is. Összeszabdalt arcára
meglepett arckifejezés merevedett a halálban.
Jennsen émelygett a vérszagtól, alig kapott levegőt. Sebastiant követve ugrált egyik tiszta foltról a másikra. Próbált vigyázni, nehogy elcsússzon az emberi zsigereken és elessen. A Jennsen elé táruló látvány olyan mélységesen iszonyatos volt, hogy
fel sem bírta fogni, legalábbis érzelmileg nem. Egyszerűen csak
cselekedett, akár egy álomban. Nem volt igazán képes fontolóra
venni a látottakat.
Amint túljutottak a testeken, vérnyomokat kezdtek követni
nagy termek labirintusán keresztül. Kiabáló férfiak távoli hangja sodródott vissza hozzájuk. Jennsen végre megkönnyebbült, amikor meghallotta köztük a Császárt. Hangjuk olyan volt, mint a rókaszagot fogott kopóké, melyek kitartóan csaholva, hajtha
tatlanul követik prédájukat.
– Uram! – kiáltott egy férfi hátulról egy oldalra eső ajtóból. –
Uram! Erre!
Sebastian megtorpant, s vettet egy pillantást a férfi kézjeleire, majd Jennsent bevonta egy ragyogó helyiségbe. A padlót elegáns, arany és rőtbarna rombuszokkal díszített szőnyeg borította, az ablakokon pazar zöld függönyök lógtak. Egy másik terembe vezető ajtóban egy katona állt. Jennsen még sohasem látott ilyen kanapékat, a székek és asztalok lábait gyönyörű faragások ékítették. A terem ugyan elegáns volt, de nem impozáns.
Olyan helynek tűnt, ahol az emberek közvetlen beszélgetésre
gyűlnek össze. Követte Sebastiant, aki a terem túlsó oldalán, az
ajtóban álló katona felé futott.
– Ez Ő! – kiáltott a férfi Sebastiannak. – Siessetek! Ez Ő! Az
Inkvizítor Anya! Láttam, erre!
A drabális katona még mindig erősen zihálva, markában lógó
karddal ismét kikémlelt az ajtón. Éppen mielőtt odaértek volna
hozzá, Jennsen egy tompa puffanást hallott. A katona kardját leejtette, kezével mellkasához kapott, szemei tágra nyíltak, szája
kinyílt. Holtan esett össze a lábaiknál. Sebnek nyoma sem volt
rajta.
Jennsen a falnak lökte Sebastiant, mielőtt a férfi át tudott
volna menni az ajtón. Nem akarta, hogy összecsapjon vele, bármi is volt az, amitől a katona összeesett.
Szinte ugyanabban a pillanatban, abból az irányból, amerről
jöttek, valami túlvilági szisszenést hallott. Jennsen a padlóra vetette magát, közben Sebastian után nyúlt, majd testével a fal és
padló szegletébe szorította őt, mintha a férfi egy védelemre szoruló kisgyermek lenne. Szemeit szorosan becsukta, rémülten
felkiáltott a mögötte felhangzó mennydörgő robbanás hallatán,
mely megrázta az egész helyiséget. Zúzalék zárótüze süvített át
a szobán.
Amikor végre csend lett, Jennsen kinyitotta a szemét. Por
szállingózott a pusztítás nyomában. A robbanás pergőtüze a falakat lyukakkal szórta tele. Valahogyan ő és Sebastian sértetlenek maradtak. Ez csak tovább erősítette azt, amiben már hitt.
– Ez Ő volt! – Sebastian karja a lány alól kivágódva mutatta
az irányt a szobán keresztül. – Ez Ő volt!
Jennsen megfordult, de nem látott senkit.
– Mi?
Sebastian ismét mutatott.
– A Rahl Nagyúr volt az. Láttam őt. Amint elfutott az ajtó
előtt, valamiféle mágikus port hajított be, egy csipetnyi csillogó
port, éppen, amikor a falhoz nyomtál. Azután felrobbant. Nem
tudom, hogyan éltük túl, amikor a szoba tele volt süvítő törmelékkel.
– Gondolom, nem talált el egy darab sem – mondta Jennsen. A szobában teljes volt a felfordulás. A függönyökből csak
foszlányok maradtak, a falak tele lyukakkal. A bútorzat, amely
csupán néhány pillanattal ezelőtt még oly gyönyörű volt, most
faszilánkok és összeszaggatott kárpit roncshalmaza lett. A gyűrött szőnyeget fehér por, vakolatdarabok és faforgácsok borították.
Egy lógó vakolatdarab hirtelen lehullott és padlónak ütődve,
összetörve újabb porfelhőket kavart fel, amint Jennsen a szoba
romjain át az ajtó felé tartott, amelyiken bejöttek. Az ajtó felé,
melyre Sebastian mutatott, s ahol pillanatokkal azelőtt a Rahl
Nagyurat látta. Sebastian felkapta kardját és gyorsan a lány után
iramodott.
Az oly ízlésesen festett faburkolatú termet most mindenfelé
vér mocskolta be. Egy másik Nővér összegyűrt teste feküdt nem
messze tőlük. Amikor odaértek hozzá, látták, hogy halott szemeivel meglepedten bámulja a mennyezetet.
– A Teremtés nevében, hát mi folyik itt? – suttogta magának
Sebastian. Jennsen a halott Nővér arckifejezését nézve arra gondolt, hogy életének utolsó pillanatában biztosan ámulva ő is
ugyanezt kérdezte.
Az ablakon kipillantva egy több ezer testtel teleszórt vérmezőt látott.
– Ki kell innen juttatnod a Császárt! – mondta Jennsen. – Ez
nem olyan egyszerű dolog.
– Azt hiszem, valamiféle csapda volt. De még mindig sikerülhet célt érnünk. S ez sikerré változtatná az egészet. Akkor
megérné.
Bármi is volt az, ami velük történt, kívül esett eddigi tapasztalatainak körén, s túl volt azon a határon, hogy fel bírta volna
fogni. Jennsen csak azt tudta, hogy célját el akarja érni. Amint
végigrohantak a termeken, üldözve a hangokat és követve a testek által kijelölt utat, egyre mélyebbre hatoltak a rejtélyes Inkvizítorok Palotájába. Maguk mögött hagytak minden szabadba
nyíló ablakot, behatoltak oda, ahol a levegő fojtott volt és nyomasztó. A termekben és szobákban, ahová csak kevés fény hatolt be, sötétlő mély árnyékok adtak rémisztő, új színezetet a
szörnyű eseményeknek.
Jennsen már régen túl volt a megdöbbenésen, az iszonyaton,
sőt a félelmen is. Úgy érezte, mintha önmagát figyelné cselekvés közben. Még a saját hangja is távolinak tűnt számára. Valahogyan távolról álmélkodott a saját tettein, képességén, hogy
folytatni tudta.
Amint óvatosan befordultak egy kereszteződésbe, néhány tucat katonára leltek, akik egy kis szobában, az árnyékban kuporogtak, véresen, de élve. Négy Nővér is velük volt. Jennsen észrevette Jagang császárt, aki véres markában kardot szorítva egy
falnak dőlve zihált. Jennsen sietve felé tartott, tekintete találkozott az övével, fekete szemeiből nem félelem vagy szomorúság
sugárzott, mint amire Jennsen számított, hanem düh és elszántság.
– Közel vagyunk, lány. Tartsd kivonva a késed, és megkapod
az esélyed.
Sebastian elindult, hogy ellenőrizzen még ajtókat, ezzel biztosítva a szűkebb területet. Több férfi is felé indult, amikor
néma kézjelekkel utasította őket.
Jennsen alig hitte el, amit hallott és látott.
– Felség, ki kell jutnod innen!
A Császár haragosan tekintett rá.
– Elment az eszed?
– Darabokra szabdalnak bennünket! Mindenfelé halott katonák hevernek. Láttam Nővéreket, akik testét felhasította vala
mi...
– Mágia. – mondta Jagang veszedelmes vigyorral. Jennsen szándékosan nem vette észre e vigyort.
– Kegyelmes uram, ki kell jutnod innen, mielőtt téged is elkapnak!
A vigyor eltűnt az arcáról, s helyére a düh vörös árnyai költöztek.
– Ez háború! Mit gondolsz, mi a háború! A háború öldöklés!
Ők ezt teszik, s nekem szándékomban áll kétszer olyan erősen
visszavágni. Ha nincs bátorságod használni azt a kést, akkor
húzd be a farkad, és fuss a hegyek közé! De soha többé ne kérd,
hogy segítsek!
Jennsen állta a sarat.
– Nem futok el! Okkal vagyok itt. Csak azt akartam, hogy
kikerülj innen, hogy a Rend ne veszítse el vezetőjét, miután elveszítette Narev Testvért.
Jagang undorral fortyant fel.
– Megható. – Az emberei felé fordult, meggyőződött, hogy
figyelnek. – A fele a jobboldali szobába, itt elöl. A többiek velem maradnak. Ki akarom őket hajtani a szabadba. – Kardjával
végigsöpört a négy Nővér arca előtt. Kettő megy velük, kettő
velem marad. Ezúttal ne okozzatok csalódást.
Ezzel a férfiak és a Nővérek ketté váltak és gyorsan elindultak. A fele a jobb oldali szobán keresztül, a fele a Császár után
iramodott. Sebastian sürgetően gesztikulált a lány felé. Jennsen
Sebastian mellett futva követte a Császárt és embereit, amint kirontottak a füstös csarnokba.
– Ott van! – hallotta Jagang hangját elölről, felülről. – Ide!
Erre! Ide!
És aztán óriási robbanás rázta meg az épületet, olyan heves,
hogy Jennsen lábait kisodorta alóla, s elnyúlt a földön. A csarnok hirtelen megtelt tűzzel és mindenféle törmelékkel, mely süvítve, a falaknak vágódva, majd visszaverődve szállt feléjük.
Sebastian megragadta a karját és felrántotta, majd be egy süllyesztett ajtónyílásba lökte. Éppen időben, hogy elkerüljék a
levegőben száguldó tárgyak tömegét.
Fent a csarnokban a férfiakból halálos fájdalom sikolya tört
elő. Olyan féktelen jajveszékelés, melytől Jennsen gerincén végigfutott a hideg. Sebastiant követve, átfutott a sűrű füstön a sikolyok felé. A sötétben és a füstben nem láthattak messzire, de
hamarosan testeket találtak. A halottak mellett néhány férfi még
életben volt, de irtózatos sebeiket látva bizonyos volt, hogy már
nem élnek sokáig, s életük utolsó pillanatait gyötrelmes kínok
között töltik majd. Jennsen és Sebastian átküzdötték magukat a
haldoklókon, a faltól-falig terjedő, térdig érő törmelékes mészárszéken, hogy megkeressék Jagang császárt.
S azután, a fa és üvegszilánkok, lehajló deszkák, felfordult
székek és asztalok és lehullott vakolatdarabok között meglátták
őt. Jagang combja a csontig fel volt hasadva. Egy Nővér állt
mellette, hátát a falnak nyomta. Egy hatalmas, szilánkosra tört
deszka a szegycsontja alatt behatolva odatűzte őt a falhoz. Még
élt, de nyilvánvaló volt, hogy már nem lehet tenni érte semmit.
– Édes Teremtőm, bocsáss meg! Édes Teremtőm, bocsáss
meg – suttogta újra és újra remegő ajkai között. Szemeit a közelgők felé fordította. – Kérem – suttogta, s orrából vérbuborékok folytak –, kérem, segítsetek.
Közel volt a Császárhoz a robbanáskor. Valószínűleg Tehetségével pajzsot emelt védelmére, eltérítve a szabadjára engedett
erőt, s megmentve ezzel az életét. Most haláltusáját vívva reszketett.
Sebastian kiemelt valamit a háta mögül a köpenye alól.
Bárdját egyetlen erőteljes mozdulattal meglendítette. A fegyver
éle visszhangzó puffanással és rezgéssel csapódott bele a falba.
A Nővér feje lehullott, s pattogva gurult át a poros törmeléken. Sebastian egyetlen rántással kiszabadította bárdját. Ahogy
visszatette a fegyvert a hátán az akasztójába, megfordult és
szemtől szembe találta magát Jennsennel. A lány iszonyattal tekintett jeges kék szemeibe.
– Az ő helyében – mondta –, akartad volna, hogy hagyjam
elviselni ezt az iszonyú szenvedést?
Fékezhetetlen remegésében képtelen volt felelni neki. Elfordult és térdre esett Jagang császár mellett. El tudta képzelni, milyen félelmetes fájdalmai lehettek a Császárnak, de ő úgy tűnt alig veszi észre a tátongó sebet, attól eltekintve, hogy tudta, lába mozgásképtelen. A seb két szélét egyik kezével összeszorítva tartotta, amennyire csak bírta, de még így is sok vért veszített. A másik kezével sikerült átvonszolnia magát a másik oldalra, ahol a falnak dőlt. Jennsen nem volt gyógyító, nem igazán tudta mit kellene tennie, de felismerte, hogy valahogyan sürgősen el kell
állítani a bugyogó vérzést.
Jagang izzadságtól és koromtól csíkos arccal kardjával egy
oldalsó terem felé mutatott.
– Sebastian ez ő! Az Inkvizítor Anya! Éppen itt volt. Majdnem elkaptam. Ne hagyd, hogy elmeneküljön.
Egy másik Nővér poros barna gyapjú ruhában a sötétben feléjük bukdácsolva átküzdötte magát a törmeléken, el a nyöszörgő katonák mellett.
Jagang köszönetképpen bólintott, miközben egyik kezét hullámzó mellkasán pihentette.
– Sebastian, ne hagyd, hogy elmeneküljön. Menj!
– Igen, Kegyelmes uram! – Sebastian egy pillanatig figyelte
a Nővért, aki éppen egy törött asztalon mászott át esetlenül,
majd Jennsen vállának feszítette kezét. – Maradj itt velük. Ő
meg fog védeni téged és a Császárt. Visszajövök.
Jennsen a férfi ingujja után kapott, de az már elrohant, útközben összegyűjtve az életben maradt férfiakat. A csarnokon keresztül vezette őket, majd eltűntek a sötétben. Jennsen hirtelen
egyedül maradt a sebesült császárral, a Fény Nővéreinek egyikével és a Hanggal.
Megragadta egy pamutfüggöny kilógó szalagját és kihúzta a
törmelék alól.
– Sok vért veszítettél, uram! Le kell kötnöm ezt, amilyen
szorosan csak tudom. – Felnézett Jagang császár lidércszemeibe. – Tudsz segíteni azzal, hogy szorosan tartod, amíg körbetekerem?
A Császár szélesen mosolygott. Arcán folyt az izzadtság, csíkokat hagyva portól szennyes bőrén.
– Nem fáj, lány! Csináld. Volt már ennél rosszabb sebem is.
Gyorsan fejezd be.
Jennsen elkezdte. A mocskos függönyt befűzte a Császár
lába alatt, majd körbetekerte és újra alá, miközben Jagang tátongó sebét összeszorítva tartotta, amennyire csak bírta. A finom
fehér szövetet a sűrű vér szinte azonnal átitatta és vörösre festette. A Nővér Jennsen vállára tette kezét, amint letérdelt, hogy
segítsen. Jennsen folytatta a kötözést, a Nővér pedig a férfi
combján a méretes hasított seb két oldalára fektette kezeit. Jagang fájdalmasan felüvöltött.
– Bocsánat Kegyelmes uram – mondta a Nővér. – El kell állítanom a vérzést vagy elvérzel.
– Akkor csináld, ostoba szuka! Még a halálba fecsegsz! A Nővér könnybe lábadt szemekkel bólintott, nyilvánvalóan
megrémülve attól, amit tennie kellett, de tudatában annak, hogy
nincs más választása. Becsukta szemeit, s remegő kezeit ismét
Jagang szoros, véráztatta lábaira nyomta. Jennsen visszahúzódott, hogy helyet adjon neki. A homályos fényben figyelte,
amint a nő nyilvánvalóan mágiát szőtt a Császár sebére. Először semmit sem lehetett látni, Jagang a fogát csikorgatta,
morgott a fájdalomtól, amint a Nővér mágiája elkezdett működni. Jennsen megbabonázva figyelt, ahogy a Tehetséget ezúttal
arra használták, hogy valakinek segítsenek, s nem pedig ártsanak vele. Egy pillanatig elgondolkodott, vajon a Birodalmi
Rend úgy vélte-e, hogy ez a mágia, melyet a Császár életének
megmentésére használtak, szintén gonosz. A homályban Jennsen látta, hogy a vér bőséges lüktetése gyöngyöző szivárgássá
csillapodik.
Jennsen közelebb hajolt, s az árnyékban homlokát ráncolva
próbált figyelni. A Nővér most, hogy a vérzést szinte már elállította, megmozdította a kezeit, valószínűleg azért, hogy megkezdje a Császár szörnyű sebének lezárását. Amint Jennsen közelebb hajolt, hallotta, hogy Jagang hirtelen azt suttogja:
– Ott van. – Jennsen felnézett. A Császár tekintete a csarnok
túlsó vége felé mutatott. – Richard Rahl. Jennsen, ott van. Ez ő. Jennsen követte a Császár tekintetét, s közben már markában
szorította kését. A folyosón sötét volt, de a túlsó végén füstös
fényben látszott a távolban álló alak sziluettje. Az alak őket figyelte.
Felemelte karjait. Kinyújtott kezei között tűz kelt életre. Ez a
tűz nem olyan volt, mint a valódi tűz, mint a kandalló tüze, hanem olyan, mint egy álomban. Ott volt, de mégsem volt ott; valódi volt, s valahogyan mégsem volt valódi. Jennsen úgy érezte,
mintha két világ határán állt volna, a létező világ és a káprázat
világa között.
A halálos veszedelem azonban, amit a lobogó láng jelentett,
túlságosan is nyilvánvaló volt.
A rettegéstől kövülten leguggolt Jagang császár mellé. Jennsen csak bámulni tudta, ahogy a csarnok túlsó végén az alak felemelte kezét, felemelte a lassan forduló kékes-sárga lángot. A
biztos kezek között a forgó láng kiterjedt, s rémisztően eltökéltnek tűnt. Jennsen tudta, hogy halálos szándék megnyilvánulását
látja.
Azután a férfi azt a kérlelhetetlen poklot feléjük bocsátotta. Jagang azt mondta, hogy a csarnok túlsó végén az alak Richard Rahl volt. Jennsen csak egy árnyalakot látott, aki azt a
szörnyű tüzet feléjük hajította. Furcsamód, bár a láng megvilágította a falakat, teremtőjét árnyékban hagyta.
A kavargó láng gömbje kiterjedt amint egyre csak gyorsuló
sebességgel repült feléjük. A petróleumkék és sárga láng úgy
nézett ki, mintha élő szándékkal égett volna.
Mégis valami furcsa módon, a láng egyúttal semmi nem volt.
– Varázslótűz! – sikoltotta a Nővér, miközben talpra szökkent. – Édes Teremtőm! Ne!
A Nővér futott a közelgő lángok felé. Karjait vad féktelenséggel a magasba dobta, tenyereit a közelgő tűz felé fordítva,
mintha mágikus pajzzsal akarná megvédeni őket. De Jennsen
nem látott semmit.
A tűz egyre csak nőtt, a falakat, a mennyezetet és a törmeléket megvilágítva, bömbölve szállt feléjük. A Nővér ismét felemelte karjait.
A tűz tompa sercegéssel csapódott a nőnek. A fellobbanó intenzív sárga fényben, mely olyan erős volt, hogy Jennsen a karját az arca elé kapta, a nő sziluettje kirajzolódott. A lángok egy szívdobbanásnyi idő alatt beburkolták őt, elfojtva sikolyát, s egy vakító pillanat alatt elemésztették. Kék hő lebegett, a tűz egy pillanatig örvénylett a levegőben, majd kihunyt, s nem ma
radt más utána csak egy füstgomolyag, és égett hús szaga. Jennsenből a látottak merev döbbenetet váltottak ki. Csak
bámult a helyre, ahol egy életet ily kegyetlenül kioltottak. A csarnok végében a Rahl Nagyúr egy újabb gömb varázslótüzet bűvölt. Kezei között dajkálta, sürgetve, hogy nőjön és terjedjen ki. Felemelt karjai között ismét kivetette a tüzet. Jennsen nem tudta, mitévő legyen. Lábai nem mozdultak.
Tudta, hogy nem elég gyors ahhoz, hogy elfusson előle. A bömbölő, kavargó lánglabda végig zúgott a csarnokon, feléjük süvöltve. Jöttében kiterjedt, megvilágította a falakat,
ahogy elhaladt, mígnem a lángoló halál faltól falig, padlótól
mennyezetig terjedt, s rejtőzködésre nem hagyott helyet. A Rahl Nagyúr elindult, sorsukra hagyva őket, amint a halál
üvöltve Jennsenre és Jagang császárra rontott.

8. FEJEZET

A hang iszonyatos volt. A látvány bénító.
Ezt a fegyvert egyetlen célból varázsolta a Rahl Nagyúr: hogy gyilkoljon vele. Halálos mágia volt. A Rahl Nagyúr mágiája.
Ezúttal nem volt ott egyetlen egy sem a Fény Nővérei közül, hogy feltartóztassa.
Mágia. Rahl Nagyúr mágiája. Ott volt, s mégsem.
Az utolsó pillanatban, mielőtt odaért volna hozzá, Jennsen tudta, mit kell tennie. Jagang császárra vetette magát. Egy másodpercnek abban a töredékében, mielőtt a tűz elért volna hozzá, a lány testével betakarta a Császárt, aki a padló szélén ült, hátát a falnak támasztotta. Úgy védte, ahogy egy gyermeket védene.
Még szorosan összezárt szemhéjain keresztül is látta a ragyogó fényt. Hallotta a körülötte zúgó lángok szörnyű üvöltését.
Ám Jennsen nem érzett semmit.
Hallotta, ahogy a tűz ordítva elviharzott mellette végig a csarnokon. Egyik szemét kinyitotta, s kikémlelt. A csarnok végén az élő tűz gömbje folyékony lángok záporába széthullva átrobbant a falon. Lángoló fadarabok zuhogtak ki a mélybe a gyepre.
Most, hogy a fal eltűnt, a csarnokba több fény hatolt be. Jennsen feltápászkodott.
– Felség, életben vagy? – suttogta.
– Hála neked... – mondta hangjában döbbenettel. – Mit csináltál? Hogy lehet, hogy nem...
– Sss... – suttogta a lány sürgetően. – Maradj lent, vagy meglát téged.
Nem volt vesztegetni való ideje. Véget kellet vetnie ennek a rémálomnak. Jennsen talpra szökkent, és kezében késével futva indult át a csarnokon. Most már látta a csarnok végében a füstös fényben álló férfit. Megállt, megfordult és Jennsenre meredt. Amint rohant felé, rájött, hogy a férfi nem lehet az ő féltestvére. Ez egy öregember volt. Egy csonthalmaz, sötét gesztenyebarna és fekete, ezüstmandzsettás köntösben. Hullámos, ősz haja rendetlenül elállt, de mindez nem csorbította tekintélyének bűvkörét.
Mégis, látva a felé rohanó lányt, rémülten meredt, mint aki nem hisz a szemének, hogy túlélte az ő varázslótüzét. Az ő számára a lány rés volt a Világ szövedékén. Jennsen látta, amint megértés önti el mogyorószín szemeit.
Jóságos tekintete ellenére, ez a férfi számtalan embert ölt meg. Ez az ember a Rahl Nagyúr parancsát teljesítette. Ez az ember még több embert ölne meg, ha nem állítaná meg. Ez az ember egy varázsló volt, egy szörnyeteg. Meg kell őt állítania.
Jennsen, magasra emelte kését. Már majdnem odaért. Hallotta saját dühös ordítását, mely olyan volt, mint a katonák csatakiáltása, amint előrevetette magát. Most már megértette azokat a csatakiáltásokat. A férfi vérét akarta.
– Ne... – kiáltotta felé az öregember. – Gyermekem, te nem érted, mit teszel! Nincs időnk – egyetlen pillanatot sem vesztegethetek. Állj meg! Nem késlekedhetek! Hagyd, hogy...
Szavai Jennsen számára nem jelentettek többet, mint a Hangé. Átrohant a csarnok padlóján heverő törmeléken, olyan gyorsan, ahogyan csak a lába bírta. Ugyanazt a vad, de átgondolt dühöt érezte, melyet otthonában, amikor megtámadták az anyját, majd őt; ugyanazt az ádáz elszántságot.
Jennsen tudta, mit kell tennie, és tudta, hogy ő az, akinek meg kell tennie.
Legyőzhetetlen volt.
Mielőtt elérte volna, az öregember előre vetette egyik kezét, de alacsonyabbra mint az előbb. Ezúttal nem tört ki tűz. Jennsent nem érdekelte az sem, ha kitört volna. Nem állította volna meg az sem. Nem lehetett őt megállítani. Legyőzhetetlen volt.
Bármit is tett az öregember, a törmelék hirtelen megmozdult Jennsen lábai alatt, mintha egy hatalmas lökést adott volna neki. Mielőtt a lány el tudott volna ugrani, egyik lába beszorult a hulladékba, mely áttört a törött vakolat és lécezet egyvelegén. Gyűrött szőnyeg és bútorok romjai ejtették csapdába bokáját. A meglepetéstől belészorult a lélegzet, vadul előrebukott. Fa és vakolatdarabok port és törmeléket vertek fel a levegőbe, amint Jennsen a padlóra zuhant. Arcát keményen megütötte, s ettől megdöbbent.
Apró hulladékdarabok záporoztak a hátára. A felvert por lassan elszállingózott. A lány arcát szédítően intenzív fájdalom égette.
A Hangot hallotta, amint hívta, hogy álljon talpra, menjen tovább. Ám látása beszűkült egy apró pontra, mintha egy puha homályos csövön nézne át. Ezen az alagúton át nézve a világ álomszerűnek látszott. Mozdulatlanul feküdt, belélegezve az ülepedő port, míg az egy rétegben a torkára nem rakódott. Még köhögni sem volt képes.
Végül sikerült nyöszörögve feltápászkodni. A látása gyorsan tisztult. Köhögni kezdett, krákogni, megpróbálta légcsövét kitisztítani a fullasztó portól. Lába be volt ékelődve a kusza hulladékhalomba. Végül sikerült oldalra emelnie egy deszkát, s így lett elég helye, hogy lábát kiszabadíthassa. Szerencsére a csizmája megvédte lábát attól, hogy a faszilánkok összeszabdalják.
Jennsen észrevette, hogy a keze üres. A kése eltűnt. Négykézláb mozogva vadul turkálni kezdett a fából, vakolatból és a függöny összegubancolódott szövetéből álló romhalmazban, szétdobálva, ami kezébe került, keresve kését. Benyúlt egy közeli felfordult asztal alá, vakon tapogatózott.
Az ujjai hegyével valami simát érzett. Tovább tapogatózott, mígnem ujjaival kitapinthatta a ékes metszésű „R" betűt. Az erőlködéstől nyögdécselve vállal nekiveselkedett a felborult asztal lábának, végül az egész zagyva kupac csikorogva megmozdult. Így már be tudott nyúlna annyira, hogy kihúzhassa kését.
Mire Jennsennek nagy nehezen sikerült talpra állnia, a férfi már régen nem volt ott. Mindenesetre utána iramodott. Amikor átjárók kereszteződésébe ért, gyorsan körbepillantott, de csak üres termeket látott. Futva elindult azon a folyosón, amelyiken keresztül szerinte az öregember eltűnt. Benézett a szobákba, átkutatta az alkóvokat, egyre mélyebbre jutva a sötét homályos palotába.
A távolban embereket hallott, katonákat, akik társaiknak kiabálták, hogy kövessék őket. Figyelt, nem hallj a-e Sebastian hangját is, de nem hallotta. Hallotta azonban az elszabadult mágia hangját, mely hasonló volt egy villám dörrenéséhez, csak ez az épületen belül volt. Néha megrázta az egész palotát. Néha haldokló férfiak sikolya is hallatszott.
Jennsen a hangokat üldözte. Megpróbált rátalálni a férfira, aki rájuk szabadította a varázslótüzet, de csak további üres termeket, szobákat és átjárókat talált. Néhol halott katonák tetemei hevertek szanaszét. Nem tudta, hogy az első robbanás óta halottak voltak-e vagy a menekülő varázsló útját jelezték.
Jennsen rohanó katonák hangjára lett figyelmes, csizmáik robaja folyosókon morajlott keresztül. És azután hallotta Sebastian hangját, amint azt kiáltja:
– Erre! Ez Ő!
Jennsen egy kereszteződés felé rohant át egy termen, abba az irányba, ahonnan Sebastian hangját hallotta. Lépteinek zaját egy hosszú, zöld, aranyszegélyű szőnyeg némította el, mely végigvezetett egy nagy folyosón. Meghökkentő szépsége annál is inkább szembetűnő volt, mivel romokban heverő helyiségek után ért oda. A feje felett egy ablakból beszűrődő fény barna, fehér, tarka márványoszlopokat világított meg, melyek mindkét oldalukon boltíveket támasztottak alá. Az oszlopok, akár a néma őrszemek, figyelték, ahogy elrohan mellettük.
A palota folyosók és remekbeszabott helyiségek labirintusa volt. A szobák némelyikében, melyeken Jennsen átvágott, tompa tónusú, de pazar volt a bútorzat, míg másokat színek kavalkádjában pompázó szőnyegek, székek és függönyök díszítettek. Miközben arra összpontosított, hogy el ne tévedjen, halványan átfutott elméjén, hogy a grandiózus látvány ámulatba ejtően gyönyörű. A helyet egy hatalmas erdőnek képzelte, s ahogy haladt tájékozódási pontokat figyelt meg, hogy visszataláljon. Segítenie kell majd Jagang császárt biztonságba juttatni.
Miután végigrohant a széles átjárón, mely mentén gránit falfülkék sorakoztak, s mindegyik valamilyen remek tárgyat tartott, Jennsen berontott a dupla aranykeretes ajtón egy óriási szobába. A visszacsapódó ajtók hangja visszhangzott a helyiségben. A hely mérete, a látvány pompája megragadta. Feltekintve gazdag festményeket látott taláros alakokkal, amelyek a hatalmas kupola belsejét teljes szélességben átívelték. A méltóságteljes alakok alatt a kerek ablakok gyűrűje bőséges fényt engedett be. Oldalt egy félkör alakú baldachinos emelvényen egy impozáns, faragott asztal mögött székek sorakoztak. A termet körben boltíves nyílások szegélyezték, ahonnan lépcsők vezettek kanyarodó, csiszolt mahagóni mellvédes erkélyekhez.
Látva ezt az impozáns építészeti alkotást, Jennsen tudta, hogy ez biztosan az a hely, ahonnan az Inkvizítor Anya a Középföldet uralta. Az erkélyeken elhelyezett ülőalkalmatosságokról a látogatók és a méltóságok nyomon követhették a fejleményeket.
Jennsen a helyiség túloldalán látott valakit az oszlopok között mozogni. Éppen ekkor, Sebastian rontott be egy másik ajtón nem messze Jennsentől a jobboldalon.
Sebastian felemelte a kardját, s azzal mutatta:
– Ott van! – Alig kapott levegőt. Kék szemeiben düh villant.
– Sebastian! – Jennsen odarohant mellé. – Ki kell innen jutnunk! A Császárt biztonságos helyre kell vinnünk. Egy varázsló jött és megölte a Nővért! A Császár egyedül van. Siessünk!
A páncélingbe és vértezetbe öltözött katonák csillogó fegyverekkel csörömpölő sötét tömege a szoba széle mentén szétszéledt, mint az őzet cserkésző farkasok.
Sebastian kardjával indulatosan a szoba túlsó vége felé mutatott. – Addig nem, amíg el nem fogom. Jagang végre megkapja az Inkvizítor Anyát.
Jennsen abba az irányba kémlelt, amerre a férfi mutatott és akkor meglátta a magas nőt a szoba túloldalán. Egyszerű durvaszövésű lenruhát viselt a nyaki részen piros és sárga díszítéssel. Őszes fekete haja középen el volt választva, erős álla szögletessé tette arcát.
– Az Inkvizítor Anya! – suttogta Sebastian, kővé meredve a nő látványától.
Jennsen csodálkozva nézett rá.
– Inkvizítor Anya...? – Nem tudta elképzelni, hogy Rahl Nagyúr összeházasodjon egy nővel, aki olyan öreg mint a dédanyja. – Sebastian, mit látsz?
Mogorva tekintettel pillantott vissza.
– Az Inkvizítor Anyát.
– Hogy néz ki? Mi van rajta?
– A fehér ruhája – szenvedélyes arckifejezése visszatért. – Hogy lehet, hogy te nem látod?
– Gyönyörű egy szuka – mondta egy katona Sebastian másik oldalán széles vigyorral, képtelenül arra, hogy levegye a szemét a nőről. – De a Császár fogja megkapni őt.
A többi férfi is elindult, hogy átszelje a szobát, szemükben ugyanazzal a zavarba ejtő, kéjvágyó tekintettel. Jennsen megragadta Sebastian karját és egy rántással körbeforgatta.
– Nem! – suttogta élesen. – Sebastian, ez nem ő.
– Elment az eszed? – kérdezte Sebastian metsző tekintettel. – Az hiszed, nem tudom, hogy néz ki az Inkvizítor Anya?
– Én már láttam őt – mondta a mellette álló katona. – Ez biztosan ő.
– Nem. Nem ő – suttogta Jennsen állhatatosan, mindvégig Sebastian karját feszítve, megpróbálva őt visszahúzni. – Ez biztosan varázslat vagy valami. Sebastian, ez egy öreg nő. Itt valami szörnyű nagy baj lesz. Ki kell innen jutnunk.
A katona Sebastian másik oldalán mordult egyet. Kardja a márvány padlón csörrent, miután mellkasához kapott. Úgy dőlt el, akár egy kivágott fa, s a padlóra zuhant. Egy másik katona is elesett, majd egy harmadik, majd egy negyedik. Jennsen Sebastian elé perdült, gyorsan átölelte, hogy megvédje.
A szobában vakító villámcsapással robbant valami. A sistergő ív perdülve szelte át a levegőt, mégis tévedhetetlenül találta el célpontját, elsöpörve a szoba szélén körben, a nő felé futó katonák vonalát, egy pillanat alatt lekaszabolva őket. Jennsen válla felett visszanézett, s látta, amint az öreg nő egyik kezét kivetette a másik oldalra a szobát átszelő, felé rohanó férfiak és egy Nővér felé. A katonákat valami láthatatlan erő leterítette, egymás után holtan estek össze. Nehéz, ívbe hajlott testük csúszott egy keveset a fényes padlón, miután lépés közben összeestek.
A Nővér kinyújtotta a kezeit. Jennsen feltételezte, azért, hogy valamiféle mágiával megvédje magát, bár nem látott semmit. De amikor a Nővér ismét előrelökte egyik karját, Jennsen nem csak látta, hanem hallotta is az ujjai hegyén formálódó fényt.
Mivel Sebastianon kívül az összes katona a földön hevert holtan, az öreg varázslónő most teljes figyelmét a támadó Nővérre összpontosíthatta. Elnyűtt kezeivel kivédte a támadást, a zizegő fényt visszaküldve a Nővérre.
– Tudod, Nővér, hogy csak hűségesküt kell tenned – mondta az öreg nő érces hangon –, s megszabadulsz az Álomjárótól.
Jennsen ezt nem értette, de a Nővér bizonyára igen.
– Nem fog menni! Nem kockáztatom meg azt a gyötrelmet. Bocsássa meg nekem a Teremtő, de mindannyiunk számára könnyebb lesz, ha végzek veled.
– Ha ezt választod – hangzott fel ismét az öreg nő érdes hangja –, ám legyen!
A fiatalabb nő belefogott, hogy mágiáját újra kivesse, de hirtelen sikollyal a földre zuhant. A sima márványt karmolta, s közben megpróbált imákat suttogni a szörnyű gyötrődés nyögései között. Elkenődött vért hagyott maga mögött a márványon, de mielőtt jutott is volna valameddig, lecsendesedett. A feje a padlóra süllyedt, amint hosszan, hangosan kilehelte utolsó lélegzetét.
Jennsen késsel a kezében a gyilkos öreg nő felé vetette magát. Sebastian követte, de csupán néhány lépést tett meg, amikor a nő vibráló fényt kerekített és küldött felé, éppen amint Jennsen a nő tekintetének vonalába lépett. Csak ez mentette meg Sebastiant attól, hogy a vibráló fénycsík agyon ne csapja. A fény szikraesőt hányva lepattant az oldaláról. Sebastian kiáltva elesett.
– Ne! Sebastian! – Jennsen a férfi felé indult. Sebastian nyilvánvaló fájdalmában kezeit a bordáira szorította. Ha meg is sérült, legalább életben volt.
Jennsen visszalendült az öreg nő felé. Az mozdulatlanul állt, fejét oldalra ejtve figyelt. Viselkedésében zavartság tükröződött, s valami különös, esetlen tehetetlenség.
A varázslónő nem nézett Jennsenre, hanem egyik fülét fordította felé. Most, hogy kicsit közelebb állt hozzá, Jennsen most először észrevette, hogy a nőnek teljesen fehérek a szemei. Jennsen először a meglepetéstől, majd a hirtelen felismeréstől rámeredt.
– Adie? – suttogta. Nem akarta hangosan mondani.
A nő meghökkenve fejét a másik oldalra billentette, s másik fülét hegyezte.
– Ki az ott? – követelőzött az érces hang. – Ki az ott?
Jennsen nem válaszolt attól félve, hogy elárulná pontos helyzetét. A szoba elcsendesült. Az öreg varázslónő elnyűtt arcán nehéz aggodalom mutatkozott. Ám állkapcsának mozdulata elszántságáról árulkodott, amint felemelte kezét.
Jennsen nem tudván most mitévő legyen, megmarkolta a kését. Ha ez a nő tényleg Adie volt, a nő, akiről Althea beszélt neki, akkor, Althea szerint, nem láthatja Jennsent. Sebastiant azonban látta. Jennsen egy lépéssel közelebb lopózott.
Az öreg nő feje a hang irányába fordult.
– Gyermek? Richard testvére vagy? Miért lennél akkor a Renddel?
– Talán azért, mert élni akarok!
– Nem. – A nő megrázta a fejét hajthatatlan rosszallással. – Nem. Ha a Renddel vagy, akkor a halált választottad, nem az életet.
– Te vagy az egyetlen, aki halált hoz!
– Ez hazugság. Ti mindannyian fegyverekkel és gyilkos szándékkal jöttetek hozzám – mondta. – Nem én támadtam rátok!
– Persze! Mert bemocskolod a világot a mágiád szennyével!
– kiáltotta Sebastian hátulról. – Elnyomnád az emberiséget – rabszolgává tenne mindannyiunkat – a gonosz, ősi módszereivel.
– Ah – mondta Adie, bólintva magának. – Akkor tehát te vagy az, aki megtévesztetted ezt a gyermeket.
– Ő megmentette az életemet! Sebastian nélkül nem lennék semmi! Nem lenne semmim! Halott lennék! Akár az anyám!
– Gyermekem – szólt Adie érces hangja ezúttal halkan –, ez is hazugság. – Hagyd el őket! Gyere velem!
– Azt már szeretnéd, ugye? – sivította Jennsen. – Az anyám a karjaim között halt meg a te Rahl Nagyurad miatt. Tudom az igazságot. Az igazság az, hogy szeretnéd végre leszállítani a Rahl Nagyúrnak a legfinomabb zsákmányt.
Adie megrázta a fejét.
– Gyermekem, nem tudom miféle hazugságokkal van tele a fejed, de nekem nincs erre időm. El kell jönnöd velem, vagy nem tudok neked segíteni. Egy pillanattal sem várhatok tovább. Az időből szűkös az ellátmány, s én elhasználtam mindet, amim volt.
Miközben a nő beszélt, Jennsen kihasználta az alkalmat, és apró lépésekkel közeledet hozzá. Élnie kell az eséllyel, hogy véget vessen a fenyegetésnek. Tudta, hogy el tudna bánni ezzel a nővel. Ha csupán az izmokon és a késsel való ügyességen múlna, Jennsen határozott előnyben lenne. A varázslónő mágiája hiábavaló, olyasvalakivel szemben, aki legyőzhetetlen – a Teremtés egy oszlopa ellen.
– Jenn, kapd el! Képes vagy rá! Bosszuld meg anyádat!
Jennsen még mindig csupán a Sebastian és Adie közötti távolság negyedénél tartott. Kését szorosan markolva, újabb lépést tett.
– Ha ezt választod – recsegte Adie, hallván a lépesek susogását –, ám legyen.
Amikor a varázslónő Sebastian felé emelte kezét, Jennsen rémülten fogta fel, mire gondolt: választásának ára az volt, hogy Sebastian elveszne.

9. FEJEZET

Sebastian a padlón feküdt, nem messze Jennsentől, oldalra dőlve, egyik karjára támaszkodva. Jennsen vért látott alatta a márvány padlón. Mivel Adie nem volt képes megállítani Jennsent, cserébe végezni akart Sebastiannal. Az ijesztő valóság, hogy látta őt fájdalmak között, és a tudat, hogy meg akarják gyilkolni, lelke legmélyéig megrázták Jennsent.

Sebastianon kívül semmije sem volt.
A varázslónő csupán egy pillantásra volt attól, hogy halálos mágiát szabadítson rá. Jennsen sokkal közelebb állt Sebastianhoz, mint a varázslónőhöz. Jennsen tudta, nem érne időben oda a varázslónőhöz, hogy megállítsa, de talán időben el tudja érni Sebastiant, hogy megvédje. Csak akkor tudná megölni a varázslónőt, ha hajlandó lenne feláldozni érte Sebastian életét. Ez volt a választás, amit Adie hagyott neki.
Jennsen lemondott a támadásról, s helyette Sebastian felé ugrott, önmagát a nő tekintetétnek vonalába vetve, s ezzel egy rést vágva a Világ szövedékén ott, ahol a nő szörnyű varázstüzét próbálta célba jutatni. A mágia, melyet a varázslónő elszabadított, nem találta el Sebastiant. Sercegő-sistergő villámlás söpört végig a csiszolt márványpadlón, feltörve azt egy vonalban a férfi mellett. A levegő szálló kődarabokkal telt meg. Jennsen karjaival oltalmazón átölelte Sebastiant, amint mellé zuhant.
– Sebastian! Tudsz mozogni? Tudsz futni? Ki kell jutnunk innen.
Sebastian bólintott.
– Segíts fel! – hangja nehézkes volt, légzése akadozott.
Jennsen a férfi karja alá dugta a fejét, és minden erejét megfeszítve lábra segítette. A lány támogatásával, sietve az ajtó felé indultak. Mögöttük Adie, ha Jennsent nem is látta, ismét felemelte a kezét, fehér szemével nyomon követte Sebastian mozdulatait. Jennsen oldalra fordult, hogy testével fedezze Sebastiant. A villámcsapás csak néhány hüvelykkel kerülte el őket, a nehéz páncélozott ajtót kifordítva zsanérjaiból. Az ajtó pattogva végigcsúszott az előszobán.
Jennsen és Sebastian gyorsan kimenekültek a füstös nyíláson, majd szapora léptekkel elindultak a széles előszobán keresztül. Jennsen, miközben figyelte, amint a nehéz ajtók nagy kődarabokat kitépve, hatalmas csattanásokkal a padlóra zuhannak, visszapattannak a falakról, rájött, hogy ha valami ilyesmi eltalálná, összezúzná. Azt is észrevette, hogy a karja apró vágásoktól vérzett, melyeket a kőszilánkok okoztak. Nem a mágia okozta, hanem éles kövek, még ha az éles kövek záporát mágia idézte is elő.
Lehet, hogy bizonyos módon legyőzhetetlen, de ha a mágia rádönt egy masszív kőoszlopot, ő éppen olyan biztosan meghalna, mintha azt brutális fizikai erő lökte volna rá. A halott az halott.
Jennsen hirtelen már nem is érezte magát annyira legyőzhetetlennek.
Az első kereszteződésnél Jennsen jobbra vezette Sebastiant, hogy minél előbb kikerüljenek Adie Tehetségének és mágikus fegyvereinek sugarából. Jennsen érezte meleg vérét folyni a karján, mellyel Sebastiant támogatta. Sebesülése ellenére Sebastian nem kérte, hogy a lány óvja a fájdalomtól. Együtt rohantak folyosókon és termeken keresztül, amilyen gyorsan csak Sebastiantól tellett, átszelve a palotát, arra felé tartva, ahol Jennsen a Császárt hagyta.
– Súlyosan megsebesültél? – kérdezte a férfitól, előre félve a választól.
– Nem tudom – felelte Sebastian levegő után kapkodva, s nyilvánvalóan fájdalmak között. – Úgy érzem, mintha tűz égne a bordáimban. Ha nem akadályoztad volna meg, hogy telibe találjon, biztos halott lennék.
Amint haladtak a palotán át, találkoztak egy osztaggal a sajátjaik közül. Jennsen összeesett mellettük, kifulladva zihált, nem lévén képes rá, hogy egy lépéssel is tovább támogassa Sebastiant. Lábizmai remegtek a megerőltetéstől.
– Elmegyünk – közölte Sebastian a férfiakkal, lélegzete nehézkes volt a fájdalomtól. Ki kell jutnunk! A Császár megsebesült. Ki kell innen vinnünk. – Különféle irányokba mutatott. – Minden irányba menjen néhány közületek. Gyűjtsetek össze mindenkit. Mindenkire szükségünk van, hogy megvédjük a Császárt, s utána biztonságba kell helyeznünk. Ti ketten, nekem segítsetek.
A katonák zöme azonnal elrohant, hogy feladatát végrehajtsa. Ketten, akik ott maradtak vállaikra vették Sebastian karjait és könnyedén felemelték. Sebastian összerezzent a fájdalomtól. Jennsen vezette őket a palotán keresztül, keresve a tájékozódási pontokat, melyekre emlékezett, kétségbeesett elszántsággal, hogy visszaérjenek a Császárhoz és kerüljenek ki a palota halálcsapdájából.
Az Inkvizítorok Palotája folyosók átjárók, termek és szobák zűrzavaros útvesztőjének bizonyult. A termek egy része hatalmas volt, de amikor ilyen helyre értek, megkerülték. Az átjárók labirintusában maradva Sebastian azt mondta, hogy nem akarnak csapdába esni egy ilyen nagy teremben, ahol könnyű célpont lehetnének. Jennsen időnként hallotta a mágia szörnyű csapásait. Minden alkalommal az egész palota belerázkódott.
– Erre – mondta Jennsen, felismerve a tátongó hasadékot a falban egy kőtörmelékkel teleszórt átjáró sarkán. Ez volt az a lyuk, melyet a neki és a Jagang császárnak szánt varázslótűz ütött a külső falon, s most nappali fény áradt be rajta. Messze lent gyep zöldellett.
A csarnokon keresztül öt katona érkezett, átmászva a kusza törmelékhalmon, magukkal hozva egyet a Fény Nővérei közül. Mögöttük további, közel egy tucat férfi jelent meg. Két Nővér, arcukon koromcsíkokkal egy közeli szobából érkeztek, s őket a rohamosztag több katonája követte. A férfiak fele sebtől vérzett, de mindannyian képesek voltak saját erejükből mozogni.
Jagang császár a falnak támaszkodva ült ott, ahol Jennsen hagyta. A mély, szaggatott szélű vágást a combján részben összetartotta a függöny, melyet Jennsen tekert a Császár lába köré, de az izmok nem megfelelően álltak, s a szörnyű seb nyilvánvalóan sürgős ápolást igényelt. Úgy tűnt, a gyógyító mágia, melyet a Nővér hajtott végre mielőtt a varázslótűz áldozatává vált, még kitartott, legalább a Császár már nem vesztett olyan mértékben vért, mint azelőtt.
A vérveszteségtől a Császár gyengének látszott és sápadt volt, de nem annyira sápadt, mint azok, akik először látták sérülésének súlyosságát.
Az egyik Nővér letérdelt, hogy szemügyre vegye a sebet. Jagang összerezzent, amikor a Nővér megpróbálta a hasadt comb két felét jobban összeilleszteni.
– Most nincs időnk meggyógyítani – mondta –, először biztonságos helyre kell vigyünk.
Azonnal hozzáfogott, hogy megszorítsa a véráztatta függönyből álló bandázst, melyet Jennsen tekert a sebre. A törmelékből további vászondarabokat húzott elő.
– Elkaptad? – kérdezte Jagang, miközben a Nővér egy szennyes szövetcsíkkal szorosabbra húzta a sebet. – Hol van? Sebastian! – Egy deszkára támaszkodva ültében felegyenesedett. Egyik majd másik irányba kémlelte a katonák egy csoportját, akik utat engedtek Sebastiannak a Császárhoz. – Á, itt vagy! Hol van az Inkvizítor Anya? Elkaptad?
– Nem ő volt az! – felelte Jennsen helyette.
– Micsoda? – A császár mérgesen körbepillantott az őt figyelő körülállókon. – Láttam a szukát! Megismerem az Inkvizítor Anyát, ha látom! Miért nem kaptad el?
– Egy varázslót és egy varázslónőt láttál, nagyuram – közölte vele Jennsen –, mágiát használva elhitették, hogy a Rahl Nagyurat és az Inkvizítor Anyát látod. Trükk volt az egész.
– Azt hiszem, igaza van – Sebastian belépett közéjük, mielőtt a Császár ráordított volna Jennsenre. – Mellette álltam, s míg én az Inkvizítor Anyát láttam, Jennsen valaki mást.
Jagang komor fenyegető tekintetét a lányra emelte.
– De ha a többiek látták őt, hogyan lehetséges, hogy te...
Úgy tűnt, a megértés hullámai futottak át rajta. Valami oknál fogva, melyre Jennsen nem tudott pontosan rájönni, a Császár hirtelen felismerte a lány szavaiban rejlő igazságot.
– De miért? – kérdezte a Császár sebét ápoló Nővér, feltekintve a kötözésből.
– Úgy tűnt, a varázsló és a varázslónő nagyon siettek – mondta Jennsen. – Biztosan készülnek valamire.
– Elterelés – suttogta Jagang a törmelékkel teleszórt üres csarnokra meredve. – Le akartak kötni bennünket. Azt akarták, hogy távol legyünk és valami mással legyünk elfoglalva.
– Távol legyünk, de mitől? – kérdezte Jennsen.
– A főerőktől – mondta Sebastian, elkapva Jagang gondolatainak fonalát.
Egy másik Nővér lopva többször is társaira pillantott, miután megvizsgálta Sebastian sebét, gyorsan párnázott kötést tett rá, majd egy hosszú vászondarabbal körbetekerte mellkasát, hogy helyén tartsa a bandázst.
– Ez csak rövid ideig fog segíteni – motyogta félig önmagának. – Ez így nem jó. – Ismét a többi Nővérre pillantott. – El kell látnunk a sebet rendesen. Nem tudjuk itt megtenni.
Sebastian a fájdalomtól összerándult, a Nővért figyelmen kívül hagyva beszélt: – Ez egy trükk. Itt tartanak bennünket, hadd töprengjünk azon, hol lehetnek, s kergessünk illúziókat, amíg megtámadják a főerőinket.
Jagang morogva átkozódott. Kinézett a lyukon, melyet a varázslótűz robbantott a falon. A sereg felé kémlelt, melyet messze lenn hagytak a folyóvölgyben. Ökölbe szorította kezét és csikorgatta a fogait.
– Az a szuka! Le akartak kötni bennünket, hogy a főerőink egyhelyben üldögéljenek, amíg ők támadnak. Az a mocskos, ármányos szuka! Vissza kell mennünk!
A kis csapat gyorsan haladt a folyosókon keresztül. Jagangot, akárcsak Sebastiant, két férfi vitte karjaikat vállukra véve, hogy gyorsan kijussanak az Inkvizítorok Palotájából. Sebastian rosszabbul nézett ki.
Útközben további embereik csatlakoztak hozzájuk. Jennsent meglepte, hogy voltak még, akik életben maradtak. Bár ahhoz képest, mint amikor bejöttek, darabokra voltak szabdalva. Ha mind együtt maradtak volna, s a Császár és Sebastian nem osztotta volna fel őket folyamatosan kisebb egységekre, talán mindet megölték volna egyszerre. A Rendnek azonban így is nagyon sok halottat kellett hátrahagynia.
Leérve az alsóbb szintre a személyzeti folyosókon keresztül haladtak a palota oldala felé. Sebastian azt tanácsolta, hogy legjobb lenne nem a főbejáraton kimenni, mivel félni lehetett attól, hogy erre számíthat az ellenség, s lecsapnának rájuk, mielőtt el tudnának menekülni. Mindenki olyan halkan mozgott, ahogyan csak bírt, s egy oldalsó udvarban bukkantak elő a szürke nappali fényre. Az udvart fal zárta el és akadályozta a kilátást a városra.
A palota oldalát megkerülve szörnyű látvány tárult eléjük. Úgy látszott, az egész csapatot lekaszabolták, s valószínűleg a lovasság egyetlen tagja sem maradhatott életben. Jennsen nem bírta elviselni ekkora mészárlás látványát, mégis a hatás olyan erős volt, hogy tekintetét nem tudta levenni róla. A holtak, lovak és emberek egyaránt egymásba gabalyodva feküdtek a domboldalon lefelé vezető töredezett vonalban, ahogy szembetalálkoztak az ellenséggel roham közben. A távolban, a fák közelében, néhány ló legelészett szétszóródva. Lovasaik kétségkívül mind halottak voltak.
– Nincs halott ellenség! – mondta Jagang, miután felmérte a látványt. Egy katonától kapott dárdára támaszkodva bicegett előre. – Mi tehette ezt?
– Semmi, ami él – mondta egy Nővér.
Amint lefelé haladtak a dombon, el a hallgatag arcvonal mellett, nem sokkal a tetemhalmok előtt, a lovasság maradéka a lejtő legaljáról kerti épületekkel és fákkal tarkított területről, egy fal túloldaláról meglátta a Császárt. Vágtában jöttek, hogy megvédjék őt. A negyvenezer katonából megmaradt kevesebb mint ezer lovas lóháton beviharzott, és körbevette a palotából visszatérő csapatot. Számos Nővér is érkezett velük, középre lovagoltak, közel a Császárhoz, hogy egy belső védelmi kört alakítsanak ki.
Nyomában Pete-tel, Rozsdás ügetett keresztül a gyepen, társulva a lovasság megtépázott maradványaihoz. Jennsen füttyentett. Rozsdás felismerte a hívást és odavágtatott, hogy a közelében lehessen. A kanca orrát hátulról Jennsen vállához dörgölte, s panaszos-örömteli nyerítést hallatott, türelmetlenül vigasztalásra várva. Rozsdás és Pete nem katonalovak voltak, melyeket kiképeztek és hozzá voltak szokva a háború rémületéhez. Jennsen kezét nyugtatólag végigfutatta a ló remegő nyakán és megdörgölte a fülét. Hasonló vigaszban részesítette Pete-et is, amikor az homlokát hátulról a vállának nyomta.
– Mi történt? – kiáltotta Jagang dühöngve. – Hogyan hagyhattátok magatokat így legyőzni?
A katonákat vezető tiszt kétségbeesetten nézett körül.
– Kegyelmes uram, ... a levegőből jött. Nem olyasmi volt, amivel meg tudtunk volna küzdeni.
– Azt akarod mondani, hogy kísértetek voltak?! – üvöltötte Jagang.
– Azt hiszem a felderítő a lovak szagát érezte – mondta egy másik tiszt, kezén vastag, véráztatta kötéssel.
– Tudni akarom, mi folyik itt! – mondta Jagang, miközben tekintetét körbehordozta az őt figyelő arcokon. – Hogyan történhetett ez meg?
Miközben néhány katona hozott még lovakat, Perdita Nővér szállt le az övéről a közelben. – Kegyelmes uram, a támadásban valamiféle mágia volt – csak varázslattal megidézett lovasokkal tudom magyarázni.
A Császár vészjósló szemeit a Nővérre emelte, tekintetétől még Jennsennek is inába szállt a bátorsága.
– Akkor miért nem állítottad meg te és a többi Nővér?
– Nem olyan volt, mint az idézett mágia, amelyikkel általában találkozunk. Azt hiszem, ez biztosan az Épített Mágia egy különös formája volt, egyébként nem csak észlelni tudtuk volna, hanem meg is tudtuk volna állítani. Legalább is ezt feltételezem. Valójában soha nem láttam még ilyet, de már halottam róla. Bármi is volt az, ami bennünket megtámadott, nem hatott rá semmi, amivel próbálkoztunk.
A Császár még mindig sötéten és fenyegetőn tekintett rá.
– A mágia az mágia. Meg kellett volna állítanotok! Ezért voltatok itt!
– Az Épített Mágia különbözik az idézettől, Kegyelmes uram.
– Különbözik? Miben?
– Ahelyett, hogy a Tehetséget azonnal és a helyszínen használná, az Épített Mágiát előre létrehozták. Hosszú ideig, évezredekig, s talán örökké is megmarad. Amikor szükség van rá, a varázslatot valami beindítja és a mágia elszabadul.
– Mi indítja be?
Perdita Nővér reményvesztetten megrázta a fejét.
– Szinte bármi, ahogy hallottam. Csak attól függ, hogyan lett megalkotva. Ma már egyetlen varázsló sem képes alkotni ilyen varázslatot. Az ősi varázslókról csak keveset tudunk, de abból a kevésből, amit tudunk, azt mondhatom, az Épített Mágia valami olyasmi lehet, amit szárazon tartanak és életre kel, amikor nedvesség éri – például, mint a magok a tavaszi eső hatására. Beindíthatja a melegítés, mint a láz egy gyógymódja esetében: a gyógymóddal bevisznek egy konstrukciót, a láz pedig beindítja annak hatását. Másokat egy kis mágia indíthat be, némelyiket pedig hihetetlenül bonyolult varázslat és nagy erők kimunkált alkalmazása.
– Tehát – érvelt Jennsen –, valaki, aki rendelkezett a mágia tudományával, biztosan elszabadított valami olyan rémesen erőteljeset, mint ezek a fantomlovasok? Egy varázsló vagy egy varázslónő vagy valami?
Perdita Nővér megrázta a fejét.
– Lehet, hogy ez olyan fajta Épített Mágia volt, de ugyanolyan könnyen lehetett varázslat is – bár hihetetlenül hatékony és erőteljes –, mely a hüvelyében marad mindaddig, amíg be nem indítja az, hogy a konstrukció találkozik valamivel... bármivel, akár lótrágyával is.
Jagang Császár elhessegette ezt az elképzelést.
– Valami, ami ilyen kicsi és könnyen megidézhető, nem lehet ilyen erős.
– Kegyelmes uram – mondta a Nővér –, ebben az esetben nem állíthatod párhuzamba a konstrukció vagy a kiváltó ok szemmel látható anyagi méretét és az eredményt. Nem állíthatók arányba, legalábbis nem úgy, ahogy a legtöbben gondolnák. A kiváltó oknak nincs köze a varázslat erejéhez. Sőt a konstrukció és a kiváltó ok nem szükségképpen állnak viszonyban egymással. Egyszerűen nincs olyan szabály, amellyel meg lehetne ítélni egy Épített Mágiát.
A Császár karjával körbemutatott a több tízezer, halálban összegabalyodott férfi és ló tömegén.
– De egy ilyen méretű pusztításhoz biztosan valami több kell.
– A fantomlovasok seregét, akik végrehajtották ezt a támadást, megidézhette egy varázsló, aki elmondott egy hihetetlenül bonyolult varázslatot, s közben varázsporral mágiát végzett. De éppen úgy lehetett egy egyszerűen a megfelelő oldalon kinyitott könyv, melyben lovasság elleni mágia volt, s melyet a támadó erők elé kitartottak, akár többmérföldnyi távolságból.
Még egy ilyen varázslatot tartó ember egyszerű földi félelme is elegendő kiváltó ok lehet.
– Úgy érti, bárki beindíthat egy Épített Mágiát véletlenül? – kérdezte Jennsen.
– Természetesen. Ezért olyan veszélyesek. De mint olvastam, ez a fajta szerfelett ritka. S mert olyan veszélyesek lehetnek, összetett óvintézkedések és biztonsági mechanizmusok védik, melyekhez a mágia használatának legmélyebb ismerete szükséges.
– De – kérdezte Jennsen –, ha egyszer valaki, egy varázsló, aki birtokában van ennek a magas szintű tudásnak, feloldja ezeket az óvintézkedéseket és biztonsági mechanizmusokat, akkor egy végső, egyszerű kiváltó ok is beindíthatja őket.
Perdita Nővér jelentőségteljesen Jennsenre nézett.
– Pontosan.
– Tehát – mondta Jagang a testek ezrei felé gesztikulálva –, a fantomlovasságot bármelyik pillanatban ismét ránk szabadíthatják, hogy végezzenek velünk.
A Nővér megrázta a fejét.
– Ahogy én értem, az Épített Mágia csak egyszer használható. Elhasználódik, amikor végrehajtja, amire megalkották. Ez az egyik oka annak, hogy olyan ritka. Ha egyszer használták, örökre elveszik, s ma már nem él olyan varázsló, aki továbbiakat tudna alkotni.
– Miért nem találkoztunk ilyen Épített Mágiával ezelőtt? – kérdezte Sebastian növekvő türelmetlenséggel. – És miért most, ilyen hirtelen?
Perdita Nővér egy pillanatig rámeredt, arcán átsuhant az elfojtott düh árnya, melyről Jennsen tudta, hogy sohasem merné a Császárra irányítani, még az Inkvizítorok Palotája elleni támadás után sem, melyet a Császár a Nővér figyelmeztetése ellenére rendelt el, s mely sokak halálát okozta a Fény Nővérei közül is.
Perdita Nővér látványosan szándékolt elővigyázattal felmutatott a sötét Toronyra, mely kérlelhetetlenül emelkedett felettük a hegyen.
– A Varázslók Tornyában van legalább ezer szoba – mondta halkan. – Jó néhány közülük tele van mindenféle ocsmány dologgal. Valószínű, hogy amikor ideűztük őket a télre, a varázslójuknak – Zorander varázslónak – végre volt ideje átkutatni a Tornyot olyan dolgok után, amelyeknek eddig hiányában volt, hogy felkészüljön ránk, amikor a tavasz érkeztével Aydindril ellen vonulunk. Félek a katasztrofális meglepetésekre gondolni, melyeket még tartogat számunkra. Az a Torony évezredek óta bevehetetlen.
Sebastian tekintete olyan sötétre vált, mint Jagangé.
– Miért nem figyelmeztettél bennünket erre? Nem hallottam, hogy valamit is mondtál volna erről!
– Én szóltam. De már nem voltál ott!
– Már sokszor adtál tanácsot valami ellen, s mi túljutottunk mindegyiken – mordult rá Jagang. – Amikor háborút vívunk, kockázatot kell vállalnunk, s el kell viselnünk a veszteségeket. Csak akik mernek, azok nyernek.
Sebastian a Torony felé intett.
– Mi egyébre számíthatunk?
– Az Épített Mágia csak az egyik veszélyt jelenti, amikor ezekkel az emberekkel harcolunk. Egyik Nővérünk sem gondolt arra, hogy az Épített Mágia, nagy fenyegetést jelenthetne számunkra, mivel olyan ritka, de mint azt látjátok, egyetlen ilyen is óriási veszedelmet jelent. Ki tudja, milyen még halálosabb dolgok várnak arra, hogy valaki elszabadítsa őket.
– Ráadásul, létezik a veszedelmeknek egy egész világa, melyet még el sem kezdtünk felfogni. A téli időjárásuk egymagában több százezer emberünkkel végzett, anélkül, hogy ellenségünknek akár csak a kisujját is meg kellett volna mozdítania, vagy kockáztatnia egyetlen emberének az életét. Ez már egymagában több kárt okozott nekünk, mint bármelyik csata, vagy mágikus veszedelem. Számítottunk arra, hogy ilyen súlyos veszteségek érnünk bennünket olyan egyszerű dolgok miatt mint a hó és a hideg idő? Megvédett ellenük a nagyságunk és az erőnk? Az a több százezer ember kevésbé súlyos veszteség, csak mert láztól és nem a mágia valami különlegesen látványos alkalmazásától haltak meg? Mi a különbség a halottak számára
– vagy azok számára, akik megmaradtak harcolni?
Elismerem, hogy egy katona számára talán nem annyira tűnik dicsőséges vagy hősies győzelemnek, ha az ellenség betegségben hullik el, de a halott, az halott. A hadseregünk létszámban sokszorosan felülmúlja ezeket az embereket, mégis, annak a több százezer embernek a halálát a láz okozta, egyszerűen az időjárás – s nem a mágia, ami miatt annyira aggódtak, s ami ellen nekünk kellene megvédeni benneteket.
– De egy igazi harcban – mondta Sebastian megvetően –, a létszámunk igazán számítani fog és diadalmaskodik.
– Mondd ezt azoknak, akik a lázban haltak meg. Nem mindig a létszám határozza meg, hogy ki győz.
– Ez egyáltalán nem vág ide – vágott vissza Sebastian.
Perdita Nővér a halottak kusza sorára mutatott.
– Mondd ezt meg nekik!
– Kockázatot kell vállalnunk, ha győzni akarunk – szólt végül Jagang lezárva a vitát. – Csak azt akarom tudni, hogy számíthatunk-e arra, hogy az ellenség további hasonló Épített Mágiát bocsát ránk.
Perdita Nővér megrázta a fejét, mint aki azt akarja közölni, hogy fogalma sincs.
– Kétlem, hogy Zorander varázsló sokat tudna az ott tartott Épített Mágiákról. Az ilyen mágiát többé már senki nem érti elég jól.
– Elég nyilvánvaló, hogy Zorander egyet jól megértett – mondta Sebastian.
– S talán az volt az egyetlen, amelyet elég jól megértett ahhoz, hogy használni tudja. Mint azt az előbb mondtam, ha egyszer alkalmazzák, az Épített Mágia elhasználódik.
– De az is lehetséges – vágott közbe Jennsen –, hogy van még olyan varázslat, melyet igenis ért.
– Igen. Vagy az is, hogy minden valaha ismert közül ez volt az utolsó létező Épített Mágia. Másrészt, lehet, hogy ölében több százzal üldögél odafenn, s mind sokkal szörnyűbb, mint ez volt. Egyszerűen nem lehet megmondani.
Jagang fekete szemeivel végigtekintett elhullott elitlovasságán.
– Nos, ezt bizonyosan arra használta, hogy lekaszabolja a...
Hirtelen vakító villanás töltötte be a horizontot.
A villámlás intenzív fénye megvilágította a világot körülöttük, de a fény nem hunyt ki, mint a villámé. Jennsen megragadta a kantárszárakat közvetlenül Rozsdás és Pete zablája alatt, nehogy nekiiramodjanak. Több ló is rémülten felágaskodott.
Fehéren izzó fény lobbant fel a folyóvölgytől le egészen a dombokon át a sereg irányába. A fény olyan fehér, olyan tiszta, olyan forró volt, hogy alulról megvilágította a felhőket egészen a másik oldalon lévő horizontig. A fény olyan erős és olyan intenzív volt, hogy sok katona térdre zuhant rémületében.
A fehér izzás hihetetlen sebességgel terjedt ki, alatta eltörpültek a hegyek, de oly távoli volt, hogy ők még semmit sem hallottak. A város körüli sziklás hegyek gyűrűjét megvilágította az éles ragyogás.
És azután Jennsen végre meghallotta a dörgő morajt, mely mellkasában rezonált. Lábai alatt megrázta a földet. Az erőteljes zengő moraj fokozódó, csattogó hangorkánná nőtt.
A fényen keresztül sötét kupola terjedt szét. Jennsen felismerte, hogy ami a távolság miatt kiterjedő porkupolának látszott, az biztosan legalább fányi méretű törmelékdarabokból áll. Vagy szekérnyi.
Ahogy a sötét felhő kiterjedt felfelé a fényen keresztül, szétszóródott, mintha csak párologna a fénynek és hőnek eme pusztító erejében. Jennsen egy hullámot látott, mely olyan volt, mint amelyet egy tóba dobott kő kelt, kifelé terjedő, kivéve, hogy ez egyetlen, földet végigsöprő hullámból állt.
Míg mindenki kövülten állt a rémület szorításában, egy hirtelen keletkezett szélfal rohant fel a dombon feléjük, maga előtt port és homokot hajtva. A hullám lökete volt az, ami végül elérte őket. Olyan hirtelen jött és olyan erőteljes volt, hogy ha az ágak nem lettek volna már csupaszok, az összes levelet leszakította volna azon nyomban. Ágak törtek, amint a fák megremegtek a széllökésben.
Több ló pánikba esve megugrott, nekiiramodott. Férfiak vetették magukat a földre, hogy védelmet leljenek attól, ami még jöhetett. Jennsen a szélrohamtól tántorogva egyik kezével szemét védte, miközben nagydarab katonák gyermekkorukban tanult imákat mormoltak, könyörögve a Teremtőhöz, hogy mentse meg őket.
Jagang arcán dühös, dacos kihívással szembefordult a látvánnyal.
– Drága szellemek – mondta végül Jennsen hunyorogva, kipislogva a port a szeméből, amint a szél utóhatása csillapodni látszott. – Mi lehetett ez?
Perdita Nővér hamuszürkére vált.
– Fényszövedék. – Hangja halk volt és terhes valami olyasmitől, amit Jennsen tőle még sohasem észlelt: rettegéstől.
– Lehetetlen! – bömbölte Jagang császár. – Vannak velünk Nővérek, akik védekeznek a fényvarázslatok ellen.
Perdita Nővér semmit sem szólt. Úgy tűnt, nem tudja elvenni tekintetét a döbbenetes látványról.
Jennsen látta, hogy Sebastian súlyos fájdalmakkal küszködik, a férfi mégis erélyesen beszélt:
– Azt hallottam, hogy a fényszövedék nem képes nagyobb kárt okozni, mint – a palota felé gesztikulált –, hogy esetleg lerombol egy épületet.
Perdita Nővér nem felelt, s hallgatásával bizonyítékot ajánlott az ellenkezőjére, mely Sebastian számára is szemmel látható volt.
Jennsen a két ló kantárját egyik kezébe fogta, a másikat pedig Sebastian hátára téve fejezte ki együttérzését. Sajgott érte a szíve és biztonságban akarta tudni, ahol a sebét elláthatják. A Nővérek azt mondták, hogy a seb súlyos és szükséges, hogy ápolják. Jennsen gyanította, hogy a seb, melyet Sebastian a varázslónő kezétől szenvedett el, mágikus beavatkozást igényelt.
– Hogyan létezhet, hogy ez egy fényszövedék? – akarta tudni Jagang – Nincs itt senki! Se katonák, se csapatok, se hadsereg – kivéve talán néhányat az ő mágiahasználóik közül.
– Másra nincs is hozzá szükség – mondta Perdita Nővér. – Ilyesmihez nem kellenek támogató csapatok. Mondtam nagyuram, hogy valami nincs rendben. Mivel a Torony itt van Aydindrilben, nem lehet megmondani, mire lehet képes egyetlen magányos varázsló. Akár arra is, hogy feltartóztasson egy sereget – még a mi seregünket is.
– Úgy érted – kérdezte Sebastian –, ez olyan, mint amikor például egy kisebb erő egy hegyszorosban fel tud tartóztatni egy egész sereget?
– Így van.
Jagang hitetlenkedve nézett.
– Azt akarod mondani, hogy szerinted egy olyan helyen, mint a Torony még az a kehes öreg varázsló is képes lehet minderre?
Perdita Nővér tekintete a Császár felé fordult.
– Az a kehes öreg varázsló, ahogy te nevezted, éppen most hajtotta végre a lehetetlent. Nem csak, hogy rátalált arra, ami valószínűleg egy évezredekkel ezelőtt alkotott fényszövedék volt, hanem, s ez még hihetetlenebb, valahogyan sikerült begyújtania.
Jagang elfordult, hogy odanézzen, ahol a fény végül kihunyni készült.
– Drága Teremtő – suttogta –, a sereg éppen ott van! Borotvált fejét végigsimította, miközben fontolóra vette a lehetséges rémisztő következményeket. – Hogyan gyújthatnak be egy fényszövedéket a seregünk közepén? Védve vagyunk ez ellen! Hogyan?!
Perdita Nővér tekintete a föld felé fordult.
– Nem tudhatjuk, Kegyelmes uram. Lehet valami olyan egyszerű tárgy, mint egy doboz, mely egy ősi fényszövedéket tartalmaz, amelyről eltávolított minden biztonsági mechanizmust, majd hagyta, hogy rátaláljunk. Amikor az embereink letáboroztak, talán az egyik katona megtalálta, kíváncsi volt, mi lehet az ártatlan kinézetű kicsiny dobozkában, kinyitotta és a nappali fény lehetett a végső kiváltó ok. Lehetett valami más, teljesen más, amelyre még álmainkban sem gondolunk, s elképzelni sem tudjuk, nem hogy megelőzni. Soha sem fogjuk megtudni. Bárki is indította be, ő most már a folyóvölgy felett terjengő füstfelhőnek a része.
– Kegyelmes uram – szólt Sebastian –, sürgősen azt tanácsolom, hogy vigyük el innen a sereget és vonuljunk vissza. – A fájdalomtól összerezzenve szünetet tartott. – Ha képesek ilyen védelmet ránk szabadítani – minden mágiahasználónk és oltalmuk ellenére – akkor a Torony bevétele talán lehetetlen.
– De be kell vennünk! – üvöltötte Jagang.
Sebastian meggörnyedve várta, hogy a belé hasító fájdalom elmúljon.
– Kegyelmes uram, ha elveszítjük a sereget, akkor a Rahl Nagyúr diadalmaskodik. Ez ilyen egyszerű. Aydindril nem éri meg azt a súlyos kockázatot, amilyennek bizonyult. – Most nem az a Sebastian beszélt, akit Jennsen ismert, hanem Sebastian, a Rend stratégája. – Jobb ha visszavonulunk és máskor küzdünk meg velük a mi feltételeink szerint, s nem az övéik szerint.
A Császár hallgatag dühvel tekintett veszélyeztetett serege felé, miközben megfontolta Sebastian tanácsát.
– Ez a Rahl Nagyúr műve – suttogta végül Jagang. – Meg kell őt ölni. A Teremtő nevében, meg kell őt ölni!
Jennsen tudta, hogy ő az egyetlen, aki végre tud hajtani egy ilyen küldetést.

10. FEJEZET

Jennsen néma léptekkel járkált a homályos sátorban, a Császár fényűző szőnyegein. Egy Nővér virrasztott közel a külső bejárathoz, őrködve, hogy senki ne jöhessen be a sátorba a Császárt megzavarni, vagy, ami még fontosabb, ártani neki. Odakinn több Nővérrel kiegészült erős őrség járőrözött. A Nővér a külső bejáratnál időnként a járkáló Jennsenre pillantott.

Nem tudott mást tenni, csak járkált. Belsejét a Sebastianért érzett aggodalom egyetlen fájdalmas csomóba kötötte. Sebastian a táborhelyhez visszavezető hosszú lovaglás alatt eszméletét vesztette. Perdita Nővér azt mondta, életveszélyben van. Jennsen nem bírta elviselni a gondolatot, hogy elveszítheti őt. Rajta kívül semmije sem volt.

Jagang császár állapota szintén súlyos volt, miután oly sok vért veszített, s ki kellett bírnia a hosszú kemény utat az elitlovasság megtépázott maradékával, de semmilyen ok, még saját jóléte miatt sem volt hajlandó késlekedni a visszatéréssel. Soha sem magára gondolt, csak arra, hogy visszajusson a seregéhez. Most legalább mindkét férfi biztonságban volt a Császár sátrainak falai között, s mindkettőjüket a Fény Nővérei gondozták. Jennsen Sebastiannal akart maradni, de a Nővérek kizavarták.

A Császár állapota a sereg látványától tovább romlott. Kész volt arra, hogy bárkit megöljön, aki okot ad rá. Jennsen megértette tomboló érzelmeit.

A fényszövedék a táborhely közepéhez közel gyulladt be. Még oly sok órával az esemény után is a helyen tömeges zűrzavar uralkodott.

Sok egység szétszóródott, felkészülve egy fenyegető támadás lehetőségére. Mások, ezt gyanítani lehetett, egyszerűen a dombok közé menekültek. Azon a területen, ahol a fényszövedék begyulladt, nem volt semmi más csak egy hatalmas teknő a feketére égett földben. A gyulladást követő káoszban senki sem tudta megbecsülni, hányan haltak meg. A sok áldozat és a szétszóródottak miatt képtelenség volt pontosan megszámolni a megmaradt egységeket, nem beszélve az egyénekről. Ám afelől nem volt vita, hogy a pusztítás megrendítő volt.

Jennsen hallott suttogni arról, hogy több mint félmillió férfi vált porrá egy pillanat alatt, vagy talán kétszer annyi is. Végül majd a halottak száma sokkal magasabbnak is bizonyulhat a felbecsülhetetlen számú súlyosan sérült katona miatt. Férfiak égtek vagy vakultak meg, a levegőben zúgó törmelék súlyos vágásokat ejtett sokakon vagy végtagjaikat is lemetszette, másokra nehéz szekerek és felszerelés zuhant szinte morzsává zúzva testrészeiket. Többen megsüketültek, egynémelyek oly' érzéketlenné vagy bárgyúvá váltak, hogy csak bámultak a semmibe. A katonaorvosok és a Fény Nővérei nem voltak elegen ahhoz, hogy egyáltalán elkezdjék a sebesültek legapróbb hányadának ápolását. Minden eltelt órával ezrek haltak meg sebeiktől azok közül, akik túlélték az első robbanást.

Ám bármennyire is megrendítő volt ez a csapás, nem volt végzetes a Birodalmi Rend hadseregének hatalmas tömegére. A tábor nagy része, éppen roppant méretei miatt túlélte a pusztítást. A Császár szerint csupán idő kérdése, hogy a halottakat új csapatokkal helyettesítsék, azután szabadjára engedheti embereit, hogy féktelen bosszút álljanak az Újvilág népén.

Jennsen kezdte megérteni, hogy Sebastian miért ragaszkodik olyan hajthatatlanul ahhoz, hogy végül minden mágiát meg kell semmisíteni. Nem tudott elképzelni semmit, ami jó lenne, s mégis ilyen gonoszság sarjadhat belőle. Remélte, hogy a mágia legalább megmenti Sebastian életét.

Jagang császár azon meggyőződése ellenére, hogy az erőik rövidesen talpra állnak, nehéz idők vártak még rájuk. Az élelmiszer nagy része megsemmisült, óriási mennyiségű felszereléssel és fegyverzettel együtt. Tábor-szerte minden sátort a robbanás legalább feldöntött. Hideg éjszaka következett és sok katona ki lesz téve az elemeknek. Szerencsére, bár a Császár sátrát a robbanás a földhöz vágta, a katonák képesek voltak újra felállítani a sérült Császár és Sebastian számára.

Jennsen járkált, s nem csak az aggodalom, hanem a düh is égett benne. Kétségbe vonta, hogy Richard Rahl-nál nagyobb szörnyeteg élt volna valaha. Bizonyos, hogy soha egyetlen ember nem okozott még ennyi szenvedést a világon. Felfoghatatlan volt számára, hogy valaki sóvárgó hatalomvágyában olyan ügy vezére legyen, mely ennyi ember meggyilkolásához vezet. Nem tudta elképzelni, Richard Rahl hogyan lehet része a Teremtésnek. Biztosan az Őrző tanítványa.

Jennsen arcán könnyek csorogtak mardosó nyugtalanságában. Buzgón imádkozott a jó szellemekhez, hogy Sebastian ne haljon meg, hogy a Nővérek meg tudják őt gyógyítani.

Gyötrő aggodalmában megállította lépteit és ráhajolt egy asztalra, melyet nem látott, amikor legutóbb a sátorban volt. Miután a sátor összedőlt, kapkodva állították fel, és ezt az asztalt, mely azelőtt valószínűleg a császár magánszállásán volt, nem tették vissza a helyére. Az asztal hátsó részének tetején egy kis könyvállvány volt.

Keresve valamit, ami talán elvonja figyelmét a fájdalmas szorongástól amíg híreket várt Sebastianról, Jennsen szórakozottan vizsgálgatta a régi könyveket. A rájuk írt szavakat nem értette. Valamilyen oknál fogva azonban, az egyik könyv különösen felkeltette a figyelmét – volt valami az idegen szavak ritmusában. Kihúzta a könyvet és a gyertyafény felé fordította, majd megpróbálta elolvasni a címét. Ujjai hegyét végigfutatta a fedőlapra írt négy aranyozott szón. Semmit sem jelentettek számára, s mégis szinte ismerősnek tűntek.

Jennsen levegő után kapkodott a meglepetéstől, amikor a Nővér, aki pillanatokkal azelőtt még az ajtó mellett volt, kivette kezéből a könyvet.

– Ezek Jagang császár tulajdonát képezik. Amellett, hogy nagyon régiek és sérülékenyek, meglehetősen értékesek is. A Kegyelmes úr nem szereti, ha bárki is hozzányúl a könyveihez.

Jennsen nézte, amint a nő megvizsgálja a könyvet, nincs-e rajta valami sérülés.
– Sajnálom. Nem akartam kárt okozni.
– Nagyon különleges vendég vagy, és arra utasítottak bennünket, hogy adjunk meg nektek minden kiváltságot, de ezek Őkegyelmességének legtöbbre értékelt könyvei. Ő egy nagy tudású ember. Könyveket gyűjt. Mint vendégnek, azt hiszem, tiszteletben kellene tartanod a kívánságát, hogy rajta kívül senki se érintse a könyveket.
– Természetesen. Nem tudtam. Sajnálom. – Jennsen alsó ajkát rágcsálva hátrafelé nézett az egyik hátsó ajtóra húzott függönyre, amely mögött Sebastiant ápolták. Azt kívánta, bárcsak érkezne már valami hír felőle. Visszafordult a Nővérhez. – Csak töprengtem, mert sohasem láttam még ilyen szavakat.
– Ezek a szavak a Császár szülőföldjének nyelvén íródtak.
– Tényleg? – Jennsen a könyv felé mutatott, melyet a Nővér éppen tett vissza a helyére. – Tudod, mit jelent?
– Nem nagyon ismerem a nyelvet, de... hadd lássam, talán meg tudom mondani.
A gyenge fényben a Nővér hunyorítva nézte a könyvet egy ideig, ajkai csendben mozogtak, miközben a fordításon gondolkodott. Végül visszacsúsztatta a kötetet a helyére.
– Azt jelenti: A Teremtés Oszlopai.
– A Teremtés Oszlopai... Tudnál nekem mondani valamit erről könyvről?
A nő vállat vont.
– Van egy hely az Óvilágban, amit így neveznek. Gondolom, a könyv biztosan arról szól.
Mielőtt Jennsen további kérdéseket tehetett volna fel, hirtelen Perdita Nővér jelent meg a sátor hátsó fülkéjéből. Komor arcára a gyertyák fénye éles árnyékokat rajzolt.
Jennsen odarohant hozzá.
– Hogy vannak? – kérdezte sürgető suttogással. – Mindketten rendben lesznek, ugye?
Perdita Nővér tekintetét a Nővérre szegezte, aki éppen csak visszatette a könyvet.
– Nővér, a többieknek szükségük van rád. Kérlek, menj, segíts nekik.
– De Őkegyelmessége azt mondta, hogy őrködjek...
– Éppen Őkegyelmessége az, akinek segítségre van szüksége. A gyógyítás nem halad jól. Menj és segíts a Nővéreknek. Erre a nő bólintott és sietve hátrament.
– Miért nem halad jól a gyógyítás? – kérdezte Jennsen miután a Nővér eltűnt a nehéz függöny mögött.
– Egy gyógyítás, melyet elkezdtek, aztán félbeszakadt, mint Jagang császáré, egyedi problémákat teremt. – Különösen, hogy a Nővér, aki elkezdte már halott. Mindenki egyedi képességekkel fog neki a feladathoz, ezért később folytatni, s megpróbálni felfedni, hogyan kezdte el, s főleg pedig építeni arra, a gyógyítást sokkal nehezebbé és kényesebbé teszi. – Kis mosollyal Jennsenre nézett. – De biztosak vagyunk abban, hogy Őkegyelmessége jól lesz. Csak a Fény Nővéreinek némi összpontosított munkáját kívánja meg. Gondolom az éjszaka nagy részét ezzel töltik majd. Biztos vagyok benne, hogy reggelre minden rendben lesz, és a Császár olyan erős lesz, mint volt.
Jennsen nyelt egyet.
– Mi a helyzet Sebastiannal?
Perdita Nővér hűvös, kiolvashatatlan tekintettel végigmérte a lányt. – Azt mondanám, az rajtad múlik.
– Rajtam? Mire gondolsz? Mi közöm van nekem Sebastian gyógyításához?
– Minden.
– De mi az, amire szükségetek van tőlem. Csak kérnetek kell. Mindent megteszek. Könyörgök! Meg kell menteniük Sebastiant!
A Nővér ajkát biggyesztve összekulcsolta a kezeit.
– A felépülése az te elkötelezettségedtől függ, hogy megsemmisíted Richard Rahlt.
Jennsen zavarba jött.
– Hát, igen, persze meg akarom semmisíteni Richard...
– Én elkötelezettséget mondtam, nem szavakat. A puszta szavaknál többre van szükségem.
Jennsen egy pillanatig meredten nézett.
– Nem értem. Hosszú és nehéz utat tettem meg idáig, hogy talán a Fény Nővéreinek segítségével majd elég közel kerülhetek Richard Rahlhoz, hogy szívébe mártsam késemet.
Perdita Nővér megvillantotta az ő szörnyű mosolyát.
– Nos, akkor Sebastiannak semmi oka aggodalomra.
– Kérem, Nővér csak mondd meg, mit akarsz.
– Holtan akarom tudni Richard Rahlt.
– Akkor ugyanaz a célunk. Ki merem jelenteni, hogy ebbéli érzéseim sokkal erősebbek, mint amilyen a tiéd valaha is lehet.
A Nővér megemelte egyik szemöldökét.
– Tényleg? Jagang császár azt mondta, hogy a Nővért, aki megpróbálta őt meggyógyítani odafent a palotában, varázslótűz ölte meg.
– Így történt.
– És láttad a férfit, aki tette?
Jennsen furcsállotta, hogy Perdita Nővér nem kérdezi meg, hogyan lehetséges, hogy a varázslótűz őt nem ölte meg. – Egy öreg ember volt. Sovány, hullámos, fehér, rendetlenül elálló hajjal.
– Zeddicus Zu'l Zorander Első Varázsló – mondta a Nővér dühös szisszenéssel.
– Igen – mondta Jennsen. – Halottam, amint valaki Zorander varázslónak hívta. Én nem ismerem őt.
Perdita Nővér szemében haraggal metszőn nézett. – Zorander Varázsló Richard Rahl nagyapja.
Jennsennek leesett az álla. – Nem tudtam.
– Mégis, itt volt egy varázsló, aki súlyos veszteségeket okozott, majdnem megölte Jagang császárt, és te – aki állítólag olyan elkötelezett – elmulasztottad, hogy végezz vele.
Jennsen kezeit elkeseredve kinyújtotta. – De, de én megpróbáltam. Megpróbáltam. Elmenekült. Olyan sok minden történt akkor.
– És gondolod, hogy könnyebb lesz Richard Rahlt megölni? Beszélni könnyű. Amikor valódi elkötelezettségre került volna sor, még a totyogó öregapjától érkező fenyegetést sem voltál képes megállítani.
Jennsen nem engedte magát könnyekre fakadni. Küzdenie kellett. Ostobának érezte és szégyellte magát. – De én...
– Te a Nővérek segítségéért jöttél ide. Azt mondtad, meg akarod ölni Richard Rahlt.
– Meg akarom. De mi köze ennek Sebastianhoz?
Perdita Nővér ujját feltartva csendet parancsolt. – Sebastian halálos veszélyben van. A mágia egy nagyon veszélyes formája találta el, s egy nagyon nagyhatalmú varázslónő bocsátotta rá. A mágia szilánkjai még mindig benne vannak. Ha nem kezelik, rövidesen végeznek vele.
– Kérlek, akkor sietniük kell!
Ezúttal a Nővér felbőszült arckifejezése hallgattatta el Jennsent. – Az a mágia veszélyes ránk is, azokra, akik megpróbálják meggyógyítani. Ha megkíséreljük eltávolítani a mágia beágyazódott szilánkjait, veszélybe sodorjuk saját életünket, s az övét is. Ha azt akarod, hogy kockáztassuk a Nővérek életét, cserében az elkötelezettséget kérem, hogy megölöd Richard Rahlt.
– Hogyan szabhat feltételt egy élet megmentéséhez?
A Nővér arcán megvető kifejezéssel kiegyenesedett. – Sok más embert kell majd hagynunk meghalni azért, hogy a szükséges létszámot és időt biztosítani tudjuk ennek az egy embernek a meggyógyításához. Hogyan merészeled ezt kérdezni tőlünk? Hogyan merészeled azt kérni tőlünk, hogy hagyjunk másokat meghalni csak azért, hogy a szerelmed élhessen?
Jennsennek e szörnyű kérdésre nem volt válasza.
– Ha ezt kell tennünk, kell valaminek lennie, ami többet ér, mint azok élete, akik a segítségünk nélkül meghalnak. Ahhoz, hogy segítsünk, ennek az embernek érnie kell valamit. Te kevesebbet várnál? Nem ugyanazt akarnád? Cserében, hogy megmentjük egy férfi életét, aki oly kedves neked!
– Az ő élete nektek is kedves! A Birodalmi Rendnek! A ti Ügyeteknek! A Császárnak!
Perdita Nővér várta egy kicsit, hogy lássa, Jennsen most már csendben marad. Amikor Jennsen mérges tekintete tétova lett, s végül lecsillapodott, a Nővér folytatta.
– Egyetlen egyén sem fontos, eltekintve attól az értéktől, mellyel mások jólétéhez járul hozzá. Csak te adhatod meg neki ezt az értéket. Ahhoz, hogy megmentsük ezt a számodra oly kedves férfit, cserében meg kell kapnom a feltétlen elkötelezettséged az iránt, hogy egyszer és mindenkorra megállítod Richard Rahlt. A teljes elkötelezettséged, hogy megölöd őt.
– Perdita Nővér, fogalmad sincs arról, mennyire meg akarom ölni Richard Rahlt. – Jennsen kezeit ökölbe szorította maga mellett. – Elrendelte anyám meggyilkolását. A karjaimban halt meg. A parancsa következtében Jagang császárt is majdnem megölték. Richard felelős Sebastian sebesüléséért! Minden képzeletet felülmúló szenvedésért! Minden elképzelhetőt felülmúló gyilkosságokért! Holtan akarom tudni Richard Rahlt!
– Akkor hát szabadítsunk meg téged a Hangtól.
Jennsen döbbenten hátralépett. – Micsoda?
– Grushdeva.
Jennsen szemei tágra nyíltak, amint meghallotta a szót fennhangon.
– Kitől hallotta ezt?
Perdita Nővér arcán önelégült mosoly helyezkedett el kényelmesen.
– Tőled, kedvesem.
– Én soha...
– A vacsoránál Őkegyelmességénél. Azt kérdezte tőled, miért kívánod megölni a bátyádat, mi az indítékod, mi a célod ezzel. Azt mondtad: Grushdeva.
– Sohasem mondtam ilyesmit!
A Nővér önelégültsége lekezeléssé keseredett. – Ó, de igen. Hazudni fogsz nekem? Tagadni fogod, hogy az a szó suttogva elhangzott az elmédben?
Amikor Jennsen csak állt csendben, Perdita Nővér folytatta.
– Tudod, mit jelent? Az a szó, Grushdeva?
– Nem – mondta Jennsen nagyon halkan.
– Bosszú.
– Honnan tudod?
– Ismerem azt a nyelvet.
Jennsen felhúzott vállal mereven állt. – Pontosan mi az, amit javasolsz?
– Nos, hogy megmentjük Sebastian életét.
– De mi mást?
Perdita Nővér vállat vont.
– Néhány Nővérrel elviszünk egy csendes helyre, ahol egyedül lehetünk, míg néhány Nővér itt marad és megmenti Sebastian életét a te akaratod szerint. Reggelre jobban lesz, s akkor ti ketten elindulhattok megölni Richard Rahlt. Te a segítségünkért jöttél ide. Az én javaslatom az, hogy megadjuk azt a segítséget. Azzal, amit érted teszünk, képes leszel teljesíteni a feladatot.
Jennsen nyelt egyet. A Hang furcsamód hallgatag volt. Egy szót sem szólt. Most, hogy ilyen hallgatag volt, valahogyan még szörnyűbb lett azonnyomban.
– Sebastian haldoklik. Pillanatok múlva már túl késő lesz megmenteni őt. Igen vagy nem, Jennsen Rahl?
– De, mi lesz ha...
– Igen vagy nem? Az időd lejárt. Ha meg akarod ölni Richard Rahlt, ha meg akarod menteni Sebastiant, akkor mondj ki egyetlen szót. Mondd ki most, vagy bánd örökre!

11. FEJEZET

Miután kipányvázták lovaikat, Jennsen megdörgölte Rozsdás homlokát. Másik kezével remegő ujjakkal megsimogatta a ló állát, miközben arcát a ló orrának nyomta.
– Légy jó kislány, amíg vissza nem jövök – suttogta.
Rozsdás halk nyerítéssel felelt a gyengéd szavakra. Jennsen szerette azt képzelni, hogy a ló érti a szavait. Abból, ahogy kecskéje, Betty mindig megbillentette fejét és megmerevítette kicsi, egyenes farkát, amikor bizalmasan közölte vele legbensőbb félelmeit, szilárdan hitte, hogy szőrös négylábú barátja minden szavát értette.

Jennsen felfelé kémlelt a telihold tompított fényében lengedező karomszerű ágakra. Az égen légies felhők tejes fátyla sodródott, mintha csak csendes tanúságtételre gyűlnének.

– Jössz?
– Igen, Perdita Nővér.
– Akkor siess. A többiek várni fognak.

Jennsen követte a nőt egy földsánc oldalán felfelé. A mohás talajon bőrszerű, száraz tölgylevelek és kis ágak rétege hevert. Az itt-ott a laza talajból kiemelkedő gyökerek elegendő támasztékul szolgáltak, hogy megmászhassák a meredek emelkedőt. A tetején a terep vízszintessé vált. A Nővér sötét, szürke ruhájában szinte beleolvadt a sötétbe, amint behatolt a sűrű bozótosba. Jennsen észrevette, hogy nagy csontjaihoz képest a Nővér zavarba ejtő kecsességgel mozgott.

A Hang továbbra is hallgatott. A feszült időkben, mint ez is volt, a Hang mindig suttogott neki. Most hallgatott. Jennsen mindig azt akarta, hogy a Hang hagyja őt. Most megértette, hogy az ilyen csend mennyire rémisztő lehet.

A telihold kissé tompa fénye elegendő volt ahhoz, hogy haladhassanak. Jennsen látta a lélegzetét a hideg levegőben, miközben a Nővért követte az erdő sűrűjébe a balzsam és lucfenyők alacsonyan terpeszkedő ágai között. Az erdőben mindig otthon érezte magát, de most, hogy egy Nővért követett nem érezte ugyanazt a megnyugtató érzést.

Inkább lett volna egyedül, mint a zord nő társaságában. Amióta Jennsen kimondta neki az egyetlen szót, amely megmenthette Sebastian életét, Perdita Nővér viselkedése minden toleranciától mentes, kendőzetlen felsőbbrendűséget tükrözött. Most már egyértelműen ő volt a parancsnok, s biztos volt benne, hogy ezt Jennsen is tudja.

Legalább betartotta a szavát. Amint Jennsen kimondta az övét, Perdita Nővér sürgősen Nővéreket küldött Sebastian életének megmentésére. Más Nővéreket pedig előre küldött, hogy készüljenek fel, bármi is volt az, amire fel kellett készülniük. Ezalatt Jennsennek megengedte, hogy rövid időre benézzen Sebastianhoz, hogy megnyugtassa magát, látva, hogy minden lehetőt megtesznek megmentéséért. Mielőtt elindult mellőle, Jennsen odahajolt hozzá és megcsókolta gyönyörű ajkait, gyengéd kezekkel hátrasimította hajának fehér tüskéit, s ajkával lágyan megérintette mindkét csukott égszínkék szemét. Elsuttogott egy imát a jó szellemekhez, hogy vigyázzanak az anyjára és Sebastianra.

Perdita Nővér nem szakította félbe Jennsent, s nem is siettette egészen a végégig, amikor hátrahúzta és suttogva szólt neki, hagyja, hogy a körülöttük toporgó Nővérek végezzék a dolgukat.

Útban kifelé Jennsennek megengedték, hogy a Császár magánfülkéjébe is betekintsen, ahol négy Nővért látott szorosan ráhajolva a Császár sérült lábára. Jagang nem volt eszméleténél. A négy lázasan munkálkodó Nővérről úgy tűnt, maguk is fájdalmakat állnak ki. Időnként kezüket gyötrődve fejükre tették. Amíg Jennsen nem látta négyüket, és Perdita Nővér el nem magyarázta neki, nem tudta, hogy a gyógyítás mennyire kellemetlenül nehéz lehet. A Nővérek azonban nem aggódtak amiatt, hogy a Császár élete közvetlen veszélyben lenne, mint ahogy aggódtak Sebastian életéért.
Jennsen útjából félrehajtott egy balzsamfenyő ágat, miközben a Nővért követte a félelmetes erdőben.
– Miért kell ilyen messzire mennünk a tábortól? – suttogta Jennsen. A lovaglás, úgy tűnt, legalább órákig tartott.
Perdita Nővér hajfonata vállán előre bukott, amint visszanézett Jennsenre úgy, mintha ez egy különösen együgyű kérdés lett volna.
– Hogy egyedül lehessünk, amikor megtesszük, amit meg kell tennünk.
Jennsen meg akarta kérdezni, mi az, amit meg kell tenniük, de tudta, a Nővér nem mondaná meg neki. A nő, csupán általános válaszokkal, minden kérdést elhárított. Azt mondta, Jennsen a szavát adta, s most kötelessége, hogy teljesítse az alku rá eső részét – tegye, amit mondanak neki, míg be nem végzi a dolgát.
Jennsen megpróbált nem gondolni arra, hogy mi várhat rá. Ehelyett gondolatait afelé irányította, hogy reggel majd az egészséges Sebastiannal útnak indulnak, hogy majd újra az ösvényeket járják, a vidéket, távol az emberektől. Távol a Birodalmi Rend ádáz kinézetű katonáitól.
Tudta, hogy a katonák felbecsülhetetlen értékű munkát végeznek, amikor a Rahl Nagyúr ellen harcolnak, mégis óhatatlanul borsódzott a háta azoktól az emberektől. Olyan félénknek érezte magát, mint egy őz a nyáladzó farkasok szemeinek kereszttüzében. Sebastian ezt nem értette, amikor szavakba próbálta önteni érzését. Férfi volt, s Jennsen feltételezte, nem volt képes megérteni, milyen az, ha bámulják. Hogyan értethetné meg vele, hogy különösen rémisztő, ha olyan férfiak bámulják, mint azok a kéjvágyó mosolyú és kegyetlen szemű férfiak?
Ha csak egyszerűen teszi, amit Perdita Nővér mond neki, reggelre ő és Sebastian elmehetnek. Bármi is volt az a segítség, melyet a Nővérek terveztek, legalább biztosították arról, hogy könnyebben meg tudja majd ölni Richard Rahlt. Jennsen most csak ezzel törődött.
Ha végre meg tudná ölni Rahl Nagyurat, akkor szabad lehetne. Az élete a sajátja lenne. De ha mindez soha nem is lesz az övé, legalább a világ többi része megszabadulna egy hatalmas méretekben öldöklő tömeggyilkostól.
A lovakat csupasz ágú fák – többnyire tölgyek – között hagyták. Mivel a fákon a levelek még nem jelentek meg, az erdő az elején nyitott volt, de kitartóan meneteltek a balzsam-, luc- és erdei fenyők alkotta sűrűbb részek felé, ahol sok fa vastag ágai szoknyaszerűen a földet érték. Bár a magasra törő erdei fenyőknek nem voltak alsó ágaik, terjedelmes koronáik kizárták a gyenge holdfényt. Jennsen követte a Nővért, figyelve őt, amint egyre beljebb lépkedett a csendes, sötét erdőbe.
Jennsen élete jelentős részét erdőkben töltötte. Képes volt követni akár egy mókus nyomait is. Perdita Nővér olyan biztonsággal haladt, mintha egy városi úton járna, ám Jennsen nem észlelt semmilyen nyomot. A talajt tipikus erdei avar borította; semmi sem jelezte, hogy valaki erre járt volna előttük. Látta, hogy a földön heverő gallyakat, száraz leveleket és a finom mohát még nem érintette csizma. Jennsen számára úgy tűnt, hogy ő és a Nővér szűz erdőn át haladnak ok és cél nélkül, mégis a Nővér határozott mozgásából tudta, hogy biztosan van célja, még ha csak ő látja is.
És akkor Jennsen a sűrű erdőn át sodródó különös hangra lett figyelmes. Vöröslő fényeket látott maguk előtt az ágak alatt. A fagyos levegőben valami furcsa, kellemetlen szag terjengett, olyan volt, mint a rothadásé, de társult hozzá valami émelyítően édeskés.
Követte Perdita Nővért a szorosan nőtt örökzöldek sűrűjén. Jennsen hallani kezdte az egyének hangjait, melyek halk, ritmikus, torokból jövő kántálássá egyesültek. Nem értette a szavakat, de azok mélyen a mellkasában rezonáltak, és a szokatlan hanglejtést felkavaróan ismerősnek találta elméje hátsó szegleteiben. Még anélkül is, hogy hallotta volna az egyes szavakat, szinte úgy tűnt számára, a kántálásuk kölcsönzi a levegőnek azt a bűzt. A szavaktól, melyek különösek, mégis kísértetiesen bensőségesek voltak, gyomrát hányinger görcse szorongatta.
Perdita Nővér megállt, visszanézett, hogy megbizonyosodjon, az őrizetese nem lankad. Jennsen látta, amint a gyenge holdfény visszaverődik a Nővér alsó ajkában lógó gyűrűről. Mindegyik Nővér viselt ilyet. Jennsen e szokást visszataszítónak találta, még ha a hűség jele is volt.
Perdita Nővér egy alacsonyan álló balzsamfenyő ágat félrehúzott, s Jennsen átlépett mellette. A kántáló hangok hallatán a szíve kalapálni kezdett. A résen keresztül, egy tisztás felett kilátás nyílt az égre és a Holdra.
Jennsen rápillantott a Nővér zord arcára, majd folytatta útját a tisztás széléig. Előtte gyertyák széles köre feküdt. A gyertyákat olyan szorosan tették egymás mellé, hogy látványuk szinte olyan volt, mint egy tűzgyűrű, melyet démonok visszatartására idéztek meg. Közvetlenül a gyertyákon belül, a csupasz földön egy kört látott, melyet valami fehér homokszerű, a holdfényben csillámló anyagból hoztak létre. Körben közvetlenül a körön belül ugyanezzel a furcsa fehér homokkal felrajzolt geometriai szimbólumok voltak, melyeket Jennsen nem ismert fel.
Hét nő ült egy körben a csillogó homokkörön belül. Úgy tűnt, volt egy hely, ahonnan valaki hiányzott a körből, kétségkívül Perdita Nővér. A nők szemeiket csukva tartották, miközben kántáltak a furcsa nyelven. A holdfény visszaverődött ajakgyűrűikről, amint recsegő torokhangon kiejtették a szavakat.
– A kör közepére fogsz ülni – mondta halkan Perdita Nővér.
– A ruháid hagyd itt.
Jennsen belenézett a nő kemény szemeibe. – Micsoda?
– Vesd le a ruháidat, és ülj a kör közepébe, arccal a körön lévő rés felé.
A parancs olyan hideg tekintéllyel hangzott el, hogy Jennsen tudta, nincs más választása, mint hogy engedelmeskedjen. A Nővér elvette a köpenyét, majd csendben figyelt. Jennsen hagyta, hogy ruhája lecsússzon a földre, majd átölelte libabőrös vállait. Fogai vacogtak, de nem csupán a hidegtől. A Nővérek hallgatag, metsző tekintetét látva, Jennsen intenzív ellenszenvet érezve nyelt egyet, majd sietve levetette maradék ruhadarabjait.
Perdita Nővér egy ujjával ösztökélte. – Menj!
– Mi az, amit most teszek? – Jennsen hangja saját maga számára is meglepően erőteljesnek tűnt.
Perdita Nővér egy pillanatig fontolgatta a kérdést, majd válaszolt. – Meg fogod ölni Richard Rahlt. Segítségképpen felszakítjuk az Alvilág Fátylát.
Jennsen megrázta a fejét. – Nem. Nem. Én nem teszek semmi ilyesmit.
– Mindenki megteszi. Amikor valaki meghal, átmegy a Fátyolon. A halál az élet része. Ha meg akarod ölni Richard Rahlt, segítségre lesz szükséged. Mi megadjuk ezt a segítséget.
– De az Alvilág a holtak világa. Én nem vagyok képes...
– De képes vagy rá és meg is teszed. Már a szavad adtad rá. Ha nem teszed meg, hány embert fog még a Rahl Nagyúr meggyilkolni? Meg fogod tenni, vagy a kezedhez tapad majd minden további áldozat vére. Ha nem teszed meg, azzal számtalan ember halálát idézed majd elő. Te, Jennsen Rahl, akkor a bátyád segítőjévé válsz. Te, Jennsen Rahl, akkor tágra nyitod a halál kapuit, s hozzájárulsz annak a sok embernek a halálához. Te, Jennsen Rahl, az Őrző tanítványává válsz. Azt kérjük tőled, hogy legyen bátorságod visszautasítani mindezt, s helyette a halált Richard Rahlra hozd el.
Jennsen borzongott és könnyek folytak végig arcán, amint végiggondolta a szörnyű kihívást, a szörnyű választást, melyet Perdita Nővér tárt elé. Jennsen imádkozott az anyjához, kérdezve, mit kellene tennie, de semmiféle jel nem érkezett segítségül. Még a Hang is hallgatott.
Jennsen átlépett a gyertyák felett.
Meg kell ezt tennie. Véget kell vetnie Richard Rahl uralmának.
Szerencsére az egész gondos elrendezés közepén legalább sötét volt. Jennsen megalázva érezte magát, hogy idegenek előtt meztelenül kellett lennie, még ha azok nők voltak is, ám félelmei közül abban a pillanatban ez volt a legkisebb.
Ahogy átlépett a csillogó fehér homokkör felett, ijesztően hidegebb lett, mintha csak az eleven tél szorító markába lépett volna be. Borzongott és rázkódott, átölelve magát, ahogy a nők által alkotott kör közepe felé tartott.
Középen egy Kegyelem-szimbólum volt ugyanazzal a holdfényben csillámló fehér porral kirajzolva. Felette állt, meredten nézve a szimbólumot, melyet ő maga is már sokszor rajzolt, de az ő kezeit nem a Tehetség vezette.
– Ülj le!
Jennsen lélegzete elakadt. A nő közvetlenül mögötte állt. Amikor lenyomta Jennsen vállait, Jennsen a földre ereszkedett. Keresztbe tett lábakkal ült a Kegyelem közepére rajzolt nyolcágú csillag közepén. Akkor észrevette, hogy mindegyik Nővér a csillag ágaitól kifelé irányuló sugár egy-egy meghosszabbításának vonalában ült, egy csúcsot kivéve, éppen előtte. Az a hely üres volt.
Jennsen meztelenül és borzongva ült a kör közepén. A Fény Nővérei újrakezdték a halk kántálást.
Az erdő sötét volt és rideg, a fák ágai csupaszok. Az ágakat a szél összeverte, kopogásuk akár a holtak csontjainak csattogása, akiket, Jennsen attól félt, a Nővérek megidéznek.
A kántálásnak hirtelen vége szakadt. Perdita Nővér ahelyett, hogy leült volna az egyetlen üres helyre, mint arra Jennsen számított, a lány mögé állt, és rövid, éles szavakat mondott a furcsa nyelven.
A hosszú egyhangú beszéd egyes pontjain Perdita Nővér kihangsúlyozott egy szót – Grushdeva – és karjait Jennsen feje felett kivetve port szórt ki. A por zúgva, sziszegve meggyulladt, amitől Jennsen minden alkalommal ugrott egyet. A gördülő lángok éles fénye rövid ideig megvilágította a Nővéreket.
Amint a tűz lecsillapodott, a hét Nővér beszélni kezdett, szavaik szinte egy hanggá álltak össze. – Tu vash misht! Tu vask misht! Grushdeva du kalt misht!
Nem csak, hogy ezek a szavak azok voltak, melyeket Jennsen is ismert, hanem Jennsen észrevette, hogy a Hang a fejében a Nővérekkel együtt kántálta őket. A hang visszatérése egyszerre volt rémisztő és megnyugtató. A szorongás, amikor furcsán hallgataggá vált, elviselhetetlen volt.
– Tu vash misht! Tu vask misht. Grushdeva du kalt misht!
A kántálás hangja Jennsent lecsillapította és ahogy folytatódott, meg is nyugtatta. Arra gondolt, mi jutatta el idáig. Milyen szörnyűségekkel teli élete volt hat éves korától kezdve, amikor elmenekültek a Népek Palotájából az anyjával, azokig az időkig, amikor a Rahl Nagyúr közel jutott hozzájuk, és futniuk kellett az életükért, s addig a rettenetes esős éjszakáig, amikor Rahl Nagyúr emberei a házukban voltak. Jennsen érezte, ahogy arcán könnyek csorognak, amint anyjára gondol, aki ott fekszik a padlón haldokolva. Amint Sebastianra gondol, aki hősiesen harcol. Amint anyja utolsó szavaira gondol, s arra, hogy menekülnie kellett, ott hagyva őt a véres padlón. Jennsen az iszonyatos gyötrelemtől sírva fakadt.
– Tu vash misht! Tu vask misht! Grushdeva du kalt misht!
Jennsen kínzón, zokogva sírt. Hiányzott neki az anyja. Féltette Sebastiant. Olyan irtózatosan magányosnak érezte magát a világban. Oly sok embert látott meghalni. Azt akarta, hogy vége legyen. Azt akarta, hogy szűnjön meg.
– Tu vash misht! Tu vask misht! Grushdeva du kalt misht!
Amikor felnézett, könnyeinek fátyolán keresztül valami sötétet látott maga előtt ülni azon a helyen, amely pillanatokkal azelőtt még üres volt. A szemei izzottak, akár a gyertyafény. Jennsen belenézett azokba a szemekbe, mintha magába a Hangba nézne.
– Tu vash misht! Tu vask misht! Grushdeva du kalt misht! – mondta a Hang előtte és a fejében halk morgó hangon. – Tárd ki magad nekem, Jennsen! Tárd ki magad értem, Jennsen!
Jennsen nem volt képes megmozdulni a szemek izzó tekintetében. Ez volt a Hang, csak nem a fejében. Ez volt a Hang ott előtte.
Mögötte Perdita Nővér ismét szórt a porából, s ezúttal, amikor meggyulladt, megvilágította az izzó szemű alakot.
Az anyja volt.
– Jennsen – búgta az anyja –, Surangie!
– Micsoda? – szűkölte a megrázkódtatástól Jennsen.
– Add fel.
Könnyei fékezhetetlen áradattal törtek elő.
– Mama! Ó, Mama!
Jennsen elkezdett felemelkedni, elindult anyja felé, de Perdita Nővér lenyomta a vállait és visszatartotta.
Amint a gördülő lángok felemelkedtek és elillantak, amint a fény elhalt, az anyja eltűnt a sötétségben, és Jennsen előtt ott volt az a lény az izzó, gyertyafényszemekkel.
– Grushdeva du kalt misht! – morogta a hang.
– Mi? – zokogta Jennsen.
– A bosszú rajtam keresztül valósul meg – morogta a Hang a fordítást. Surangie, Jennsen. Add át magad, és a bosszú tiéd lesz.
– Igen! – jajgatta Jennsen vigasztalhatatlan gyötrelmében. – Igen! Átadom magam a bosszúnak!
A lény vigyorgott, mint, amikor egy ajtó nyílik az Alvilágba.
Felemelkedett, egy lobogó árnyék volt, és előre hajolt a lány felé. A holdfény meg-megcsillant a csomós izmokon, amint előrenyúlt, szinte macska módjára közeledett Jennsen felé, mosolyogva, kivillantva azokat a félelmetes agyarakat.
Jennsen már régen nem tudta, mit tegyen, eltekintve attól, hogy már túl volt minden elviselhetőn, és azt akarta, hogy vége legyen. Nem bírta tovább.
Meg akarta ölni Richard Rahlt. Bosszút akart állni. Vissza akarta kapni az anyját.
A lény közvetlen előtte volt, vibráló erő és formaként. Ott volt, s mégsem, részben ebben a világban, részben egy másikban.
Jennsen azután a lény mögött, túl a Nővérek, csillámló fehér homok és gyertyák gyűrűjén az árnyékban hatalmas alakokat látott meg – négy lábon járó lényeket. Több száz volt belőlük, szemeik mind sárgán izzottak a sötétben, vicsorgó morgásuk lélegzete gőzölgött a levegőben. Úgy néztek ki, mint, amik egy másik világból jöhettek, de most határozottan és teljesen ebben a világban voltak.
– Jennsen! – A hang közel s felette lebegve suttogta – Jennsen! – búgta. A lény mosolya olyan sötét volt, mint Jagang császár szemei, mint egy holdtalan éjszaka.
– Mik... – suttogta Jennsen könnyein keresztül –, mik azok a lények odakinn?
– Nos, ezek a bosszú kopói – suttogta a hang bizalmasan. Ölelj át, és szabadjára engedem őket.
A lány szemei tágra nyíltak. – Micsoda?
– Add át magad nekem, Jennsen! Ölelj át, és szabadjára engedem a kopókat a nevedben!
Jennsen pislogni sem tudott, amint hátrahúzódott a lénytől. Alig tudott lélegezni. Halk hang, egyfajta doromboló hörgés hallatszott a lény torkából, amint kinyújtózott a lány felett, s lenézett a szemébe.
Jennsen megpróbálta felidézni azt az apró kis szót, azt a fontos szót. Valahol ott volt elméjében, de ahogy felnézett azokba az izzó szemekbe, nem jutott eszébe. Úgy érezte elméje megdermedt. Akarta azt a szót, de nem jött elő.
– Grushdeva du kalt misht! — búgta a Hang rekedten morogva. – A bosszú rajtam keresztül valósul meg.
– Bosszú – suttogta dermedten Jennsen válaszul.
– Tárd ki magad nekem! Tárd ki magad értem! Add át magad! Bosszuld meg anyádat!
A lény egyik hosszú ujját átfuttatta Jennsen arca előtt, és a lány érezni tudta, hol van Richard Rahl – mintha csak érezné a kötést, mely másoknak elárulta, hol van. Délen. Messze délen. Most már rá fog találni.
– Ölelj át! – lihegte a hang, a lány arcától csupán hüvelykekre.
Jennsen a földön feküdt hanyatt, elterülve. A felismerés egyaránt meglepte és riasztotta. Nem emlékezett, hogy hátradőlt volna. Úgy érezte, mintha figyelne valakit, aki ezeket a dolgokat teszi. Felismerte, hogy a lény, amely a Hang volt, széttárt lábai között térdelt.
– Add fel az akaratodat, Jennsen! Add át a tested – búgta a hang –, és én elengedem a kopókat neked. Segítek megölni Richard Rahlt.
A szó eltűnt. Elveszett. Éppen, mint ő... elveszett.
– Én... én. – dadogta, miközben tágra nyílt szemeiből könnyek csorogtak.
– Ölelj át, és a bosszú tiéd lesz! Richard Rahl a tiéd lesz, hogy megölhesd! Add át a tested, és vele az akaratodat!
Ő Jennsen Rahl. Ez az ő élete.
– Nem!
A Nővérek a körben hirtelen fájdalomtól jajgattak. Kezeiket fülükre tapasztották, gyötrődve kiabáltak, üvöltöttek akár a vérebek.
Az izzó gyertyafény-szemek Jennsent kémlelték. A mosoly visszatért, ezúttal pára szisszent a nedves agyarak közül.
– Add át magad, Jennsen! – morajlotta a hang olyan szörnyen parancsolón, hogy Jennsen azt hitte, nyomban összezúzza.
– Add át a tested! Add fel az akaratod! És akkor megkapod a bosszút. Megkapod Richard Rahlt.
– Nem – mondta a lány, összehúzódva, amint a lény közelebb nyújtózkodott. Ujjait a földe fúrta. – Nem! Átadom majd a testem, az akaratom, ha ez az ár, ha ezt kell tennem, hogy az élők világát megszabadítsam a gyilkos gazember Richard Rahltól, de addig nem teszem, amíg meg nem kapom azt először.
– Alku? – sziszegte a hang. A szemek izzása vörösre vált. – Alkudozni akarsz velem?
– Ez az én áram. Engedd szabadjára a vérebeket! Segíts megölnöm Richard Rahlt. Ha enyém lett a bosszú, megadom magam.
A lény lidércvigyorral vigyorgott.
Hosszú vékony nyelv kígyózott elő, s nyalta végig szörnyű bizalmas ígérettel a lányt meztelen ágyékától egészen melle közéig. Jennsen lelke legmélyéig hevesen beleborzongott.
– Áll az alku, Jennsen Rahl!

12. FEJEZET

Friedrich egy kis tó partján, dús fűcsomók között haladt, s megpróbált nem gondolni arra, hogy menynyire éhes. Gyomra azonban annyira korgott, hogy nem sok sikerrel járt. A változatosság kedvéért jó lenne halat enni, de azt meg kell főzni, először pedig fognia kellene egyet. Tekintete végigsöpört a tó szélén. Békacomb is jó lenne. Egy adag szárított hús viszont gyorsabb. Arra gondolt, bárcsak kivett volna egy darab kétszersültet a batyujából, amikor legutóbb pihenőt tartott. Akkor legalább lenne valami, amit rágcsálhatna.

Néhol alacsonyabb fű hajolt a tó széle fölé zöld prémszegélyként. Máshol nádcsoportok magasodtak némán. Ahogy a Nap lebukott a tavon túl az alacsony dombok mögött, az impozáns, koruk miatt alaktalan fák közé borongós félhomály költözött. Tökéletes szélcsend volt, s a víz tükröződő felszínét bearanyozta a nyugati ég ragyogása.

Friedrich megállt, hogy pihenjen kicsit. Hátát kinyújtóztatta, miközben a fák közötti árnyakat kémlelte. Szüksége volt egy rövid szünetre, hogy fáradt lábait pihentesse. Fontolóra vette, hogy éjszakára felállítson-e valami menedékhelyet vagy legalább kivegyen egy kétszersültet. Látta a tó sötét nyúlványait a fák között, melyeket fátyolszerű moha hosszú fonalai vontak be.

A dombos vidéken elég könnyű volt az utazás, amikor az ösvény nem az alacsonyabb részeken futott. Lent a mélyedésekben a terület mocsaras volt, és az ösvényen nehéz volt járni. Friedrich nem szerette a mocsaras helyeket, fájdalmas emlékeket idéztek fel benne.

Elhessegetett egy kisebb szúnyogfelhőt, mely az arca előtt röpdösött, majd batyujának vállszíját arrébb csúsztatta, miközben megpróbálta eldönteni, mit tegyen – tábort verjen vagy menjen tovább. Bár fáradt volt és rosszkedvű az egész napos nehéz menettől, hosszú útja alatt megerősödött, és most már sokkal jobban bírta új életének zordon viszontagságait. Legalább is sokkal jobban, mint az elején.

Menet közben gondolatban gyakran Altheához beszélt. Leírta neki mindazt a látványt, melynek részese volt, a terepet, a növényzetet, az eget, azt remélve, hogy a túlvilágon Althea hallja őt és arany mosolyával mosolyog.

A nap végéhez közeledve, el kellett döntenie, mit tegyen. Nem akart úton lenni amikor már túlságosan sötét van. Újhold ideje volt, így tudta, hogy amint a lemenő Nap utolsó sugarai is elhalványulnak, a sötétség majdnem teljes lesz. Az ég felhőtlen volt, így legalább a csillagok fénye megmenti majd attól a fullasztó, teljes feketeségtől, melyet a legjobban gyűlölt, s melyben a fentet és lentet sem tudta megkülönböztetni. Az volt a legrosszabb. Olyankor volt a legmagányosabb.

A csillagok ugyan világítottak, de nehéz ismeretlen területen utazni csak csillagfényben. A sötétben könnyű elkóborolni az ösvényről és eltévedni. Ha eltévedne az azt jelentené, hogy reggel valószínűleg meg kellene keresnie újra az ösvényt egy áthatolhatatlan terepen át vagy megtalálni a nyomokat, s végül nem érne el semmit csak az idejét pazarolná.

Bölcs lenne letáboroznia. Meleg volt az idő, így nem igazán volt szüksége tűzre, bár valamilyen oknál fogva úgy érezte, szeretne tüzet rakni. Mégis, ha tüzet rak, az felkeltheti a figyelmet. Semmiképpen nem tudhatta, kik lehetnek a környéken, és egy tábortüzet mérföldekről észre lehet venni. A legjobb, ha nem gyújt tüzet. A kényelmet, amit nyújt, nem éri meg a biztonsági kockázat, amit jelent. Legalább a csillagok világítanak. Azon a lehetőségen is elgondolkodott, hogy ha folytatja útját az ösvényen, talán rövidesen elhagyhatja a süppedékes, alacsonyan fekvő területet és táborozásra alkalmasabb helyet találhat. Egy helyet, ahol nem olyan gyakori a kígyó. A kígyókat vonzza a meleg, közel csúszhatnak a földön alvó emberhez. Nem szeretne arra ébredni, hogy egy kígyót ölelget a takarója alatt. Friedrich batyuját magasabbra lökte a hátán. Még mindig volt elég fény ahhoz, hogy egy ideig folytassa útját.

Mielőtt éppen újra nekilendült volna, halk hangot hallott. Bár nem volt hangos, megmagyarázhatatlan volt, s ez visszafordította Friedrichet, aki felnézett vissza északra, abba az irányba, amerről jött. A hangot semmihez nem tudta kapcsolni, ami csak eszébe jutott, békához, mókushoz, vagy madárhoz. Figyelt, de a tájon ismét síri csend honolt.

– Kezdek túl öreg lenni az ilyesmihez – dünnyögte magában, amint még egyszer nekiindult.
A harmadik ok, ami ösztökélte, hogy folytassa útját, valójában a legfontosabb volt: utált volna megállni most, amikor ilyen közel volt céljához. Persze még mindig elég messze ahhoz, hogy ne álljon előtte több napos gyalogút – nehezen tudta volna bármilyen pontossággal is megmondani –, de az is lehetséges volt, hogy sokkal közelebb. Ez utóbbi esetben ostobaság lett volna megállnia. Az idő volt a leglényegesebb.
Legalább gyalogolhatna még egy kicsit. Mielőtt túlságosan besötétedne, lesz még ideje tábort verni, ha kell. Úgy gondolta, mehetne tovább, amíg túl sötét nem lesz ahhoz, hogy lássa az ösvényt, s követni tudja, s azután a tó melletti fűben készíthetne alvóhelyet magának. De Friedrichnek nem volt igazán ínyére a gondolat, hogy a szabad ég alatt aludjon közvetlenül egy ösvény mellett, amikor már ilyen mélyen az Óvilágban járt, s tudta, hogy őrjáratok lehetnek a környéken. Az elmúlt napokban többet is látott a Rend járőröző csapatai közül.
Elkerülte a kisebb nagyobb városokat, többnyire olyan közel maradva az egyenes útirányhoz, amennyire csak lehetett, át az Óvilágon dél felé. Az útirányt többször is meg kellett változtatnia, amikor célja megváltozott. Menetközben Friedrichnek nagy fáradságába került, hogy elkerülje a katonákat. Ha közel kerül a Rend egyetlen katonájához is, fennállt volna a veszélye, hogy letartóztatják, s kikérdezik. Bár legfeljebb annyira volt gyanús, mint egy gazda a saját otthonában, tudta, hogy egy magányosan utazó idősebb ember a nagydarab fiatal katonák számára nem tűnhet veszélyesnek, így nem valószínű, hogy gyanút ébreszt bennük.
A városokban elkapott beszélgetésfoszlányokból azt is tudta azonban, hogy a Birodalmi Rend katonái minden lelkifurdalás nélkül kínoztak meg embereket akár pillanatnyi szeszélyükben is. A kínzásnak meg volt az a nagy előnye, hogy mindig kierőszakolta a vallomást az áldozatból, s ez bizonyította a vallató bölcs ítéletét, amikor először gyanakodni kezdett. Ezenkívül, ha a vallató kívánta, könnyen felmerülhettek további „helytelen gondolkodású" konspirátorok nevei, mint azt Friedrich hallotta. A kegyetlen vallatóknak mindig volt elég munkájuk és találtak elég bűnös embert, akiknek bűnhődniük kellett.
Egy hirtelen roppanásra Friedrich megfordult és megmerevedett akár egy fatönk. Hallgatózott, és szemét meresztette. Az ég ibolyaszínben tükröződött a tóban. Faágak meredeztek mozdulatlanul és hallgatagon az ösvény egyes részei fölé, akár karmok, melyek arra várnak, hogy lecsapjanak az utazókra, amikor elég sötét lesz.
Az erdő valószínűleg tele van mindenféle élőlénnyel, melyek hosszú alvás után most indulnak éjszakai vadászatra. Baglyok, pockok, oposszumok, mosómedvék és más állatok a sötétség beálltával aktívabbá váltak. Friedrich figyelt. Várta, hallja-e újra a hangot. A néma szürkületben semmi sem mozdult.
Visszafordult, s lépteit meggyorsítva elindult az ösvényen. Biztosan valami állat az, amelyik az erdei avart kutatja lárvák után. Friedrich lélegzete felgyorsult a fokozott erőfeszítéstől. Megpróbálta nyelvét mozgatva megnedvesíteni száját, de nem sok sikerrel. Szomjúsága ellenére nem akart megállni, hogy igyon egy kis vizet.
Tudta, hogy csak képzelődik. Egy különös vidéken járt, egy különös erdő mellett és kezdett besötétedni. Általában nem volt érzékeny az erdő apró zajaira, melyek a legtöbb embert megrémisztették. Jó hosszú ideig élt a mocsárban Altheával, és ismert igazán rémisztő vadakat. Sokat tudott azokról a különféle lényekről is, melyek meglehetősen ártatlanok, csak élték az életüket. Ez kétségtelenül ártatlan. Mégis, nem érezte magát már fáradtnak, s nem is akart megállni az éjszakára.
Fejét hátrafordítva vállai felett visszanézett, miközben sietve lépdelt a gyengén megvilágított ösvényen. Az a hátborzongató érzése támadt, hogy valami követi őt. Valami figyeli őt. Ettől a gondolattól tarkóján felállt a szőr.
Nézett, csak nézett, de nem látott semmit. Mögötte csend. Tudta, hogy vagy az a valami túl csendes vagy a képzelete túl élénk.
Nagyokat lélegzett, szíve erősen vert. Friedrich meggyorsította lépteit. Talán, ha siet, végül odaér, s nem kell teljes magányban töltenie az éjszakát kinn az erdőben.
Ismét visszapillantott a vállai felett.
Szemek figyelték mozdulatait.
Ez annyira meglepte, hogy felbukott saját lábában és elnyúlt a földön. Rák módjára haladt a kezeire és lábaira támaszkodva, körbefordult, hogy fel tudjon ülni, s lássa az ösvényt.
Az ólálkodó szemek még mindig ott voltak.
Nem képzelődött. Izzó sárga szempár figyelte őt az erdő sötét homályából.
A mozdulatlan csendben halk morgást halott, amint a fenevad kilopakodott az árnyékból az erdő és a tó közötti komor fényre. Hatalmas volt, talán kétszer akkora is, mint egy farkas, mellkasa masszív, nyaka, mint egy bikáé.
Óvatos léptekkel, alacsonyan lengő fejjel haladt, szemeit egy pillanatra sem vette le Friedrichről.
A lény prédaként lepte őt.
Friedrich egy kiáltással feltápászkodott, és nekiiramodott olyan gyorsan futva, amilyen gyorsan csak a lábai bírták. A kora nem sokat számított, amikor ilyen rémület hajtotta. Egy rövid pillantás a vállai felett, és látta, hogy fenevad az ösvényen mögötte szökell, könnyedén közelítve hozzá.
Ami még ennél is rosszabb, e rövid pillantás során Friedrich még több izzó sárga szempárt látott az erdőből előtűnni, s csatlakozni a hajszához.
Éjjeli vadászatukra jöttek elő.
Friedrich volt a prédájuk.
A bömbölő fenevad olyan erővel vágódott a hátára, hogy tüdejéből kipréselte a levegőt. Arccal a földre zuhant, a becsapódáskor morrant egyet, majd csúszott az ösvény porában. Ahogy megpróbált elmászni, a hatalmas vad lecsapott rá. Csattogó, vicsorgó fogaival tombolva, üvöltve kitört, elkapta Friedrich batyuját, s feltépte azt, miközben őrjöngve próbált meg csontjaihoz és izmaihoz férni.
Friedrich lelki szemeivel élénken látta, ahogy a fenevad széttépi őt.
Tudta, hogy meg fog halni.

13. FEJEZET

Friedrich rémületében felsikoltott, s kétségbeesetten próbált meg elmenekülni. Közvetlenül a válla felett a lény őrjöngve, dühöngve bömbölt, miközben csattogó fogaival tépdeste a batyuját, megpróbálva szétmarcangolni áldozatát. A mindenfélével telepakolt batyu most pajzsként védte Firedrichet a hatalmas acsarkodó fogaktól. A kegyetlen fenevad súlya a földön tartotta, mellső lábainak fogságában pedig nem tudott kivergődni a szorításból, nemhogy felkelni és elfutni.

Kétségbeesett sietséggel kezeit beküzdötte maga alá, megpróbálta kését elérni. Az ujjai megkaparintották a markolatot és sikerült előhúznia. Azonnal kicsapott a késsel, pengéje belevágódott a vadba. A vállcsontot találta el a vad irháját átdöfve, de nem sok kárt tett benne. Ismét szúrt, ezúttal nem talált semmit. Minden erejét összeszedve küzdött. Gördülés közben újra lecsapott, ismét mellé talált, s megpróbált elmenekülni, amikor a lény lebukott a vágás elöl.

Éppen, amint közel került ahhoz, hogy oldalra kimeneküljön, s még ha csak pillanatokra is, de megóvja magát, több fenevad szökellve érkezett a küzdelemhez. Friedrich ismét sikoltott, lecsapott késével, miközben másik karjával arcát próbálta meg védeni. Sikerült négykézlábra emelkednie, de egy másik vad leterítette.

Friedrich látta, hogy a könyv kiesik a belső zsebből, melyet batyujába varrt. A vadak fogai felhasították a zárt rekeszt. A fenevadak a könyvre vetették magukat. Az egyik a fogai közé kapta, vicsorgott, majd megrázta fejét, mint egy kopó, amikor nyulat fogott.

Amint egy másik bömbölő lény üvöltve rárontott nedves agyarait szélesre tárva, a feje hirtelen, őrült módon elperdült. Forró vér loccsant Friedrich arcára és nyakára. Teljesen váratlan és egészen zavarba ejtő volt.
– A vízbe! – kiáltott rá egy férfi. – Ugorj a vízbe!
Friedrich csak forogni és hajlongani tudott a földön, megpróbálva magát távol tartani a fogaikkal felé kapkodó, vicsorgó vadaktól. Biztosan nem állt szándékában a vízbe ugrani. Nem kívánta, hogy ezek a bősz állatok a vízben támadjanak rá. A mocsár vadjainak ez volt a kedvenc trükkjük: a vízbe hajtják, majd ott elkapják áldozatukat. Friedrich végképp nem akart a vízbe kerülni.

A világ, úgy tűnt megőrült: acél villant az arca előtt, éppen csak a feje felett, az oldala mellett végig, süvítve szelte át a levegőt, s minden erőteljes csapásával vadakat hasított szét, megvédve őt mielőtt elkapták volna. Gőzölgő, csúszós belsőségek ömlöttek a földre, loccsantak a lábai közé.

A férfi Friedrich fölé lépett terpeszállásba. Kardja gyorsan, könnyeden és kecsesen vágott és szúrt, s Friedrich ezt lenyűgözőnek találta. Az idegen állta a sarat Friedrich felett, a látszólag több tucatnyi vicsorgó, üvöltő fenevaddal szemben. Amint támadtak, kardjával átvágta testüket.

Friedrich látta, hogy az erdőből további vadak szökellnek elő. Ijesztő sebességgel és szörnyű elszántsággal ugrottak a felette álló férfira. Fékeveszetten vetették magukat rá. Friedrich látott egy másik alakot kivont karddal oldalról rontani a támadó vadakra. Azt hitte, látott egy harmadik személyt is hátul, de a dühöngő forgatagban nem tudta, biztosan, hányan érkeztek megmentésére. Az éles vicsorgás, a harsogó morgás ilyen közelről fülsüketítő volt. Amikor az egyik súlyos fenevad oldalról nekiütközött, Friedrich beleszúrt, s csak ezután látta, hogy az már csak egy fejnélküli test.

Amint második megmentője berontott a küzdelembe, a Friedrich felett álló férfi oldalra lépett, egyik kezével lenyúlt, megragadta Friedrich ingét, felállította, s egy morranással belökte a tóba. Friedrichnek nem volt ideje egyensúlyát elnyerni, s éppen csak hogy levegőt tudott venni, mielőtt a vízbe csapódott. Elsüllyedt, s a sötét mélységben nem tudta merre van a fent és lent.

Hirtelen a felszínre tört, levegőért kapkodva, majd a part felé csapkodott, s végül az iszapos mederben sikerült megvetnie lábát úgy, hogy fejét éppen csak a víz felszíne felett tudta tartani. Meglepetésére egyik fenevad sem vetette magát utána a vízbe. Többen a partra vágtattak, de ott megtorpantak, bármennyire is éheztek rá, hogy elkapják, vonakodtak a vízbe ugrani. Amikor látták, hogy nem érik el, visszatértek társaikhoz, s a nagydarab férfi rögtön végzett velük, amint rávetették magukat.

A fenevadak három oldalról ugrottak a három emberre. Az ádáz csata rémisztő hevességgel tombolt. Amilyen gyorsan támadtak az állatok, olyan határozottan intézték el őket – lefejezték, leszúrták vagy felhasították erőteljes kardcsapásokkal.

Hirtelen végkifejletként a sötét alak a magasba lendült és lenyeste egy fenevad fejét, amint az a levegőben úszott a másodikként érkező felé. Az éj végre lecsendesült, csak a három ember zihálása hallatszott az ösvény felöl.

A három megmentő kilépett a mozdulatlan tetemek halmából, majd kimerülten leültek a partra, fejüket lógatva, erősen zihálva.

– Jól vagy? – kérdezte a három közül elsőnek érkező, aki megmentette Friedrich életét. Hangját még mindig megtöltötte a csata szörnyű tomboló heve. Vértől fényes kardját még mindig kezében tartotta, s az csillogott a csillagok fényében.

Friedrich döbbenten és borzongva, hirtelen a megkönnyebbüléstől elgyengülve előrelépdelt a part felé, miközben víz zúdult le róla, majd, amikor a víz a derekáig ért, megállt a férfi előtt.

– Igen, hála neked, uram. Miért dobtál bele így a vízbe? A férfi sűrű hajában hátrafutatta ujjait.
– Mert – mondta, miközben mélyeket lélegzett nem csak a
kifulladástól, hanem a dühtől is –, a szívkopók nem mennek bele a vízbe. Ez volt a legbiztonságosabb hely a számodra.
Friedrich nyelt egyet, amint tekintetével a kopók sötét halmát pásztázta.
– Nem tudom, hogyan köszönjem meg. Megmentetted az életemet.
– Nos – mondta a férfi, még mindig levegő után kapkodva –, történetesen nem szeretem a szívkopókat. Több alkalommal is alaposan rám ijesztettek.
Friedrich félt megkérdezni a férfitól, hol látott ilyen félelmetes lényeket.
– Az ösvényen jöttünk, amikor megláttuk őket utánad iramodni – szólt egy női hang. Friedrich ránézett a középen ülő még levegő után kapkodó alakra. Csak a hosszú hajzuhatagát tudta kivenni a sötétben. – Aggódtunk, hogy nem érünk ide időben, mielőtt a szívkopók végeznek veled – tette hozzá.
– De mik azok a szívkopók?
A három alak rámeredt.
– A fontosabb kérdés az – mondta végül a férfi csendes, kimért, de parancsoló hangon –, hogy miért voltak itt szívkopók egyáltalán. Van valami ötleted, miért támadtak rád?
– Nem, uram. Soha sem láttam még ilyen lényeket.
– Hosszú idő telt el azóta, hogy láttam szívkopókat. – mondta a férfi, gondterhelt hangon. Friedrich már azt hitte, hogy a férfi majd többet is fog mondani a kopókról, de ő ehelyett ezt kérdezte: – Mi a neved?
– Friedrich Gilder, uram, és örök hálám a tiéd – mindhármotoké. Nem voltam így megrémülve amióta – nos, nem tudom mióta. – Ránézett a három figyelő arcra, de túl sötét volt ahhoz, hogy vonásaikat ki tudja venni.
Az első férfi karjával átölelte a nőt, s suttogva megkérdezte, hogy jól érzi-e magát. A nő bólintással felelt a férfi vállának hajtva fejét. Friedrich tudta, hogy a mozdulat igaz törődést és mély bizalmas viszony jele volt. Amikor a férfi karját kinyújtotta és megérintette a harmadik személy vállát, ő is bólintott.
Egyáltalán nem tűnt valószínűnek, hogy ezek hárman a Birodalmi Rend katonái lennének. Egy ilyen vidéken azonban voltak egyéb veszélyek is. Friedrich kockáztatott.
– Megkérdezhetem a nevét, uram?
– Richard.
Friedrich óvatos lépést tett előre, de valamilyen oknál fogva, ahogy a harmadik hallgatag személy figyelte őt, nem mert kijönni a vízből, s közelebb kerülni Richardhoz és a nőhöz.
Richard a pengéjét egy suhintással megtisztította a vízben, majd felállt. Miután a fegyver mindkét oldalát szárazra törölte a lábán, helyére csúsztatta a csípőjénél függő hüvelybe. A gyenge fényben Friedrich látta, hogy a ragyogó ezüsttel és arannyal kimunkált hüvelyt Richard jobb vállán átvetett kardszíj rögzítette. Friedrich igencsak biztos volt abban, hogy emlékezett erre a kardszíjra és hüvelyre. Friedrich szinte egész életében véséssel foglalkozott, és arra is képes volt, hogy felismerjen egyfajta kecses könnyedséget abban, ahogy valaki a pengével bánt – mindegy milyen pengéről volt szó. Művészi uralom kellett az éles acél mesteri forgatásához. Amikor a penge Richard kezében volt, úgy tűnt, igazán elemében érezte magát. Friedrich emlékeiben élénken élt a kard, melyet a férfi viselt azon a napon. Friedrich eltöprengett azon, hogy ez lehet-e ugyanaz a rendkívüli fegyver. Richard egyik lábával a szívkopók maradékai között keresgélt. Lehajolt és felemelt egy levágott kopó fejet. Friedrich észrevette, hogy a vadállat szorított valamit a fogai között. Richard megrántotta, de a tárgy fel volt szúrva az agyarakra. Amint Richard nagy gonddal leszedte az agyarakról a tárgyat, Friedrich szemei tágra nyíltak, amikor felismerte, hogy a könyv az. A kopó kitépte a batyuból.
– Kérem. – Friedrich egyik kezét felemelve nyúlt a tárgyért.
– Vissza... visszakaphatom?
Richard félrehajította nehéz fejet, az puffanva földet ért, majd begurult a fák közé. A gyenge fényben közelről szemügyre vette a könyvet. Kezét leeresztette és ránézett a még mindig derékig érő vízben álló Friedrichre.
– Azt hiszem, jobban teszed, ha megmondod ki vagy, és miért vagy itt – mondta Richard. A nő Richard hangjának sötét színezetére felemelkedett.
Friedrich a torkát köszörülte, és visszanyelte aggodalmát. – Mint mondtam, a nevem Friedrich Gilder – iszonyatosat kockáztatott: – Egy férfit keresek, aki rokona egy öreg fickónak, akit ismerek, egy bizonyos Nathan nevűnek.
Richard egy pillanatig meredten állt.
– Nathan. Nagy darab ember? Magas, hosszú, vállig érő, fehér haja van? Sokat gondol önmagáról? – Hangja nem csak meglepetést, hanem gyanút is elárult. – A Született-bajkeverő Nathan?
Friedrich az utolsó részt hallván elmosolyodott, és megkönnyebbült. A köteléke jól szolgálta. Meghajolt, amilyen jól csak tudott a vízben.
"Rahl Nagyúr vezess minket. Rahl Nagyúr taníts minket. Rahl Nagyúr védelmezz minket. Fényedben gyarapszunk. Kegyedben védelmet lelünk. Bölcsességedben alázatosak vagyunk. Csak szolgálni élünk. Életünk a tiéd."
A Rahl Nagyúr figyelte, amint Friedrich végre felegyenesedik, majd kezet nyújtott felé.
– Jöjj ki a vízből, Gilder mester – mondta gyengéd hangon.
Friedrich kissé zavarba jött, hogy maga a Rahl Nagyúr nyújtott neki segítő kezet, mégis, nem tudta, hogyan utasíthatná vissza a gesztust, amit parancsnak is ítélhetett volna. Elfogadta a kezet, és kihúzta magát a vízből.
Friedrich letérdelt, s meghajolt. – Rahl Nagyúr, az életem a tiéd.
– Köszönöm Gilder mester. Gesztusod megtisztelő, és értékelem az őszinteséget, de az életed a tiéd, és nem tartozik senki máshoz. Beleértve engem is.
Friedrich csodálkozva tekintett rá. Soha nem hallott még senkit, aki ilyen meglepően jelentőset, és elképzelhetetlent mondott volna, legkevésbé egy Rahl Nagyurat.
– Kérem, uram, szólítanál Friedrichnek?
A Rahl Nagyúr nevetett. A hang olyan könnyed és kellemes volt, amilyet Friedrich szinte még nem is hallott. Ő is egész lelkéből elmosolyogta magát.
– Ha te pedig Richardnak szólítasz.
– Sajnálom, Rahl Nagyúr de... attól tartok, nem tudnám rávenni magam ilyesmire. Egész életemet egy Rahl Nagyúrral töltöttem, s már túl öreg vagyok ahhoz, hogy változtassak.
Rahl Nagyúr hüvelykujját beakasztotta széles övébe. – Megértem, Friedrich, de mélyen az Óvilágban vagyunk. Ha kiejted a „Rahl Nagyúr" nevet bárki füle hallatára, valószínűleg mindannyian nagy bajoknak nézünk elébe. Ezért nagyra értékelném, ha mindent megtennél, és megtanulnál Richardnak szólítani.
– Megpróbálom, Rahl Nagyúr!
Rahl Nagyúr karját kinyújtva mutatta be a nőt:
– Ő az Inkvizítor Anya, Kahlan, a feleségem.
Friedrich ismét letérdelt s fejet hajtott. – Inkvizítor Anya. – Nem igazán tudta, hogyan kell helyesen köszönteni egy ilyen nőt.
– Nos, Friedrich – mondta, s hangja éppen annyira feddő volt, mint Rahl Nagyúré, ám ugyanakkor Friedrich szerint ritka bájról, önuralomról és szívről tanúskodott – ez a megszólítás sem szolgálna jól bennünket errefelé. – Hangja olyan kedvesen csengett, amilyent Friedrich még sohasem hallott, tündöklése teljesen lenyűgözte őt. Már látta a nőt a palotában, s e hang tökéletesen illett emlékeihez.
Friedrich bólintott.
– Igen, asszonyom. – Azt gondolta, talán képes lesz megtanulni, hogy Rahl Nagyurat Richardnak szólítsa, de szinte biztos volt benne, hogy sohasem lesz képes ezt a nőt másképpen szólítani, mint „Inkvizítor Anyának". A bizalmas viszonyra utaló, Kahlan név olyan kiváltságnak tűnt, amely felette állt.
Rahl Nagyúr karját az Inkvizítor Anya mellett kinyújtva mutatta: – És ő a mi barátunk, Cara. Ne hagyd, hogy megijesszen – meg fogja próbálni. Azonkívül, hogy elsősorban a barátunk, nagyra becsült védelmezőnk is, aki mindig, s mindenekfelett a biztonságunkkal törődik. – Rápillantott a nőre. – Bár az utóbbi időben, több bajt okoz, mint amennyit segít.
– Rahl Nagyúr – dörmögte Cara –, mondtam, hogy az nem az én hibám volt. Semmi közöm nem volt hozzá.
– Te érintetted meg.
– Hát... honnan tudhattam volna!
– Mondtam, hogy hagyd békén, de neked muszáj volt megérintened.
– Nem hagyhattam csak úgy, ugye?
Friedrich egy szót sem értett ebből a beszélgetésből. De még a sötétben is látta, hogy az Inkvizítor Anya mosolyog és vállon veregeti Carát.
– Rendben van, Cara – suttogta megnyugtató hangon.
– Majd kitalálunk valamit, Cara – tette hozzá sóhajtva Rahl Nagyúr. – Még van időnk. – Hirtelen komolyra vált, s gondolatainak irányát olyan gyorsan változtatta meg, mint amilyen gyorsan kardját forgatta. Meglengette a könyvet. – A kopók ezt akarták.
Friedrich szemöldöke megemelkedett a meglepetéstől. – A könyvet?
– Igen. Te csak a jutalom voltál nekik, amiért jó munkát végeznek.
– Honnan tudod?
– A szívkopók soha nem támadnának egy könyvre. Először halálra küzdötték volna magukat a szívedért, ha nem más okból küldték volna őket.
– Tehát ezért hívják őket szívkopóknak – mondta Friedrich.
– Ez az egyik elmélet. A másik szerint azokkal a nagy kerek füleikkel képesek megtalálni áldozataikat a szívverésük hangját követve. Bármelyik is igaz, még sohasem hallottam, hogy egy szívkopó egy könyvért támadott volna, amikor volt egy emberi szív a közelben, amit megkaparinthatott volna.
Friedrich a könyv felé intett.
– Nagyúr – bocsánat, Richard – Nathan ezzel a könyvvel küldött engem. Ő úgy gondolta, nagyon fontos. Azt hiszem, igaza volt.
Rahl Nagyúr eddig a kiterített kopótetemeket nézte, most visszafordult. Ha nem lett volna sötét, Friedrich biztos lett volna benne, haragot látott volna megvillanni a Nagyúr szemében, de hangjában egyértelműen hallotta az elfojtott düh feszültségét. – Nathan úgy gondolja, sok minden fontos – rendszerint jóslatok.
– De Nathan ebben biztos volt.
– Ő mindig biztos benne. Segített már nekem, nem tagadom.
– Rahl Nagyúr elszántan megrázta a fejét. – De a jóslatok a kezdetektől fogva több bajt okoztak nekünk, mint képzelnéd. A szívkopók az jelentik, hogy hirtelen közvetlen és halálos veszély fenyeget bennünket. Nathan jóslatai csak további gondokat okoznának. Tudom, némelyek azt hiszik a jóstehetség egy adomány, de én átoknak tekintem, amit jobb elkerülni.
– Értem – mondta Friedrich szomorkás mosollyal. – A feleségem varázslónő volt. Az ő Tehetsége a jóstehetség volt. Néha ő is átoknak nevezte. – Mosolya megremegett. – Néha a karjaimban sírt, valami jövendölés miatt, amit látott, de nem tudott megváltoztatni.
Rahl Nagyúr figyelte őt a beállott kínos csendben. – Tehát már elhunyt?
Friedrich csak bólintani tudott, amint megroskadva állt emlékei súlya alatt.
– Sajnálom Friedrich. – mondta halkan Rahl Nagyúr.
– Én is – suttogta az Inkvizítor Anya szomorú, őszinte együttérzéssel. Ezután férjéhez fordult, s átölelte felkarját. – Richard, tudom, hogy nincs időnk Nathan próféciáira, de aligha hagyhatjuk figyelmen kívül, amit a szívkopók jelentenek.
Rahl Nagyúr sóhaja mély aggodalomról árulkodott. – Tudom.
– Mit fogunk tenni?
Friedrich a gyenge fényben látta, hogy a férfi megrázza a fejét. – Reménykednünk kell, hogy egyelőre képesek lesznek kezelni. Ez sürgősebb. Meg kell találnunk Niccit, és gyorsan. Reméljük, hogy lesznek ötletei.
Az Inkvizítor Anya, úgy tűnt, elfogadja, amit a férfi ésszerűnek tartott. Még Cara is bólintott néma egyetértésben.
– Mondok neked valamit, Friedrich – szólt az Inkvizítor Anya hangjában állhatatos lelki hévvel. – Éjszakára tábort fogunk verni. Mivel a szívkopók szabadjára vannak engedve, jobb, ha velünk maradsz, amíg egy-két napon belül nem találkozunk néhány barátunkkal, s jobb védelmet nem kapsz. A táborhelyen elmondhatod, mi ez az egész.
– Meghallgatom, mit akar Nathan – mondta Rahl Nagyúr. – De ez minden, amit ígérhetek. Nathan varázsló, meg kell majd oldania a saját problémáit, nekünk van elég. Először verjünk tábort valami biztonságos helyen. Legalább belepillantok ebbe a könyvbe, ha még olvasható. Elmondhatnád, miért gondolja Nathan, hogy olyan fontos. Csak a jóslatoktól kímélj meg.
– Nincsenek jóslatok, Rahl Nagyúr. Valójában a jóslatok hiánya a valódi probléma.
Rahl Nagyúr a tetemek felé gesztikulált.
– Ez a mi közvetlen problémánk. Jobban tesszük, ha találunk egy helyet odalenn a mocsárban, amit víz vesz körül, ha meg akarjuk látni a reggelt. Lesznek még többen is ott, ahonnan ezek jöttek.
Friedrich nyugtalanul körbekémlelt a sötétben.
– Honnan jönnek?
– Az Alvilágból – mondta Rahl Nagyúr.
Friedrichnek leesett az álla. Az Alvilágból? De hogyan lehetséges ez?
– Csak egy módon – mondta Rahl Nagyúr halk hangjában szörnyű tudással. – A szívkopók az Alvilág oltalmazói – az Őrző vérebei. Csak úgy lehetnek itt, ha az élet és halál közötti Fátylat felszakították.

14. FEJEZET

Mind a négyen elindultak az ösvényen az alacsony fekvésű erdő sötét területe felé, miközben Friedrich elmélkedett annak döbbenetes jelentőségén, hogy az élet és a halál világai közötti fátylat felszakították. Althea életének utolsó szakasza a Kegyelem körül forgott, melyet jóslataiban használt, ezért hát Friedrich bizonyosan tudott a világok közötti Fátyolról. Az évek során Althea gyakran beszélt neki róla. A halála előtt nem sokkal pedig elmondott sok mindent kialakult elképzeléséről a két világ egymásra hatásával kapcsolatban.

– Rahl Nagyúr – kezdte Friedrich –, azt hiszem, amit mondtál az élők és holtak világai közötti fátyol feltépéséről, talán beilleszthető abba, amiért Nathan szerint olyan életbevágóan fontos volt, hogy elérjelek ezzel a könyvvel. Nem azt akarja, hogy te segíts neki – nem ezért küldött ezzel a könyvvel – hanem azért, hogy neked segítsen.

Rahl Nagyúr nevetve felhorkant. – Persze. Mindig így adja elő – hogy csak segíteni akar.
– De azt hiszem, ez a húgoddal kapcsolatos.
Mindenki megmerevedett.
Rahl Nagyúr és az Inkvizítor Anya megperdültek, Friedrich közelében köröztek. Friedrich még a sötétben is látta, hogy szemük a döbbenettől tágra nyílt.
– Van egy húgom? – kérdezte Rahl Nagyúr.
– Igen, Rahl Nagyúr – mondta Friedrich meglepődve, hogy az nem tudott a húgáról. – Nos valójában féltestvéred. Ő szintén Darken Rahl utóda.
Rahl Nagyúr megragadta Friedrich felkarját. – Van egy húgom? Tudsz valamit róla?
– Igen, Rahl Nagyúr. Keveset, egyébként, de találkoztam vele.
– Találkoztál? Friedrich ez csodálatos! Milyen? Hány éves?
– Nem sokkal fiatalabb, mint te, Rahl Nagyúr. Húszas évei elején járhat.
– Okos? – kérdezte Rahl Nagyúr vigyorogva.
– Túl okos ahhoz, hogy jól járj vele, attól tartok.
A Rahl Nagyúr örömében felnevetett. – El sem tudom hinni! Kahlan, hát nem csodálatos? Van egy húgom!
– Nekem ez nem tűnik valami csodálatosnak – morogta Cara, mielőtt az Inkvizítor Anya felelhetett volna. – Egyáltalán nem tűnik csodálatosnak!
– Cara, hogy mondhatsz ilyet? – kérdezte az Inkvizítor Anya.
Cara feléjük hajolt. – Kell-e valakit emlékeztetnem a bajra, amit a Rahl Nagyúr egy másik féltestvérének, Drefannak a feltűnése hozott ránk?
– Nem... – mondta Rahl Nagyúr. Látszott rajta, hogy az eset említése felkavarta.
Mindenki elhallgatott.
– Mi történt? – végül Friedrich meg merte kérdezni. Levegőért kapkodott, amikor Cara megragadta gallérjánál, és magához közel rántva, tüzes tekintetétel rámeredt.
– Darken Rahlnak az a korcs fia majdnem megölte az Inkvizítor Anyát! És Rahl Nagyurat! És majdnem megölt engem is! És megölt sok más embert. Majdnem mindenkit megölt. Remélem a Holtak Őrzője egy hideg, sötét lyukba vetette Drefan Rahlt, hogy ott töltse az örökkévalóságot. Ha csak tudnád, mit tett az Inkvizítor Anyával...
– Elég lesz Cara – mondta az Inkvizítor Anya csendes, de parancsoló hangon, miközben kezét a nő karjára téve gyengéden sürgette, hogy engedje el Friedrich gallérját.
Cara ezt teljesítette, ám dühének hevében csak nagy vonakodva. Friedrich megértette, miért volt ez a nő Rahl Nagyúr és az Inkvizítor Anya oltalmazója. Bár a szemét nem látta, érezte tekintetét, mely olyan volt akár a sólyomé: még a sötétben sem engedte volna el. Olyan nő volt, akinek éles ítélete képes lenne mérlegre tenni egy férfi lelkét, s dönteni tudna sorsa felől. Olyan nő volt, akinek nem csak hatalmában állt, hanem képes is volt megtenni azt, amit szükségesnek vélt.
Friedrich tudta, mert a Népek palotájában gyakran látott ilyen nőket. Amikor keze kinyúlt a köpenye alól, hogy galléron ragadja, látta Agieljét a csuklójára rögzített láncon himbálózni. A nő egy Mord-Sith volt.
– Sajnálom, amit a féltestvéred okozott – mondta Friedrich – , de nem hiszem, hogy Jennsen bajt hozna rád.
– Jennsen – suttogta Rahl Nagyúr, ízlelgetve a nevét, annak, akinek létezéséről nem sokkal ezelőttig még csak nem is tudott.
– Ami azt illeti, Jennsen retteg tőled, Rahl Nagyúr.
– Retteg tőlem? Miért kellene félnie tőlem?
– Azt hiszi, te üldözöd őt.
A Rahl Nagyúr hitetlenkedve meredt rá. – Üldözöm? Hogyan üldözhetném? Itt ragadtam lenn az Óvilágban.
– Azt hiszi, te meg akarod ölni, hogy embereket küldj utána, hogy vadásszanak rá.
A döbbenettől egy pillanatig elhallgatott, mintha minden újabb dolog, amit hallott hihetetlenebb volna, mint a legutóbbi.
– De... én még csak nem is ismerem őt. Miért akarnám megölni?
– Mert ő nem bír Tehetséggel.
A Rahl Nagyúr hátralépett, miközben próbálta megérteni, amit Friedrich mondott neki. – Mi a különbség? Sok ember nem bír Tehetséggel.
Friedrich a könyvre mutatott a Rahl Nagyúr kezében. – Azt hiszem, Nathan azért küldte a könyvet, hogy megmagyarázza ezt.
– A jóslatok nem segítenek megmagyarázni semmit.
– Nem hiszem, hogy ennek sok köze lenne a jóslatokhoz. Sokkal több köze van viszont a szabad akarathoz. Nézd, én tudok valamit a jóslatokról a feleségemtől. Nathan elmagyarázta, hogy a jóslatokhoz mennyire szükség van a szabad akaratra. És te ezért vagy olyan bosszús a jóslatok miatt, mert olyan ember, aki szabad akaratot hoz a jóslatok mágiájának kiegyensúlyozására. Azt mondta, hogy nem jóslat mondta ki, hogy én legyek az, aki a könyvet elhozza neked, hanem saját szabad akaratomból kellett elhoznom.
A Rahl Nagyúr a sötétben a könyvet nézte. Hangja lágyabbá vált. – Nathan néha gondot okoz, de tudom, hogy barát, aki már segített. Segítsége néha jelentős gondokat okoz nekem, de még ha nem is mindig értek vele egyet választásaiban, tudom, hogy jó okkal teszi, amit tesz.
– Egy varázslónőt szerettem életem nagy részében, Rahl Nagyúr. Tudom mennyire bonyolultak lehetnek az ilyesféle dolgok. Nem tettem volna meg ezt a nagy utat, ha nem hittem volna Nathannak.
A Rahl Nagyúr egy pillanatig méregette Friedrichet. – Mondta Nathan hogy mi van ebben a könyvben?
– Azt mondta, a könyv a Nagy Háború korából származik, több ezer évvel ezelőttről. Azt mondta, a Népek Palotájában talált rá, miután több ezer kötet között kétségbeesetten keresgélt, s amint megtalálta, elhozta nekem, hogy megkérjen, vigyem el neked. Azt mondta, az idő olyan vészesen rövid, hogy nem meri a lefordítására pazarolni. Emiatt nem is tudja, mi áll benne.
A Rahl Nagyúr ezúttal jelentősebb érdeklődéssel méregette a könyvet. – Nos, nem tudom mennyire válik majd hasznunkra. A szívkopók nagy kárt tettek benne. Kezdek félni attól, miért.
– Richard, tudod legalább mi van a fedelére írva? – kérdezte az Inkvizítor Anya.
– Csak annyi ideig láttam világosban, hogy lássam, ó d'harai nyelven íródott. Nem próbáltam meg lefordítani. Valami a Teremtéssel kapcsolatos...
– Így van, Rahl Nagyúr, Nathan megmondta nekem a címét.
– Friedrich megpaskolta a könyvet. – A fedelére arany betűkkel az van írva: A Teremtés Oszlopai.
– Nagyszerű – mormogta látszólag nem örülve a felismerésnek. – Nos, keressünk valami biztonságos helyet és táborozzunk le. Nem akarom, hogy a szívkopók a nyílt területen elkapjanak a sötétben. Rakunk egy kis tüzet, és talán meg tudom majd mondani, hogy a könyv mond-e nekünk valami hasznosat.
– Tehát tudsz a Teremtés Oszlopairól? – kérdezte Friedrich, követve hármójukat, amint újra nekivágtak az ösvénynek.
– Igen – mondta Rahl Nagyúr gondterhelt hangon a válla felett. – Hallottam róluk. Nathan az Óvilágból származik, ezért gondolom ő is tud róluk.
Friedrich zavartan megvakarta állát, miközben az ösvényen egy kisebb emelkedőt másztak meg. – Mi köze a Teremtés Oszlopainak az Óvilághoz?
– A Teremtés Oszlopai egy elhagyatott pusztaság közepén vannak. – Rahl Nagyúr előre mutatott dél felé. – A hely egyáltalán nincs messze innen, csak nem esik útba. Nemrég elmentünk a közelében. Át kellett szelnünk a pusztaság peremét, néhány igen kellemetlen ember üldözött bennünket.
– Véres csontjaik a pusztaságban száradnak – mondta Cara nem titkolt élvezettel.
– Sajnos – mondta Rahl Nagyúr –, az eset a lovainkba került, ezért gyalogolunk. Legalább sikerült élve elmenekülnünk.
– Pusztaság... de, Rahl Nagyúr, a Teremtés Oszlopai valami mások is, amit a feleségem...
Friedrich megtorpant amikor szemei megakadtak valamin az úton. Még a gyenge fényben is a kísértetiesen ismerős sötét alakzat kirajzolódott a poros ösvény sápadt színének hátterén.
Leguggolt, hogy megérintse. Meglepetésére érintése olyan volt, mint azt várta. Amikor felvette, már biztos volt benne. Ugyanaz a görbe nyílás a zsinórnak, ugyanaz a karcolás a ruganyos bőrön, amit véletlenül ejtett egyszer, amikor sietett.
– Mi a baj? – kérdezte Rahl Nagyúr gyanakvó hangon, miközben a szinte sötét tájat fürkészte. – Miért álltál meg?
– Mit találtál? – kérdezte az Inkvizítor Anya. – Én nem láttam ott semmit, amint eljöttem arra.
– Én sem – mondta Rahl Nagyúr.
Friedrich nyelt egyet, miközben a bőrerszényt tenyerébe vette. Úgy érezte, érmék vannak benne, és a súlya alapján, úgy gondolta, az érmék aranyból vannak.
– Ez az enyém – suttogta Friedrich megrökönyödve. – Hogyan lehetett ez itt?
Azt nem állíthatta, hogy az arany is az övé, bár akár az is lehetetett, de a bőrerszény évtizedeken át szinte minden nap megfordult a kezében. Az egyik szerszámát – egy gyakran használt kis vésőt – tartotta benne.
– Mit keres ez itt? – kérdezte Cara, s tekintete körbeszaladt a környező vidéken. Agieljét szorosra fogta markában.
Friedrich csak állt az erszényre meredve.
– Az az ember lopta el, aki azt hiszem, a feleségem halálát okozta.

15. FEJEZET

Hát, ez volt aztán a valami.
Oba alig hitte el, hogy elejtette a pénzes erszényét. Mindig olyan körültekintő volt. Bosszúsan felfortyant. Ha nem az egyik, akkor a másik. Vagy egy fondorlatos kis zsebmetsző volt, vagy valami tolvajnő, aki mindig az ő pénzére vadászott. Ez hát minden, ami ezeket az alantas kisembereket érdekli? A pénz? A sok-sok baj után, amikor a sok irigy, pénzsóvár mesterkedő megpróbálta megkaparintani az ő nehezen elnyert vagyonát, Oba megtanulta, hogy egy férfinak az ő helyzetében mindig óvatosnak kell lennie. Alig hitte el, hogy ezúttal önmagának okozta a bajt.
Sietve végigtapogatta zsebeit, az inge belsejét, a nadrágját. Mindegyik erszénye, tele jelentős vagyonával, a helyén volt, ahova tartozott. Feltételezte, hogy az az egy ott az ösvényen talán nem is az övé, de mi volt annak az esélye, hogy valaki éppen ott ejt el egy erszényt?
Amikor csizmája szárát is megtapogatta, észrevette, hogy ez egyik pénzes erszénye hiányzik. Dúlva-fúlva ellenőrizte a bőrszíjat, melyet mindig a bokája köré kötve hordott, most el volt oldódva.
Valaki eloldotta a pénzes erszényét.
Kikémlelt a fák között, s figyelte a megindító jelenetet. A bátyja, Richard és az ő becses felesége a férfi felé fordultak, aki megtalálta az erszényt – Oba erszényét, tele az ő pénzével.
– Az az ember lopta el, aki, azt hiszem, a feleségem halálát okozta – hallotta Oba, amint a férfi kifakad.
Oba álla leesett. Ez volt a férje a mocsári boszorkánynak – annak az utálatos, önző varázslónőnek, aki nem válaszolt Oba kérdéseire.
Obának több esze volt annál, minthogy azt gondolja, ez csak valamiféle vicces véletlen. Épp csak több esze volt annál.
– Ne nyúlj hozzá! – kiáltotta egyszerre Richard Rahl és az Inkvizítor Anya.
– Fuss! – kiáltotta a másik nő.
Oba figyelte, ahogy rémült őz módjára nekiiramodnak. Rájött, hogy a Hang készül valamire. Tudta, hogy a Hang az emberek tulajdonát használta, hogy elérje őket. Oba a két oldalán vele együtt figyelő izzó sárga szemekre nézett, és vigyorgott.
A levegő megrázkódott, mintha a földet azon a helyen, ahol a pénzes erszény leesett villámcsapás érte volna. A vérebek vonítottak és hátráltak. Oba mindkét fülét bedugta ujjaival és hunyorogva figyelte az ibolyaszín rengést, mely körben terjedt kifelé, mint a hullámgyűrűk a tóban, amikor egy állattetemet dobott bele.
Egy brutális pillanat alatt, a gondolatnál is sebesebben, a négy ember a földhöz csapódott, amint az ibolyaszín gyűrű kiterjedt, olyan gyorsan, hogy Oba nem tudta szemmel követni. Oba haját a hullámzó kör hátrafújta, amint átsöpört rajta. Nyomában a földet mozdulatlan, bolyhos, baljós, ibolyaszín füst borította.
Oba gyanúja beigazolódott; a Hang valami óriási dolgot tervezett. Élvezettel töprengett, hogy mi lehet az.
A látvány mozdulatlanná merevedett, de Oba egy ideig még figyelte, hogy a négy ember biztosan nem kel-e fel. Csak miután meggyőződött arról, hogy nem fenyegeti semmi, emelkedett fel titkos figyelőállásából, onnan, ahol a Hang utasítása szerint várt.
A Hang most sürgette. A vérebek jóval hátramaradtak, s figyeltek, amint Oba sietve szelte át a földet takaró bolyhos füstöt. Ez volt a legfurcsább füst, amit valaha látott, lágyan izzó, kékes-lila, de ami a legkülönösebb: nem örvénylett, amikor átfutott rajta. A mozdulatlan párán lábai úgy hatoltak át, hogy nem kavarta fel, mintha egy teljesen másik világ lenne, s ő nem vele együtt volt ott, hanem csak ugyanazon a helyen futott ebben a világban.
A négy ember elnyúlva feküdt a földön, ahová esett. Oba óvatosan közelebb hajolt, miközben megpróbált biztonságos távolságot tartani. Mindannyian, ha lassan is, de lélegeztek. Szemeik nyitva voltak. Oba kíváncsi volt, vajon látják-e őt. Amikor meglengette karját, egyikük sem reagált.
Oba Richard Rahl fölé hajolt, mozdulatlan arcát fürkészve. Kezét alacsonyan, közvetlenül merev tekintete előtt meglengette. Semmi reakció.
A csillagfényben nehezen lehetett látni, de Oba biztos volt benne, hogy azokban a szemekben ki tudott venni valamit az elbűvölő családi hasonlatosságból. Kísérteties érzés volt látni egy embert, akiben önmagához hasonló vonásokat fedezett fel. Oba azért inkább az anyjára hasonlított. Az anyja éppen ezt akarta volna; hogy fia rá hasonlítson inkább, mint az apjára. A nő teljesen én-központú volt. Megpróbálta megtagadni Obától minden jogos jussát, még a megjelenésében is. Az önző szuka.
De Richard volt az, aki csalással megfosztotta Obát jogos helyétől, a helytől, melyet apjuk Obának szánt. Végül is Obának és Darken Rahlnak voltak olyan közös különleges tulajdonságaik, melyek, ebben Oba biztos volt, a bátyjából hiányoztak.
Közelről ellenőrizve látta, hogy a mocsári boszorkány öreg férje is lélegzik. Oba a közelben megtalálta a pénzes erszényét és megrázta a férfi merev szemei előtt, de ő sem reagált. Oba visszakötözte az erszényt a bokájához most, hogy a Hang már végzett vele.
Obát nem igazán nyűgözte le, hogy a Hang az ő pénzét ilyen trükkökre használja, de mindazok után, amit a Hang tett érte, többek között legyőzhetetlenné tette, úgy gondolta, nem sajnálhat tőle egy kis szívességet egyszer-másszor, ameddig nem válik szokássá.
Az egyik nő egyetlen hosszú hajfonata a füves földön hevert. Egy olyan furcsa rudat viselt láncon a csuklójára kötve. Oba felismerte, hogy a nő egy Mord-Sith. Megnyomkodta a melleit. A nő nem reagált. Vigyorgott, amint hosszasan megtette újra. Ha már ilyen készséges, meg minden, Oba elgondolkodott, mi minden mást is megtehetne. Az ötlet meglepően izgató volt.
Oba ekkor rájött, hogy valaki más is kéznél van, aki még egy Mord-Sithnél is jobb. Kémlelve rátekintett. A bátyja felesége, a nő, akit Inkvizítor Anyának hívnak, ott feküdt a közelben, szabad prédaként. Mi lenne ennél jobb igazságszolgáltatás, mint megkapni őt?
Oba odamászott hozzá. Vigyora lehervadt ajkáról a megilletődött tisztelettől, amikor látta, milyen gyönyörű. A hátán feküdt egyik karját oldalra nyújtva, tenyere nyitott, ujjai ernyedtek, mintha dél felé mutattak volna. Másik kezét a hasán pihentette. Az ő szemei is a semmit bámulták.
Oba óvatosan kinyújtotta kezét és egyik ujjának fonákjával végigsimította a nő arcát. Olyan puha volt, mint egy rózsa selymes szirma. Egy hosszú hajfonatot félrelökött a nő arcából, hogy jobban lássa vonásait. Ajkai kissé nyitva voltak.
Oba ráhajolt, ajkait a nő ajkai fölé helyezte, kezét végigfutatta testén, érezte érzéki alakját. Kezét mellének halmára csúsztatta. Szelíden kényeztette méretes tenyerével, csak hogy megmutassa neki, gyengéd is tudna lenni. Átnyúlt és megnyomogatta a nő másik mellét, de a nő még mindig nem ismerte el, mennyire izgatott lett az ő gyengéd, szívfájdító érintésétől.
Gyorsan akár egy róka, Oba belefújt a nő nyitott szájába. Egyáltalán nem reagált. Oba gyanította, hogy játszik vele, incselkedik vele. A dölyfös szuka.
Most nem megy sehová. Most nem tud elfutni. A Hang nyilvánvalóan megajándékozta vele. Oba hátravetette fejét és felnevetett az égre. A vérebek az árnyékban figyelték, amint örömében felüvöltött a csillagokra.
Oba mosolyogva visszahajolt Rahl Nagyúr feleségére s belenézett a szemeibe. Már biztos unja a Rahl Nagyurat, a férjét, s készen áll egy pajkos kalandra. Minél többet gondolkozott ezen Oba, annál erősebb lett benne a felismerés, hogy ez a nő az övé kell legyen. A Rahl Nagyúrhoz tartozott, jogos jussaként meg kell tartania feleségnek, amikor ő lesz az új Rahl Nagyúr.
És ő lesz a Rahl Nagyúr; a Hang mondta neki, hogy ezek a dolgok már elérhető közelségébe kerültek.
Oba bámulta a nő kecses vonásait, testének domborulatait. Akarta ezt a nőt. Az utóbbi időben szívességeket tett a Hangnak, s régóta nem maradt ideje arra, hogy nővel legyen. A Hang állandóan nyaktörő tempóban ösztökélte állandóan előre. Éppen ideje volt, hogy örömét lelje egy nőben. Kezével könnyedén bebarangolta az Inkvizítor Anya testét, miközben a közeli kielégülésre gondolt.
De nem tetszett neki, hogy a többiek figyelik őt. Egyikük sem volt hajlandó becsukni a szemét, s hagyni, hogy ő és a hölgy bizalmasan együtt lehessenek. Tolakodók – mindannyian. Oba vigyorgott. Arra gondolt, milyen izgalmas lehet, ha a férje figyeli felesége új urát. Vigyora lehervadt. Mi köze van Richardnak ahhoz, ha a felsége új férfit akar – egy jobbat.
Oba a bátyja fölé hajolt és szemhéjait összezárta. Ugyanezt tette az öregemberrel is. Egy pillanatig elmerengett, hagyja-e, hogy a másik nő nézze őket. Kétségkívül felizgatná a nőt, ha látná Obát akció közben. Egy ilyen izgalom apró szívesség lenne számára, de Oba hajlott arra, hogy szívességet tegyen vonzó nőknek.
A várakozástól remegve, tudva, hogy képes neki megadni az izgalmat, melyre biztosan vágyakozik, Oba lehajolt, hogy feltépje az Inkvizítor Anya ruháját. Mielőtt ujjai megérinthették volna, egy heves ibolyaszín villanás hátravetette. Oba felült, döbbenten, zavartan a fejét fogta idegborzoló gyötrődésében. A Hang büntető fájdalommal sújtotta elméjét.
Oba lábaival a földre lökte magát, el az Inkvizítor Anyától, s végre enyhült a fájdalom. Összezuhanva zihált a kimerültségtől a rövid küzdelem után. Lehangolt volt amiatt, hogy a Hang így megbüntette, elcsüggedt amiatt, hogy a Hang olyan kegyetlen volt, és megtagadta tőle ezt az egyszerű élvezetet mindazon jó cselekedetek után, amit végrehajtott.
A Hang ezután váltott, búgott, suttogott a fontos elhívásról, melyet neki szánt. Fontos feladatokról, melyek végrehajtására csak Oba volt alkalmas. Melankóliáján keresztül figyelt.
Oba fontos, egyébként a Hang nem számítana rá. Ki más, mint Oba tudna végrehajtani olyan dolgokat, amilyeneket a Hang kért tőle? Ki másra támaszkodhatna a Hang, hogy helyre tegye a dolgokat?
Most, a mozdulatlan éj csendjében a Hang tisztázta, hogy mit kell tennie. Ha úgy tesz, ahogy kérték tőle, akkor jutalomnak néz elébe. Oba vigyorgott az ígéretek hallatán. Először meg kell tennie a szívességet; s utána övé lesz az Inkvizítor Anya. Ez nem olyan nehéz. S amint az övé, azt tehet vele, amit csak akar a Hang áldásával, s senki sem fog közbeavatkozni. Elméjében képek jelentek meg, illatokkal, érzésekkel és a nő sikolyának hangjaival, s majdnem elájult a mámor ilyetén ígéretétől. Oba tudott várni egy olyan találkozásra, mint ez lesz.
A Mord-Sithre pillantott. Ő szolgálhatna neki egy kis szórakozással időközben. Egy olyan férfinak, mint ő, a tettek, a nagyszerű intellektus és a jelentős kötelezettségek emberének, néha ki kell eresztenie a felgyülemlett feszültséget. Az ilyen kikapcsolódás szükséges levezetés egy olyan jelentőségű ember számára, mint Oba.
Ráhajolt a Mord-Sithre, belevigyorgott nyitott szemeibe. Az a megtiszteltetés éri majd, hogy ő lesz az első, aki Obát megkapja. Az Inkvizítor Anyának várnia kell majd a sorára. Kinyújtotta kezeit, hogy lehúzza a nő ruháit.
Oba fejében hirtelen bömbölő, vakító fájdalom lobbant. Kezeit a füleire szorította, amíg meg nem szűnt – miután belegyezett a Hang akaratába.
A Hangnak igaza volt. Persze, hogy igaza volt, most már ő is látta. Csak, ha Richard Rahl halott, akkor foglalhatja el Oba a jogos helyét. Ennek volt értelme. A legjobb, ha mindent helyesen tesz. Valójában helytelen lenne élvezetben részesíteni ezeket a nőket, mielőtt megtenné, amit meg kell tennie.
Mit is képzelt? Még nem érdemlik meg őt. Először látniuk kell olyan fontos emberként, amilyenné rövidesen válni fog, s azután majd könyörögniük kell hozzá, hogy megkapják. Nem érdemlik meg őt addig, amíg nem könyörögnek.
Gyorsan kellett cselekednie. A Hang azt mondta, hamarosan felébrednek. A Rahl Nagyúr hamarosan rá fog jönni, hogyan törje meg az alvás varázslatát.
Oba előhúzta kését, és odakúszott a bátyjához. A Rahl Nagyúr még mindig a csillagokat bámulta némán.
– Ki most a nagy mamlasz? – kérdezte bátyjától.
A Rahl Nagyúr nem felelt. Oba a kését Richard torkának szegezte, de a Hang visszatántorította, s elméjét beoltotta azzal, amit valójában tennie kell. Jól kell cselekednie. És sietnie kell. Nincs idő ilyen köznapi megtorlásra. Sokkal jobb módjai is vannak az ilyen dolgok elvégzésének – olyan módok, melyek megbüntetik a férfit a sok évért, mialatt Obát meggátolta abban, hogy elfoglalja jogos helyét. Igen Richard Rahlnak erre van szüksége: megfelelő büntetésre.
Oba eltette kését, és visszafutott a közeli dombon át, olyan gyorsan, ahogy a lábai bírták. Amikor visszatért a lovával, a négy ember még mindig ott feküdt a lila ködben a csillagokat bámulva.
Oba tette, amit a Hang kért tőle, és karjaiba vette az Inkvizítor Anyát. Most már neki ígérték. Kölcsönadja, s meg fogja kapni, amint a Hang végzett vele. Oba tudott várni. A Hang olyan örömöket ígért neki, melyekről ő még csak nem is álmodott volna. Úgy nézett ki, ez egy nagyon előnyös társulás lesz a számára. A csekély munkáért és a kis haladékért cserében, Oba megkap majd mindent, ami jog szerint őt illeti: hatalmat D'Hara felett és a nőt, aki majd a királynője lesz.
Királynő. Oba ezen törte a fejét, miközben feltette a nőt a nyereg hátsó részére. Királynő. Ha a nő királynő, akkor neki királynak kell majd lennie. Úgy gondolta, ez biztosan jobb, mint Rahl Nagyúrnak lenni. Oba Rahl Király. Igen, ennek több értelme volt. Gyorsan lekötözte a nőt.
Mielőtt lóra szállt, bátyja felé kémlelt. Nem ölhette meg. Még nem. A Hangnak tervei voltak. Obára ez igazán jellemző volt: mindig szolgálatára volt, s le fogja kötelezni a Hangot. Egyik lába már a kengyelben volt, amikor a Hang megcsiklandozta. Visszafordult, s a bátyja felé nézett.
Töprengett...
Megfontolt léptekkel visszament Richard mellé. Óvatosan kinyújtotta kezét és kísérletképpen megérintette a kardot. A Hang engedékenyen morgott.
Egy királynak kell, hogy legyen rendes kardja. Oba vigyorgott. Megérdemelt egy kis jutalmat a kemény munkáért.
A kardszíjat áthúzta Richard fején. Közel emelte magához a hüvelyt, megvizsgálta csillogó új kardját. A dróttal betekert markolat mindkét oldalába ugyanaz a szó volt beleszőve.
„IGAZSÁG"
Hát, ez aztán a valami.
A kardszíjat átemelte saját feje felett, a hüvelyt pedig csípőjére helyezte. Megpaskolta új felesége fenekét, majd felszállt lovára. A nyeregből Oba belevigyorgott az éjszakába. Lovát körbe irányította, amíg a Hang meg nem mutatta a helyes irányt.
Siess, siess mielőtt Rahl Nagyúr felébred! Siess, siess, mielőtt elkapnak. Siess, siess, vidd az új feleséged!
Sarkát a ló bordái közé nyomta és nekiiramodott. A szívkopók előszökelltek a fák közül, majd mint egy király hű kísérete utánuk eredtek.

16. FEJEZET

A napon szárított téglákból épült tömör épületek mellet állva Jennsen tétlenül szemlélte a sivár, perzselődő tájat a kegyetlenül kék ég alatt. A sziklákat, s a látszólag végtelen kiterjedésű, kemény talajú síkságot a jobb oldalon, és a hegyek csipkés sorát, melyek a távolban egy csillámló völgybe zuhantak a bal oldalon. A tájat ugyanannak a vöröses szürke színnek változatai árnyalták, mint a közelben zsúfolódó négyzetes szerkezetek csoportját.

A csontszáraz levegő olyan forró volt, hogy Jennsen semmi máshoz nem tudta hasonlítani, mint amikor valaki egy máglya fölé hajol és megpróbál lélegzethez jutni. Tikkasztó hőség sugárzott körülötte a sziklákról és épületekről és emelkedett a lábai alól, mintha kemence lenne odalenn. Puszta kézzel érinteni bármit a könyörtelen nap alatt fájdalmas élmény volt. Még késének markolata is, melyre teste árnyékot vetett, olyan meleg volt, hogy keze tüzesnek érezte.

Jennsen, szinte bódultan a hosszú és nehéz utazástól, csípőjét ernyedten egy alacsony falnak döntötte. Megpaskolta Rozsdás nyakát, majd megsimogatta egyik fülét. A ló szelíden felnyerített és fejével odabújt hozzá. Jennsen legalább közel volt útjának végéhez. Úgy érezte, mintha már el is felejtette volna, hogyan kezdődött az egész azon az oly régi napon, amikor megtalálta a halott katonát a vízmosás alján, és Sebastian arrafelé vetődött.

Hogy milyen hosszú és gyötrő utazást jelölt ki számára a sors, azon a napon még csak nem is sejthette. Alig ismerte már önmagát. Akkor még eszébe sem juthatott, mennyit változik majd az élete, s mennyit ő maga.

Sebastian Pete-et kantáron vezetve Jennsen mögé ért, s karját megragadva kérdezte: – Jól vagy, Jenn?
Pete fejével gyengéden meglökte Rozsdás horpaszát, mintha csak ugyanazt a kérdést tenné fel a kancának.
– Igen – felelte Jennsen. Rámosolygott a férfira, majd a fekete-köntösös férfiak csoportja felé intett, akik egy közeli épület ajtajában álltak. – Szerencsével járt?
– A többieket kérdezgeti – sóhajtott bosszúsan Sebastian. – Furcsa népség.
Annak ellenére, hogy részei voltak az Óvilágnak, és a Birodalmi Rend tartományának, a kereskedők, akik beutazták a hatalmas kietlen területet, s néha használták az elhagyatott kereskedelmi állomást, ahol Sebastian rájuk talált, független társaság voltak. Nyilvánvalóan nem voltak ahhoz elegen, hogy aggódni kelljen miattuk, ezért a Birodalmi Rend nem törődött velük.
Sebastian nekidőlt a falnak, miközben a csendes pusztaságot figyelte. Ő is fáradt volt a hosszú utazástól, amely visszafelé vitte Óvilágbeli hazájába. Legalább most egészséges volt, mint ahogy azt Perdita Nővér megígérte.
Az utazás azonban egyáltalán nem olyan volt, mint amilyenre Jennsen számított. Azt képzelte, hogy ő és Sebastian újra kettesben fogják útjukat járni, mint azelőtt, amikor a Birodalmi Rend hadseregéhez tartottak. Ezúttal azonban mögöttük a Birodalmi Rend katonáinak ezerfős oszlopa sorakozott. Egy kis védőkíséret, ahogy Sebastian nevezte őket. Jennsen közölte vele, hogy egyedül akar menni, de ő azt felelte, vannak fontosabb szempontok is.
Jennsen hüvelykujjának körmével szórakozottan vakargatta a bőr kantárszárat, miközben a feketébe öltözött alakokat figyelte.
– Ezek a férfiak tartanak a katonáktól – mondta Sebastiannak. – Ezért nem akarnak mondani nekünk semmit.
– Miből gondolod?
– Épp csak látom abból, ahogy állandóan kifelé pillantgatnak. Megpróbálják eldönteni, hogy ha mondanak nekünk valamit, akkor meggyűlik-e a bajuk a katonákkal.
Jennsen megértette, hogyan érezhette magát a kereskedők kis csapata a nagy harci lovakon ülő, állatias férfiak fürkésző szemeinek kereszttüzében. Tudta, milyen az, amikor valakit ilyen bőrvértekbe és páncélingbe burkolózott, állig felfegyverezett, zord katonák figyelnek. A fekete-köntösös férfiak, málhás öszvéreikkel, kereskedők voltak, nem katonák, s nem is voltak hozzászokva ahhoz, hogy katonákkal legyen dolguk. Féltették biztonságukat, féltek, hogy ha valami rosszat mondanak, ezek a harcosok akár úgy is dönthetnek, hogy lemészárolják őket itt a pusztaságban. Ugyanakkor, bár a katonák óriási létszámfölényben voltak, úgy tűnt, a kereskedők nem hagyják magukat megfélemlíteni, nehogy a katonák azután máshogy bánjanak velük. Most tanácskoztak, megpróbálták megtalálni a biztonságukat jelentő egyensúlyt.
Sebastian ellökte magát a faltól. – Talán igazad van. Bemegyek és beszélek velük egyedül. Bent az épületükben, s nem itt kint a hadsereg szeme előtt.
– Megyek veled – felelte Jennsen.
– Mi az? Mit gondolsz? – kérdezte Perdita Nővér Sebastiantól hátulról érkezve.
Sebastian egy közönyös legyintéssel elhessegette a Nővér aggodalmát. – Azt hiszem csak alkudozni akarnak. Kereskedők. Ez a munkájuk – az alkudozás. Lehet, hogy nem jutunk semmire, ha megpróbáljuk kényszeríteni őket.
– Bemegyek és ráveszem őket, hogy gondolják meg magukat
– mondta a Nővér sötét szándékkal.
– Nem – mondta Sebastian. – Most nincs itt az ideje, hogy bonyolítsunk egy egyszerű ügyet. Bármikor alkalmazhatunk nagyobb nyomást, ha szükség lesz rá. Hadd menjünk be Jennsennel és beszéljünk velük először.
Jennsen arrébb sétált a sötét ábrázatú Perdita Nővértől, szorosan Sebastian mellett maradva, s húzva maga után Rozsdást. Az utazással kapcsolatos másik meglepetés Perdita Nővér döntése volt, hogy velük jön. Azt mondta, szükség lesz rá, ha Jennsen további segítségre szorul abban, hogy közel kerülhessen a Rahl Nagyúrhoz.
Jennsen nem akart mást, csak kését belemártani Darken Rahl gyilkos, korcs fiának a szívébe, hogy bevégezze dolgát. Már régóta feladott minden reményt, hogy valaha szabadon élheti majd saját életét. Azután a bizonyos éjszaka után az erdőben Perdita Nővérrel és a hét másik Nővérrel minden megváltozott. Jennsen alkut kötött, s tudta, ez az alku azt jelenti, hogy nem lesz élete akkor sem, ha végül megöli Richard Rahlt. De legalább mindenki más visszakapja a saját életét. A világ végre megszabadul féltestvérétől és gonosz uralmától.
És övé lesz a bosszú. Az anyja, akitől még a tisztességes temetést is megtagadták, végre békében nyugodhat majd annak tudatában, hogy a gyilkosát végül utolérte az igazság. Ez volt minden, amit az anyjáért tehetett.
Jennsen és Sebastian Rozsdást és Pete-et egy kis legelőhöz vezették, ahol a Nővér lova is várakozott. Rozsdás és Pete örült az árnyéknak és a vizes vályúnak.
Jennsen becsukta a bekerített legelő kis roskadozó kapuját, majd követte Sebastiant a tömör épület bejáratának árnyékába. Az egyetlen szobában visszhangzó fecsegés elhalt. Mindegyik férfi a világnak ezen a táján élő nomád kereskedők hagyományos fekete köntösébe burkolózott.
– Akkor hát, hagyjatok magunkra – mondta a vezetőjük, s intett társainak, hogy távozzanak, amikor meglátta Jennsent és Sebastiant.
A férfiak, kikémlelve az arcukra kötött fekete kelme résén, bólintottak, amint elvonultak. Hunyorgó szemükről úgy tűnt, a maszkjuk alatt kedvesen Jennsenre mosolyognak, de ebben a lány nem lehetett biztos. Mindenesetre, s arra gondolva, mi forog kockán, visszamosolygott, és viszonozta a bólintást.
A szoba mozdulatlan levegőjében fullasztó volt a hőség, de legalább az árnyék némi enyhülést jelentett. A férfi, aki bent maradt, nem húzta vissza a lazán fejére tekert fekete kelmét, így az a nyakán csüngött, látni engedve mosolygó, elnyűtt, kérges arcát.
– Kérlek – mondta Jennsennek – jöjj be. Tüzesnek látszol.
– Tüzesnek? – kérdezte Jennsen.
– Forrónak – mondta. – Nem vagy megfelelően öltözve ehhez a helyhez. – Oldalra csoszogott a durva deszka polcokhoz, majd visszatért, kezében az ott tárolt egyik kelmetekerccsel. – Vedd fel ezt. – Többször is felemelte a lány felé, nógatva, hogy vegye el. – Ettől jobban érzed majd magad. Megvéd a naptól, s megtartja az izzadságod, s így nem száradsz ki mint egy szikla.
Jennsen ismét bólintott az alacsony, vékony, izmos férfi felé és mosollyal fejezte ki, hogy nagyra értékeli segítségét. – Köszönöm.
– Nos? – kérdezte Sebastian, amikor a férfi elfordult Jennsentől. Sebastian fáradt mozdulatokkal levette hátáról batyuját.
– Szerencsével jártatok? Megtudtatok valamit azokról az emberekről?
A fekete-köntösös alak habozott, a torkát köszörülte. – Nos, azt mondják, talán...
Sebastian türelmetlenül szemeit forgatta, amikor felfogta a férfi szavainak mögöttes jelentését. Egy ideig a zsebében kotorászott, majd egy ezüst érmét mutatott fel. – Kérem fogadd el ezt a gesztust megbecsülésem jeléül az embereid erőfeszítéséért.
A férfi tiszteletteljesen elvette, de nyilvánvaló volt, hogy nem az ezüst érme volt az ár, amit megkapni remélt. Úgy tűnt azonban, habozik megmondani, hogy az összeget nem találja megfelelőnek. Jennsen nem tudta elhinni, hogy Sebastian a pénzzel vacakol egy ilyen helyzetben. Zsebéből elővett egy nehéz arany érmét, s anélkül, hogy törődött volna Sebastian véleményével, egyszerűen odaperdítette a férfinak. A férfi az aranyat elkapta a levegőben, majd csupán egy pillanatra kinyitotta markát, hogy meggyőződjön, valóban az-e, aminek vélte. Méltánylása jeléül Jennsenre vigyorgott. Sebastian bosszúsan a lányra nézett.
A pénz Rahl Nagyúr vérdíja volt. Az a pénz, melyet az embereinek adott, hogy öljék meg őt és az anyját. Nem tudta elképzelni, hogyan vehetné ennél jobb hasznát.
– Nincs rá szükségem – mondta mielőtt Sebastian dorgálni kezdte volna. – Ezen kívül, nem te mondtad, hogy a te módszered az, hogy az ellenséghez közel álló dolgot kell használni, hogy visszavágjunk neki?
Sebastian visszanyelte, bármilyen megjegyzése is lett volna, és a férfihoz fordult. – Mit tudsz róluk?
– Tegnap estefelé – mondta a férfi, végre közlékenyebben –, néhányan a mieink közül észrevettek két embert, akik a Teremtés Oszlopaihoz tartottak. – Odament egy kis, fedetlen ablakhoz, egyszerű felszereléssel és még több fekete ruhával megpakolt polcok mellé. Kinyújtott kézzel mutatta: – Arra, lefelé. Van ott egy ösvényféle.
– Az embereid beszéltek velük? – kérdezte Jennsen türelmetlenül előre lépve. Tudjátok, kik voltak azok?
A férfi a lányról Sebastianra tekintett, tétovázott, láthatólag kellemetlenül érezte magát, hogy ilyen közvetlen kérdésre kell felelnie egy nőtől, még akkor is, ha ő volt az, aki megfizette az árat. Sebastian tekintete ezúttal azt jelentette, jobb, ha a lány rábízza a dolgot. Jennsen hátralépett az ajtó felé, kikémlelt, eljátszotta, hogy nem érdekli az ügy, csakhogy Sebastian megkaphassa a válaszokat, melyekre szükségük volt.
Jennsen szíve hevesen kalapált, amikor elképzelte, ahogy leszúrja a Rahl Nagyurat. A szörnyű ár, melyet azért kell fizetnie, hogy a bátyját idecsábítsa, ahol meg fogja ölni, fenyegető árnyékot vetett a gondolataiban megjelenített képre.
Sebastian izzadtságot törölt le a szemöldökéről, s nehéz batyuját oldalra dobta a padlóra. A batyu kemény zörrenéssel ért le és felborult. Tartalmának egy része kiömlött. Sebastian bosszankodva hozzáfogott, hogy összeszedje, de Jennsen feltartóztatta.
– Majd én rendbe teszem – suttogta, s intett neki, hogy folytassa az alacsony feketeruhás fickó kikérdezését.
Sebastian nekidőlt a nehéz, ódon kinézetű deszkaasztalnak és összefonta a karjait. – Tehát, volt az embereidnek alkalmuk beszélni ezzel a két ismeretlennel?
– Nem, uram. Nem voltak elég közel ahhoz, de a peremnél álltak és figyelték, amint a ló elhalad.
Jennsen egy darab lúgszappant rakott vissza a batyuba. Összehajtotta a borotvát és azt is visszatette egy tartalék, bőrből készült víztömlővel együtt, mely szintén kiesett a csomagból. Kisebb tárgyakat kapott fel – egy kovakövet, posztóba csomagolt szárított húsdarabokat és fenőkövet. Egy bádogdoboz, melyet azelőtt sohasem látott, kigurult a batyuból be egy alacsony polc alá.
– Hogyan nézett ki, tehát, az a két ember a lovon? – kérdezte Sebastian, miközben egyik ujjával az asztalon dobolt.
Jennsen benyúlt a polc alá és figyelmesen hallgatott. Azt várta, hogy az egyikük talán Richard Rahl volt. Nem igazán tudta elképzelni, hogy valaki más lehetett volna. Nem hitt az ilyen véletlenekben.
– Egy férfi és egy nő volt. De csak egy lovon jöttek.
Jennsen ez utóbbit furcsállotta. Úgy tűnt, a lovasok azok voltak, akikre számított, Rahl Nagyúr és a felesége, az Inkvizítor Anya, de különös volt, hogy csak egy lovuk volt. Valami történhetett a másik lóval. Ezen a veszélyes vidéken ezt nem volt nehéz elképzelni.
– A nő... – a férfi olyan arckifejezést vágott, mint aki kényelmetlenül érzi magát, amiatt, amit mondania kell. – A nő nem egyenesen ült, hanem feküdt – gesztikulált, mintha valamit feltenne egy lóra –, hátul keresztben. Össze volt kötözve.
Ahogy Jennsen meglepetésében sietve kihúzta a bádogdobozt, a teteje beleakadt a fapolc egyenetlen szélébe és leesett. A doboz tartalma kiömlött a padlóra a lány elé.
– Hogy nézett ki a férfi? – kérdezte Sebastian.
A dobozból egy rövid fadarab esett ki a rátekert zsineggel és a zsinegre erősített horgokkal. Jennsen egy halom szárított lázrózsát bámult, mely a zsineg után hullott ki. Úgy néztek ki, mint tucatnyi kicsiny Kegyelem.
– A férfi nagydarab volt és fiatal. Az embereim szerint egy impozáns kardot viselt, fényes hüvelyét a vállán átvetett kardszíj tartotta.
– Ez úgy hangzik, mintha Richard Rahl lett volna – mondta Perdita Nővér az ajtóból. Jennsent megijedt.
– Mások is hordanak kardszíjat – mondta Sebastian.
El nem tudta képzelni, Richard Rahl mi okból kötözné a feleségét a lovához. A mámorító gondolat közepette, hogy látták errefelé, Jennsen remegő ujjakkal összekotorta a szárított lázrózsákat és visszatömködte a bádogdobozba, majd a zsineget is begyömöszölte. Visszatette a tetejét és a dobozt gyorsan belelökte a batyuba, majd összeszedte a még kihullott többi apróságot is.
Egy érintéssel ellenőrizte kését az övére erősített tokban, miközben sietve Sebastian mellé állt, s várta, van-e még valami mondanivalója az izmos, vékony feketeruhás férfinak. Perdita Nővér ekkorra már kilépett az épület elé, és éppen egy fekete kelmét tekert magára a hőség ellen.
– Gyertek – hívta őket a Nővér. – Le kell oda mennünk.
Jennsen követni akarta, de Sebastian még mindig a férfit kérdezgette. Nem akarta otthagyni Sebastiant, és egyedül menni Perdita Nővérrel, de a nő már elindult az ösvény irányába, amerre a kereskedő mutatott.
Odakintről, az épület másik oldala felől, a kereskedők izgatott fecsegése hallatszott. Jennsen közelebb ment, kikémlelt, s látta, hogy azok a napégette síkság felé mutogatnak.
– Mi az? – kérdezte Sebastian, követve a férfit ki az ajtón.
– Valaki közeleg – felelte a férfi.
– Ki lehet az? – kérdezte suttogva Jennsen, amikor mellé ért Sebastian.
– Nem tudom, lehet, hogy csak egy kereskedő érkezik az állomásra.
Az alacsony izmos, vékony ember, miután megválaszolta a kérdéseket, meghajolt és távozni akart, hogy csatlakozhasson embereihez, akik egy másik épület árnyékában zsúfolódtak. Sebastian visszatartotta és intett neki, hogy várjon, majd visszament az épületbe és levett egy fekete kelmét a polcról.
– Legjobb, ha utolérjük Perdita Nővért – mondta, nézve, ahogy a nő eltűnik az ösvény szélén a Teremtés Oszlopainak vibráló tája felé. – Ő majd megvéd Richard Rahl mágiájától és segít megtenni, amit meg kell tenned.
Jennsen el akarta mondani neki, hogy nincs szüksége Perdita Nővér védelmére, hogy Richard Rahl mágiája nem árthat neki, de az idő nem volt alkalmas arra, hogy belebonyolódjanak a témába, s el kelljen magyaráznia neki az egészet. Valahogyan, úgy tűnt, soha nem alkalmas az idő. Egyébként nem számított, Sebastian mit gondol arról, hogy Jennsen hogyan kerülhet közel Richard Rahlhoz, csak az, hogy végre közel kerüljön.
Egymás mellett álltak a perzselő napon, közben figyelték az apró foltot közeledni, keresztül a végtelen tájon. A hervasztó forróságban a föld hullámzott a távolban, akár egy messzi tó fodrozódó felszíne. A magányos lovas mögött vékony porcsóva emelkedett. Ezerfős kíséretük nyugtalanul ellenőrizte fegyvereit.
– Közületek való? – kérdezte Sebastian a fekete-köntösös férfiak a vékony, izmos vezetőjét.
– A terep errefelé becsapja a szemet – mondta a férfi. – Még jó messze van, csak a hőség miatt látszik úgy, hogy közelebb. Jó időbe beletelik, mire ideér, és meg tudjuk mondani, ki az. – Jennsenre mosolygott, a lányt bátorítva gesztikulált. – Vedd fel a ruhát, és védve leszel a Naptól.
Jennsen vita helyett válla köré terítette a könnyű, ujjatlan köpenyszerű öltözéket. A hosszú kendőt a fejére tekerte, mint azt a férfiaktól látta, letakarta száját és orrát, majd a végét bedugta alulra. Azonnal meglepődött, amint érezte, hogy a fekete kelme a nap forró ragyogásának erejét mennyire csökkenti. Olyan megkönnyebbülés volt, mintha árnyékban állt volna.
A férfi szemei mosolyogtak, amikor látta a lány arckifejezését. – Jó, ugye? – kérdezte saját vékony, fekete maszkján keresztül.
– Igen – felelte Jennsen. – Köszönöm a segítségét. De fizetnünk kell azokért, amit tőled kaptunk.
Csillogó pillantással felelte: – Már fizettél.
A férfi Sebastian felé fordult, aki még mindig a fekete kendőt tekerte a fejére. – Mindent elmondtam, amit lehetett, amit csak tudunk. Az embereimmel most elmegyünk.
Mielőtt Sebastian felelni tudott volna, a férfi már a kiszáradt terepen át sietett emberei sötét csoportja felé, akik már vártak rá poros öszvéreikkel. A kereskedők öszvéreiket maguk után húzva nekiindultak, türelmetlenül, hogy elkerüljenek a katonák közeléből.
Dél felé indultak, éppen ellenkező irányba, mint amerről a magányos lovas közeledett.
– Ha lehet, hogy közülük való – mondta Sebastian szinte csak magának –, akkor miért mennek el?
Türelmetlenül a kis ösvény felé pillantott, ahol Perdita Nővért látta eltűnni, majd jelzett a lóháton, oszlopban várakozó embereinek. A zord haderő lusta porfelhőt kavart fel a kemény talajról, amint előrenyomultak.
– Le kell mennünk oda – mondta Sebastian a völgy felé intve, amely a Teremtés Oszlopait rejtette. – Várjatok itt, amíg vissza nem jövünk.
A tiszt az oszlop elején csuklóit egymásra tette a nyereg szarván. – Mit akarsz, mit tegyünk azzal? – kérdezte. Zsíros haja előrebukott vállán, amint állával a még távoli lovas felé mutatott.
Sebastian megfordult és rövid ideig figyelte a feléjük vágtató lovast. – Ha bármilyen okból gyanúsnak tűnik, öljétek meg. Ez most túl fontos ahhoz, hogy megkockáztassuk a bajt.
A tiszt egyetlen bólintással felelt. A mögötte sorakozó katonák éhes szemeiből és kegyetlen mosolyából, Jennsen látta, hogy a parancs kedvükre való.
– Menjünk! – mondta Sebastian. – Utol akarom érni Perdita Nővért, mielőtt túlságosan messzire jut.
– Ne aggódj – mondta Jennsen –, én sokkal jobban akarom Rahl Nagyurat, mint Perdita Nővér.

17. FEJEZET

A hőség tikkasztó volt a fennsíkon, de lemerészkedni az ösvényen olyan volt, mintha egy kemencébe ereszkedtek volna bele. Minden lélegzetvétellel perzselő levegő jutott Jennsen tüdejébe, s ettől úgy érezte magát, mintha belülről is főznék. A meredek falak előtt felszálló levegő vibrált, akár a tűz felett.

Egyes helyeken az ösvény egyszerűen eltűnt a szabadon álló sziklák alatt. Máshol a puha homokkőbe mélyedést koptattak az erre járók lábai. Egyes helyeken a nyom természetes ösvényeken haladt, így nagyjából nyilvánvaló volt az út, nem lehetett elvéteni. Néhányszor omladékon kellett átkelniük, mely az ösvénynek még a nyomait is eltemette, s csak remélhették, hogy majd újra rátalálnak. Jennsen eleget tudott az ilyen ösvényekről ahhoz, hogy tudja, ezt már régóta nem használták.

Bár a perzselő hőséget semmi sem tudta csökkenteni, a kereskedőktől kapott fekete öltözék legalább némi javulást jelentett. A szemére tekert fekete kelme csökkentette a fájdalmas ragyogást, elnyelte az erős fényt, s így jobban látott. Az arcát árnyékoló sötét ruhadarab enyhülést hozott. Ahelyett, hogy fokozta volna az érzett hőséget, amint azt Jennsen először gondolta volna, a napnak egyébként kitett karját és nyakán a bőrt megvédte az égéstől, s valamilyen módon megóvta a hő egy részétől is.

Amint Sebastiannal állandóan lefelé tartottak, követve az ösvényt, hamarosan kétségbeesve vette észre, hogy az út ismét felfelé vezet az egyik hegygerincen át, mely egészen a völgyig terjedt. A sziklás terep olyan szabdalt volt, hogy nehéz, ha nem lehetetlen lett volna egyszerűen egyenesen lemenni rajta, ezért az ösvény átvágott a gerinceken, s így nem volt hirtelen zuhanó szakasza. Ennek azonban az volt a hátránya, hogy amikor leereszkedtek az egyik gerinc túloldalán, már indulhattak is felfelé a következőn. Nem volt más választásuk, mint követni az ösvényt, amint fokozatosan ereszkedett, majd ismét emelkedett. Combjának és lábszárizmainak megterhelése kimerítő volt. Az, hogy utána ismét felfelé kellett kapaszkodnia, az már egyenesen gyötrő volt.

Jennsen jól emlékezett rá, hogy Sebastian egyszer azt mondta neki: soha senki nem kockáztatta meg, hogy lejusson a völgybe, amely a Teremtés Oszlopait rejtette. Értette, miért. Az ösvényt láthatólag nem használták, s ebből tudta, hogy igaz – legalább is erre a helyre az volt. Felidézte magában, hogy Sebastian azt mondta, ha bárki mégis lejutott a középső völgybe, sohasem tért vissza, hogy beszélhessen róla. Jennsen arra gondolt, emiatt neki nem kell aggódnia.

Amint lejjebb mentek, ásító hasadékok és mély rések nyíltak a szirtes terepen, mögöttük sziklafalak meredeztek magányosan, mintha csak eldobták és otthagyták volna őket. Hatalmas sziklák szélei mellett haladtak el, s egy helyen a hasadékok által felszabdalt csúcsok majdnem addig a magasságig emelkedtek, ahol álltak a völgy peremén. Szédítő volt lenézni ilyen magasra tornyosuló sziklákra. Egyes helyeken Jennsen és Sebastian kénytelen volt mély szakadékokat átugrani. Döbbenetes és rémisztő volt látni, hogy milyen helyeken kell majd követniük az ösvényt.

Perdita Nővér az egyik kiemelkedő gerincen állt a kígyózva ereszkedő ösvény mentén, várva rájuk, s figyelve őket. Kérlelhetetlen arcán a bosszús elégedetlenség tartós vonalai ültek. A tájra vetülő növekvő árnyékok furcsa, új színezetet adtak a helynek. A lemenő nap a csipkés vonalakat úgy világította meg, hogy még egyértelműbbé vált, milyen félelmetes is ez a hely. Sebastian egyik kezét Jennsen hátára téve siettette őt, át egy nyílt, egyenletesnek tűnő területen. Titokzatos sziklaoszlopok között haladtak, melyek úgy meredeztek, akár a koronájuktól és ágaiktól megfosztott elhalt fatörzsek.

Amióta elhagyták a kereskedőket, Jennsen úgy érezte, valami nincs rendben, de Sebastian folytonos ösztökélése mellett nem tudta elméjébe idézni, pontosan mi az, ami zavarja. Perdita Nővér mogorva tekintettel várt őket.

Jennsen ellenőrizte, hogy kése a helyén van-e, mint azt tette már számtalanszor. Néha csak végigfuttatta ujjait az ezüst markolaton. Ezúttal megemelte, hogy lássa szabadon mozog-e tokjában, majd visszanyomta egészen addig, amíg helyére nem csúszott megnyugtató fémes kattanással.

Amikor először látta a kést, amikor megtalálta a halott d'harai katonát, különleges fegyvernek gondolta. Még most is így vélekedett. Az az első alkalom, amikor meglátta az ékes „R" betűt, jó okkal megrémítette. Most azonban a vésett markolat érintése bátorította, reményt adott neki, hogy végre valahára véget vethet a fenyegetésnek. Ez volt az a nap, amikor végre elvégzi majd, amit Sebastian azon az első éjszakán mondott neki. Hogy visszavágjon ellenségének, valami olyasmit használ majd ellene, ami közel áll hozzá.

Sebastian szintén nehéz időszakon volt túl az első éjszaka óta, amikor harcolnia kellett azokkal az emberekkel, pedig lázas volt. Jennsen soha nem tudta volna elfelejteni, milyen bátor volt a férfi azon a napon, s hogyan harcolt a láza ellenére. S ami a láznál sokkal rosszabb volt, Adie varázslónői mágiája is lecsapott rá és majdnem megölte. Jennsen hálás volt, hogy Sebastian felépült, egészséges volt, s lesz majd egy élete, még akkor is, ha azt nélküle fogja élni.

– Sebastian... – mondta, mivel hirtelen rájött, hogy még nem búcsúzott el tőle. Nem akart Perdita Nővér előtt búcsúzkodni. Megállt, visszafordult és a fekete kendőt elhúzta a szája elől. – Sebastian, csak meg akarom köszöni mindazt, amit értem tettél.

A férfi nevetett egy kicsit a fekete maszk szövetén keresztül.
– Jenn, ez úgy hangzott, mintha halálodon lennél.
Hogyan mondhatná meg neki, hogy ez az igazság.
– Nem tudhatjuk, mi fog történni.
– Ne aggódj – mondta vidáman. – Minden rendben lesz. A Nővérek segítettek a mágiájukkal, amíg engem gyógyítottak, és most Perdita Nővér ott lesz veled. Én is ott leszek. Végre megbosszulod majd anyádat.
Nem tudta milyen árat követeltek a Nővérek a segítségükért és a bosszúért. Jennsen nem bírta elmondani neki, de módját kellett ejtenie, hogy mondjon valamit.
– Sebastian, ha valami történik velem...
– Jenn – mondta, megragadva a lány karjait, s a szemébe nézett –, ne beszélj így! – Hirtelen rosszkedv szállta meg. – Jenn, ne mondj ilyeneket! A gondolatát sem állhatom egy életnek nélküled. Szeretlek! Csak téged! Nem tudod, mit jelentesz nekem, mennyire más lett az életem veled, mint valaha is képzeltem. Nem tudnám nélküled folytatni. Nem tudnám nélküled elviselni az életet. Te teszed számomra a világot jóvá, amíg az enyém vagy. Reménytelenül, kétségbeesetten szerelmes vagyok beléd. Kérlek, ne kínozz azzal a gondolattal, hogy valaha is nélküled kell majd élnem!
Jennsen mélyen belenézett a kék szemébe; kékek voltak, mint állítólag az ő gyilkos apjának szemei. Nem volt képes egyetlen szóval sem előhozakodni magyarázatképpen, nem tudta kifejezni érzéseit, elmondani, hogy el fogják tőle szakítani, s hogy egyedül kell majd szembenéznie az élettel. Jennsen tudta milyen szörnyű, ha valaki egyedül érzi magát. Egyszerűen bólintott, miközben visszafordult az ösvényre, és arcát újra elfátyolozta a fekete kendővel.
– Siessünk – mondta –, Perdita Nővér vár ránk.
A nő komor tekintettel nézte Jennsent saját fekete maszkjának résén, amint várt rájuk a szélben egy széles lapos szikla tetején. Jennsen látta, hogy a Nővér mögött az ösvény meredek lejtőben folytatódott az árnyak között, a Teremtés Oszlopai felé. Amint közelebb értek hozzá, Jennsen észrevette, hogy Perdita Nővér nem őt nézi rosszallón, hanem mögé tekintett arra, amerről jöttek.
Mielőtt felértek volna a lapos sziklára a Nővérhez, akinek fekete köntösét a forró széllökés megemelte, ők is megfordultak, hogy lássák, mit figyel olyan elszántan. Jennsen a kiugró helyről láthatta, hogy az ösvényen elértek egy olyan emelkedő tetejére, ahonnan az út gyorsan lefelé esett, egy gerinc oldalát követve egészen a völgy aljáig. De visszatekintve a széles szurdokokon és sziklás gerinceken át, melyeken már átküzdötték magukat, látta, hogy ismét majdnem olyan magasan vannak, mint a völgy pereme. A messzeségben látta az aprónak látszó tömör épületek kis csoportját.
A lovas már majdnem odaért, vágtázva nyílegyenesen az ösvény felé tartott. Az ezerfős csapat sűrű vonalba fejlődött nem messze az ösvény bejáratától, s várták a lovast.
Amint a tajtékban fürdő állat teljes sebességgel beszáguldott, mielőtt a katonákhoz ért volna, Jennsen észrevette, hogy léptei ingatagok. A ló mellső lábai hirtelen összecsuklottak. A szegény állat felbukott, a kifulladástól holtan zuhant a sziklás földre.
A rajta ülő férfi nyugodt mozdulatokkal lelépett a lóról, amint az állat összeesett. Anélkül, hogy lendületéből veszített vagy lépéseinek ritmusa megtört volna, folytatta útját az ösvény felé. Fekete ruhában volt, bár nem olyanban, mint a nomád kereskedők. Aranyszínű köpeny lebegett mögötte. És sokkal nagyobbnak tűnt, mint a kereskedők voltak.
Amint egyenesen az ösvény felé tartott, a lovasság parancsnoka rákiáltott, hogy álljon meg. Nem provokálta a katonákat, s úgy tűnt egy szót sem szól hozzájuk. Egyszerűen semmibe vette őket, amint elmasírozott az épületek mellett, útban az ösvény bejárata felé. Az ezer férfi üvöltő csatakiáltásban tört ki és támadásba lendült.
A szegény ember nem rántott fegyvert, nem tett fenyegető mozdulatokat a katonák felé. Amint a Rend lovassága rárontott, egyik karját feléjük tartva felemelte, mintha csak figyelmeztetné őket, hogy álljanak meg. Jennsen mind Sebastian parancsaiból, mind abból, ahogy rárontottak a magányos férfira tudta, hogy a katonáknak nem állt szándékukban megállni, amíg fejét nem veszik.
Jennsen rettegve figyelte a férfi közelgő lemészárlását, megbabonázva nézte, ahogy az ezer katona üvöltvedörögve felé vágtázott.
A völgy peremét hirtelen mennydörgő robbanás világította be. Annak ellenére, hogy fejét sötét kelme takarta be, Jennsen kezét szeme elé kapta, s a meglepetéstől elakadt a lélegzete. A villámlás heves, erőteljes fonata és annak szörnyűséges ellenpárja egymásba fonódtak. A lángoló, fehéren izzó villámcsapás együtt csavarodott-tekeredett egy sistergő fekete vonallal, mely úgy nézett ki, mint egy űr magában a világban. Egy pillanat alatt szörnyű erő egyesült és szabadult el szétrobbanva.
Egy szívdobbanásnyi időre úgy tűnt, mintha a sivár pusztaság ragyogó fénye, a Teremtés Oszlopainak ádáz hője egyetlen pontba gyűlt volna össze, majd kirobbant volna. E robbanó villám izzó vihara egy pillanat alatt megsemmisítette az ezerfős sereget egyetlen ragyogó vörös felhőben. Amikor a vakító fény, a mennydörgés, a heves rengés hirtelen elült, az ezerfős támadó csapatból már csak füstölgő tetemek maradtak.
A magányos férfi a lovak és katonák maradványai között haladt egyenesen az ösvény felé, úgy tűnt egy lépést sem veszítve.
Elszánt mozdulataiból még inkább, mint abból, ahogyan pusztulást szabadított a katonákra, Jennsen látta a férfi szörnyű dühének igaz mélységeit.
– Drága szellemek – suttogta Jennsen. – Mi történt?
– Az üdvözülés útja az önfeláldozás – mondta Perdita Nővér.
– Azok a férfiak a Rend szolgálatában vesztették életüket, s így a Teremtő szolgálatában. Ez a Teremtő legmagasabb elhívása. Nincs szükség arra, hogy gyászoljuk őket – megváltást nyertek hű szolgálatuk által.
Jennsen nem tudott mást tenni, csak mereven bámult a Nővérre.
– Ki az az ember? – kérdezte Sebastian, figyelve, amint a magányos férfi eléri a Teremtés Oszlopai völgyének peremét, és megtorpanás nélkül folytatja útját. – Van valami elképzelésed?
– Ez nem fontos. – Perdita Nővér visszafordult az ösvényre.
– Van egy küldetésünk!
– Akkor jobb, ha sietünk – mondta Sebastian aggódó hangon, amint visszanézett a távoli alakra, aki már az ösvényen haladt gyors, kimért, kérlelhetetlen tempóban.

18. FEJEZET

Jennsen és Sebastian sietve Perdita Nővér után iramodtak, aki már eltűnt a gerinc tetején túl. Amint odaértek a gerinc széléhez, meglátták hogy már messze alattuk járt. Jennsen visszanézett az ösvény bejárata felé, de nem látta a magányos férfit. Látta azonban, hogy sötét felhőtaraj terjeng a terjedelmes pusztaság felett.
– Siessetek! – kiáltott vissza nekik Perdita Nővér.
Sebastian sürgető kezével a derekán, Jennsen nekilendült a meredek lejtőnek. A Nővér olyan gyorsan mozgott, akár a szél, fekete köntöse mögötte lebegett, amint a meredek sziklába vájt ösvényen száguldott lefelé. Jennsen még sohasem küzdött ilyen keményen, hogy lépést tarthasson valakivel. Gyanította, hogy a Nővér mágiával segíti magát.

Mindig, amikor Jennsen kezdte elveszíteni a lába alól a talajt a laza omladékon, és kinyúlt, hogy megkapaszkodjon valamiben, a durva szikla ujjain és tenyerén felhorzsolta a bőrt. Ilyen fáradságos ösvényen még soha nem mászott le. Laza kőréteg fedte a szilárd sziklaszirteket. A kövek folyton kicsúsztak a lába alól, s Jennsen tudta, ha rossz helyen kapaszkodik meg, a sok helyen törött, üveg élességű kövek felhasíthatják a kezét.

Jennsen hamarosan már zihált. Megpróbált levegőhöz jutni, a Nővért pedig utolérni. Sebastian közvetlen utána ment, s éppen úgy alig bírta szusszal. Az ő lába alól is sokszor kicsúszott a talaj. Egyszer Jennsen felkiáltott, és éppen idejében ragadta meg a karját, hogy ne zuhanjon le egy ezerlábnyi mély szakadékba. Sebastian tekintete kifejezte a megkönnyebbülést, amit nem tudott szavakba önteni, mert túlságosan kimerült volt.

Közelebb érve a lejtő aljához, egy végtelennek tűnő fáradságos, meredek szakasz után, Jennsen végre kissé fellélegezve vette tudomásul, hogy ott már a sziklafalak és tornyok árnyéka védi őket a perzselő Naptól. Felpillantott az égre – jó ideje már nem engedhette meg magának ezt a luxust – és észrevette, hogy nem csak a sziklák árnyéka miatt sötétült el a nappal. Az eget, amely órákkal ezelőtt oly tiszta és világoskék volt, most kavargó szürke felhők borították, mintha a Teremtés Oszlopainak völgyét el akarnák zárni a világ többi részétől.

Jennsen, rohanva követte Perdita Nővért. Nem volt ideje arra, hogy a felhők miatt aggódjon. Bármennyire is kimerült volt, tudta, hogy ha eljön az ideje, képes lesz összeszedni annyi erőt, hogy kését belevágja Richard Rahlba. Ez az idő már igen közel volt. Tudta, hogy anyja, a jó szellemekkel együtt lelkesíteni fogják, s ezzel megadják neki a szükséges erőt. Azt is tudta, hogy más erőket is ígértek neki.

A rettegés helyett, melynek el kellett volna töltenie őt, annak tudatában, hogy életének vége oly közeli immár, Jennsen különös, zsibbadt nyugalmat érzett. Szinte édesnek érezte. Az ígéret tette ezt, hogy vége lesz a küzdelemnek, vége lesz a félelemnek, s vége lesz annak is, hogy bármivel is törődnie kelljen. Rövidesen nem lesz kimerültség, nem lesz elviselhetetlen hőség, fájdalom, bánat és szorongás.

Ugyanakkor, amikor egy pillanatra egyszer vagy másszor ténylegesen felfogta az iszonyú valóságot, hogy meg fog halni, elméje kiürült a mindent elsöprő rettegéstől. Ez az ő élete volt, az ő egyetlen drága élete, amely feltartóztathatatlanul elenyészik, s hamarosan bevégzi maga a halál hideg ölelésével.

Vibráló villámlás szelte át a sötétedő eget a felhők alatt. A távolból erős villanások fénylettek, s tűződtek át a nehéz felhőkön, belülről megvilágítva azokat látványos zöld fényükkel. A messzeségben mennydörgés morajlott, majd vonult végig a hatalmas elhagyatott völgyön. A mennydörgés tétova görgő hangja jól illett a hőségben vibráló tájhoz.

Amint ereszkedtek lefelé, a tornyosuló sziklaoszlopok egyre nagyobbak lettek. Először a gerincek menti hasadékokból emelkedtek ki, mígnem lent a völgy alján úgy tűnt, maga a völgy aljzatában gyökereznek. Most, ahogy hármasban haladtak, végre el a szikláktól, befelé a völgybe, az oszlopok ősi kőerdőként emelkedtek. Jennsen hangyának érezte magát, amint köztük mozogtak.

Ahogy lépteik visszhangoztak a sziklafalak, kamrák és sorok között, Jennsen önkéntelenül is megcsodálta az oszlopok sima, hullámos oldalait, melyek úgy néztek ki, mintha simára koptak volna, akár a kövek a folyómederben. A függőleges sziklákon a különböző rétegek változó tömörségűnek tűntek, a kopás különféle mértékben hatott rájuk, s ez az oszlopokat egész hosszukban hullámossá tette. Egyes helyeken az oszlopok hatalmas darabjai keskeny nyakakon ültek.

Egész idő alatt a hőség hatalmas súlyként nehezedett rá, amint lábai az egyenetlen hordalékos talajon vonszolódtak. Az oszlopok baljós árnyékokat vetettek, a tornyok közötti beljebb eső helyeket ólálkodó sötétség burkolta be. Másutt úgy tűnt, mintha a fény a kő mögül érkezett volna. Amikor Jennsen felnézett, olyan érzés kerítette hatalmába, mintha a világ mélyéről nézne felfelé, s mintha maguk a sziklák, melyeket a felhők között villanó vibráló villám néha zölden megvilágított, megváltásért könyörögve nyúlnának az ég felé.

Perdita Nővér a sziklák útvesztőjében surrant, akár a holtak egy szelleme, fekete köpenye utána lebegett. Még Sebastian jelenléte sem jelentett megnyugvást Jennsen számára magának a Teremtés hatalmának ezen hallgatag őrszemei között.

Villámlás ívelt fejük és a tornyosuló sziklák teteje felett, mintha valami után kutatna a kövek erdejében. Mennydörgés rázta meg a völgyet erős rengéssel, ami lemorzsolódott köveket zúdított rájuk, ezért futniuk kellett, kitérniük oldalra a kövek elől. Jennsen látta, hogy helyenként néhány a hatalmas oszlopok közül már korábban ledőlt. Most feküdtek, mint elbukott óriások. Volt, ahol az ösvény felett fekvő hatalmas kő alatt kellett átmenniük, a roppant méretű darabok átjárókat hagytak a kopott réseken át. Remélte, hogy a villám, mely keresztülcikázott az egész égen, nem dönt úgy, hogy éppen egy felettük meredező oszlopot talál el, amely utána elképzelhetetlen súllyal zuhanna rájuk.

Jennsen már éppen arra gondolt, hogy örökre eltévednek az égre törő sziklák közötti szűk labirintusban, amikor egy nyílást vett észre a tornyok között, mely látni engedte a völgy többi részét. Miután hosszasan kanyarogtak a völgy alján a zsúfolt kőoszlopok között, lépteiket most nyíltabb terep felé irányították, ahol az oszlopok egyedülálló emlékművekként emelkedtek.

Odalent a völgy alját, mely fentről teljesen síknak látszott, szikla és omladék összevisszasága borította, melyet több mérföldnyire futó csipkés sziklaformációk, és sima emelt kőtömbök szeltek át.

A vihar kezdte elbátortalanítani. Szinte folyamatosan rengett, dörgött és morajlott a kövek erdején keresztül. Az ég lejjebb ereszkedett, mígnem a kavargó felhők a környező sziklafalakat súrolták. Messze, a völgy távoli végében, a legsötétebb felhők szinte folytonosan hányták magukból a vibráló, villanó fényeket. Néhány elképesztően éles villanást rettentő mennydörgések követtek.

Amint egy széles kőtömböt hagyott el, Jennsen elképedve vette észre, hogy a távolban egy szekér halad keresztül a völgyön.

Jennsen megfordult, hogy szóljon Sebastiannak a szekérről, és akkor meglátta a mögöttük tornyosuló idegent.
Tekintetével végigmérte a férfi fekete ingét, fekete, oldalról nyitott tunikáját, melyet egy széles aranysáv mellett kígyózó ősi szimbólumok díszítettek. Az aranysáv végigvonult a tunika szögletes szegélyén. A tunikát a férfi derekánál széles, többrétegű öv fogta össze, melyre bőrerszények voltak aggatva mindkét oldalon. Az öv kisméretű arannyal kivert bőrrekeszein éppen olyan ezüstjelvények voltak mint a bőrpárnás ezüst pántokon a csuklóin. Fekete nadrágot és csizmát viselt. Ennek kontrasztjaként széles vállain a köpenyt láthatólag aranyból szőtték.
Egyetlen fegyvere egy övébe csúsztatott kés volt, de fegyverek nélkül is ő volt a megtestesült fenyegetés.
Amikor belenézett szürke szemeibe, Jennsen azonnal és kétségbevonhatatlanul tudta, hogy Richard Rahl ragadozó tekintetébe néz.
Úgy érezte, mintha szívét a félelem marka ragadta és szorongatta volna meg. Jennsen előhúzta a kését. Olyan erősen szorította, hogy bütykei kifehéredtek az ezüst markolat körül. Érezte, ahogy az ékesen vésett „R" betű, a Rahl-ház szimbóluma, tenyerébe és ujjaiba mar, amint a Rahl Nagyúr maga ott áll előtte.
Sebastian megpördült, meglátta a férfit, majd Jennsen mögé került.
Érzelmeinek zűrzavarában Jennsen bénultan állt bátyja előtt.
– Jenn – suttogta Sebastian a lány mögül –, ne aggódj! Képes vagy rá. Az anyád figyel. Ne hagyd őt cserben!
Richard Rahl fürkészte Jennsent, úgy tűnt észre sem véve Sebastiant, sem pedig Perdita Nővért kissé távolabb. Jennsen a bátyjára meredt, éppen úgy tudomásul sem véve a másik kettőről.
– Hol van Kahlan? – kérdezte Richard.
Hangja nem olyan volt, amilyenre Jennsen számított. Parancsoló volt, az biztos, de annál sokkal több, érzelmekkel telített: a hideg dühtől a rendíthetetlen elszántságig és a kétségbeesésig. Szürke szemei ugyanazt az őszinte, de szörnyű eltökéltséget tükrözték.
Jennsen nem tudta levenni róla szemeit.
– Ki az a Kahlan?
– Az Inkvizítor Anya. A feleségem.
Jennsen képtelen volt megmozdulni, annyira ellentmondásos volt az, amit látott és az, amit hallott. Nem olyan ember állt előtte, aki egy szörnyeteg sereget keres, vagy egy brutális Inkvizítort, aki vasakarattal és gonosz szándékkal uralta a Középföldet. Ezt az embert a nő iránti szerelme mozgatta. Jennsen számára világos volt, hogy más nem is nagyon érdekli. Ha nem állnak félre útjából, átgázol rajtuk is, mint azon az ezer katonán. Ez ilyen egyszerű.
Eltekintve attól, hogy az ezer katonától eltérően, Jennsen legyőzhetetlen volt.
– Hol van Kahlan? – ismételte meg Richard, s türelme a végét járta.
– Megölted az anyámat! – mondta Jennsen szinte védekezve.
Richard szemöldöke megrándult. Úgy tűnt, őszintén töprengett. – Csak most tudtam meg, hogy van egy húgom. Friedrich Gilder mondta nemrég, és hogy a neved Jennsen.
Jennsen észrevette, hogy önkéntelenül is bólint. Képtelen volt szemét levenni a férfiéról, saját szemeit látta az övében.
– Öld meg, Jenn! – suttogta Sebastian a lány fülébe sürgetve őt. – Öld meg! Képes vagy rá. A mágiája nem árthat neked! Tedd meg.
Jennsen bizsergő rettegést érzett felkúszni a lábaiban. Valami nem volt rendben. Kését megragadva összeszedte bátorságát, amint a Hang megtöltötte fejét, mígnem más számára nem maradt hely.
– Rahl Nagyúr, egész életemben próbáltál megölni. Amikor megölted az apádat, elfoglaltad a helyét. Embereket küldtél utánam. Vadásztál rám, éppen úgy, mint az apád. A quadokat is utánunk küldted. Te gazember, te küldted az embereket, akik meggyilkolták az anyámat!
Richard figyelt anélkül, hogy vitázott volna, majd nyugodt, megfontolt hangon beszélni kezdett: – Ne terítsd a vállamra a bűn köpenyét mások gonoszsága miatt!
Jennsen megrázkódott, amikor felismerte, hogy ez nagyon hasonlított arra, amit az anyja mondott neki a halála előtti éjjelen. "Soha ne vedd magadra a bűn köpenyét a gonoszságuk miatt!"
Állának izmai megfeszültek, amint fogcsikorgatva mondta: – Mit tettetek Kahlannal?
– Ő már az én királynőm! – visszhangzott az oszlopok közül.
Jennsen halványan felismerte a hangot. Körbe nézett, de Perdita Nővért nem látta sehol.
Richard elment a lány mellett, és a hang felé tartott akár egy árnyék, majd hirtelen eltűnt. Jennsen elszalasztotta az esélyt, hogy leszúrja. El sem tudta hinni, hogy ott állt előtte és elszalasztotta az alkalmat.
– Jenn! – kiáltott Sebastian, a lány karját húzva. – Mi van veled? Gyerünk! Még mindig elkaphatod!
Nem tudta, mi nincs rendben. De valami nem volt. Kezeit a fejéhez nyomta, megpróbálta megszüntetni a Hang dongását. Már nem volt képes rá. Alkut kötött és a Hang könyörtelenül követelte, hogy tartsa magát ahhoz. Elméjét olyan fájdalommal sújtotta, amilyet még sohasem érzett.
Amikor Jennsen nevetést hallott visszhangozni a kőoszlopok között, gyorsan mozdult, elfeledve a hőséget és a kimerültséget. Sebastiannal a hang felé futottak, kanyarogva a rendezetlenül tornyosuló sziklák között. Már nem tudta, hol van, melyik út merre vezet. Száguldott kövek szegélyezte átjárókon, melyek újabb átjárókba nyíltak, szikla boltozatok alatt, oszlopok között, árnyakon és fényeken át. Olyan volt, mintha folyosók és erdők különös és zavaros keverékén haladtak volna át, eltekintve attól, hogy a falak kövekből és nem vakolt téglákból álltak, a fák pedig sziklák voltak.
Amint megkerültek egy roppant méretű oszlopot, sok más őrszemként álló oszlop között egy nyílt terület tárult szemük elé hullámos, sima sziklák közt kusza kanyarokkal, és kisebb oszlopokkal, melyek olyan vastagok voltak, mint a fenyőaggastyánok törzsei.
Az egyik oszlophoz egy nő volt kötözve.
Jennsenben kétség sem merült fel afelől, hogy a nő Richard felesége, Kahlan, az Inkvizítor Anya.
Egy másik irányból hallatszott a visszhangzó nevetés, incselkedve, hivalkodva, hívta el Richardot attól, amit keresett.
Az Inkvizítor Anya nem nézett ki olyan szörnyetegnek, mint azt Jennsen elképzelte. Látszott, hogy rossz állapotban van, ernyedten állt az oszlopnál. Nem volt erősen s biztonságosan odakötözve, hanem egyszerűen a derekánál egy kötéllel, ahogy egy gyermek kötözné játszótársát egy fához.
Láthatóan nem volt tudatánál, hosszú haja részben eltakarta lehorgasztott fejét, karjai szabadon lógtak. Egyszerű utazóruhát viselt. Sem a ruha, sem részleges hajfátyla nem fedte el azonban, hogy milyen gyönyörű nő volt. Csak néhány évvel látszott idősebbnek Jennsennél. Nem úgy nézett ki, mint aki sokkal tovább fog élni. Hirtelen Perdita Nővér jelent meg a nő mellett. Az Inkvizítor Anya fejét hajánál fogva felemelte, végigmérte, majd engedte visszaesni.
Sebastian futva érkezet és mutatta:
– Ez ő! Gyere!
Jennsen követte. Nem volt szüksége a Hangra a fejében, hogy tudja, ez volt a csalétek, melyet azért hoztak, hogy Richard Rahlt idecsalja, s ő megölhesse. A Hang megtette a dolgát.
Elszántságát összeszedve, kését szorosan megmarkolva Jennsen odafutott a Nővér mellé. Hátat fordított az eszméletlen nőnek, nem akarta, hogy rá gondoljon vagy, hogy rá kelljen néznie. Gondolatait inkább a közelgő feladatra összpontosította. Itt volt az esély, hogy bevégezze.
A nevető férfi hirtelen előbukkant egy oszlop mögül nem messze tőlük, kétségkívül azért, hogy segítsen becsalogatni a prédát. Jennsen felismerte ocsmány vigyorát. Ő volt az a férfi, akit Lathea varázslónő meggyilkolásának éjjelén látott. Ő volt az a férfi, aki annyira megrémítette Betty-t, a kecskéjét. A férfi, akit Jennsen felismerni vélt a rémálmaiból.
– Látom megtaláltátok a királynőmet – mondta a rémálomférfi.
– Mi? – kérdezte Sebastian.
– A királynőm – mondta a férfi még mindig ugyanazzal a szörnyű mosollyal. – Én vagyok Oba Rahl király. Ő lesz az én királynőm.
Jennsen ekkor rájött, hogy volt egy kis hasonlóság a férfi szemei és Nathan Rahl, Richard és az ő szemei között. E hasonlóság nem volt olyan erős, mint, amit a magáéból Richard szemeiben látott, de ahhoz elég volt, hogy Jennsen tudja, a férfi igazat mond – ő is Darken Rahl fia.
– És itt jön... – mondta megfordulva, s karjával bemutatva az érkezőt – a bátyám, a jó öreg Richard Rahl.
Richard nagy léptekkel előjött az árnyékból.
– Ne félj, Jenn – suttogta Sebastian a lány fülébe –, nem árthat neked. Most elkaphatod!
Itt volt az alkalom; még egyszer nem fecsérelheti el.
Oldalra pillantva az oszlopok sűrűjén keresztül egy szekeret látott közeledni. Felismerni vélte a lovakat – mindkettő szürke volt, fekete sörénnyel és farokkal. Ennél nagyobb lovakat sohasem látott még. Szeme sarkából látta, hogy a szekér hajtója egy nagydarab szőke férfi.
Jennsen megfordult, s hitetlenkedve bámult a szekérre, amikor meghallotta Betty ismerős mekegését. A kecske mellső patáival a hajtó mellett az ülésre támaszkodva állt. A nagydarab szőke férfi gyorsan, gyengéden megdörzsölte az állat fülét. Úgy nézett ki, mintha Tom lett volna.
– Jennsen – mondta Richard –, lépj el Kahlantól!
– Ne tedd, hugi! – kiáltotta Oba, s harsogva nevetett.
Jennsen késsel kezében hátralépett, közelebb a nőhöz, aki a mögötte magasodó oszlopról lógott eszméletlenül. Richard majd megpróbál átjutni rajta, hogy Kahlant visszaszerezze; Jennsen akkor elkaphatja.
– Jennsen – mondta Richard –, miért állnál a Sötétség Nővére mellé?
A lány rövid zavart pillantást vetett Perdita Nővér felé. – Fény Nővére – helyesbített.
Richard lassan megrázta fejét, s közben tekintetét Perdita Nővérre rögzítette. – Nem. Ő a Sötétség Nővérei közé tartozik. Jagangnak vannak Fény Nővérei is, de a másik társaság is. Mindannyian az Álomjáró rabszolgái; ezért van az a gyűrű az alsó ajkukban.
Jennsen már hallotta ezt a nevet – Álomjáró. Kétségbeesetten próbálta meg felidézni, hol. Arra is emlékezett, hogy a Nővérek mit idéztek meg azon az éjszakán az erdőben. Minden őrülten száguldva rohant át elméjén. Nem segített, hogy a Hang ott volt, s szüntelenül ösztökélte. Jennsen belül sikoltott, mert érezte, hogy meg kell ölnie ezt az embert, de valami visszatartotta. Tudta, hogy ez a valami nem lehet a férfi mágiája.
– Át kell jutnod Jennsenen, ha meg akarod menteni Kahlant
– mondta Perdita Nővér hűvös, megvető hangján. – Kifutottál az időből, s nincs több választásod, Rahl Nagyúr. Jobban teszed, ha legalább megmented a feleséged, mielőtt az ő ideje is lejár.
Oldalt a távolban Jennsen meglátta a barna kecskét szökellve közelíteni a kövek erdején keresztül, jóval megelőzve Tomot.
– Betty? – suttogta Jennsen könnyektől fuldokolva, amint letekerte fejéről a fekete fátylat, hogy a kecske felismerhesse. Nevének hallatán a kecske mekegett, kicsiny égnek álló farkát élénken csóválta futás közben. Valami más, kisebb is közeledett mögötte, Tom mellett. Mielőtt a kecske odaért volna Jennsenhez, Obához ért. Betty amint megkerülte az oszlopot, s észrevette Obát, panaszosan felsírt és oldalra lépegetett. Jennsen jól ismerte Betty aggódó és rémült sírását, amikor segítséget és vigaszt kért.
Az ég megvadult, villámlott és dörgött, s ez csak fokozta az állat rémületét..
– Betty? – hívta Jennsen, aki alig volt képes elhinni, amit látott, s azon tűnődött, hogy vajon mindez nem illúzió-e vagy valami kegyetlen megtévesztés. Ám a Rahl Nagyúr mágiája nem tehette ezt vele.
Hangját meghallva, a kecske Jennsen felé szökellt, az ő szeretett, életre szóló barátja felé. Egy tucat lépés sem választotta már el a lánytól, amikor felnézett rá és megmerevedett. A farka az égnek meredt. Betty fájdalmasan mekegett. A mekegés rettegővé vált attól, amit látott.
– Betty – mondta sírva Jennsen –, nyugodj meg! Gyere, én vagyok!
Betty, amint felnézett rá, a félelemtől remegve hátrálni kezdett. A kecske most ugyanúgy reagált Jennsenre, mint Obára az imént, s azon az éjszakán, amikor először látta a férfit.
Betty megfordult és elrohant.
Egyenesen Richardhoz.
A férfi lekuporodott, amikor a kecske láthatóan rettegve, futva érkezett hozzá, tőle vigaszt remélve és lelve óvó kezei alatt.
Jennsen döbbenten állt. Majd újabb rövid mekegésekre lett figyelmes. Egy kis fehér kecske ikerpár érkezett szökdécselve az emberek közé, egy halálos konfrontáció kellős közepébe. A férfi láttán megrémültek, megfordultak, Jennsent látva pedig anyjukért sírva hátrálni kezdtek.
Betty mekegett, hívta őket. A kis kecskék megperdültek és futottak anyjuk védelmező közelségébe. Amikor közel értek hozzá, biztonságban érezték magukat és felugráltak Richardra, mohón vágyva a nyugtató érintésre, melynek anyjuk már részese volt.
Tom jóval hátrébb megállt, egy oszlop közelében figyelt, nyilván azért, hogy jól lásson mindenkit.
Jennsen arra gondolt, hogy a világ biztosan megőrült.

19. FEJEZET

– Betty, mit csinálsz? – kérdezte Jennsen, képtelenül arra, hogy feldolgozza a látottakat.
– Mágia – suttogta Perdita Nővér a lány mögött, válaszul Jennsen tanácstalanságára. – Ez az ő műve.
Lehetséges, hogy Richard Rahl még a kecskéjét is megbűvölte, ellene fordította.
Richard egy lépést tett a lány felé. Betty és ikrei a lába körül hancúroztak, fogalmuk sem volt az előttük zajló események életet-halált meghatározó súlyáról.
– Jennsen, használd a fejed – mondta Richárd. – Magadért gondolkodj. Segítened kell nekem. Most. Lépj el Kahlantól!
– Öld meg! – suttogta Sebastian gonosz elszántsággal. – Tedd meg, Jenn! A mágia nem árthat neked! Tedd meg!
Jennsen felemelte a kését. Richard higgadtan figyelte. Jennsen érezte, ahogy közelebb lép hozzá. Ha megöli, a mágiája is meghal vele, és Betty újra az övé lehet.
Jennsen megmerevedett. Valami nem volt rendben. Sebastian felé fordult.
– Honnan tudod? Honnan? Sohasem mondtam neked, hogy a mágia nem árthat nekem.
– Te is? – kiáltotta Oba. Közelebb jött. – Akkor, mindketten legyőzhetetlenek vagyunk! Együtt uralkodhatunk D'Hara felett
– én leszek a király, persze. Oba Rahl király. De nem vagyok kapzsi. Lehetnél hercegnő, talán. Igen, megengedem, hogy hercegnő legyél, ha jó leszel.
Jennsen tekintete visszatért Sebastian meglepett arcára. – Honnan tudod?
– Jenn... csak... csak gondoltam – dadogva próbált kitalálni valamiféle választ.
– Richard... – Kahlan szólt, ébredezve, de ernyedten szédelegve. – Richard, hol vagyunk? – Összerándult a fájdalomtól és felkiáltott, pedig senki sem ért hozzá.
Amikor Richard tett egy lépést előre, Jennsen kését emelve visszalépett Kahlan elé.
– Ha akarod őt, át kell jutnod Jennsenen – mondta Perdita Nővér.
Richard érzelem nélkül figyelte egy hosszú pillanatig.
– Nem!
– Meg kell tenned! – morogta a Nővér. – Meg kell ölnöd Jennsent vagy Kahlan meghal!
– Megőrültél?! – kiáltott Sebastian a Nővérre.
– Türtőztesd magad, Sebastian! – csattant rá a Nővér. – Az üdvözülés útja az áldozat. Romlott az egész emberiség. Egyetlen egyén nem fontos – egyetlen élet értelmetlen. Nem az számít, mi történik vele, csak az áldozata számít.
Sebastian mereven nézte a Nővért. Képtelen volt érveket találni Jennsen életéért.
– Meg kell ölnöd Jennsent! – visította Perdita Nővér, amint visszafordult Richard felé. – Vagy megölöm Kahlant!
– Richard... – sóhajtotta Kahlan, láthatólag nem értette, hol volt, s mi történik.
– Kahlan – kérte Richard nyugodt hangon. – Ne mozdulj.
– Utolsó esély! – sikoltotta Perdita Nővér. – Utolsó esély, hogy megmentsd az Inkvizítor Anya becses életét! Utolsó esély, mielőtt az Őrzőé lesz! Állítsd meg Jennsen, amíg én megölöm a feleségét!
Jennsent megrendítette, hogy a Nővér Richardot arra biztatta, hogy ölje meg őt. Ennek semmi értelme nem volt. A Rahl Nagyúr volt az, akinek a Nővér a halálát akarta. Rahl Nagyúr volt az, akinek mindannyian a halálát akarták.
Jennsen tudta, hogy be kell végeznie. A mágiája nem árthat neki. Hogy Sebastian honnan tudta ezt, arra nem volt képes rájönni, de be kell végeznie. Most, amíg megvan rá az esélye. Viszont, hogy miért teszi ezt a Nővér, az rejtély.
Hacsak nem azért, hogy megpróbálja feldühíteni Richardot, hogy mágiájával támadjon, erejével csapjon le Jennsenre, ezzel adva meg neki a szükséges rést.
Így kell lennie! Jennsen nem mert tovább várni.
Szabadjára engedve a düh sikolyát, mely tele volt egy életnyi gyűlölettel, anyja meggyilkolásának égető gyötrelmével, a fejében üvöltve tomboló Hang őrjöngésével, Jennsen Richard felé vetette magát.
Tudta, hogy a férfi majd kibocsátja rá mágiáját, hogy magát mentse, rászabadítja a Pusztító Mágiát, mint ahogy rászabadította arra az ezer katonára. Meg fog döbbenni, hogy nem ér célt vele, döbbenten fogja látni az utolsó pillanatban, hogy Jennsen átrobog halálos varázslatán, hogy hirtelen átdöfje gonosz szívét. Túl későn fogja megtudni, hogy ő legyőzhetetlen.
Dühös sikollyal repült felé.
Szörnyű robbanásra számított, arra, hogy villámon, dörgésen és füstön fog átrohanni, de semmi ilyesmi nem történt. Richard a markával elkapta a lány csuklóját. Ilyen egyszerűen. Nem használt mágiát. Nem bocsátott rá varázslatot. Nem idézett meg varázserőket.
Jennsen nem volt védett az izmok ellen. S a férfinak bőven volt belőle.
– Nyugodj le! – mondta Richard.
Bőszen küzdött ellene, a támadásban benne volt minden gyűlölete és fájdalma. A férfi biztos kézzel fogta a lány késsel hadonászó kezét. Jennsen a másik öklével a férfi mellét püfölte. Puszta kézzel ketté tudta volna törni a lányt, de hagyta, hadd sikoltozzon és csapkodjon, majd engedte, hogy visszarántsa magát, s zihálva, feltartott késsel, a düh és gyűlölet ömlő könnyeivel arcán megálljon középen.
– Öld meg, vagy Kahlan meghal! – sivította újra Perdita Nővér.
Sebastian hátralökte a Nővért.
– Elment az eszed! Jennsen képes megtenni! Nincs is nála fegyver!
Richard egy kis könyvet húzott elő az övére kötözött egyik erszényből és feltartotta.
– Ó, de van!
– Hogy érted ezt? – kérdezte Jennsen.
Richard ragadozó tekintetét a lányra vetette.
– Ez egy ősi szöveg, a címe: A Teremtés Oszlopai. Néhány ősünk írta, Jennsen, az első Rahl Nagyurak közül. Az elsők közül, akik megértették, hogy mit hozott létre a leszármazási ág első képviselője, Alric Rahl, aki többek között megteremtette a kötést. Nagyon érdekes olvasmány.
– Gondolom, a szövegben az áll, hogy neked, a Rahl Nagyúrnak, meg kell ölnöd az olyanokat, mint én vagyok – mondta Jennsen.
Richard mosolygott. – Igazad van. Az áll benne.
– Micsoda? – Alig hitte el, hogy a férfi beismeri. – Tényleg az áll benne?
Richard bólintott.
– Elmagyarázza, hogy miért kell megölni a Rahl Nagyurak minden olyan utódát, aki a Tehetséggel nem rendelkezik. Azoknak a Rahl Nagyuraknak a Tehetség nélküli utódait, akik a néphez való kötés mágiáját továbbviszik.
– Tudtam! – kiáltotta Jennsen. – Megpróbáltál hazudni! De igaz! Az egész benne van!
– Nem mondtam, hogy én megfogadom ezt a tanácsot. Én csak azt mondtam, hogy a könyv szerint a te fajtádat meg kell ölni.
– Miért? – kérdezte Jennsen.
– Jenn, ez nem számít – suttogta Sebastian. – Ne hallgass rá!
Richard Sebastian felé intett:
– Ő tudja, miért. Ezért tudta, hogy a mágiám nem árthat neked. Igen, mert jól ismeri ezt a könyvet.
Jennsen Sebastian felé perdült, szemei tágra nyíltak a hirtelen felismeréstől.
– Jagang császárnak megvan ez a könyv!
– Jenn, most ostobaságokat beszélsz!
– Láttam, Sebastian! A Teremtés Oszlopai. Láttam a sátrában. Egy ősrégi könyv, a császár anyanyelvén. Egyike a nagy becsben tartott könyveinek. Ő tudta, mi áll benne. Te az egyik nagyrabecsült stratégája vagy. Elmondta neked. Egész végig tudtad, mi áll a könyvben!
– Jenn... én...
– Te voltál az! – suttogta a lány.
– Hogyan kételkedhetsz bennem? Szeretlek!
S akkor a Hang szörnyű zűrzavarán át az egész kezdett letisztulni elméjében. Gyötrő fájdalom zuhant lelkére. Az árulás valós méretei rémisztően egyértelművé váltak.
– Drága szellemek, te voltál az mindvégig!
Sebastian arca szinte olyan fehérre vált, mint hajának tüskéi. Halálos higgadtsággal mondta:
– Jenn, ez nem változtat meg semmit.
– Te voltál – suttogta a lány tágra nyílt szemekkel. – Fogtál egy lázrózsát...
– Micsoda! Nincs nekem semmi ilyesmim.
– Láttam a dobozban a batyudban. Zsineg volt a tetején, hogy elrejtse, de kiömlött.
– Ó, azok. Én... én egy gyógyítótól kaptam... attól, akihez elmentünk.
– Hazudsz! Egész végig nálad volt. Fogtál egyet, s bevetted, hogy lázas legyél tőle.
– Jenn, most őrülten viselkedsz!
Jennsen késével remegve rámutatott:
– Te voltál egész végig. Azon az első éjszakán azt mondtad nekem: „Ahonnan én jövök, ott azt valljuk, hogy az ellenség ellen az a legjobb fegyver, ami legközelebb áll hozzá, vagy legalábbis tőle származik." Te akartad, hogy enyém legyen ez a kés. Te engem akartál, mert én álltam legközelebb az ellenségedhez. Használni akartál engem. Hogyan került a katonához a kés?
– Jenn!
– Azt állítod, szeretsz engem. Bizonyítsd be! Ne hazudj nekem! Mondd el az igazat!
Sebastian egy pillanatig maga elé meredt, majd fejét felemelve válaszolt.
– Csak a bizalmadat akartam megnyerni. Úgy gondoltam, ha lázas vagyok, elfogadsz.
– És a halott katona, akire rátaláltam?
– Az én emberem volt. Elfogtuk azt a férfit, akinél az a kés volt. Odaadtam az egyik emberemnek, felöltöztettük d'harai egyenruhába, majd, amikor láttunk téged odalenn elhaladni, lelöktük egy szikláról.
– Megölted a saját emberedet?
– Néha szükséges áldozatot hozni egy nagy ügyért. Az üdvözülés útja az áldozat – tette hozzá dacosan védekezve.
– Honnan tudtad, hogy hol vagyok?
– Jagang császár Álomjáró. Évekkel ezelőtt, a könyvből szerzett tudomást a fajtádról. A képességét használva kutatott valaki után, aki tudhat a létezésedről. Hosszú idő alatt elegendő bizonyítékot szedett össze ahhoz, hogy a nyomodra bukkanhassunk.
– És a levél, amit találtam?
– Én tettem rá a katonára. Jagang a képességével megtudta, hogy ezt a nevet használtad.
– A kötés megakadályozza, hogy az Álomjáró behatoljon egy ember elméjébe – mondta Richard. – Biztosan sokáig kutakodott, míg talált olyanokat, akikben nem él a kötés a Rahl Nagyúrhoz.
Sebastian elégedetten bólintott.
– Így van. És sikerrel is jártunk.
Jennsen égett a vakító dühtől, és az óriási árulás kínzó gyötrelmétől, de nyelt egyet. – És a többi? Az... anyám? Ő is egyike volt a szükséges áldozataitoknak?
Sebastian nyelvével megnedvesítette az ajkait.
– Jenn, nem érted! Akkor még nem ismertelek...
– A saját embereid voltak! Ezért volt olyan könnyű megölnöd őket! – Azt hitték mellettük harcolsz majd, nem ellenük. És ezért jöttél zavarba, amikor szóltam neked a quadokról, arról, hogy hányan vannak még. Valójában nem quadok voltak. Útközben meg kellett ölnöd néhány ártatlan embert, hogy elhitesd velem, hogy egy quad tagjai voltak. Egész idő alatt, éjszakánként mindig felderítő útra mentél, s amikor visszajöttél, azt mondtad, hogy a nyomunkban vannak, mi pedig folyton futottunk éjszakákon át. Te találtad ki az egészet!
– Jó ügyért tettem – mondta Sebastian csendesen.
Jennsen levegőért kapkodott könnyei között, s dühében. – Jó ügy?! Megölted az anyámat! Te voltál az mindvégig! Drága szellemek... ha belegondolok, hogy én... ó, drága szellemek, az anyám gyilkosával háltam. Te mocskos...
– Jenn, türtőztesd magad. Ezt kellett tennünk. – Richardra mutatott. – Ő az oka mindennek! Most elkaptuk! Mindezt meg kellett tennünk! Az üdvözülés útja az önzetlen áldozat. A te áldozatod – az anyád áldozata – segített nekünk elkapni Richard Rahlt, azt az embert, aki egész életedben vadászott rád.
A düh könnyei ömlöttek a lány arcán.
– Nem tudom elhinni, hogy ilyen szörnyűségeket tettél velem, és mégis azt állítod, hogy szeretsz!
– De szeretlek, Jenn. Akkor még nem ismertelek. Már mondtam – soha nem akartam beléd szeretni, de beléd szerettem. Csak úgy megtörtént. Most te vagy az életem! Most szeretlek!
Jennsen a fejéhez nyomta a kezét, hogy csillapítsa a sikoltó Hangot. – Gonosz vagy! Soha nem tudnálak szeretni!
– Narev Testvér azt tanítja, hogy az egész emberiség gonosz. Nem bírhatunk erkölcsi léttel, mert az emberiség egy szennyfolt az élők világában. Legalább Narev Testvér végül jobb helyre került. Ő már a Teremtőnél van.
– Azt akarod mondani, hogy akkor még Narev Testvér is gonosz? Mert része az emberiségnek? Még a ti becses, szent Narev Testvéretek is gonosz volt?
Sebastian metszőn rátekintett.
– Az, aki igazán gonosz, ott áll. Richard Rahl, aki megölt egy nagy embert. Richard Rahlnak meg kell halnia a bűnei miatt.
– Ha az emberiség gonosz, s ha Narev Testvér most már jobb helyen van – a Teremtővel –, akkor Richard Rahl szívességet tett Narev Testvér megölésével, azzal, hogy a Teremtő ölelő karjaiba küldte, nem? És, ha az emberiség gonosz, akkor Richard Rahl hogyan lehet gonosz, csak mert a Rend embereit megölte?
Sebastian arca vörösre vált.
– Gonoszak vagyunk mind, de néhányan gonoszabbak, mint mások! Bennünk legalább megvan az az alázat a Teremtő iránt, hogy elismerjük saját bűnösségünket és csak a Teremtőt dicsőítjük. – Fújt egyet és láthatóan lehiggadt. – Tudom, hogy ez a gyengeség jele, de szeretlek. – Rámosolygott a lányra. – Te lettél létezésem egyetlen értelme, Jenn.
A lány csak bámult rá.
– Te nem szeretsz engem, Sebastian. Halvány elképzelésed sincs arról, hogy mi az a szeretet. Nem szerethetsz senkit és semmit, amíg nem szereted saját létezésedet. A szeretet csak saját életed tiszteletéből fakadhat. Ha szereted önmagad, saját létezésedet, akkor szeretsz valaki mást is, aki kitágítja létezésedet, osztozik veled rajta, és még élvezetesebbé teszi. Ha gyűlölöd önmagad, s azt vallod, hogy a létezésed gonosz, akkor csak a szeretet vázát tapasztalhatod, a vágyat valami jó után, de nincs másod, amire alapozhatnád, mint a gyűlöleted. Az iránta való romlott vágyakozásoddal bemocskolod a szerelemnek még a fogalmát is. Csak azért akarsz engem, hogy igazold gyűlöletedet, hogy társad legyek az önutálatban. Ahhoz, hogy igazán szeress valakit, Sebastian, örvendezned kell a létezésének, mert az életet még inkább csodálatosabbá teszi. Ha azt hiszed, hogy a létezés romlott, megfosztod magad egy ilyen kapcsolat gyümölcseitől, attól, ami valóban a szeretet.
– Nincs igazad! Nem érted az egészet!
– Túlságosan is jól értem. Bárcsak hamarabb megértettem volna.
– De én igen is szeretlek, Jenn. Nincs igazad. Én szeretlek!
– Csak áhítozol a szeretet után. Ezek csupán egy férfi sivár burkának üres szavai. Semmi sincs benned, amit szerethetnék – semmi szeretetreméltó. Annyira mentes vagy minden emberségtől, hogy még téged gyűlölnöm is nehezemre esik, csupán talán abban az értelemben, ahogy az ember egy bűzölgő pöcegödröt utál.
Villám csapott az oszlopokba körös-körül. Jennsen úgy érezte, a Hang a fejében menten széttépi őt.
– Jenn, te ezt nem gondolod komolyan. Nem gondolhatod. Nem vagyok képes nélküled élni!
Jennsen hideg dühét ráborította a férfira.
– Az egész világon az egyetlen dolog, amivel örömet okoznál nekem, Sebastian, az az volna, ha meghalnál!
– Eleget hallgattam ezt a megható szerelmes civakodást – gúnyolódott Perdita Nővér. Sebastian, légy férfi és fogd be a száját vagy befogom én. Az élete éppen olyan keveset ér, mint bárki másé. Richard, választhatsz: Jennsen vagy az Inkvizítor Anya?
– Nem kell az Őrzőt szolgálnod, Nővér. – mondta Richard. – Az Álomjárót sem kell szolgálnod. Van választásod.
Perdita Nővér Richardra mutatott. – A választás a tiéd! Csak egyszer ajánlom fel! Az idő lejárt! Kahlan ideje lejárt! Jennsen vagy Kahlan – válassz!
– Nem tetszenek a szabályaid – mondta Richard. – Egyiket sem választom.
– Akkor választok én helyetted! A becses feleséged meghal!
Amint Jennsen rávetette magát, hogy megállítsa, Perdita Nővér megragadta Kahlant a hajánál fogva, és felemelte fejét. Az Inkvizítor Anya arca kifejezéstelen volt.
Jennsen elkapta Perdita Nővér karját, s a vésett „R" betűvel ékített kését meglendítette olyan gyorsan és olyan erősen ahogy csak tudta. Reménytelenül is remélte, hogy elég gyors lesz ahhoz, hogy megmentse Kahlan életét, mégis, tudta, hogy bár megkísérelte, már elkésett vele.
Egy kristálytiszta pillanatban úgy tűnt, a világ megállt, megmerevedett.
És azután a levegőt heves rengés rázta meg, hang nélküli vihar.
Az irtózatos rázkódás az Inkvizítor Anyától kiindulva egyre táguló körben porból és kövekből álló gyűrűt kavart fel és sodort kifelé. A körös-körül álló oszlopok beleremegtek. Néhány bizonytalanul álló felborult. Zuhanás közben nekiütköztek más oszlopoknak és elsodorták azokat is. Egy örökkévalóságnak tűnt, amíg a hatalmas szikladarabok a forró-fullasztó levegőben kőviharként a földre zuhantak, s darabokra törve port kavartak fel. Amint a szikladarabok a talajnak vágódtak, úgy tűnt, az egész völgy belerázkódik a rettenetes csapásokba. Sűrű por kavargott a levegőben.
A világ üressé vált, mintha az összes fényt elvették volna, és abban a szörnyű pillanatban, a teljes sötétségben, úgy tűnt, nincs világ, semmi sincs.
A világ úgy tért vissza, mint egy emelkedő árnyék.
Jennsen egy halott nő karját tartva eszmélt. A Nővér a földre zuhant, akár a kőoszlopok egyike. Jennsen meglátta a kését, a Nővér mellkasából állt ki.
Richard már ott volt mellettük, Kahlant a karjaiban tartva a kötelet vágta le róla. Kahlan kimerültnek látszott, de gyengeségtől eltekintve jól volt.
– Mi történt? – kérdezte Jennsen csodálkozva.
Richard rámosolygott.
– A Nővér elkövetett egy hibát. Én figyelmeztettem. Az Inkvizítor Anya a mágiáját szabadjára engedve lecsapott Perdita Nővérre.
– Miért kellett figyelmeztetned? – kérdezte Kahlan, hirtelen meglehetősen következetesen. – Akár hallgathatott is volna rád.
– Nem. Ez csak felbátorította.
Jennsen észrevette, hogy a Hang eltűnt.
– Mi történt? Megöltem?
– Nem, már halott volt, mielőtt a késed hozzá ért volna. – mondta Kahlan. – Richard elvonta a figyelmét, s így használhattam az erőmet. Megpróbáltad, de egy pillanattal elkéstél. Ő már az enyém volt.
Richard kezét vigasztalón Jennsen vállára tette.
– Nem te ölted meg, de döntést hoztál, s ez megmentette az életedet. Az árnyék, amely átvonult felettünk, amikor a Nővér meghalt, a Holtak Őrzője volt, s elvitte azt, aki esküt tett neki. Ha rosszul választottál volna, a Nővérrel együtt téged is elvitt volna.
Jennsen térdei remegtek.
– A Hang eltűnt – suttogta jól hallhatóan. – Eltűnt.
– Az Őrző óvatlanul felfedte saját szándékát – mondta Richard. – Mivel a szívkopók szabadjára voltak engedve, az azt jelentette, hogy a Fátyol – a világok közötti átjáró – nyitva volt.
– Nem értem.
Richard felmutatta a könyvet majd visszadugta az övére rögzített egyik erszénybe.
– Nos, nem volt még időm az egészet áttanulmányozni, de ahhoz eleget olvastam, hogy tanuljak belőle egy keveset. Te egy Rahl Nagyúr Tehetséggel nem bíró gyermeke vagy. Ez azt jelenti, hogy te hozol egyensúlyt a világba a Tehetséggel bíró Rahlokkal szemben. Nem csak, hogy nem hordozol semmilyen varázserőt, de az sem hat rád. A Nagy Háború idején, a Rahl Házat azért hozták létre, hogy megalapítsák a nagy hatalommal bíró varázslók leszármazási ágát, de ezzel együtt a mágia végének magjait is elvetették. Lehet, hogy a Birodalmi Rend akarja a mágia nélküli világot, de a Rahl Ház lesz az, amely végül elhozza azt.
Te, Jennsen Rahl, lehetőségeidet tekintve a legveszedelmesebb élő személy vagy, mert te vagy, mint bármelyik Tehetséggel valóban nem bíró Rahl, a mag, melyből egy mágia nélküli, új világ sarjadhat.
Jennsen a férfi szürke szemét nézte.
– Akkor te miért nem akarsz engem elpusztítani, mint az összes többi Rahl Nagyúr előtted?
Richard mosolygott. – Éppen annyi jogod van az élethez, mint bárki másnak, mint bármelyik Rahl Nagyúrnak volt a sajátjához. A világ számára nincs helyes út. Az egyetlen, ami helyes, ha az emberek szabadon élhetik a saját életüket.
Kahlan kihúzta a kést Perdita Nővér mellkasából, és megtisztította a fekete köntösön, mielőtt átnyújtotta volna Jennsennek.
– Perdita Nővér tévedett. Az üdvözülés útja nem az áldozat. Saját magadért tartozol felelősséggel.
– Az életed a sajátod – mondta Richard –, és senki másé. Büszkévé tettél, amikor hallottam mindazt, amit Sebastiannak mondtál.
Jennsen a kést bámulta a kezében. Még mindig bódult és zavarodott volt a történtek hatása alatt. Körbe nézett a gyülekező sötétben, de nem látta Sebastiant sehol sem. Oba szintén eltűnt.
Jennsen döbbenten vette észre, hogy egy Mord-Sith áll nem messze tőlük.
– Hát ez nagyszerű – panaszkodott a nő, karjait feltartva az Inkvizítor Anyának. – Úgy tűnik, a lány olyan mint a Rahl Nagyúr. Most már majd kettőjükre kell figyelnem.
Kahlan mosolygott és leült, hátát nekivetette az oszlopnak, melyhez nem sokkal ezelőtt még hozzá volt kötözve. Richardot figyelte, s közben Betty ikreinek füleit simogatta.
Betty figyelte gidáit, s amikor látta, hogy biztonságban vannak, reménykedve Jennsen felé kémlelt. Kicsiny farkát élénken csóválta.
– Betty?
Betty boldogan ugrott fel a lányra, s lelkesen, hogy újra együtt lehetnek. Jennsen könnyekkel küszködve ölelte meg kecskéjét, majd felállt Richarddal szemben.
– De te miért ne tennéd azt, amit az őseid? Miért? Hogyan tehetsz kockára mindent, ami abban a könyvben áll?
Richard hüvelykujját beakasztotta övébe, és mély levegőt vett. – Az élet a jövő, s nem a múlt. A múlt a tapasztalatokon keresztül megtaníthatja nekünk, hogyan vigyünk véghez dolgokat a jövőben. Vigasztalhat bennünket, dédelgetett emlékeinkkel, és a már megvalósított, s elért dolgok alapul szolgálhatnak a jövőre nézve. De élet csak a jövőben van. A múltban élni azt jelenti, hogy a holt dolgokat fogadjuk kebelünkbe. Ha az életet legteljesebben akarjuk élni, minden napot újonnan kell megteremtenünk. Mint értelmes, gondolkodó lényeknek, használnunk kell az intellektusunkat, s nem pedig a múltbeli dolgok iránti vak odaadást, hogy jó döntéseket hozzunk.
– Az élet a jövő, s nem a múlt – suttogta magának Jennsen, miközben azt fontolgatta, mi mindent hozhat számára a jövő. – Hol hallottál te ilyesmiket?
Richard vigyorgott.
– Ez a Varázslók Hetedik Szabálya.
Jennsen könnyein keresztül tekintett rá.
– Te jövőt adtál nekem, egy életet. Köszönöm.
Richard átölelte, s akkor Jennsen már nem érezte magát többé egyedül a világban. Újra egésznek érezte magát. Olyan jó érzés volt, amint a férfi tartotta, és ő zokogott az anyjáért és a jövőért és az örömért, hogy van élet és jövő.
Kahlan megsimogatta Jennsen hátát.
– Légy üdvözölve a családban!
Amikor Jennsen megtörölte a szemeit, és nevetett mindenen és semmin, s közben másik kezével Betty füleit vakargatta, meglátta Tomot a közelben állni. Odarohant hozzá és a karjaiba zuhant. – Ó Tom, el sem tudod képzelni, mennyire örülök, hogy látlak! Köszönöm, hogy elhoztad Betty-t.
– Ez vagyok én. Kecske kézbesítve, ahogy megígértem. Kiderült, hogy Irmának, a kolbászárus asszonynak csak arra kellett a kecskéd, hogy legyen egy gidája. Van egy bakja és akart egy fiatalabbat. Egyet megtartott, s azt mondta, a másik kettő a tiéd lehet.
– Bettynek három gidája volt?
Tom bólintott.
– Attól tartok nagyon megkedveltem Betty-t és a kicsinyeit.
– El sem hiszem, hogy megtetted értem. Tom, csodálatos vagy!
– Az anyám is mindig ezt mondta. Ne felejtsd el, megígérted, hogy elmondod a Rahl Nagyúrnak.
Jennsen elragadtatva felnevetett. – Megígérem! De hogyan voltál képes rám találni?
Tom mosolygott, és egy kést húzott elő a háta mögül. Jennsen elképedve látta, hogy a kés éppen olyan, mint az övé.
– Tudod – magyarázta –, a kést a Rahl Nagyúr szolgálatára hordom magammal.
– Igen? – kérdezte Richard – Még csak nem is találkoztunk.
– Ó – mondta a Mord-Sith –, Tom rendben van, Rahl Nagyúr, kezeskedem érte.
– Nos, köszönöm, Cara – mondta Tom felcsillanó szemmel.
– Akkor te egész idő alatt tudtad – kérdezte Jennsen –, hogy az egészet én találom ki?
Tom vállat vont.
– Nem lennék jó védelmezője a Rahl Nagyúrnak, ha hagytam volna, hogy egy ilyen gyanús személy, mint te, szabadon kószáljon, és bajt okozzon, ha nem tettem volna meg mindent, hogy rájöjjek, mire készülsz. Szemmel tartottalak, az utazásod jó része alatt követtelek.
Jennsen Tom vállára csapott.
– Te kémkedtél utánam!
– Mint a Rahl Nagyúr védelmezője, tudnom kellett, mire készülsz, és biztosnak kellett lennem benne, hogy nem ártasz a Rahl Nagyúrnak.
– Nos – felelte Jennsen –, akkor nem hiszem, hogy jó munkát végeztél.
– Hogy érted ezt? – kérdezte Tom túljátszott felháborodással.
– Tényleg leszúrhattam volna. Te csak ott álltál, túl messze ahhoz, hogy bármit is tegyél ellene.
Tom megmutatta kisfiús vigyorát, ám az ezúttal egy kicsit pajkosabb volt a szokásosnál.
– Ó, nem hagytam volna, hogy árts Rahl Nagyúrnak.
Tom megfordult és elhajította kését. A penge olyan vakító sebességgel szelte át a levegőt, melyhez hasonlót Jennsen még nem látott, s egy éles puffanással remegve beleállt az egyik távoli, eldőlt kőoszlopba. Jennsen pislogott, majd észrevette, hogy a penge valami sötét tárgyat szegezett az oszlophoz.
Tornyosuló oszlopok és kőtörmelék között követte Tomot, Richardot, Kahlant és a Mord-Sith-et az oszlopig, melybe a kés beleállt. Jennsen ámulatára, a kés egy bőr erszényt szúrt át – pontosan a közepén. A kést egy kéz tartotta, mely az eldőlt oszlop egyik hatalmas darabja alól nyújtózkodott felfelé.
– Kérlek – hallatszott egy tompa hang a sziklatömb alól –, engedjetek ki. Megfizetem. Tudok fizetni. Van saját pénzem.
A hang Obáé volt. A szikla rázuhant, miközben menekült. Hatalmas tömbökben esett rá, amelyek megtartották az oszlop fődarabját, mely olyan nagy volt, hogy húsz ember sem tudta volna körbefogni, s így az nem ért földet, hanem hagyott egy apró teret maga alatt, élve csapdába ejtve a férfit a több tonna szikla alatt.
Tom kihúzta kését a puha kőből, és elvette a bőrerszényt. Meglengette a levegőben.
– Friedrich! – kiáltott a szekér felé. Egy férfi ült fel a hívásra. – Friedrich, ez a tied?
Jennsen ezen az ámulatba ejtő napon ismét ámulatba esett, amint látta, hogy a Friedrich Gilder, Althea férje mászik le a szekérről és indul el feléjük.
– Ez az enyém – mondta. Benézett a szikla alá. – Van még.
Egy pillanat elteltével a kéz elkezdett további bőr- és vászonerszényeket kipakolni. – Tiétek az összes pénzem. Most engedjetek ki!
– Ó, – mondta Friedrich –, nem hiszem, hogy fel tudnám emelni ezt a sziklát. Különösen azért az emberért nem, aki felelős a feleségem haláláért.
– Althea meghalt? – kérdezte döbbenten Jennsen.
– Sajnos igen. Az én napsugaram eltűnt az életemből.
– Úgy sajnálom – suttogta a lány. – Jó asszony volt.
Friedrich mosolygott.
– Igen, az volt. – A zsebéből előhúzott egy kisebb sima követ. – De rám hagyta ezt, és ez sok örömet okoz nekem.
– Hát nem furcsa – csodálkozott Tom. Kotorászott a zsebében, majd elővett valamit. Kinyitotta markát, s egy kis kő volt a tenyerén. – Nekem is van egy ilyen. Mindig magamnál hordom szerencsét hozó talizmánként.
Friedrich gyanakvóan vizsgálgatta Tomot. Végül vigyorogva szólt:
– Akkor hát rád is rád mosolygott.
– Nem kapok levegőt – hallatszott ismét a tompa hang a szikla alól. – Könyörgök, ez fáj, Nem bírok megmozdulni! Engedjetek ki!
Richard kitartotta kezét a szikla felé. Csikorgó hang hallatszott, majd egy kard lebegett ki a szikla alól. Richard lehajolt, és kihúzta a hüvelyt, s rajta a kardszíjat. Letörölte róluk a port, majd a kardszíjat a vállára vetette, úgy, hogy a hüvely csípőjénél legyen. Pompás kard volt, megfelelő fegyver egy Rahl Nagyúrnak.
Jennsen látta a ragyogó aranyozott szót a markolatán: „IGAZSÁG"
– Szembeszálltál azzal a seregnyi katonával, és még csak a kardod sem volt nálad – szólt elismerően Jennsen. – Gondolom a mágiád jobb védelem volt.
Richard mosolygott, s közben megrázta a fejét.
– A mágiám a szükségen és a haragon keresztül működik. Amikor Kahlant elvitték, bővelkedtem a szükségben és a harag is kéznél volt. – A kardot kihúzta a hüvelyből, mígnem Jennsen ismét láthatta az arannyal szőtt szót. – Erre a fegyverre mindig számíthatok.
– Honnan tudtad, hogy hol voltunk? – kérdezte tőle Jennsen.
– Honnan tudtad, hogy hol volt Kahlan?
Richard hüvelykujjával végigsimította az arany betűket a kardjának markolatán. – Ezt a nagyapámtól kaptam. Oba király ellopta tőlem, amikor az Őrző segítségével elfogta Kahlant. Ez egy különleges kard. Különleges kapcsolatban állok vele, képes vagyok érzékelni, hogy hol van. Az Őrző kétségkívül azért ösztönözte Obát, hogy vegye el, hogy ide csaljon vele.
– Kérem – kiáltott Oba – Nem kapok levegőt!
– A nagyapádtól? – kérdezte Jennsen, meg se hallva Oba gyötrődését, sírását. – Zorander varázslótól?
Richard arcát ragyogó mosoly lágyította. – Tehát találkoztál Zeddel? Csodálatos, ugye?
– Megpróbált megölni – dünnyögte Jennsen.
– Zedd? – csúfolódott Richard. – Zedd ártalmatlan.
– Ártalmatlan? Egy...
Cara, a Mord-Sith megbökte Jennsent a vörös rúdjával, az Agieljével.
– Mit csinálsz? – kérdezte Jennsen. – Hagyd abba!
– Nem érzel semmit?
– Nem – mondta mogorván Jennsen. – Nem többet, mint, amikor Nyda érintett meg az övével.
Cara szemöldöke megemelkedett. – Találkoztál Nydával? – felnézett Richardra. – És még tud járni. Le vagyok nyűgözve.
– Védett a mágia ellen – mondta Richard. – Ezért van az, hogy a te Agieled sem hatásos vele szemben.
Cara csalafinta mosollyal Kahlanra nézett.
– Arra gondolsz, amire én? – kérdezte Kahlan.
– Talán képes megoldani a mi kis problémánkat – mondta Cara, s huncut mosolya terebélyesedett.
– Gondolom – mondta rosszkedvűen Richard –, most azt akarod, hogy ő is megérintse.
– Nos – védekezett Cara –, valakinek meg kell tennie. Nem akarod, hogy újra megtegyem, ugye?
– Nem!
– Miről beszéltek? – kérdezte Jennsen.
– Van néhány sürgős problémánk – felelte Richard. – Ha szeretnél segíteni, azt hiszem, a te különleges képességeddel kihúzhatsz bennünket egy komoly kutyaszorítóból.
– Tényleg? Úgy érted, az akarod, hogy veletek menjek?
– Ha hajlandó vagy – mondta Kahlan, aki Richardra támaszkodott, s úgy nézett ki, mint akinek ereje a végét járja.
– Tom – mondta Richard –, lehetne...
– Persze – felelte Tom, majd rohant, hogy felajánlja karját Kahlannak. – Jöjj velem! Van néhány jó takaróm a szekérben hátul, ahol lefekhetsz – csak kérdezd meg Jennsent, igazán kényelmesek. A könnyebb úton hajtok majd vissza.
– Azt igazán méltányolnám – mondta Richard. – Már szinte teljes a sötétség. Jobb lesz, ha itt töltjük az éjszakát, s nekivágunk, amint elég világos lesz. Remélhetőleg, mielőtt túl nagy lesz a forróság.
– A többiek biztosan hátul akarnak ülni az Inkvizítor Anyával – suttogta Tom Jennsennek. – Ha van kedved, ülhetsz velem a hajtóülésen.
– Először tudni akarok valamit. Az igazat! – mondta Jennsen. – Ha te a Rahl Nagyúr védelmezője vagy, mit tettél volna, ha ártottam volna neki?
Tom komoly arckifejezéssel nézett le rá.
– Jennsen, ha tényleg azt gondoltam volna, hogy ártani fogsz neki vagy egyáltalán képes lettél volna rá, beléd vágtam volna ezt a kést, mielőtt alkalmad lett volna.
Jennsen mosolygott.
– Rendben. Akkor melléd ülök. A lovam odafenn van – mondta s túlmutatott a Teremtés Oszlopain. – Rozsdással jó barátok lettünk.
Betty felmekegett a ló nevének hallatán. Jennsen nevetett és megvakargatta Betty kövér derekát. – Emlékszel Rozsdásra?
Betty ismét mekegett, miközben gidái a közelben csintalankodtak.
Mögöttük a távolban Jennsen hallotta a gyilkos Oba Rahlt, amint követelte, hogy engedjék ki. Megállt visszanézett, s ráeszmélt, hogy Oba is a féltestvére. Egy nagyon gonosz féltestvére.
– Sajnálom, hogy olyan szörnyűségeket gondoltam rólad – mondta Richardra tekintve.
A férfi mosolygott, egyik karjában Kahlant tartotta, míg a másikkal közelebb húzta Jennsent. – Használtad a fejedet, amikor szembesültél az igazsággal. Ennél többet nem is kívánhatok.
A rájuk zuhant szikla lassan összenyomta a homokkőtömböket, melyek az Obát csapdába ejtő oszlopokat tartották. Csupán órák kérdése volt, s Obát agyonnyomják a sziklák börtönében, ahonnan képtelenség volt elszöknie. Vagy ha nem, hát szomjan fog halni.
Egy ilyen vereség után az Őrző nem fogja Obát megjutalmazni. Az Őrzőnek az örökkévalóság áll a rendelkezésére, hogy Obát szenvedéssel büntesse a kudarcáért.
Oba gyilkos volt. Jennsen gyanította, hogy Richard Rahl az irgalomnak parányi szikráját sem gyakorolja egy ilyen ember iránt, vagy valaki iránt, aki bántotta Kahlant. Oba iránt nem mutatott irgalmat.
Oba Rahl a Teremtés Oszlopainál marad örökre eltemetve.

20. FEJEZET

Reggel Tom, a tornyosuló Teremtés Oszlopai között szekerével, kivitte őket a völgyből. A korai napsütésben a hosszú árnyékok és az élénk színek pompás látványt kölcsönöztek a tájnak. A völgyből még soha nem jutott ki senki, hogy beszámolhasson erről a látványról.

Rozsdás boldog volt, hogy újra Jennsen közelében lehet, s kifejezetten bohókássá vált, amikor Betty-t és két gidáját is meglátta.

Jennsen Richarddal és Kahlannal az oldalán bement a tömör épületbe, ahol szembesült azzal, hogy Sebastian, nem lévén képes hiedelmeit és érzelmeit egymással összhangba hozni, teljesítette Jennsen vele szembeni utolsó kívánságát.
Bevette az összes lázrózsát a dobozból. Holtan borult az asztalra.
* * *
Jennsen, Tom mellett ülve, Richardot és Kahlant hallgatta, amint egymásra találásuk történetét mesélték. Jennsennek nehezére esett elhinni, hogy Richard annyira más, mint azt ezidáig gondolta. Az anyja, miután Darken Rahl megerőszakolta, Zeddel elmenekült, hogy Richardot megvédje. Richard messze a Nyugatföldön nőtt fel úgy, hogy nem tudott semmit D'Haráról, sem a Rahl Házról, sem a mágiáról. Richard vetett véget Darken Rahl gonosz uralmának. Kahlan, miután valódi quadok vadásztak rá, megölte a parancsnokukat. Miután Richard lett a Rahl Nagyúr, már nem voltak többé quadok.

Jennsen büszke volt, és megtisztelve érezte magát, most, hogy Richard arra kérte, tartsa meg a kést az ékes „R" betűvel. Azt mondta, Jennsen kiérdemelte a jogot arra, hogy az övé legyen. Jennsennek szándékában állt megtartani és szent fegyverként igaz célt szolgálni vele. Most már valóban Védelmező volt, épp úgy mint Tom.

Betty Friedrich mellett állt a szekéren, mellső patáival az ülésre támaszkodott Tom és Jennsen között, akik egy-egy alvó gidát tartottak ölükben. Rozsdás a szekér végéhez kötözve ballagott, Betty gyakran hátrament meglátogatni. Richard, Kahlan és Cara oldalt lovagoltak.

Jennsen a bátyja felé fordult, miután átgondolta, amit tőle hallott az imént. – Szóval nem csak kitaláltad? Tényleg szó van rólam abban a könyvben – a Teremtés Oszlopaiban.

– Ír az olyanokról, mint te: A világ legveszélyesebb teremtménye, a Rahl Nagyúr Tehetséggel nem bíró gyermeke, mert teljesen védett a mágiával szemben. A mágia nem árthat neki, nem hat rá, s még a jóslatok is vakok vele szemben. De azt hiszem, te bebizonyítottad, hogy a könyv téved.

Jennsen újra átgondolta. Egy részét még mindig nem tudta megérteni.
– Nem értem, miért használt az Őrző engem? Miért volt a hangja a fejemben?
– Nos, a könyvnek még csak egy kis részét volt időm lefordítani, más részei pedig megsérültek. De abból amit olvastam, gyanítom, hogy a Tehetséggel nem bíró gyermek, mivel nem rendelkezik mágiával, az, amit a könyv úgy nevez: rés a Világ szövedékén. – magyarázta Richard – Tehát ők szintén rések a Fátyolon is, ami által te egy lehetséges csatorna vagy az élet és a halál között. Az Őrzőnek ahhoz, hogy elpusztítsa az élők világát, szüksége volt egy ilyen átjáróhoz. A bosszú szüksége volt a végső kulcs. Azt, hogy megadtad magad a kívánságainak – amikor a Sötétség Nővéreivel kimentél az erdőbe –, azzal kellett volna betetőzni, hogy megölnek. Így teljesítetted volna a halállal kötött alku rád eső részét, azáltal, hogy meghalsz.
– Szóval, ha bárki megölt volna – Perdita Nővér például –, miután kimentem az erdőbe azokkal a Sötétség Nővéreivel, az nem nyitott volna meg ilyen átjárót?
– Nem. Az Őrzőnek az élők világának egy védelmezőjére volt szüksége. Annak egyensúlyozására, hogy te nem bírsz tehetséggel, kellett egy Tehetséggel bíró Rahl, a Rahl Nagyúr, ahhoz, hogy véghezvigye mindezt – mondta Richard. – Ha megöltelek volna, hogy mentsem magam, vagy Kahlant, akkor az Őrző beszabadult volna az élők világába az általatok tört résen. Kényszerítenem kellett téged, hogy az életet válaszd, s ne a halált, hogy életben maradj, az Őrző pedig az Alvilágban.
– Elpusztít...hattam volna az élők világát! – suttogta Jennsen belerázkódva, amikor igazán megértette, milyen közel került ahhoz, hogy világméretű pusztítást engedjen szabadjára.
– Nem hagytam volna – vetette közbe Tom jólelkűen.
Jennsen Tom karjára tette kezét, amikor észrevette, hogy még sohasem érzett így, mint most a férfi iránt. A férfi jelenlététől a szíve dalolni kezdett. Mosolya értelmet adott életének. Betty befúrta orrát közéjük, hogy rá is figyeljenek, és hogy lássa alvó kicsinyeit.
– Nem létezik nagyobb árulás az élettel szemben, mint ártatlanokat kiszolgáltatni a holtak Őrzőjének – mondta Cara.
– De Jennsen nem ezt tette! – figyelmeztette Richard. – Az értelmét használta, hogy felfedezze az igazságot, és az igazságot, hogy magához ölelje az életet.
– Te aztán jó sokat tudsz a mágiáról – mondta Jennsen elismerően Richardnak.
Kahlan és Cara olyan nevetésben tört ki, hogy Jennsen azt hitte, menten leesnek a lovukról.
– Nem értem, mi olyan vicces?! – dörmögte Richard.
A két nő erre még jobban nevetett.
– Vége