Terry Goodkind:
A Teremtés Oszlopai II. Jagang orgyilkosa
© Terry Goodkind The Pillars of Creation
Copyright: 2001 by Terry Goodkind
A magyar fordítás a Tor Book 2001. kiadása alapján készült. Tor Books
Published by Tom Doherty Associates LLC
Hungarian translation: Excalibur Könyvkiadó Hungarian edition: Pál Tamás
Kiadja: az Excalibur könyvkiadó
A kiadásért telel: a kiadó igazgatója Műszaki szerkesztő: Savanya Zsolt
A borítón Szendrei Tibor festménye látható Nyomdai munkálatok: Novum Kft.
ISBN 978-963-9285-58-3 Ö ISBN 978-963-9285-60-6 ö
Terry Goodkind

A Teremtés Oszlopai

II. – Jagang orgyilkosa
Excalibur Könyvek
Az Igazság Kardja Sorozat:

1. Az Első Szabály
I. Az Igazság Keresője
II. A Népek Palotája

2. A Könnyek Köve
I. Sötét árnyak ébredése
II. A halálhozó
III. A kard varázslója

3. A falka vére
I. A Prelátus gyűrűje
II. Az Álomjáró
III. A Varázslók Tornya

4. A szelek temploma
I. A vörös hold
II. A prófécia
III. A Jocopo Kincs

5. A tűz lelke
I. A mágia tolvajai
II. Birodalmi Strázsák
III. Három Harmónia

6. A bukottak hite
I. A Halál Úrnője
II. Acél az acél ellen
III. A Boszorkánymester

7. A Teremtés Oszlopai
I. Démoni suttogás
II. Jagang orgyilkosa
III. A Rahl-egyensúly

8. Védtelen birodalom
I. Az Árny
II. Túl a Prófécián
III. A nyolcadik szabály

9. CHAINFIRE
10. Phantom
11. Confessor (befejező rész, megjelenik 2008 nyarán)

1. FEJEZET

Jennsen mozdulatlanul, mereven állt az orra előtt pár centire bevágott ajtóra meredve. Nem tudta, mit tegyen. Ebben a pillanatban túl döbbent volt hozzá, hogy bármi mást is képes legyen érezni.

Odabentről női hangot hallott.
– Ki volt az, Friedrich?
– Te is tudod. – Friedrich hangja egészen más tónusú volt,

mint amikor Jennsenhez szólt. Ez a hang meleg, lágy, tiszteletteljes volt.
– Akkor engedd be!
– De Althea, neked nem szabad...
– Engedd be, Friedrich! – Althea hangja korholó volt, anélkül, hogy kemény lett volna.
Jennsen érezte szétáradni bensőjében a megkönnyebbülést. Az érvek, amelyeket előkészített magában, hogy amikor újra kopog, meggyőzhesse vele az idős férfit, elillantak. Az ajtó újra kinyílt, ezúttal sokkal vontatottabban.
Friedrich pillantott ki rajta, nem a megdorgált vagy vitában legyőzött ember arckifejezésével, hanem az olyan emberével, aki felkészült rá, hogy méltósággal nézzen szembe a sorssal.
– Kérlek, gyere be, Jennsen – mondta halk, a korábbinál jóval szívélyesebb hangon.
– Köszönöm – felelte a lány ugyanolyan halkan, zavartan és kissé meglepődve rajta, hogy a férfi a nevén szólítja.
Követte Friedrichet a házba, közben jól megnézett magának mindent. Bár a mocsárban meleg volt, a kandallóban apró tűz égett, ami kellemes illatot és otthonos, száraz melegséget árasztott magából. Ennek a tűznek inkább ez volt a lényege: inkább a szárazság mint a hő. A bútorzat egyszerű volt, de gondos kéz munkája és faragványok díszítették. A nagyszobának csak két ablaka volt, a két szemközti oldalfalon. A hátsó falon további szobák nyíltak, az egyikben egy kis ablak előtt álló munkapad látszott, rajta gondosan rendbe rakott szerszámokkal.
Jennsen nem emlékezett a házra, ha egyáltalán ez volt az a hely, ahol gyerekkorában járt. Az Altheánál tett látogatás emléke sokkal inkább barátságos arcokról megmaradt benyomás emléke volt, mint egy valós helyé. A falakat díszítő, szemet gyönyörködtető holmik azonban halványan ismerősnek tűntek. Gyerekként nyilván észre kellett vennie ezeket a látványosságokat. Halakat, madarakat, négylábú állatokat ábrázoló faragványokat lehetett látni mindenfelé vagy magukban, a falra akasztva vagy csoportokban, apró polcokra pakolva. Egy kis gyerek számára ez nyilván nagyon lenyűgöző látvány lehetett.
A faragványok egy részét befestették, a többinél megmaradt a fa eredeti színe, de a tollak, pikkelyek, az állatok szőre olyan finom részletességgel volt kifaragva, hogy úgy néztek ki, mintha valódi állatok váltak volna fává valami varázslat útján. Más faragványok sokkal stilizáltabbak voltak és arannyal vonták be őket. Az egyik falon egy tükör függött, amit egy sugaras csillag díszített. A középpontból kiinduló sugarak váltakozva ezüst és arany bevonatot kaptak.
A kandalló közelében egy jókora vörös-arany ülőpárna hevert a földön. A párna mellett egy tábla vonzotta magára Jennsen tekintetét, amelyre egy aranyozott Kegyelem jelet festettek. A jel ugyanolyan volt, mint amit Jennsen is gyakran rajzolt, de erről első látásra kitűnt, hogy valódi. A tábla mellett egy rakáson apró kövek hevertek.
Egy magas hátú, faragott karfájú, míves székben apró, törékeny asszony ült, nagy sötét szemeit élesen kiemelte a szürkével még alig színezett sűrű, aranysárga hajkorona kontrasztja. A lehulló haj arany keretbe foglalta az arcát, és tömött fürtökben omlott a vállára. Csuklóit a faragott karfákon nyugtatta, hosszú, karcsú ujjai a karfa végét díszítő spirálvonalat simogatták.
– Én vagyok Althea. – Az asszony hangja lágy volt, de határozottság és erély csengett benne. Nem állt fel a látogatót üdvözölni.
Jennsen térdet hajtott.
– Bocsáss meg, asszonyom, hogy ilyen hívatlanul és váratlanul rád török!
– Talán hívatlanul, de semmiképp sem váratlanul, Jennsen.
– Tudod a nevemet? – Jennsen csak azután vette észre, miután kimondta, milyen ostobán is hangzott a kérdés. Ez az asszony varázsló volt. Nem lehetett tudni, miféle képességekkel és hatalommal rendelkezhet.
Althea elmosolyodott, és ez a mosoly nagyon vonzóvá tette.
– Emlékszem rád. Az ember nem egykönnyen felejti el, ha hozzád hasonlóval találkozik.
Jennsen nem igazán értette, mit akar mondani ezzel Althea, de minden esetre megköszönte.
Althea mosolya még szélesebbé vált, szeme körül apró ráncokba gyűrődött a bőr.
– Istenem, pont olyan vagy, mint az anyád. Ha a hajad nem lenne vörös, azt hihetném, visszarepültem az időben oda, amikor utoljára láttam őt, amikor pont olyan idős volt, mint te most.
– Maga elé emelte a kezét, vagy nyolcvan centire a földtől. – Te meg csak ekkora voltál még akkor.
Jennsen úgy érezte, az arca olyan vörössé válik, akár a haja. Az anyja nem csak okos és kedves volt, de gyönyörű is. Nem tudta elhinni, hogy őt bárki is egy olyan szépséges asszonyhoz hasonlíthatja, vagy hogy valaha is képes lesz olyanná emberré válni, mint az anyja volt.
– Na, és ő hogy van?
Jennsen nagyot nyelt.
– Anyám... anyám elment. – Kínjában a padlóra sütötte le a tekintetét. – Meggyilkolták.
– Annyira sajnálom! – szólalt meg mögötte Friedrich. Részvéte jeléül a lány vállára tette a kezét. – Igazán! Egy kissé ismertem őt, még a palotából. Jó asszony volt.
– Hogy történt? – kérdezett rá Althea.
– Végül megtaláltak minket.
– Megtaláltak? – Althea összeráncolta a szemöldökét. – Kik?
– Hát a d'harai katonák. A Rahl Nagyúr emberei. – Jennsen széttárta a köpenye szárnyát, elővillantva az övébe tűzött kés markolatát, hogy mindketten jól lássák. – Ezt az egyiküknél találtam.
Althea szemügyre vette a kést, aztán tekintete visszatért Jennsen arcára.
– Sajnálom, kedvesem!
Jennsen rábólintott.
– De téged is figyelmeztetnem kell. Elmentem a nővéredhez, Latheához...
– Láttad őt, mielőtt meghalt?
Jennsen meglepetten nézett a varázslónőre.
– Igen, találkoztunk.
Althea szomorú mosollyal rázta meg a fejét.
– Szegény Lathea. És hogy volt? Úgy értem, jó élete volt?
– Nem tudom. Szép házban élt, de csak rövid időre találkoztunk. Az volt a benyomásom, hogy egyedül élt. Segítségért fordultam hozzá. Eszembe jutott, hogy anyám említette egy varázslónő nevét, aki segített rajtunk, de azt hiszem, rosszul emlékeztem a névre. Végül is összekevertem a tiédet a nővéredével. Ő nem is akart szóba állni velem. Azt mondta, ő nem tehet semmit, te voltál az, aki segített nekünk annak idején. Ezért jöttem most ide.
– Hogy jutottál be? – kérdezte Friedrich, és a ház előtt induló ösvény felé intett a kezével. – Gondolom, letévedtél az útról.
– Nem arról jöttem, hanem hátulról.
Erre még Althea homlokán is összefutottak a ráncok.
– Arrafelé nincs út.
– Hát, út az nem volt, ha szigorúan vesszük, de átvergődtem rajta.
– Arról senki sem tud bejutni – makacskodott Althea. – Vannak dolgok arrafelé, amik őrzik a mocsarat.
– Tudom. Összefutottam egy nagy kígyóval...
– Láttad a kígyót? – hitetlenkedett Friedrich.
Jennsen bólintott.
– Véletlenül ráléptem. Azt hittem róla, hogy egy gyökér. Kicsit összezördültünk, és egy kicsit úsznom is kellett.
Mindketten úgy néztek rá, hogy Jennsen kezdett ideges lenni tőle.
– Jó, jó – vágott közbe Althea, szemmel láthatóan nem sokat törődve a kígyó-üggyel, mintha efféle jelentéktelen apróságok egyáltalán nem is érdekelnék – de nyilván látnod kellett egyéb dolgokat is.
Jennsen előbb Friedrich tágra nyílt szemeibe, aztán Althea összeráncolt homlokára pillantott.
– Semmi egyebet nem láttam, csak a kígyót.
– A kígyó az csak egy kígyó – intézte el végleg a félelmetes bestia dolgát Althea egy türelmetlen kézlegyintéssel. – Vannak odakint más veszélyes dolgok is. Olyanok, amelyek senkit nem eresztenek keresztül. Senkit, érted? Hogy a Teremtés nevére jutottál át mégis rajtuk?
– Miféle dolgok?
– Mágikus dolgok – felelte Althea zord hangsúllyal.
– Ne haragudjatok, de csak azt tudom mondani, hogy átjöttem és a kígyón kívül semmi mást nem láttam. – Tekintetét a mennyezetre fordítva újra végiggondolta az útját. – Ámbár láttam valamiféle dolgokat a vízben: sötét valamiket a víz alatt.
– Halakat – gúnyolódott Friedrich.
– Meg a bozótban is. A bozót közt is láttam valamiket. Illetve, hát egészen pontosan nem láttam őket, de láttam mozogni a bozótot, és tudtam, hogy rejtőzködik valami benne. Igaz, elő semmi sem jött belőle.
– Azok a dolgok – jelentette ki Althea – nem rejtőznek a bozótba. Nem félnek semmitől. Nem bújnak el semmi elől. Eléd állnak és széttépnek.
– Fogalmam sincs, miért nem tették meg – felelte Jennsen. Tekintete az ablakon át a lecsüngő indafüggöny alól kilátszó sáros, pangó víztükörre tévedt, és némi aggodalom fogta el a visszaútjával kapcsolatban. Sebastian élete forgott kockán, ezért bosszantotta a varázslónő értelmetlen makacskodása azon, hogy mi van a mocsárban. Végtére is, ő keresztüljutott, tehát a dolog nem annyira lehetetlen, mint amennyire ezek ketten itt szeretnék elhitetni vele. – Különben is, miért éltek idekint? Mármint úgy értem, hogy ha te olyan bölcs vagy, meg minden, akkor miért idekint laktok a mocsárban, a kígyók közt?
Althea felvonta a szemöldökét.
– Én szívesebben élek kéz és láb nélküli kígyók között. Jennsen nagyot sóhajtott, és újra kezdte.
– Althea, azért jöttem ide, mert égető szükségem van a segítségedre.
Althea megrázta a fejét, mintha hallani sem akarna az egészről.
– Én nem segíthetek rajtad.
Jennsent szinte letaglózta, hogy ilyen egyszerűen, minden ceremónia nélkül visszautasították.
– De muszáj!
– Tényleg nem.
– Kérlek! Egyszer már segítettél rajtunk! Most megint szükségem van a segítségedre. A Rahl Nagyúr egyre közelebb jut hozzám. Nem is egyszer épp csak a puszta életemet tudtam elmenekíteni. Már minden ötletemből kifogytam és fogalmam sincs, mit csináljak. Még csak azt sem tudom, miért akart egyáltalán megöletni engem az apám.
– Mert nem örökölted a Tehetséget.
– Na tessék. Épp most mondtad ki az okát, miért nincs semmi értelme az egésznek. Nem örököltem a Tehetséget. Hát akkor miféle veszélyt jelenthetnék rá? Ha ő egy nagyhatalmú varázsló, mit tudnék én ártani neki? Miért lennék én veszélyes? Miért akarna olyan makacsul elpusztítani engem?
– A Rahl Nagyúr minden gyermekét elpusztítja, akiről tudomást szerez, ha nem hordozzák magukban a Tehetséget.
– De hát miért? Az, hogy megteszi, az eredmény, nem az ok. Kell, legyen valami oka is. Ha legalább az okot tudnám, talán ki tudnék eszelni valamit ellene.
Althea ismét a fejét rázta.
– Nem tudom. A Rahl Nagyúr nem szokta velem megtárgyalni a dolgait.
– Miután a nővéreddel beszéltem, és ő nem akart segíteni nekem, visszamentem, hogy ugyanezt megkérdezzem tőle, de addigra már megölték. Ugyanazok az emberek, akik engem is üldöztek. Nyilván attól féltek, hogy elmondhat nekem valamit, ezért meggyilkolták. – Jennsen hátrasimította a haját. – Igazán sajnálom a nővéredet, de hát nem érted? Te is veszélyben vagy, amiatt, amit tudsz.
– El nem tudom képzelni, miért bánthatták Latheát. – Althea a semmibe meredve hangosan gondolkodott. – Amit mondasz, hogy esetleg tudhatott valamit, annak semmi értelme. Ő soha nem volt benne ebben az egészben. Ő még nálam is kevesebbet tudott róla. Fogalma sem volt róla, miért akart volna téged Darken Rahl eltörölni erről a világról. Semmit sem tudott volna mondani neked.
– Nos, még ha ő úgy is gondolta esetleg, hogy mi, akik a Tehetség nélkül születtünk, alacsonyabb rendűek és értéktelenek vagyunk, fogalmazzunk úgy, ha ki is akarta irtani a korcs utódait, akkor sem értem, hogy a fia, a féltestvérem miért akar ugyanolyan makacsul elpusztítani engem. Nem tudtam volna ártani az apámnak, nem tudok a fiának sem, mégis, Richard is quadokat küld ki az elfogásomra.
Althea kétkedő arcot vágott.
– Biztos vagy benne, hogy azok a Rahl Nagyúr emberei? A kövek nem mutatták, hogy...
– Betörtek a házunkba. Megölték anyámat. Láttam őket. Harcoltam velük. D'harai katonák voltak. – Jennsen előhúzta kését az övén függő tokból. És feltartotta a markolatát, hogy Althea jól láthassa. – Ezt az egyikük viselte.
Althea alaposan szemügyre vette a fegyvert, olyan tekintettel, mint ahogy az ember valami halálos eszközt szemlél meg, de egy szót sem szólt.
– Miért ölette meg a Rahl Nagyúr az anyámat? Miért akar a Rahl Ház holtan látni engem?
– Nem ismerem a választ. – Althea felemelte mindkét kezét, majd visszaejtette őket az ölébe. – Sajnálom, de ez az igazság.
Jennsen térdre hullott a varázslónő előtt.
– Könyörgök, Althea, még ha nem is tudod, hogy miért, akkor is segítened kell nekem! A nővéred megtagadta, azt mondta, csak te tudsz segíteni. Azt mondta, csak te vagy képes meglátni a szakadásokat a Világ szövedékében. Nem tudom, mit jelenthet ez, de azt tudom, hogy köze van a mágiához meg mindahhoz, ami velem történik. Kérlek, segíts!
A varázslónő zavartnak tűnt.
– És mégis, mit vársz tőlem?
– Rejts el! Mint kicsi koromban. Varázsolj el, hogy ne tudják rólam, ki vagyok, vagy, hogy hol találhatnának meg. Csak azt akarom, hogy hagyjanak békén. Olyan varázslat kell, ami elrejt a Rahl Nagyúr elől. De nem csak engem. Egy barátomon is segíteni kell. Rejtsd el a személyazonosságomat egy varázslattal, hogy be tudjak jutni a Népek Palotájába, és kihozhassam őt onnan.
– Kihozhasd onnan? Ezt meg hogy érted? Ki ez a barátod?
– Sebastiannak hívják. Ő mentett meg, amikor azok a katonák megtámadtak minket és megölték az anyámat. Megmentette az életemet, aztán elhozott engem a Palotába, hogy veled találkozhassak. A nővéred azt mondta, kérdezzük meg a Palotában, hogy hol találhatunk meg téged. Együtt utaztunk, segített, hogy idáig jussak, hogy megtaláljalak, hogy megkaphassam tőled a segítséget, amire szükségem van. Felmentünk a palotába megkeresni Friedrichet, hogy megmondja, hol laktok, és amíg odabent voltunk, az őrök elfogták Sebastiant.
Hát nem érted? Segített nekem, és ezért került fogságba. Biztos, hogy megkínozzák. Nekem segített: az én hibám, hogy bajba került. Kérlek, Althea! Segítségre van szükségem, hogy kihozhassam őt onnan. Bocsáss rám varázslatot, hogy visszamehessek és kimenekíthessem őt!
Althea hitetlenkedve meredt a lányra.
– Miből gondolod, hogy egy varázslattal mindezt el lehet érni?
– Nem tudom. Semmit nem tudok arról, hogyan működik a mágia. Csak azt tudom, hogy segítened kell: kell egy varázslat, ami elrejti, hogy ki vagyok.
Althea megrázta a fejét: mintha egy holdkórossal vitatkozna.
– Jennsen, a mágia nem úgy működik, ahogy te elképzeled. Azt hiszed, csak varázsolok valami álcahálót rád, aztán besétálsz a Palotába, és az őrök mind a varázslat hatása alá kerülnek, és kinyitogatják előtted az ajtókat?
– Hát nem is tudom...
– Persze, hogy nem tudod. Ezért próbálom elmagyarázni neked, hogy ez így nem megy. A mágia nem valami kulcs, ami megnyitja neked az összes ajtót. A mágia nem olyasmi, ami csak úgy, hipp-hopp, automatikusan megoldja a problémákat. A mágia csak bonyolítja a dolgokat. Ha egy medve betör a sátradba, nem csalogatsz be még egy másikat. A két medve semmivel sem jobb, mint az egy.
– De segítenem kell Sebastianon! Nekem pedig szükségem van a mágia segítségére, hogy segíthessek rajta.
– Ha bemennél a Palotába, ahogy elképzeled, és ott elszórnál valami – Althea bizonytalanul intett a kezével, mint aki a megfelelő szót keresi – valami varázsport, vagy mit tudom én, hogy kinyithasd a börtönajtókat, és kihozhasd a barátodat, mit gondolsz, mi történne? Ti ketten vidáman kisétálnátok, és boldogan élnétek, míg meg nem haltok?
– Hát... igazából nem is tudom...
Althea félkönyékre támaszkodva előredőlt.
– Nem gondolod, hogy azok, akik a Palota rendjéért felelősek, tudni szeretnék majd, hogy történhetett meg ez az egész, hogy megelőzzék a hasonló eseteket? Nem gondolod, hogy egy jó pár teljesen ártatlan ember, akiknek az a dolguk, hogy az ajtókat őrizzék, komoly bajba kerülhetne miatta, hogy hagytak egy foglyot csak úgy kisétálni? Nem gondolod, hogy a Palota őrsége szeretné visszaszerezni a foglyát? Nem gondolod, hogy a barátodat ezentúl még sokkal veszélyesebb ellenfélnek tekintenék, mint eddig, épp azért, mert ilyen komoly eszközöket vetettek be a kiszabadítására? Nem gondolod, hogy ártatlan emberek kerülhetnének bajba a különleges intézkedések miatt, amit egy ilyen szökött fogoly kézre kerítésére bevetnének? Nem gondolod, hogy egész hadsereget küldenének ki utána, mágiahasználókkal megerősítve, akik az egész környéket átkutatnák, mielőtt még messzire eljutnátok? Azt sem feltételezed – tette hozzá végül a varázslónő a lehető legkomolyabb hangon –, hogy egy olyan hatalmas varázsló, mint a Rahl Nagyúr esetleg tart készenlétben valami igencsak kellemetlen végső meglepetést a tarsolyában azok számára, akik elég arcátlanok ahhoz, hogy valami nyomorult kis öreg varázslónő mágiájával próbálnak fellépni ellene, ráadásul a saját palotájában?
Jennsen szembenézett Althea mereven rászegezett pillantásával.
– Ezek eddig eszembe sem jutottak.
– Most olyat mondtál, amit eddig is tudtam.
– De akkor... hogy mentsem ki onnan Sebastiant? Hogy segíthetek rajta?
– Úgy gondolom, neked kell kitalálnod valamit, amivel kijuttathatod – már ha egyáltalán ki lehet hozni onnan – de olyasvalamit, ami mindazt figyelembe veszi, amit eddig elmondtam. Ha áttöröd a börtön falát, hogy ott hozd vissza a szabad életbe, azzal csak a kutyákat szabadítod rá, nem igaz? Az csak ugyanúgy bajba keverne, mintha mágiát használnál. Ki kell találnod valamit, amivel meg tudod győzni az őreit, hogy önként adják ki őt neked. Akkor biztos nem indulnak az üldözésetekre, hogy visszavigyék.
Ez meggyőzően hangzott Jennsen számára.
– Hogy lehetne ezt véghezvinni?
A varázslónő megrántotta a vállát.
– Ha egyáltalán meg lehet csinálni, fogadok, hogy neked sikerül. Végtére is ügyes, okos lánnyá cseperedtél, megmenekültél a quadok elől, megtaláltál engem, átjutottál a mocsáron, nem igaz? Rengeteg mindent elértél. Csak komolyan neki kell fognod megtervezni. Az ember nem úgy kezd neki az ilyesminek, hogy tör egy botot, és belepiszkál vele a darázsfészekbe.
– De nem tudom, hogy lennék képes ilyesmire a mágia segítsége nélkül. Én csak egy senki vagyok.
– Egy senki – gúnyolódott Althea, és hátradőlt. Olyan volt most, mint egy tanár, aki elveszti a türelmét, mert a tanítványa olyan nehezen akarja megérteni a leckét. – Te valaki vagy: Jennsen, egy okos lány. Nem kellene letérdelned előttem a tudatlanságodat hangoztatva, arról panaszkodnod, mit nem tudsz megcsinálni, és azt várni, más oldja meg helyetted a problémádat. Ha egész életedben rabszolga akarsz maradni, akkor rajta, folytasd, könyörögj csak másoknak, hogy ők cselekedjenek helyetted. Meg is teszik majd, de rá fogsz jönni, hogy az ár, amit meg kell fizetned, a választás joga, a szabadságod, végső soron az egész életed. Megteszik helyetted, de az eredménye az lesz, hogy örökre le leszel kötelezve nekik, az egyéniségedet adod el nekik nyomorúságos árért. Akkor, és csak akkor leszel majd senki, egy rabszolga, azért, mert te magad teszed azzá magad.
– De talán ez a helyzet más...
– A nap keleten kel fel. Nincs különleges kivétel alóla, csak azért, mert te úgy szeretnéd. Tudom, mit beszélek, és én mondom neked, a te problémádra nem a mágia a megoldás. Mit gondolsz, ha rád olvasnék egy varázslatot, amitől nem tudhatnák, hogy te a Rahl Nagyúr lánya vagy, akkor a saját lábukban esnének hasra igyekezetükben, hogy kinyissák előtted a börtön ajtaját? A barátod celláját senkinek nem nyitják ki, hacsak nem lesznek meggyőződve róla, hogy ki kell nyitniuk. Az sem számítana, ha itt helyben hatlábú nyúllá változtatnálak. Nem nyitnák meg az ajtókat, amiket te szeretnél megnyittatni akkor sem, ha mágiával hatlábú nyúllá varázsolnálak.
– De a mágia...
– A mágia eszköz, nem megoldás.
Jennsen erőt vett magán, pedig legszívesebben vállon ragadta volna a törékeny öregasszonyt, hogy addig rázza, amíg bele nem egyezik, hogy segít. De nem akarta elveszíteni az egyetlen esélyét a segítségre mint ahogy Latheánál történt.
– Hogy érted azt, hogy a mágia nem megoldás? A mágia hatalom.
– Van egy késed. Meg is mutattad nekem.
– Úgy van.
– És amikor megéhezel, orra alá dugod valakinek a késedet, és hadonászva a kenyerét fogod követelni? Nem. Ráveszed, hogy adjon neked kenyeret, azzal, hogy fizetsz érte.
– Szóval szerinted meg tudom vesztegetni az őröket?
Újabb türelmetlen sóhaj.
– Nem. Amennyire én tudom, nem lehet őket megvesztegetni: hagyományos értelemben legalábbis nem. Ugyanakkor némi hasonlóság van a dologban. Ha Friedrich kenyeret akar, nem úgy használja hozzá a kését, hogy a segítségével elveszi azoktól, akiknek van: legalábbis nem olyan közvetlen módon, ahogy te szeretnéd felhasználni a mágiát. Eszközként használja a kését, szobrokat farag vele, aztán bearanyozza őket. Eladja, amit a késével elkészített, aztán a pénzért, amit kapott érte, megveszi magának a kenyeret. Érted már? Ha a kését – az eszközt – közvetlenül használná a problémája megoldására, hogy kenyeret szerezzen, azzal végeredményben több bajt okozna magának, mint amennyi haszna lenne belőle. Tolvajjá válna és üldözötté. Ezért inkább a fejét használja, eszközként alkalmazza a kését, alkot vele, amihez az eszét is igénybe veszi, ezzel megoldja a problémát, hogyan jusson kenyérhez a kése segítségével.
– Azt mondod ezzel, hogy közvetett úton kell felhasználnom a mágiát? Eszközként kell használnom valahogyan, hogy segítsen?
Althea mélyet sóhajtott.
– Nem, gyermek. Felejtsd el a mágiát. A fejedet kell használnod. A mágia csak bajt hozna rád. Támaszkodj az eszedre!
– Azt tettem – felelte Jennsen. – Nem volt könnyű, de azt tettem. Így jutottam el hozzád, hogy a segítségedet kérjem. Nekem most egy varázslat kell, hogy elrejtsen. Így aztán a mágia csak egy eszköz lesz, ahogy te is sugalltad.
Althea a kandallóra meredt, a táncoló lángokba.
– Így nem tudok segíteni rajtad.
– Azt hiszem, nem érted. Nagyhatalmú emberek üldöznek. Egy varázslat kell, ami elrejti, hogy ki vagyok. Úgy, ahogy kicsi koromban is tetted, amikor a Palotában éltem az anyámmal.
Az öreg varázslónő továbbra is a lángokba bámult.
– Nem tudom megtenni. Nincs elég erőm hozzá.
– De meg tudod. Egyszer már sikerült. – Jennsen keserű könnyeiben egész eddigi élete csalódásai, félelmei, veszteségei és értelmetlensége törtek felszínre. – Nem azért jöttem el idáig, nem azért szenvedtem végig az összes nehézséget, nem azért küzdöttem le az összes akadályt, hogy most nemet mondj nekem. Lathea is nemet mondott, azt mondta, csak te látod a szakadásokat a Világ szövedékében, ezért csak te segíthetsz rajtam. Kell a segítséged, a varázslatod, amivel elrejtesz! Kérlek, Althea, az életemért könyörgök neked!
Althea nem nézett a lány szemébe.
– Nem tudok olyan varázslatot idézni rád, amit kérsz tőlem.
Jennsen lenyelte a könnyeit.
– Nagyon kérlek, Althea! Csak azt akarom, hogy hagyjanak békén. Neked megvan hozzá a hatalmad.
– Nem vagyok képes olyasmire, amit te magadban elképzeltél rólam. Az egyetlen módon, ahogy tudtam, már segítettem rajtad.
– Hogy ülhetsz itt olyan szenvtelenül, tudva, hogy mások szenvednek és meghalnak, és mégsem akarsz segíteni rajtuk? Hogy lehetsz ilyen önző, Althea? Hogy tagadhatod meg a segítségedet azoktól, akiknek szüksége van rá?
Friedrich megmarkolta Jennsen karját, és talpra állította.
– Sajnálom, de már megkérdezted, amit akartál. Hallottad Althea válaszát is. Ha elég okos vagy, felhasználod, amit itt hallottál arra, hogy segíts magadon. Most pedig ideje, hogy távozz innen.
Jennsen elrántotta a karját.
– Nem akarok semmi többet, csak egy varázslatot, ami segít rajtam! Hogy lehet ez az asszony ilyen önző?
Friedrich szemeiben harag villant, bár a hangja semleges maradt.
– Nincs jogod így beszélni velünk. Te nem tudsz semmit rólunk, semmit arról, milyen áldozatokat kellett Altheának hoznia. Ideje, hogy...
– Friedrich! – szólt közbe Althea lágy hangon. – Nem főznél nekünk egy teát?
– Althea, semmi szükség rá, hogy bármit is megmagyarázz! Főképpen nem neki.
Althea rámosolygott a férjére.
– Minden rendben.
– Mit kellene megmagyaráznia? – kérdezte Jennsen.
– Lehet, hogy keménynek találod, ahogy a férjem beszélt veled, de ez csak azért van, mert nem akarja, hogy nagy terhet rakjak rád. Jól tudja, hogy vannak, akik boldogtalanul távoznak innen a tudás miatt, amit itt megkapnak. – Sötét szemeit a férje arcára függesztette. – Szóval, kapunk egy teát?
Friedrich szenvedő arckifejezéssel, vontatottan bólintott.
– Miről beszélsz? – kérdezte Jennsen. – Miféle tudásról? Mit nem mondtál el nekem?
Mialatt Friedrich a tálalóhoz lépett, ahonnan csészéket és teáskannát szedett elő majd a csészéket lerakta az asztalra, Althea intett Jennsennek, hogy üljön mellé, a földre tett párnára.

2. FEJEZET

Jennsen kényelmesen elhelyezkedett a varázslónő lába előtt a vörös-arany ülőpárnán.
– Sok-sok évvel ezelőtt – kezdte Althea kezeit összekulcsolva fekete-fehér nyomott mintás ruhája ölében – régebben, mintsem el tudnád hinni, a nővéremmel az Óvilagba mentünk, a déli Nagy Határon túlra.
Jennsen úgy döntött, hogy egyelőre jobb, ha csak hallgat, és megjegyez mindent, amit csak lehet, mintsem, hogy előhozakodjon azzal, amit ő is tud, hogy az új Rahl Nagyúr, hódító szándékkal lerombolta a déli Nagy Határt, hogy lerohanhassa az Óvilágot meg, hogy Sebastian az Óvilágból jött, hogy császárának, az Igazságos Jagangnak segítsen valami módot találni, amivel megállíthatja a megszálló d'haraiakat. Úgy gondolta, ha képes lesz egy kicsit jobban megérteni a helyzetet, talán ki tud ötölni valamit, amivel rábírhatja Altheát, hogy segítsen rajta.
– Az Óvilágba mentünk, egy helyre, amit a Próféták Palotájának hívtak – folytatta Althea. Jennsen erről is hallott már Sebastiantól. – Nekem tehetségem van a prófécia nagyon kezdetleges formáihoz. Erről akartam mindent megtanulni, amit lehet, a nővérem pedig a gyógyításról meg hasonlókról. Na, és a hozzád hasonlókról is szerettem volna megtudni mindent.
– Hozzám hasonlókról? – hökkent meg Jennsen. – Ez mit jelent?
– Darken Rahl ősei sem voltak különbek őnála. Ők is mind elpusztították a Tehetség nélkül született gyermekeiket, ha tudomást szereztek róluk. Lathea és én nagyon fiatalok voltunk, teli segítő szándékkal a rászorulók iránt meg azok iránt is, akikről úgy gondoltuk, hogy igazságtalanul üldözik őket. Arra akartuk használni a Tehetségünket, hogy jobbá tegyük a világot. Bár mindketten más-mást akartunk tanulni, a szándékunk közös volt.
Jennsen azt gondolta, ez elég pontosan kifejezi az ő pillanatnyi helyzetét, és hogy ő pont ilyesfajta segítségért könyörgött, de azt is jól tudta, hogy ez nem az a pillanat, amikor ezt kimondhatja. Ehelyett azt kérdezte:
– Miért kellett egészen a Próféták Palotájáig elutaznotok, hogy mindezt megtanulhassátok?
– Az ottani varázslónők arról voltak híresek, hogy sok mindenben ők a legjobb szakértők a varázslók és a mágia dolgaiban, főképpen pedig a mi világunk és a túlonnani világok dolgaiban.
– Túlonnani világok? – Jennsen a közelükben heverő tábla Kegyelmének a külső körére mutatott. – Úgy érted, a holtak világa?
Althea hátradőlt, úgy válaszolt.
– Végül is igen, de nem egészen pontosan. Ismered a Kegyelem jelentését? – Megvárta, míg Jennsen rábólint, aztán folytatta. – A Próféták Palotájának varázslónői sok mindent tudnak a Tehetség különböző megnyilvánulásainak kölcsönhatásáról, a világok közötti Fátyolról és a világok bonyolult összefüggéseiről, arról hogyan kapcsolódnak egymáshoz a dolgok. A Fény Nővéreinek hívják őket.
Jennsenbe villámcsapásként hasított a felismerés: Sebastian ezekről a varázslónőkről, a Fény Nővéreiről említette neki, hogy most Jagang Császárral tartanak. Éppen azt javasolta Jennsennek, hogy elviszi őt hozzájuk. Azt mondta, lehet, hogy a Nővérek tudnak segíteni rajta. A nevüket ezek szerint a Teremtő Fényével valamilyen összefüggésben kapták, különös tekintettel a mágia sugaraira a Kegyelem jelének közepén.
Aztán újabb felismerés villant az agyába.
– Van ennek valami köze ahhoz, amit Lathea mondott? Hogy te képes vagy meglátni a... réseket a Világ szövedékében, ahogy ő nevezte?
Althea olyan elégedettséggel mosolyodott el, mint a tanár, amikor látja, hogy a tanítványa az igazság felismerésével kacérkodik.
– Ez a dolog magva. Tudod, a Rahl Nagyúr mágia nélküli ivadékai – valamennyi Rahl Nagyúré, évezredek óta – mindenki mástól különböznek a világon. Ti vagytok a rések a Világ szövedékében számunkra, varázstudók számára.
– Mit jelent pontosan az, hogy rések a Világ szövedékében?
– Vakok vagyunk az irányotokban.
– Vakok? De hát te látsz engem! Lathea is látott engem. Én ezt nem értem.
– Nem a szemünkkel értem. A Tehetségünkkel. – Althea a tűzön vas teáskannát melengető Friedrich felé intett egy széles karmozdulattal, aztán az ablak irányába folytatta a nagy ívű mozdulatot. – Körülöttünk mindenütt teli a világ élőlényekkel. Te a szemeddel látod őket: Friedrichet, a fákat, meg minden egyebet. – Feltartott ujjával adott hangsúlyt a további mondanivalójának. – De én a Tehetségemen keresztül is látom őket. Amíg mi, mágiahasználók a szemünkkel képesek vagyunk meglátni téged, a Tehetségen át nem. Darken Rahl sem láthatott jobban téged, mint én. Az új Rahl Nagyúr sem. A mágiahasználók számára te rés vagy a Világ szövedékén.
– De... de... – dadogta Jennsen zavarodottan – de hát ennek semmi értelme. A Rahl Nagyúr vadászik rám. Katonákat küldött utánam. Egy darab papírra fel volt írva náluk a nevem.
– Vadászhat rád, de csak a szó hagyományos értelmében. Mágiával nem tud rád találni. A Tehetsége vak rád nézve. Kémeket, fenyegetést, megvesztegetést kell alkalmaznia, hogy a nyomodra bukkanhasson. A ravaszságát és az eszét kell használnia hozzá. Ha nem így lenne, elég lenne rád küldenie egy mágikus szörnyeteget, amelyik letépi a húst a csontjaidról és el van intézve. Nem kellene katonákat küldenie utánad egy darab papírral, amire a neved van felírva.
– Azt mondod, hogy én tulajdonképpen máris láthatatlan vagyok a Rahl Nagyúr számára?
– Nem. Nem egészen. Én ismerlek téged. Emlékeztem a vörös hajadra. Felismertelek, mert ismertem az anyádat is, és te rá hasonlítasz. Ezeken a módokon ismerlek téged: ahogy bárki más is ismerheti a másikat. Ha Darken Rahl élne, ő is felismerne a hasonlóságról, ha még egyáltalán eszébe jutna az anyád. Mások, akik jól ismerték őt, esetleg megláthatnák benned az anyádé mellett az ő vonásait is, ahogy én is. Felismerne téged azok alapján, ahogy bármelyik mágia nélküli ember ismeri fel a többi embert. Persze, ha ő, netán egy másik varázstudó rád pillantana, azonnal rájönne, hogy te a Rahl Nagyúr Tehetség nélkül született gyermeke vagy. Rájönnének, mert a szemükkel látnának téged, a mágiájukkal viszont nem. A Tehetség segítségével nem tudnának rád találni. Arra képtelenek lennének. A Tehetség használói számára te sok szempontból olyan vagy, mint bárki más, kivéve, hogy rés vagy a Világ szövedékén.
Jennsen elmélyedt a gondolataiban. Erre csak akkor jött rá, amikor Althea ujjhegyeit összeütögetve türelmes várakozó arcot vágott a lány arckifejezésére válaszul.
– Amikor a Próféták Palotájában voltam – folytatta végre Althea –, megismertem ott egy asszonyt mágusasszony volt ő is, mint én. Adie volt a neve. Egymaga utazott az Óvilágba egy nagyon távoli vidékről, hogy mindent megtanuljon, amit csak lehet. Ez az asszony vak volt.
– Vak? És képes volt vakon egyedül utazni?
Althea elmosolyodott az Adie-hoz kapcsolódó emlékei hatása alatt.
– Ó, igen. A Tehetségét használta, nem a szemeit. Minden varázslónőnek – azaz, minden mágiahasználónak – megvannak a maga egyedi képességei. Ráadásul egyesekben a Tehetség erősebb, mint ahogy akiknek nagyobb izmaik vannak, erősebbek mint te vagy én. Itt van például Friedrich. Ő izmosabb mindkettőnknél. A te hajad olyan, mint másoké, de a színe vörös. Másoknak szőke, fekete vagy barna a haja. A közös tulajdonságok mellett mindenkinek vannak egyedi vonásai.
Így van ez a Tehetséggel is. Nem csak különböző módon nyilvánul meg, de erősségében is eltérő. Egyesekben nagyon erős, másokban gyenge. Mindannyian különbözőek vagyunk. Más-más képességeink vannak, ahogy te is egyedi vagy a magad személyiségében.
– És mi is volt a te Adie barátnőddel?
– Á, igen, Adie szemei teljesen fehérek voltak. Vak volt, de megtanulta a trükkjét, hogyan lásson a Tehetsége révén. A Tehetség többet elmondott neki a körülötte lévő világról, mint nekem a szemeim. Adie képes volt jobban látni az embereket a Tehetséggel, mint én a két szememmel. Hasonlóan, mint a Tehetség nélküli vakoknál, akik a hallásukra kell, támaszkodjanak, és megtanulnak sokkal élesebben hallani, mint te vagy én. Adie így használta a Tehetségét. Azzal látott, hogy megérezte a Teremtő végtelenül apró szikráját, ami mindannyiunkban jelen van: az életet. Sőt, többet: magát a Teremtést.
A dolog lényege, hogy a Tehetséggel nézve te nem létezel. Nem létezel a számomra, a Rahl Nagyúr számára, Adie számára. Rés vagy a Világ szövedékén.
Jennsen először meg sem értette, hogy miért, de rettegés lett úrrá rajta. Aztán lassan elkezdett megvilágosodni benne ennek a rettegésnek az oka is. Érezte, hogy a szeme megtelik könnyel.
– A Teremtő nekem nem adott életet, mint a többi embernek? Én valami más módon jöttem létre? Valami... szörnyeteg lennék? Apám azért akart elpusztítani, mert a természet szörnyszülöttje vagyok?
– Dehogy, dehogy, gyermekem! – hajolt előre Althea, és nyugtatólag simogatta meg a lány haját. – Egyáltalán nem ezt akartam ezzel mondani.
Jennsen hősies erőfeszítéssel próbálta magában tartani ezt az újfajta félelmet. Könnyektől homályos szemmel látta a fölé hajló Althea aggódó arcát.
– Én még csak része sem vagyok a Teremtésnek! Ezért nem lát engem a Tehetség! A Rahl Nagyúr csak meg akarta szabadítani a világot a természet egy tévedésétől, valami gonosz dologtól.
– Jennsen, ne adj a számba olyasmit, amit én nem mondtam! Figyelj csak rám!
Jennsen a szemét törölgette.
– Figyelek.
– Csak azért, mert más vagy, mint a többiek, még nem vagy gonosz.
– Hát mi más lennék akkor, mint egy szörnyeteg, akit a Teremtés nem érintett meg?
– Kedvesem, te a Teremtés Oszlopa vagy.
– De te azt mondtad, hogy...
– Azt mondtam, hogy a Tehetség használói nem képesek látni téged általa. Nem azt mondtam, hogy nem is létezel, hogy nem vagy ugyanolyan része a Teremtésnek, mint mi mindnyájan!
– Akkor mért vagyok én egyike azoknak a... micsodáknak? Azoknak a réseknek a Világ szövetén?
Althea a fejét rázta.
– Nem tudom, leányom. De a tudásunk hiánya még nem bizonyítja, hogy amiről nem tudunk, az gonosz. A bagoly képes látni éjszaka. Gonosz leszel attól, hogy a bagoly lát téged, az emberek meg nem? Az egyik ember korlátai nem a másik ember gonoszságát igazolják. Csak egy dolgot bizonyítanak: a korlátok létezését.
– Vajon a Rahl Nagyúr minden gyermeke olyan, mint én?
Althea hosszan elgondolkodott, mielőtt válaszolt volna.
– Igen, de csak a teljesen Tehetség nélkül születettek. Akik a Tehetségnek legalább egy apró szikráját örökölték, azok nem. Ez a szikra lehet annyira apró és haszontalan is, hogy ezt az egy módszert kivéve más úton fel sem lehet ismerni a jelenlétét. Az ilyen utódok minden gyakorlati szempontból mágia nélkülieknek tekinthetők, kivéve, hogy az az apró szikra megkülönbözteti őket tőletek: a résektől a Világ szövetén. És persze sebezhetővé is teszi őket. Az ilyen utódokat fel lehet kutatni a mágia segítségével, és el lehet pusztítani őket.
– Lehetséges az, hogy a Rahl Nagyurak legtöbb utóda hordozza azt az apró szikrát, és az olyanok, mint én, a rések a világ szövetében, mi vagyunk sokkal kevesebben?
– Igen – ismerte be Althea alig hallhatóan.
Jennsen megérezte, mekkora feszültség bujkál ebben az egyszavas válaszban.
– Azt akarod sugallni nekem, hogy ez az egész több annál, mint hogy mi a Tehetség hordozói szemében egyszerűen rések vagyunk a Világ szövetén?
– Úgy van. Pontosan ezért mentem annak idején tanulni a Fény Nővéreihez. Szerettem volna jobban megismerni a Tehetség és az élet, a Teremtés közötti bonyolult viszonylatokat.
– Sikerült felfedezned valamit? Tudtak segíteni neked a Fény Nővérei?
– Sajnos, nem. – Althea elmerengett. – Nagyon kevesen értenének egyet velem, talán senki, de én arra a gyanúra jutottam, hogy valamennyi emberben a hozzád hasonlókat, a Rahl Ház valódi Tehetség nélkül születettjeit kivéve, jelen van a mágiának ez az észrevehetetlenül apró szikrája, ami bár minden más módon észrevehetetlen, mégis összekapcsolja őket a Tehetség használóival, és ezen keresztül a Teremtés szélesebb értelemben vett teljességével.
– Nem értem, mit jelent ez a számomra, vagy bárki más számára.
Althea lassan megcsóválta a fejét.
– Sokkal több van ebben, Jennsen, mint amennyit én is megértek. Azt gyanítom, valami sokkal lényegesebb, mint amit tudunk.
Jennsen el sem tudta képzelni, mi lehet az a sokkal lényegesebb.
– Hány olyan utóda létezik a Rahl Nagyúrnak, aki teljesen Tehetség nélkül született?
– Amennyire én tudom, kivételesen ritka eset, hogy egy Rahl Nagyúrnak egynél több utóda szülessen a Tehetséggel, mármint ahogy ezt általában értjük. A magjukból csak egy valódi örökös fogan. – Althea felemelt mutatóujjal dőlt előre. – De lehetséges, hogy a többiek, bár a hagyományos értelemben Tehetség nélkül születtek, mégis ott van bennük a mágia észrevehetetlenül kicsiny és terméketlen csírája, ami lehetővé teszi, hogy felfedezzék és elpusztítsák őket, még mielőtt mások, például olyanok, mint én, tudomást szerezhetnének róluk.
Nagyon is lehetséges, hogy a hozzád hasonló utódok azok, akik valójában nagyon kevesen vannak, talán olyan ritkák, mint az egy szem valódi örökösök. Talán ezért is tudtok olyan sokáig túlélni, hogy az olyanok, mint én, fel tudnak ismerni benneteket, és átértékelni a korábbi véleményünket, mi is az igazán ritka és mi a mindennapi. Ahogy mondtam, azt gyanítom, messze sokkal többről van itt szó, mint amit én tudok vagy képes lennék felfogni. De azok, akik olyanok, mint te, akikből még ez az észrevehetetlenül apró szikrája is teljesen hiányzik a Tehetségnek, ti mind...
– A Teremtés Oszlopai vagyunk – vágott közbe gunyorosan Jennsen.
Althea felkuncogott.
– Talán ez tényleg jobban hangzik.
– De a Tehetség hordozói számára mi rések vagyunk a Világ szövedékén.
Althea mosolya lehervadt.
– Úgy van. Ha Adie itt lenne, aki a szemével nem lát, csak a Tehetségével, és ideállnál elé, mindent látna ebben a szobában, de téged nem. Vak lenne a jelenlétedre. Adie számára te valóban egy rés lennél a Világ szövedékén.
Jennsen elgondolkodott.
– Akkor ez tulajdonképpen csak felfogás kérdése. Bizonyos emberekből egyszerűen hiányzik a képesség, hogy egyfajta szűk körű érzékelés útján felfogják a létezésemet.
Althea rábólintott.
– Úgy igaz. De mivel a Tehetség hordozói gyakran úgy használják a képességüket, hogy nincsenek is tudatában, mint ahogy te használod például a látásodat, rettentően zavaró dolog számukra, ha egy hozzád hasonlóval találkoznak.
– Zavaró? Miért?
– Mert az embert megzavarja, ha az érzékei nem működnek összhangban.
– De hát látnak engem a szemükkel, akkor meg hol a probléma?
– Nos, képzeld el például, hogy hallasz egy hangot, de nem látod, hogy honnan ered.
Jennsennek nem kellett túlságosan megerőltetnie a képzeletét. Nagyon is jól tudta, elég friss tapasztalatokból, milyen zavaró is lehet egy ilyen élmény.
– Vagy azt képzeld el – folytatta a varázslónő –, hogy látsz engem, de amikor kinyúlsz, hogy megérints, a kezed átsiklik rajtam, mintha itt sem lennék. Nem rémítene ez meg téged?
– Gondolom, igen – ismerte be Jennsen. – Van még más valami is, amiben mi különbözünk a többi embertől? Azon kívül, hogy rések vagyunk a Világ szövedékén a Tehetség használói számára?
– Nem tudom. Rendkívül ritka dolog, hogy az ember olyannal találkozhat közületek, aki életben maradt. Bár elvileg nem kizárt, hogy többen is vagytok, és egyszer hallottam beszélni róla, hogy él egy ilyen ember a Raug'Moss néven ismert gyógyítók között, bizonyosat csak rólad tudok.
Mikor Jennsen még nagyon kicsi volt, anyjával egyszer jártak a Raug'Moss gyógyítóknál.
– Tudod, hogy hívják azt az embert?
– A Drefan nevet emlegették, de csak súgva, különben sem tudom, hogy igaz-e egyáltalán. De, még ha igaz lenne is, rendkívül kicsi az esélye, hogy még mindig életben van. A Rahl Nagyúr végtére is a Rahl Nagyúr. Ő saját maga a törvény. Darken Rahl, mint elődei döntő többsége is, nyilván nagyon sok gyereket nemzett. Eltitkolni egy ilyen gyerekről, hogy ki az apja, nagyon veszélyes dolog. Kevesen kockáztatnák meg, tehát a féltestvéreid legtöbbjéről nyilván azonnal tudomást szereztek és nyomban el is pusztították őket. A maradékra meg apránként találtak rá.
Jennsen inkább csak hangosan gondolkodott, mint kérdezte:
– Lehetséges, hogy ez egyfajta önvédelem nálunk? Vannak olyan állatok, amelyek speciális tulajdonságokkal születnek, amelyek a túlélésüket szolgálják. Az őzgidák foltjai, például, elrejtik őket a környezetükben, hogy a ragadozók ne találjanak rájuk. Résekké teszik őket a Világ szövedékében.
Althea mosolyogva hallgatta a fejtegetést.
– Szerintem van olyan jó magyarázat, mint bármi más. Persze, ismerve a mágiát, én azt gondolnám, hogy a dolog oka sokkal összetettebb lehet. A világban minden az egyensúlyra törekszik. Az őzek és a farkasok között is egyensúly áll fenn. Az őzgidákat segítik a foltjaik a túlélésben, de ez a farkasok létezését veszélyezteti, akiknek élelemre van szükségük. Ezek a dolgok ide-oda hullámzanak, de egy egyensúlyi állapot körül. Ha a farkasok felfalnák az összes gidát, az őzek kipusztulnának és a farkasok, ha nem találnának más élelemforrást, ugyancsak kihalnának utánuk, mert megváltoztatták a köztük és az őzek között fennálló egyensúlyt. Mindkét faj együtt létezik egy egyensúlyi állapotban, ami mindkét fajnak lehetővé teszi a túlélést, de egyedi életek árán. A mágiában kritikus fontosságú az egyensúly. Ami a felszínen egyszerűnek és egyértelműnek tűnik, gyakran nagyon is összetett okokra vezethető vissza. Azt gyanítom, hogy a ti esetetek is az egyensúlynak valami sokkal bonyolultabb állapotát jelenti, és az, hogy rések vagytok a Világ szövedékén, csak egy mellékjelensége az egésznek.
– És esetleg az is az egyensúly egy része, hogy akár az őzgidák esetén, amelyeket a foltjaik ellenére is megtalálnak a farkasok, néhányan a Tehetség hordozói közül is képesek látni engem? A nővéred azt mondta, te képes vagy meglátni a réseket a Világ szövedékében.
– Nem. Tulajdonképpen nem. Egyszerűen megtanultam egy pár trükköt, hogyan lehet alkalmazni a Tehetséget. Kicsit ahhoz hasonlóan, ahogy Adie tette.
Jennsen a homlokát ráncolta. Kezdett ismét összezavarodni. Althea megkérdezte tőle:
– Meg tudod látni a madarakat egy holdvilágtalan éjszakán?
– Nem. Ha a Hold nem süt, akkor lehetetlen.
– Lehetetlen? Nem. Nem feltétlenül. – Althea a feje fölé emelte a kezét olyan mozdulattal, mintha valami elrepülne fölötte. – A csillagok fénye helyén sötét foltot látsz, ahol a madár elrepül. Ha a lyukakat figyeled az égen, bizonyos értelemben a madarakat látod.
– Egyszerűen egy másfajta látásmód – mosolyodott el Jennsen az ügyes magyarázaton. – Tehát te is így látsz engem?
– Ezzel a hasonlattal tudom legkönnyebben elmagyarázni neked. Mindkét esetben megvannak, persze, a korlátai az efféle látásnak. Éjjel csak akkor láthatod a madarakat, ha a csillagos ég előterében repülnek, ha nincsenek felhők és a többi... Az olyanokkal, mint te, ugyanez a helyzet. Én megtanultam ezt a trükköt, hogy láthassalak téged és a hozzád hasonlókat, de csak nagyon szűk keretek között tudom alkalmazni.
– Amikor a Próféták Palotájában voltál, a saját prófétikus képességeidről megtudtál-e valamit? Esetleg az segíthetne valamit abban, amit tennem kell.
– Rajtad semmi sem segíthet, ami a prófétálással kapcsolatos.
– De miért nem?
Althea kérdően oldalra billentette a fejét, mintha azt akarná kérdezni, vajon Jennsen figyel-e rá egyáltalán.
– Honnan erednek a próféciák?
– A prófétáktól.
– A prófétasághoz pedig igen erős Tehetség kell. A prófétálás a mágia egy formája. De a Tehetség hordozói téged nem látnak a Tehetségükkel, ugyebár? Számukra te egy rés vagy a Világ szövedékén. Tehát a prófécia, ami a prófétáktól származik, ugyanígy nem lát téged. Nekem van valami kevéske jóstehetségem, de nem vagyok próféta. Amíg a Fény Nővérei között éltem, évtizedeket töltöttem a pincekönyvtárukban a próféciákat tanulmányozva. A nagy próféták hosszú évezredeken át papírra vetették a látomásaikat. Akár a személyes tapasztalataim, akár az ott olvasottak alapján bátran állíthatom, hogy a próféciák éppúgy nem képesek látni téged, akár Adie. A próféciák szempontjából a te fajtád soha nem létezett, most sincs és soha nem is fog létezni.
Jennsen a sarkaira kuporodott.
– Rések a Világ szövedékén. Hát valóban.
– A Próféták Palotájában találkoztam egy Nathan nevű prófétával, és bár a hozzád hasonlókról nem tanultam semmit, a saját képességeimről megtudtam egy keveset. Főként azt, milyen szűk körű és korlátozott. Aztán amit ott tanultam, alkalmasint ellenem fordították.
– Ez meg mit jelent?
– A Próféták Palotáját sok ezer évvel ezelőtt hozták létre, és tudomásom szerint nincs még ehhez fogható hely. Az egész Palota és a környezete egy különleges varázslat hatása alatt van. Ez a varázslat megváltoztatja azok öregedését, akik a hatókörén belül élnek.
– Akkor valahogyan téged is megváltoztatott?
– Ó, igen. Mindenkit megváltoztat. Akik a Próféták Palotájának varázskörén belül élnek, azok számára lelassul az idő. Amíg a külső világban élők tizenöt évet öregedtek, mi a Palotában csak egy évvel lettünk idősebbek.
Jennsen kétkedő arcot vágott.
– Hogyan létezhet ilyesmi?
– Semmi sem marad ugyanaz. A világ folyton változik. A háromezer évvel ezelőtti Nagy Háború idején egészen más volt a világ. Azóta rengeteg minden megváltozott. Amikor D'Harától délre a Határt létrehozták, még mások voltak a varázslók is. Óriási hatalmuk volt.
– Darken Rahlnak is óriási hatalma volt.
– Nem. Darken Rahl, akármilyen erős volt is, az akkori idők varázslóihoz viszonyítva semmi sem volt. A régi varázslók olyan erőknek voltak birtokában, amelyekről Darken Rahl legfeljebb csak álmodhatott.
– Akkor hát az olyan nagy hatalmú varázslók mostanára mind eltűntek? Nem született olyan hatalmas mágus azóta?
Althea maga elé meredve súlyos komolysággal válaszolt:
– A Nagy Háború óta nem született hozzájuk hasonló. Egyáltalán varázslók is egyre ritkábban és ritkábban születnek. De háromezer év óta először most újra megszületett egy, aki olyan hatalmas mint ők voltak. A féltestvéred, Richard az.
Hát most kiderült, hogy üldözője még annál is veszedelmesebb, mint amilyennek Jennsen nagyon is élénk fantáziájával elképzelte. Nem csoda hát, hogy az anyját sikerült megölniük, és hogy a Rahl Nagyúr katonái olyan közel jutottak hozzá. Az új Rahl Nagyúr sokkal nagyobb hatalmú és veszélyesebb ember, mint az apja.
– Mivel Richard születése olyan korszakos esemény volt, a Próféták Palotájában voltak, akik jóval előre tudtak a bekövetkezéséről. Nagyon nagy várakozásokat fűztek a Harci Mágushoz.
– Harci Mágus? – Jennsennek nagyon nem tetszett ennek a kifejezésnek a hangzása.
– Igen. Rengeteg vita folyt a Richard születését megjövendölő prófécia fölött, sőt magának a „Harci Mágus" kifejezésnek a jelentése fölött is. Amíg a Palotában tartózkodtam, kétszer is alkalmam nyílt egy-egy rövid találkozásra a prófétával, akit említettem, Nathannal. Nathan Rahllal.
Jennsennek leesett az álla.
– Nathan Rahl? Úgy érted, egy igazi Rahl?
Althea elmosolyodott, részben az emlékein, részben Jennsen megdöbbenésén.
– Na, igen, egy igazi Rahl. Uralkodói, nagyhatalmú, elbűvölő és elképzelhetetlenül veszélyes. Áthatolhatatlan mágikus pajzsokkal zárták fogságba, ahol nem okozhat semmi bajt, de néha még így is sikerült neki. Igen, egy igazi Rahl. És több mint kilencszáz éves volt.
– Az lehetetlen – robbant ki Jennsenből, mielőtt még jobban meggondolhatta volna.
Friedrich megállt Jennsen mögött, és hangosan megköszörülte a torkát. Egy csésze gőzölgő teát nyújtott a feleségének, aztán Jennsennek is átadott egyet. A lány kérdő pillantással fordult vissza Althea felé.
– Én magam is közel kétszáz éves vagyok – mondta a varázslónő.
– Jennsen csak bámult rá. Altheán látszott, hogy öreg, de azért messze nem ennyire.
– Részben ennek az életkor dolognak a következménye, meg annak, hogy a Palotában töltött idő hogyan lassította le az öregedést a szervezetemben, hogy kapcsolatba kerültem veled és az anyáddal, amikor még kicsi voltál – sóhajtott nagyot Althea, és kortyolt a teájából. – És ezzel vissza is jutottunk a történethez, amit elkezdtem, meg ahhoz, amit tudni szerettél volna: hogy miért nem segíthetek rajtad mágia útján.
Jennsen belekóstolt a teába, aztán Friedrichre nézett, aki körülbelül egyidősnek látszott Altheával.
– Te is olyan öreg vagy?
– Nem – morogta Friedrich. – Althea a bölcsőből rabolt el.
Jennsen észrevette a pillantást, amit a két öreg egymással váltott. Két nagyon közel álló ember bizalmas, meleg pillantása volt ez. Tekintetükből látta, hogy könnyedén olvasni tudnak egymás legapróbb rezzenéseiből is. Anyjával álltak ilyen közel egymáshoz, ki tudták olvasni egymás szeméből a másik legrejtettebb gondolatait is. Olyan fajta kommunikáció volt ez, amihez Jennsen meggyőződése szerint kevés volt egymás közeli ismerete, szükség volt hozzá szeretetre és tiszteletre is egymás iránt.
– Friedrich-kel akkor találkoztam, amikor az Óvilágból visszatértem. Körülbelül egykorúak voltunk. Persze én sokkal hosszabb időt éltem meg, de a testem nem öregedett velem, mert a Próféták Palotája varázskörének hatása alatt álltam.
Mikor visszajöttem, jó pár dologba belekeveredtem, ezek közül az egyik az volt, hogy a hozzád hasonlókon segítsek.
Jennsen mohón itta az öreg varázslónő minden szavát.
– Ekkor találkoztál az anyámmal?
– Igen. Tudod, a Palota varázslata, az időmódosító varázslat adta az ötletet, hogyan segíthetnék a magadfajtákon. Azt tudtam, hogy hagyományos varázslattal hiába próbálnálak elrejteni benneteket. Mások is megpróbálták már, és nekik sem sikerült. A mágia nélküli leszármazottakat mind megtalálták és megölték. Ebből adódott az ötlet: nem rátok kell varázslatot idézni, hanem azokra, akik veled és anyáddal kapcsolatba kerülnek.
Jennsen várakozóan hajolt előre. Biztos volt benne, hogy most érkeznek el annak a dolognak a lényegéhez, ami pontosan az a segítség lehet, amelyet keres.
– Mit tettél? Milyen varázslatot alkalmaztál?
– Olyan mágiát, ami az emberek időérzetét változtatja meg.
– Ezt nem értem. Hogy működik az ilyen?
– Ahogy mondtam, Darken Rahl csak egyetlen módon kutathatott utánatok: a hagyományos eszközökkel. Ezeket az eszközöket manipuláltam. Úgy intéztem, hogy akik veletek találkoznak, másként érzékeljék az időt.
– Még mindig nem értem. Hogy... vagyis mit... érzékeltek akkor? Az idő az idő!
Althea ravaszkodó mosollyal hajolt közelebb.
– Azt hitték, hogy épp akkor születtél.
– Mikor?
– Bármikor. Valahányszor rád leltek vagy hallottak felőled, mint Darken Rahl gyermekéről, úgy érzékelték és úgy is jelentették, hogy újszülött vagy. Amikor két hónapos voltál, amikor tíz hónapos, négy, öt, hat éves, még mindig egy újszülöttet kerestek, függetlenül attól, milyen régen tudtak a létezésedről. A varázslat lelassította az időérzékelésüket veled, és egyedül csak veled kapcsolatban, úgyhogy mindig egy újszülött kislányt kerestek, nem pedig egy cseperedő gyereket.
Így rejtettelek el közvetlenül az orruk előtt, amíg hat éves nem lettél. Ez mindenki számítását eltorzította hat évvel. Aki gyanítja, hogy létezel, mind a mai napig egy tizennégy év körüli kamaszlányt keres, holott te már húsz is elmúltál, mindezt azért, mert mindenki úgy tudta, hogy épp akkor születtél, amikor a varázslat hatása elmúlt. A korodat onnantól számolják.
Jennsen feltérdelt.
– De hát ez működhet! Újra meg kell tenned! Ha most is körém bűvölnél egy ugyanolyan varázslatot, mint kis koromban, most is ugyanúgy hatna, nem? Akkor nem tudnák, hogy felnőttem. Akkor nem vadásznának rám. Akkor megint egy csecsemőt keresnének. Kérlek, Althea, tedd meg újra! Ahogy egyszer már megtetted!
Szeme sarkából észrevette, hogy Friedrich, aki a munkapadjánál ült a másik szobában, elfordul. Althea arckifejezéséből észrevette, hogy valami rosszat mondott, ráadásul pontosan azt, amit a varázslónő várt tőle.
Jennsen ekkor jött rá, hogy Althea egyfajta csapdát állított neki, és ő épp most sétált bele önként a szavaival.
– Fiatal voltam, és mesterien bántam a mágiámmal – kezdte Althea. Fekete szemei felcsillantak a régmúlt, nagyszerű idők emlékétől. – Évezredek során nagyon keveseknek sikerült átjutni a Határon és vissza is jönni. Én megtettem. A Fény Nővérei keze alatt tanultam, többször is kihallgatást nyertem a Prelátusuktól és a nagy prófétától is. Olyan dolgokat értem el, amit nagyon kevesen. Elmúltam száz éves, de még mindig fiatal voltam: jóképű, elbűvölő fiatal férjem volt, aki annyira hitt bennem, hogy azt is elhitte, képes lennék akár a Holdon is sétálni, ha úgy tartaná kedvem.
Jóval elmúltam száz éves, de fiatal voltam, előttem állt még az egész élet. A kor bölcsessége a test ifjúságával. Okos voltam, ó, milyen okos, és nagyon erős volt bennem a Tehetség. Tapasztalt voltam, bölcs és vonzó, nagyon sok barátom volt, és sokan voltak, akik csüggtek minden szavamon.
Althea hosszú, kecses ujjaival felhúzta a szoknyája szegélyét, és megmutatta a lábait.
Jennsen visszahőkölt a látványtól.
Ekkor értette meg, miért nem állt föl Althea eddig. Az öregasszony lábai aszottak voltak és formátlanok, a sorvadt csontokat viaszos fehér, ráncos bőr borította. Mintha a lábak már évekkel ezelőtt meghaltak volna, és csak azért nem temették volna el őket, mert a test többi része még él. Jennsen nem is értette, hogyan képes Althea megállni, hogy ne sikoltozzon folyamatosan elkeseredésében.
– Hatéves voltál – folytatta a varázslónő hátborzongatóan nyugodt és csendes hangon – amikor Darken Rahl végül rájött, hogy mit tettem. Rendkívül találékony ember volt, és mint kiderült, sokkal ravaszabb, mint egy száz-egynéhány éves fiatal varázslónő.
Csak arra maradt időm, hogy szóljak a nővéremnek, figyelmeztesse anyádat, mielőtt Darken Rahl elkapott.
Jennsen emlékezett a menekülésre. Mikor még kicsi volt, ő és az anyja elszöktek a palotából. Éjszaka volt. Látogatójuk érkezett, és Jennsen suttogást hallott az ajtóból. Röviddel utána elmenekültek.
– De... de nem ölt meg téged? – nyelt nagyot Jennsen. – Kegyes volt hozzád és meghagyta az életed.
Althea humortalanul felnevetett. Üres, kongó nevetés volt, egy végtelenül naiv megjegyzésre adott válaszul.
– Darken Rahl hitt benne, hogy nem kell mindig megölni azt, aki felbosszantotta. Inkább azt szerette, ha jó hosszú ideig életben maradnak. A halál megváltás lett volna nekik, tudod. Ha már halottak, nem tudnák megbánni, amit tettek, nem szenvednének tovább, nem lehetne például állítani őket mások elé. Te el sem tudod képzelni, én meg képtelen lennék még csak megközelítőleg is leírni, milyen rettenetes volt az elfogatásom, a hosszú út, amelyen elé hurcoltak, hogy milyen érzés volt annak az embernek a hatalmában lenni, belenézni a halálosan nyugodt arcába, a jeges kék szemeibe, tudni, hogy olyan valaki irgalmára vagy utalva, akiben egy szemernyi sincs. El sem tudod képzelni azt a borzalmas pillanatot, amikor rájössz, hogy minden, ami eddig voltál, minden, amit elértél, minden, amit az életedtől vártál, mindörökre szertefoszlik... A fájdalom olyan volt, mint amit vártam is. A lábaim talán elmondanak róla valamennyit.
– Annyira sajnálom – suttogta könnyek között Jennsen, kezeit a szívére szorítva.
– De nem a fájdalom volt a legrosszabb. Messze nem az volt. Megfosztott mindentől, ami az enyém volt, és azt hittem, hogy mindig is az lesz. Rosszabbat tett az erőmmel, a Tehetségemmel, mint a lábaimmal. Csak éppen te azt nem láthatod, arra te vak vagy. Én minden nap látom. És ez annyira fáj, hogy azt te fel sem tudod fogni.
De Darken Rahlnak ez mind még nem volt elég. Ezzel még épp, hogy csak elkezdte kimutatni, mennyire bosszantja, hogy elrejtettelek előle. Száműzött engem ide, erre a hőforrásokkal, miazmás gőzökkel teli, undorító lapályra. Bebörtönzött ide, és a környező mocsarat megtöltötte mágikus rémalakokkal, amelyeket pontosan abból a varázserőből alkotott meg, amit tőlem rabolt el. Tudod, azt akarta, hogy a közelében maradjak. Néhányszor meg is látogatott itt, csak hogy megnézzen a börtönömben. Azoknak a lényeknek a hatalmában vagyok, amelyek az én Tehetségemből születtek, amitől én már örökre meg vagyok fosztva. Képtelen lennék kivonszolni magamat innen a kezeimen kúszva, de még ha meg is próbálnám, vagy valaki más segítene azok a bestiák, amelyeket a saját erőmből alkotott, széttépnének. Én akkor sem tudnék többé parancsolni nekik, ha a saját életemet kellene megvédenem tőlük.
A mocsár elején meghagyott egy keskeny, biztonságos sávot, amin keresztül élelmet és az élethez szükséges egyéb dolgokat be lehet juttatni, hogy mindenem meglegyen az életben maradáshoz. Friedrichnek itt kellett házat építenie kettőnknek, mert én már soha el nem hagyhatom ezt a mocsarat. Darken Rahl azt akarta, hogy hosszú életem legyen: hogy hosszan szenvedjek érte, amiért magamra haragítottam.
Jennsen reszketve hallgatta Althea történetét, meg sem tudott szólalni. A varázslónő hosszú, kecses ujjával maga mögé, a műhely felé mutatott.
– Az embernek, aki szeretett engem, mindezt végig kellett szenvednie mellettem. Friedrich így arra lett kárhoztatva, hogy egy nyomorék feleséget szeressen és gondozzon, aki nem képes többé a test örömeit nyújtani neki.
Althea tenyerével könnyedén végigsimított sorvadt, csontos lábain, mintha egy pillanatra olyannak érezné őket, amilyenek valaha voltak.
– Soha többé nem érezhettem annak az örömét, hogy együtt lehessek a férjemmel, mint nő a férfival. A férjem nem oszthatja meg velem többé az élvezetet és a boldogságot, amit egy szeretett asszony nyújthatna neki.
Ismét elhallgatott, hogy összeszedje magát a folytatáshoz.
– A büntetésem részeként Darken Rahl meghagyta a Tehetségemnek azt az elemét, amelyről tudta, hogy nap, mint nap további kínokat kell kiállnom miatta: a prófécia, a jövőbe látás képességét.
Jennsen úgy gondolta, ez lehet még az egyetlen dolog, ami némi vigaszt nyújthat az öreg varázslónőnek. Nem tudta megállni, hogy rá ne kérdezzen.
– Ez a Tehetséged része. Nem lelhetsz legalább ebben valami örömöt?
Althea sötét szemeit mereven a lányra szegezte.
– Élvezted az utolsó napodat, amit az anyáddal együtt tölthettél? A halálát megelőző napot?
– Igen – felelte Jennsen hosszú hallgatás után.
– Beszélgettetek? Nevettetek együtt?
– Igen.
– Na, és ha előre tudtad volna, hogy másnap megölik? Ha jóval előbb tudtad volna, mielőtt megtörténik? Napokkal, hetekkel akár évekkel előre? Tudtad volna, mi fog történni, mikor, minden rettenetes részletet? A mágiád erejével láttad volna előre a vért, a haláltusát, a kiszenvedését? Tudtál volna ugyanúgy örülni, beszélgetni, nevetni vele együtt?
Jennsen alig hallhatóan válaszolt.
– Nem.
– Érted-e már, Jennsen Rahl, hogy nem tudok segíteni rajtad? Nem azért, mert olyan önző vagyok, ahogy te mondtad, hanem, mert akkor sem lenne meg az erőm hozzá, hogy varázslatot idézzek rád, ha akarnám. Magadban kell megtalálnod az erőt hozzá, hogy segíts magadon, az akarat szabadságával elérni, amit el kell érned. Csak így lehetsz valóban sikeres az életedben. Nem ajánlhatok mágiát neked, hogy azzal oldd meg a problémáidat. Életem jó része kínok között telt a varázslat miatt, amit rád idéztem. Ha csak rólam lenne szó, önként elviselném, mert hitem szerint cselekedtem. Ami velem történt, egy gonosz ember bűne, nem egy ártatlan gyermeké. Mégis megszenvedem életem minden napját, mert nem csak az én éltem ment tönkre, de Friedriché is. Lehetett volna belőle...
– Lehetett volna belőlem senki – szólt közbe a Jennsen háta mögé előjött Friedrich. – Én életem minden napját különleges ajándéknak tartom, mert része vagy. A mosolyod napsugár, amit maga a Teremtő aranyozott be és fénybe borítja az én jelentéktelen kis életemet. Ha ez volt az ára annak, amit az élettől kaptam, örömmel fizetem meg. Ne kisebbítsd az életem örömét azzal, Althea, hogy lekicsinyled vagy közhellyé silányítod.
Althea Jennsenre nézett.
– Látod? Ez az én mindennapi szenvedésem: tudni, hogy mit nem vagyok képes megadni ennek az embernek.
Jennsen zokogva borult az asszony lábai elé.
– A mágia – suttogta Althea fölé hajolva. – Olyan bonyodalom, amire semmi szükséged sincs.

3. FEJEZET

Jennsen gondolatai reménytelen ködként kavarogtak a fejében. A mocsár csak azért volt jelen, mert érezte a lábai alatt, maga körül, maga fölött, de a gondolatai zavarosabbak és kuszábbak voltak, mint az egész szövevény körülötte. Annyi minden, amiben hitt, tévedésnek bizonyult. Ez nem csak reményei nagy részének elvesztését jelentette, hanem az elképzelt megoldások csődjét is.

Ami ennél is több, Jennsennek szembe kellett néznie mindazzal a szenvedéssel, fájdalommal és nyomorúsággal, amit puszta létezésével okozott másoknak, olyanoknak, akik segíteni akartak rajta.

Könnyein át alig látta az utat maga előtt. Szinte vakon botorkált az ingoványban.
Időnként megbotlott, ha elesett négykézláb evickélt tovább, mikor egy-egy vén fa göcsörtös ágába kapaszkodva megpihent, görcsös zokogás rázta fájdalmában. Mintha anyja halálának napját élte volna újra: a zavarodottságot, a kínt, a keserű reménytelenséget, az egésznek az értelmetlenségét – csak ezúttal Althea átszenvedett élete miatt.
Sírás közben a lelógó indákba kapaszkodva vergődött keresztül a sűrű aljnövényzeten. Anyja halála óta az adott célt és irányt az életének, hogy a varázslónőt megtalálja és segítséget kérjen tőle. Most nem tudta, mit tegyen. Elveszettnek érezte magát a saját életében is.
Megkerült egy területet, ahol a talaj repedéseiből gőzök törtek fel dühös sziszegéssel. A mérges gőzök gomolygó felhőkben vették körül. Keservesen körbevergődött a fortyogó iszap körül, és újra a sűrű bozótosba jutott. Kezét tövises ágak hasogatták, éles szélű levelek csaptak az arcába. Sötét vizű kis tóhoz ért, amelyre homályosan emlékezett ide vezető útjából. Körbebukdácsolt a meredek partján, sziklákba kapaszkodva. Keze alatt hirtelen letört egy kődarab a málló sziklából, és egyensúlyát félig elvesztve kapkodott újabb támasz után, alig-alig úszva meg a lezuhanást.
Válla fölött könnytől homályos szemekkel hátrapillantott a sötét víztükörre. Arra gondolt, talán jobb lett volna, ha lezuhan, ha elnyeli a mélység és vége lesz ennek az egésznek. Abban a pillanatban a víz ölelése csábítónak tűnt számára, gyengéd, kényelmes befejezésnek. A béke várta odalent, ami után sóvárgott. Végre, a béke. Ha itt, most meghalna, véget érne reménytelen küzdelme. Véget érne a szenvedés és a gyász. Akkor talán újra együtt lehetne az anyjával, és a többi jó szellemekkel a túlvilágon.
Nem volt azonban biztos benne, hogy a jó szellemek befogadják maguk közé azokat, akik saját kezűleg vetnek véget az életüknek. Elvenni egy életet helytelen, kivéve, ha más életeket mentünk meg vele. Ha ő most feladja, anyja minden tette, minden áldozata hiábavaló volt. Lehet, hogy Anya, aki az örökkévalóságban várakozik rá, nem bocsátaná meg neki, ha önként eldobná magától az életet.
Althea is szinte mindenét elvesztette, hogy Jennsent megmentse. Van-e joga semmibe venni ezt a bátorságot és önfeláldozást? Nem csak Altheáét, de Friedrichét is? Bármilyen nyomorultul felelősnek is érezte magát mások szenvedése miatt, nincs joga rá, hogy elvesse az életét...
Ennek ellenére úgy érezte, mintha ő lopta volna el Althea esélyét a teljes életre. Bármit mondott is az öreg varázslónő, Jennsent rettenetes szégyen égette amiatt, amit Altheának át kell élnie. Be van börtönözve ebbe az elátkozott mocsárba, minden nap megfizetve érte az árat, hogy megpróbálta Jennsent elrejteni Darken Rahl elől. Jennsen józan esze azt ismételgette, hogy mindez kizárólag Darken Rahl műve, de a szíve nem hitt neki. Althea soha nem kaphatja vissza az életét, soha nem fog tudni járni, oda menni, ahová akar, soha nem fogja érezni az örömöt és elégedettséget, amit saját Tehetsége nyújtott valaha neki.
Különben is, mi jogon várja el Jennsen, hogy mások segítsenek rajta? Miért adnák fel az életüket, a céljaikat az ő kedvéért? Mi joga van neki, hogy elfogadja ezeket az áldozatokat? Jennsen anyja nem az egyetlen volt, aki megszenvedett a lánya miatt. Althea és Friedrich a láp foglyai. Latheát meggyilkolták, Sebastian pedig börtönben van. Még Tom is, aki most a mocsár szélén várja, még ő is feláldozta több napi munkáját és bevételét, hogy Jennsennek segítsen.
Annyian próbáltak meg segíteni rajta és fizettek szörnyű árat érte. Honnan vette Jennsen egyáltalán a gondolatot is, hogy saját kívánságai terhét mások vállára tegye? Miért helyezné bárki is Jennsen életét és vágyait a sajátjai elé? Másrészt, mi lenne belőle, mi lenne vele mások segítsége nélkül?
Túljutva a meredek tó partján, Jennsen tovább gázolt a kusza gyökérzet végtelen útvesztőjében. A gyökerek mintha szándékosan akadályozták volna, mintha el akarták volna gáncsolni. Kétszer is orra bukott bennük. Mindkétszer felállt, és folytatta az útját.
Mikor harmadszor esett el, olyan erősen beütötte az arcát, hogy a fájdalom szinte elkábította. Ujjait félve futtatta végig az arccsontján, a homlokán. Úgy érezte, biztos, hogy eltörött valamelyik csontja, de sem vért, sem kiálló csontvéget nem tapintott. Ahogy ott hevert a testét megannyi kígyóként körülölelő gyökerek között, ismét elöntötte a szégyen a sok baj és bánat miatt, amit mások életébe hozott.
Aztán harag gyulladt benne.
Jennsen.
Eszébe ötlöttek anyja szavai: „Soha ne vedd magadra a bűntudat palástját mások gonoszságáért!"
Karjaira támaszkodva felállt. Hányan próbáltak meg segíteni Jennsenen és a hozzá hasonlókon, a Rahl Nagyúr gyermekein, és fizettek érte az életükkel? És hányan fognak még? Miért nem élhetik, Jennsenhez hasonlóan, ők sem békében a saját életüket?
A Rahl Nagyúr a felelős ezekért a tönkretett életekért!
Jennsen. Hódolj be.
Hát ez már soha nem fog véget érni?
Grushdeva du kalt misht.
Sebastian csak a legutóbbi az áldozatok közül. Lehet, hogy éppen ezekben a pillanatokban kínozzák meg Jennsen miatt? Ő is az életével fog fizetni, mert a Rahl Nagyúr lányán segített?
Hódolj be.
Szegény Sebastian! Jennsen hirtelen fájdalmas vágyódást érzett a fehér hajú férfi után. Olyan jó ember, hogy segíteni akart rajta! Olyan bátor! Olyan erős!
Tu vash misht. Tu vask misht. Grushdeva du kalt misht.
A Hang makacsul, parancsolóan visszhangzott az elméjében, az értelem nélküli szavakat suttogva. Jennsen megtántorodott. Hát már soha nem lehet az élete a sajátja? Még a gondolatai sem? Folyton üldözni fogja a Rahl Nagyúr a hang által is?
Jenn...
– Hagyj békén!
Meg kell mentenie Sebastiant.
Ismét gyalogolt, rakta egyik lábát a másik után, félretolta az indákat, ágakat, utat tört magának az aljnövényzetben. A sűrű köd és a vastag levélsátor alkonyi sötétségbe borította a mocsarat. Jennsennek fogalma sem volt, melyik napszakban jár. Hosszú időbe tellett megtalálnia Althea házát. Ott is sokáig időzött. Amennyire Jennsen meg tudta ítélni, akár tényleg alkonyodhatott is már. Legjobb esetben is késő délutánra járhat. És még órákba fog kerülni, mire visszaér a rétre, ahol Tom várja.
Segítségért jött ide, de ez a segítség csak illúzió volt, csak az ő fejében létezett. Egész életében anyjára támaszkodott, most pedig Altheát terhelte volna vele. El kell végre fogadnia, hogy magának kell megoldania a saját problémáit.
Jennsen. Hódolj be!
– Nem! Hagyj engem békén!
Annyira belefáradt már ebbe az egészbe. De most már dühös is volt.
Törtetett előre az ingoványban, felkavarva a sekély vizet a lába alatt, gyökerekre, kövekre lépkedve, amikor lehetett. Meg kell mentenie Sebastiant. Vissza kell mennie érte. Tom várja. Tom majd visszaviszi a Palotához.
És akkor mi lesz? Hogy fogja kihozni onnan a férfit? Eddig Altheában bízott, hogy a varázslónő majd segít rajta valami mágiával. Most már tudta, hogy semmi ilyesféle segítségre nem számíthat.
A sietségtől zihálva torpant meg a kis tavacska partján, ahol előzőleg a kígyóval találkozott. Figyelmesen megszemlélte a csendes, mozdulatlan víztükröt, de semmit sem látott. A felszín alól sehol sem bukkant elő gyökérnek látszó tekervény, ami valójában kígyó. Egyre sötétebb lett körülötte. Képtelen volt megítélni, nem ólálkodik-e bármi is a víz fölé boruló lombok árnyékában.
Sebastian élete függ tőle. Jennsen elszántan belegázolt a vízbe.
Félúton tartott, amikor eszébe jutott: idefelé megfogadta, hogy vág magának egy botot, amivel az útját kitapogassa, amikor újra át akar kelni ezen a vízen. Megállt, tanakodott magában, visszaforduljon-e a partra botot vágni. Visszafelé ugyanakkora volt a távolság, mint előre, ezért inkább tovább ment. Lábaival óvatosan tapogatva az utat maga előtt, szilárd támasztékot lelt a gyökerek szövedékén. Valódi gyökereken. Meglepő módon, a gyökereken lépkedve a víz nem ért magasabbra a térdénél, és a szoknyája szegélyét felfogva még a ruhája is szárazon maradt, mialatt a zavaros vízben gázolt.
Valami a lábának ütközött. Jennsen arca megrándult. Pikkelyes test villant a felszín közelében. Jennsen lába megcsúszott. Mámorító megkönnyebbüléssel látta, hogy ami hozzáért, csak egy hal volt.
Megingott, és hogy egyensúlyát visszanyerje, határozott lépést tett előre. Egyenesen a fekete, feneketlen mélységbe. Csak egy gyors lélegzetvételre volt ideje, és máris elmerült a víz alatt.
Sötétség vette körül. Örvénylő buborékok szálltak fel mellette, mialatt ő merült lefelé. Teljes erejéből rugdalózni kezdett, próbálta lábával elérni a vízfeneket, egy gyökeret, sziklát, akármit. Semmit nem talált. Mély vízben volt, és átázott ruhája húzta lefelé. Most nehéz csizmái is csak hátrányára voltak.
Karjaival csapkodva épp annyi időre tudta a fejét kiemelni, ami egy rövid lélegzetvételre volt elég, aztán ismét alámerült. A sokk döbbenetes volt. Teljes erejéből úszott volna a felszín felé, de ruhája ólmos hálóként tekeredett köré, és nedves súlyával minden hatékony mozgást megakadályozott. Vörös haja lebegett a feje körül, rémülettől tágra nyílt szemével észlelte az iszaptól zavaros mélybe hatoló gyenge fény reszkető, el-eltűnő csillogását maga körül.
Az egész meghökkentően gyorsan történt. Bármennyire ragaszkodott volna az életéhez, úgy látszott minden remény kisiklik a kezei közül. Minden olyan valószerűtlennek tűnt.
Jennsen.
Árnyak zárultak köré a víz alatt. Tüdeje fájdalmasan sajgott levegő után. Althea azt mondta, senki nem képes átjutni a mocsáron hátulról. Jennsennek az első alkalommal szerencséje volt. Rémülettől elszoruló szívvel észlelte, hogy egy sötét árnyék úszik a közelébe. Másodszor már nem lesz szerencséje.
Nem akart meghalni. Tudatában volt, hogy pár perce még másként gondolta, de most rájött, hogy mégsem. Csak ez az egy élete volt. Csak ez az egy drága élete. Nem akarta elveszíteni.
Megpróbált a felszín irányába úszni, a fény felé, de minden olyan lassúvá, nehézzé, nyúlóssá sűrűsödött körülötte.
Jennsen.
A hang sürgetően hangzott.
Jennsen.
Valami a testének ütközött. Irizáló zöld szín villant a szeme előtt.
A kígyó.
Felsikoltott volna, ha képes rá. Küszködve, de menekülni képtelenül, tehetetlenül nézte, ahogy a lény hosszú, sötét teste felgyűrűzik köré a mélyből.
Túl kimerült volt hozzá, hogy harcoljon. Tüdeje izzott a légszomjtól, látta magát lefelé süllyedni a gyenge fénypászmák között, egyre távolabbra és távolabbra a felszíntől, az élettől. Megpróbált felfelé úszni a fényre, a levegőre, de ólomsúlyú karjai épp hogy csak mozdultak, mint tehetetlenül lebegő hínárcsomók a víz sodrásában. Meglepődött rajta, hiszen elvileg jó úszó volt.
Jennsen.

Most lefelé süllyed.
Sötét gyűrűk fonják körül a testét.
Átázott ruhái, súlyos köpenye, kése, nehéz csizmái mind lefelé húzták, kimerült volt, döbbent és rémült, és ehhez még tegyük hozzá, hogy egyetlen rövid levegővételre volt csak lehetősége: egyszerűen képtelen volt rá, hogy felfelé ússzon.

Fájdalmat érzett.
Korábban azt hitte, hogy a fulladásos halál a víz gyengéd, lágy ölelése. Nem jól hitte. Nagyon fájt. Jobban, mint eddig bármi. A menthetetlen fulladás érzése borzasztó volt. A mellkasát szorító fájdalom szúró, elviselhetetlenül éles. Kétségbeesetten kívánta, hogy legyen vége. Küzdött a vízzel a fájdalom, a rettenet ellen, és minden egyéb gondolatot kiölt belőle a levegő iránti sürgető vágy. Torka elszorult. Rettegett tőle, hogy a levegő iránti leküzdhetetlen szükségében vizet lélegez be.
Nagyon fájt.
Érezte maga alatt a kígyó testének gyűrűző mozgását, az érintését, ami szinte simogató volt. Arra gondolt, meg kellett volna ölnie az állatot, amikor lehetősége volt rá. Eszébe jutott, hogy talán még most is elő tudná húzni a kését. De ehhez is túl kimerült volt.
Nagyon fájt.
A kígyó gyűrűi nekifeszültek a testének. Lökték, taszították. A néma sötétségben Jennsen feladta a harcot. Nem volt már értelme.
Jennsen.
Azon csodálkozott, most miért nem szólítja fel a Hang akarata feladására, ahogy mindig szokta. Ironikusnak tartotta, hiszen most végre megadta magát, épp, amikor a Hang nem is kérte, csak a nevén szólította.
Érezte, hogy valami a vállának ütődik. Valami kemény. Aztán a fejének. Aztán a combjának.
A partnak nyomódott, a teste a vízbe lógó gyökereknek ütközött. Ösztönösen megragadta a gyökereket – jóformán tudatában sem volt neki, hogy mit cselekszik – és hirtelen támadt elszántsággal kezdte felhúzni magát. Alatta a gyűrűk könnyedén, de állhatatosan továbbra is felfelé taszították a testét.
Jennsen kibukkant a felszínre. Fejéről a víz a lenti csend után szinte fülsértően erős csobogással folyt vissza. Nyitott szájjal, mohón nyeldekelte a levegőt. Sikerült felhúznia magát annyira, hogy vállaival fel tudott támaszkodni a göcsörtös gyökerekre. Egyelőre képtelen volt rá, hogy jobban kiemelje magát, de a feje legalább már kint volt, és szabadon lélegezhetett. Lábai erőtlenül lebegtek a vízben.
Lehunyt szemmel, zihálva, görcsös ujjakkal kapaszkodott a gyökerekbe, attól félve, hogy visszacsúszik az iszapos vízbe. A kapkodva beszívott, végsőkig meggyötört tüdejét megtöltő mély levegőkortyokat csodálatosan édes ízűnek érezte. Minden lélegzetvétellel érezte ereje fokozatos visszatértét.
Végre egyik kezét a másik után mind feljebb csúsztatva centiméterről centiméterre egész testét sikerült felvonszolnia a partra. Oldalára dőlve hevert, felváltva köhögött és lélegzett, teste remegett a víz hidegétől és a kimerültségtől. Arca csak centiméterekre volt az iszapos, enyhén fodrozódó vízfelszíntől. A szabad lélegzés öröme szinte megrészegítette.
Ekkor meglátta a kígyó fejét, ami hangtalanul, kecses könnyedséggel bukkant a felszín fölé. A maszkszerű fekete csíkból sárga szemek meredtek a lányra. Egy ideig mozdulatlanul farkasszemet néztek egymással.
– Köszönöm – suttogta végül Jennsen.
A kígyó konstatálta, hogy a lány kijutott a partra, hogy lélegzik, hogy él, majd zajtalanul ismét eltűnt a víz mélyén.
Jennsennek fogalma sem volt róla, mi járhatott az állat fejében, miért nem próbálta ismét megölni őt most, amikor olyan könnyen sikerült volna neki. Talán az első összetűzésük alapján úgy döntött, hogy a lány túl nagy darab lenne zsákmánynak, vagy attól tartott, hogy ismét keményen védekezne.
Na, de miért segítette? Talán az ellenfél iránti tisztelet jele lenne? Esetleg úgy értékelte az állat, hogy Jennsen versenytársa lenne az élelemszerzésben, és el akarta távolítani a saját vadászterületéről, de nem akart újra megküzdeni vele. A lány elképzelni sem tudta, miért tolta fel a hatalmas hüllő a víz felszínére, de tény, hogy ezzel megmentette az életét. Jennsen utálta a kígyókat, de ez most az életet adta vissza neki.
Az általa egyik legijesztőbbnek tartott lény ezúttal a megmenőjének bizonyult.
Egyelőre nem bírt volna lábra állni, nem bízott még meg a lábaiban, ezért négykézláb kezdett feljebb araszolni a partról, még mindig kapkodó lélegzettel, nem is szólva arról, hogy még tisztán gondolkodni sem volt képes az élmény után, hogy ilyen közel jutott a Fátyolhoz, amelyen keresztül a holtak világába vezet az út. Ruhájából, hajából bőséggel csorgott a víz. Pillanatnyilag még ez a mozgás is örömmel töltötte el. Hamarosan azonban össze tudta magát szedni annyira, hogy támolyogva két lábra emelkedjen. Igyekeznie kell. Egyre fogy az ideje.
A gyaloglástól egyre jobban összeszedte magát. Mindig is szeretett gyalogolni. Újra élőnek érezte magát tőle, kezdett visszatérni régi önmagához. Most már biztosan tudta, hogy élni akar. És azt akarja, hogy Sebastian is életben maradjon.
Sietősen haladt a fák összevissza tekergő gyökerein lépkedve a tövises bokrok, útjába lógó indák szövevénye között. Mikor elért oda, ahol a láp mohos talajából kezdett kiemelkedni a sziklahát, némileg megkönnyebbült. Megörült neki, hogy sikerült megtalálnia a természetes útjelzőt az úttalan mocsárban, és a lapos kőgerincen gyalogolva kezdett feljebb jutni a sáros, nyálkás talaj szintjéről. Minden perccel egyre sötétebb lett, és Jennsen emlékezett rá, hogy még hosszú út várja, mire felér a réthez. Nagyon nem szeretett volna itt éjszakázni a mocsárban, de az sem vonzotta, hogy sötétben kelljen felkapaszkodnia a sziklanyereg mentén.
Ezek a félelmek még nagyobb sietségre sarkallták. Haladnia kell előre, amíg a legkisebb fény is segíti. Megmegbotlott, és ilyenkor eszébe jutott, hogy egyes helyeken milyen meredek a sziklahát két oldala. Emlékeztette magát, hogy óvatosabbnak kell lennie. Ha a sötétben lezuhanna a szikláról, itt nincs segítőkész kígyó, ami megmentené.
Felfelé kapaszkodtában újra és újra végiggondolta magában mindazt, amit Altheától hallott, abban reménykedve, hogy valami használható ötletet meríthet belőle. Nem tudta, hogyan hozhatná ki Sebastiant a börtönből, de azt tudta, hogy muszáj lesz megpróbálnia. Ő a férfi egyetlen reménye. Sebastian korábban megmentette Jennsen életét: most a lányon a sor, hogy visszaadja a kölcsönt.
Elkeseredetten vágyott rá, hogy újra láthassa a férfi mosolyát, kék szemeit, fehér tüskehaját. Elviselhetetlen volt számára a gondolat, hogy Sebastiant megkínozzák. Ki kell ragadnia őt az ellenségeik markából.
De hogyan hajthatna végre egy ilyen lehetetlen feladatot? Legelőször is vissza kell jutnia a Palotába, döntötte el. Remélhetőleg addigra sikerül kitalálnia valamit.
Tom visszaviszi őt. Tom már várja. Aggódik miatta. Tom. Miért segített neki Tom? Ez a kérdés úgy meredt ki gondolatai mocsarából, mint a lápból kivezető sziklagerinc. Útjelzőként egy fontos válasz felé. Csak épp azt nem tudta, hová vezet.
Tom segített neki. De miért?
Folyamatosan erre a kérdésre koncentrált, mialatt a meredek emelkedőn igyekezett felfelé. Tom azt mondta, soha nem tudná megbocsátani magának, ha csak úgy hagyná Jennsent egyedül, élelem és felszerelés nélkül kimenni az Azrith síkságra. Azt mondta, Jennsen úgy meghalna odakint, és ő ezt nem engedheti. Ez önmagában egy nagyon tisztességes kijelentés volt.
Jennsen azonban tudta, hogy emögött valami más is rejlik. Tom elszánta magát, hogy segíti Jennsent, majdnem, mintha ez kötelessége is lenne. Tulajdonképpen nem is érdeklődött mélyebben az iránt, mit akar Jennsen tenni, a módszereit sem kérdőjelezte meg, csak megtette, a lány érdekében, ami tőle tellett.
Tom azt mondta Jennsennek, említse majd meg a Rahl Nagyúrnak, hogy segített a lánynak, hogy ő jó ember. Ez a gondolat nem hagyta nyugodni Jennsent. Bár a dolog csak mellékes megjegyzésként hangzott el, a férfi igenis komolyan gondolta. De akkor mit jelenthet ez?
Jennsen ezen jártatta az agyát, miközben egyre magasabbra jutott a sziklaháton, az óriás fák ágai és levelei között. A nyirkos levegőben ismeretlen állatok, titokzatos teremtmények furcsa elnyújtott hangjai hangzottak fel. Távolabbról hasonló hangok feleltek visszhangzó vonításokkal, füttyögetéssel. A mocsár szagát Jennsen orrába sodorta a forró, nedves szél.
A lánynak eszébe ötlött, hogy Tom megláthatta a kését, amikor ő az ellopott erszényét keresgélte. Akkor szétnyitotta a köpenye szárnyait, és csak a bőrszíj darabját találta meg az övén, amelyről levágták a pénzérmékkel teli erszényt. Nyilván akkor látta meg Tom a kést.
Jennsen megtorpant, és felegyenesedett görnyedő járásából. Lehetséges, hogy Tom valami... ügynökféle, vagy a Rahl Nagyúr hírszerzője lenne? Lehetséges, hogy Tom azt hiszi, Jennsen valami fontos küldetésben jár a Rahl Nagyúr megbízásából? Azt hiszi, hogy a lány esetleg személyesen is ismeri a Rahl Nagyurat?
Talán a kés miatt gondolja róla, hogy valami különleges, kiváltságos személy? Esetleg Jennsen makacs elszántsága győzte meg róla, amellyel ragaszkodott ehhez a lehetetlen küldetéshez? Tom nyilvánvalóan megértette, milyen fontosnak tartotta Jennsen, hogy végrehajtsa ezt a feladatot. Vagy az volt a döntő érv, mikor Jennsen azt mondta, élet-halál dolgáról van szó?
A lány tovább indult, átbújva a sziklanyereg fölé mélyen belógó ágak alatt. Az akadály túloldalán ismét megállt, körülnézett, és ráébredt, hogy milyen gyorsan mélyül körülötte a sötétség. Sürgetős sietséggel vágott neki ismét a meredek kapaszkodónak.
Felidézte magában, hogy nézett Tom az ő vörös hajára. Jennsen vörös haját általában gyanakodva nézték. Sokan azt hitték, pusztán a haja színéből ítélve, hogy ért a mágiához. Gyakran találkozott olyanokkal, akik féltek is tőle a vörös haj miatt. Ő tudatosan ki is használta ezt a félelmet, hogy biztonságosan távol tartsa magától a veszélyt. Azon az első éjszakán, mikor Sebastiant befogadták, szándékosan keltette azt az illúziót a férfiban, hogy mágikus képességekkel rendelkezik, amelyek megvédenék őt és anyját, ha a férfi az ártó szándékkal közeledne feléjük. Ugyanezt a félelmet használta ki az ivóban is, az ott mulató férfiakkal szemben.
Ezek a gondolatok kavarogtak Jennsen fejében, miközben egyre csak igyekezett felfelé a gerinc lejtőjén, zihálva a folyamatos erőfeszítéstől. A sötétség lassan teljesen beburkolta. Nem tudta, képes lesz-e végigmenni a mocsár széléig ilyen körülmények között, de azt tudta, hogy muszáj megkísérelnie. Ki kellet tartania Sebastian kedvéért.
Ekkor valami sötét árny suhant el közvetlenül az arca előtt. Jennsen ajkát visszafojtott sikoly hagyta el, és majdnem elesett, amint egy másik sötét valami rebbent tova előtte. Denevérek! Kezét a mellkasára szorítva csillapította szíve vad lüktetését. A szívdobogása semmivel sem volt lassabb a denevérszárnyak verdesésénél. A kis állatok a rovarokra vadásztak, amelyek sűrű rajokban keringtek a mocsár fölött.
Jennsen rájött, hogy meglepetésében könnyen hátraléphetett volna, és akkor lezuhan a meredek oldalú, keskeny sziklasávról. Ijesztő volt rágondolni is, hogy a figyelem egy pillanatnyi kihagyása, egy kis ijedség, egy kilazult kődarab vagy akár egy megcsúszott lépés elegendő lenne a sötétségben, hogy lezuhanjon a gerincről, és odalentről már nem lenne visszatérés. Azt is tudta azonban, hogy a mocsárban tölteni az éjszakát ugyanolyan végzetes lehet számára.
Tovább küzdötte hát magát, kimerülten a nap viszontagságaitól, a félelmeitől, bukdácsolva, lábaival tapogatva a sziklát maga előtt. Igyekezett megmaradni a sziklahát járható részén, nem átbotorkálni a mindkét oldalon meredeken mélybe szakadó kőgerinc peremén. Attól is tartott, miféle teremtmények merészkedhetnek elő a sötétség leple alatt a miazmás mocsárból, hogy elragadják őt pont akkor, amikor már szinte ki is jutott a láp vidékről.
Althea azt mondta, senki nem juthat át hátul a mocsáron. Jennsennek most újabb aggodalma támadt. Lehet, hogy a sötétség leszálltával Tom is veszélyben van. Az éj leple alatt az Althea mágiájából alkotott rémületes teremtmények valamelyike esetleg kimerészkedhet a mocsárból és elragadhatja a férfit. Mi lesz, ha kijut a rétre és ott szétszaggatva találja Tomot meg a lovait? Mit tehet akkor?
Eddig is volt már elég aggódni valója. Kényszerítenie kellett magát, ne találjon ki még újabbakat.
Hirtelen nyílt területen találta magát. Tűz lángja lobogott előtte. Az első pillanatban csak értetlenül meredt rá, nem is értette, hol van.
– Jennsen! – Tom felugrott a tűz mellől, és a lányhoz rohant. Izmos karjával átölelte Jennsen vállát, hogy megtámogassa. – Jóságos szellemek, jól vagy?
Jennsen csak bólintott, túl kimerülten hozzá, hogy képes legyen megszólalni. Tom nem látta a bólintást, ekkor már a szekér felé futott. Jennsen fáradtan rogyott le a rét füvére. Mélyeket lélegzett, igyekezett összeszedni magát. Alig akarta elhinni, hogy sikerrel járt, de kimondhatatlanul megkönnyebbült tőle, hogy végre megszabadult a mocsárból.
Tom egy takaróval sietett vissza.
– Csurom vizes vagy! – mondta, és a lány vállára terítette a vastag pokrócot. – Mi történt veled?
– Úsztam egyet.
Tom a takaró egyik sarkával a lány arcáról törölgette a vizet, most megáll és homlokát ráncolva megegyezte:
– Nem akarok beleszólni a dolgaidba, de nem hiszem, hogy ez jó ötlet volt.
– Ebben a kígyó is egyetértene veled.
Tom rosszalló pillantásába aggodalom vegyült.
– Kígyó? Mi történt odabent? Mit akarsz azzal mondani, hogy a kígyó is egyetértene velem?
Jennsen, még mindig nehezen véve a levegőt, egy legyintéssel hárította el a kérdést. Annyira félt tőle, hogy odalent reked éjszakára a mocsárban, hogy az utolsó órában gyakorlatilag futva tette meg az utat a meredély oldalán felfelé, az addigi erőfeszítésekre ráadásként. Teljesen kimerítette minden erőtartalékát. Az átélt félelmek utóhatása most jött ki rajta. Egész testében reszketett. Rájött, hogy úgy kapaszkodik Tom izmos karjába, mintha az élete függne rajta. Úgy tűnt, Tom ezt észre sem veszi vagy ha észre is vette, nem tette szóvá. Jennsen szégyenlősen visszahúzódott, bármennyire jól esett is neki a férfi erejének, stabil, megbízható személyének jelenléte, őszinte gondoskodása.
Tom védelmezően csavarta szorosabbra a takarót a lány teste körül.
– Sikerült eljutnod Altheához?
Jennsen bólintott, és mohón inni kezdett a feléje nyújtott vizestömlőből.
– Szavamra, eddig még senkiről nem hallottam, akinek sikerült volna kijutnia ebből a mocsárból, hacsak nem meghívásra ment be a túlsó oldalon. Láttad a szörnyeket?
– Egy kígyó, vastagabb, mint a combod, körém tekeredett. Volt alkalmam jól szemügyre venni, tulajdonképpen jobban is, mint szerettem volna.
Tom halkan füttyentett egyet.
– Akkor hát sikerült megnyerned a varázslónő segítségét? Megkaptad tőle, amiért jöttél? Most már minden rendben van?
– Hirtelen elhallgatott, látszott, hogy szándékosan visszafogja a kíváncsiságát. – Ne haragudj! Fázol és csurom víz vagy. Nem kellene annyit kérdezősködnöm.
– Hosszan elbeszélgettünk Altheával. Nem mondhatnám, hogy megkaptam, amit szerettem volna, de jobb megtudni az igazságot, mint illúziókat kergetni.
Tom szemeiben és gondoskodó mozdulataiban, amellyel a takarót eligazgatta, egyaránt látni lehetett az aggodalmát.
– Ha nem kaptad meg, amit akartál, akkor most mihez kezdesz?
Jennsen egy mély lélegzettel megerősítve magát, előhúzta a kését. Pengéjénél fogva a fegyvert, Tom arca elé tartotta, úgy, hogy a markolatát jól megvilágítsa a tűz fénye. A gondosan kidolgozott fém markolaton a cikornyás „R" betű úgy csillogott, mintha ékkövekből lett volna kirakva. Úgy tartotta a férfi elé a kést, mint valami talizmánt, mint egy fémbe kovácsolt hivatalos igazolványt, mint egy nagyon magas helyről érkezett, elháríthatatlan parancsot.
– Vissza kell mennem a Palotába.
Tom habozás nélkül ölbe kapta a lányt, masszív karjaiban úgy tartotta, mintha egy választási báránynál nem nyomna többet, és a szekérhez vitte. Átemelte a kocsi oldalán, és gyengéden a hátára fektette, a takarókból rögtönzött meleg fészekbe.
– Ne aggódj, visszaviszlek. Te véghez vitted a dolog nehezebbik részét, most csak pihend ki magad a meleg takarók között, és hagyd rám, hogy visszajuttassalak.
Jennsen megkönnyebbülten vette tudomásul, hogy a késsel kapcsolatos korábbi gyanúja beigazolódott. Bizonyos értelemben azonban tisztátalannak, nyálkásnak érezte magát, mintha megint a mocsár nyúlós iszapjában hempergett volna meg. Hazudott a férfinak, kihasználja. Ez aljas dolog volt, de nem tudta, mi mást tehetne.
Mielőtt Tom elfordult volna, hogy nekilásson az indulásnak, Jennsen megragadta a férfi karját.
– Tom, nem félsz attól, hogy segítesz nekem, amikor ilyen... ilyen ügyben járok?
– Ilyen veszélyes küldetésben? – fejezte be helyette a férfi. – Amit én teszek, az semmiség ahhoz a kockázathoz, amit te vállaltál odabent a mocsárban. – A lány csapzott, összetapadt vörös hajára mutatott. – Én egy senki vagyok, nem olyan rendkívüli, mint te, de büszke vagyok rá, hogy megengedted, hogy a magam csekély szolgálatával hozzájáruljak a küldetésedhez.
– Én egyáltalán nem vagyok olyan rendkívüli, mint amilyennek hiszel. – Jennsen hirtelen nagyon kicsinek érezte magát. – Csak azt teszem, amit tennem kell.
Tom betakargatta a fekvő lányt.
– Én sok embert ismerek ám, és nem kell hozzá mágiaértőnek lennem, hogy felismerjem benned, hogy igenis kivételes ember vagy.
– Tudod, ugye, hogy titkos küldetésben járok, és nem árulhatom el neked, hogy mit miért teszek? Sajnálom, de nem tehetem.
– Hát persze, hogy nem. Ilyen különleges fegyvert csak különleges emberek viselnek. Nem is várom el tőled, hogy egy szót is elárulj a feladatodról, és nem is kérdezek róla semmit.
– Köszönöm, Tom. – Jennsen még nyomorultabbul érezte most magát, amiért egy ilyen őszinte embert rútul kihasznál. Hálásan megszorította a férfi karját. – Csak annyit mondhatok, hogy nagyon fontos dologról van szó, és a segítséged nagyon sokat jelent az ügy szempontjából.
Tom rámosolygott a lányra.
– Burkolózz be a takarókba, és szárítkozz meg. Hamarosan visszatérünk az Azrith síkságra. Ha esetleg elfelejtetted volna, ott tél van. Ilyen vizesen simán megfagynál.
– Köszönöm, Tom. Jó ember vagy. – Jennsen visszahanyatlott a takarók közé, túl fáradtan a megpróbáltatásoktól ahhoz is, hogy tovább ülve maradjon.
– Számítok rá, hogy ezt a Rahl Nagyúrnak is elmondod – felelte Tom könnyed nevetéssel. Aztán gyorsan kioltotta a tüzet, és felkapaszkodott a szekér bakjára.
Tom őszintén és ravaszkodás nélkül segített Jennsennek olyasmiben, amiről legalábbis gyanítania kellett, hogy számára is némi kockázattal jár.
A lány rá se mert gondolni, mit tehetnek Tommal a katonák, ha kiderül, hogy Darken Rahl lányának segített. Tom azt hitte, hogy a Rahl Nagyúrnak tesz szívességet, közben épp az ellenkezőjét tette, anélkül, hogy legkisebb fogalma is lett volna róla, miféle veszélybe keveri ezzel magát.
És mielőtt az egésznek vége lenne, Jennsen még sokkal nagyobb veszélybe is bele fogja rángatni.
Félelme ellenére, hogy visszafelé tartanak, annak az embernek a palotájába, aki el akarja őt pusztítani, a rá váró feladat okozta gyomorszorító aggodalmak ellenére, a mágikus segítség elmaradásának kudarcérzete ellenére, az Althea történetén érzett fájdalma, a nedves ruháit jegessé dermesztő fagyos szél és a szekér könyörtelenül kemény rázkódása ellenére Jennsen hamarosan mély álomba zuhant.

4. FEJEZET

Jennsen a szekér bakján ringatózva figyelte, hogyan közeledik feléjük a láthatáron a roppant fennsík. A reggeli nap fénye pasztellszínű meleg ragyogásba burkolta a Népek Palotájának magasba törő kőfalait. Bár a szél elállt, a reggeli levegő dermesztően hideg maradt. A mocsár bűzös, rothadó miazmája után Jennsen örömmel szívta be a nyílt síkság száraz, poros kőszagát.

A lány ujjaival dörzsölgette a homlokát, így próbálta elmulasztani tompán lüktető fejfájását. Tom folyamatosan hajtott egész éjszaka, ő pedig aludt a szekérderékban, de rosszul és messze nem is eleget. De legalább pihent valamennyit és vissza is értek.

– Nagy kár, hogy a Rahl Nagyúr nincs itthon.
Gondolataiból felriadva Jennsen tágra nyitotta a szemeit.
– Tessék?
– A Rahl Nagyúr. – Tom jobbra, dél felé intett a kezével. –

Az a nagy kár, hogy nincs itthon, így ő nem tud segíteni rajtad. Tom délre mutatott, az Óvilág irányába.
Jennsennek időnként mesélt az anyja a kötődésről, ami D'
Hara népét a Rahl Nagyúrhoz fűzte.
Ennek az ősi, misztikus mágiának a segítségével a d'haraiak valahogy folyamatosan megérezték, hogy éppen merre tartózkodik a Rahl Nagyúr. Bár a kötődés ereje eltérő mértékű volt az egyes d'haraiaknál, valamilyen mértékben mindannyiukban megvolt.

Hogy a Rahl Nagyúrnak mi haszna származott a kötődésből, azt Jennsen nem tudta. Arra gondolt, csakis egy újabb eszközről lehet szó, amellyel a Nagyúr magához láncolja a népét, hogy zsarnokoskodhasson rajta. Ámbár Jennsen anyjának éppen a kötődés segített benne, hogy kikerülhesse Darken Rahl csapdáit.

Anya elmondásából Jennsen tudott a kötődésről, de valami oknál fogva ő soha nem érzett belőle semmit. Talán őbenne – mint néhány más d'harai polgárban is – olyan gyenge volt, hogy egyszerűen képtelen volt megérezni. Anya azt is elmondta, hogy a kötődésnek semmi köze sincs a Rahl Nagyúr iránti elkötelezettséghez és vonzódáshoz. Egyszerűen egy mágikus kapcsolat, és mint ilyet egészen más természeti törvények vezérlik, mint az emberek közötti érzelmi kapcsolatokat.

Jennsen emlékezett azokra az alkalmakra, amikor az anyja megállt a házuk ajtajában, vagy séta közben az erdőben, és a láthatár felé meredt. Tudta, hogy anya ilyenkor Darken Rahl hollétét fürkészi a kötődésen keresztül: hogy merre jár a Nagyúr és milyen közel hozzájuk. Sajnos, hogy a kötődés csak magának a Nagyúrnak a tartózkodási helyét lehetett megérezni, az utánuk küldött pribékjeiét nem.

Tom, d'harai lévén, magától értetődőnek tekintette a kötődés létezését, és éppen most szolgált általa Jennsennek egy értékes információval: hogy a Rahl Nagyúr nem tartózkodik a palotájában. A hírtől Jennsen reményei magasra szárnyaltak: eggyel kevesebb akadállyal kell megküzdenie.

A Rahl Nagyúr délen járt, valószínűleg háborúba indult az ottani emberek ellen, ahogy Sebastian elmondta.
– Igen – mondta végül. – Nagy kár.
A vásártér a fennsík tövében már nyüzsgött az élettől. Porfelhők kavarogtak az összeverődött emberek körül, és a délre vezető országút fölött. Jennsennek eszébe jutott, vajon Irma, a kolbászárus asszony kint van-e most. Hiányzott Betty. Szörnyen vágyott rá, hogy újra lássa a farkát vadul lengető kecskét, hallja boldog mekegését, amikor végre viszontláthatja életre szóló ember-barátját.
Tom a vásár felé irányította a fogatát, arra, ahol ő állította fel testvéreivel borkimérő standját. Talán Irma is ugyanazon a helyen tanyázott le ma is. Jennsennek akkor újra nála kell hagynia Bettyt, hogy felmehessen a Palotába a fennsíkba vágott bejáraton át. Hosszú út vár rá felfelé a sok lépcsőn, azután valahogy ki kell derítenie, hol tartják fogva Sebastiant.
Miközben a szekér zörögve haladt előre az Azrith síkság kemény talaján, Jennsen a fennsík oldalában a Palotába vezető kanyargós szerpentint nézte elgondolkodva.
– Hajts rá az útra! – mondta Tomnak.
– Tessék?
– Hajts a Palotába vezető útra!
– Biztos vagy benne, Jennsen? Szerintem nem bölcs dolog. Az az út csak a hivatalos ügyben járóknak van fenntartva.
– Hajts az útra!
Tom balra fordította a lovakat, kitérve a piac felé vezető eddigi irányból, és tovább hajtott az út irányába. Szeme sarkából azonban lopva kíváncsi pillantásokat vetett kiismerhetetlen utasára.
A fennsík lábánál, ahol az út felfelé vezető szakasza kezdődött, katonák őrködtek, és a feléjük közeledő szekeret figyelték. Mikor a szekér már egész közel ért hozzájuk, Jennsen előhúzta a kését.
– Ne állj meg! – szólt oda Tomnak.
A férfi értetlenül nézett a lányra.
– Micsoda? De hát muszáj! Ezeknek íjaik is vannak, tudod?
Jennsen mereven bámult maga elé.
– Csak hajts!
Mikor a katonákhoz értek, Jennsen kinyújtott karral maga elé emelte a pengéjénél fogva a markába szorított kést, úgy, hogy a kiálló markolata jól látsszon. Aztán egyenesen az őrök csoportja felé fordította mereven kinyújtott karját, hogy mindenki jól láthassa, mit tart benne. Maga elé meredt az útra, nem nézett a katonákra, mintha rangon alulinak tartaná, hogy szóba elegyedjen velük.
Minden szempár a kés markolatára, a rajta domborodó díszes „R" betűre tapadt, ahogy a szekér elhaladt az őrség előtt. Senki nem modult közülük, hogy megállítsa a szekeret, sem, hogy megfeszítse az íját.
Tom halkan, elismerően füttyentett egyet. A szekér rázkódva és zötyögve tovább haladt.
Az út jobbra-balra kanyargott, közben egyenletesen emelkedett a fennsík teteje felé. A legtöbb részén elég széles volt, de egyes helyeken annyira elkeskenyedett, hogy a szekér veszélyesen közel került a meredek sziklákról való lezuhanáshoz. Minden egyes éles kanyar új és új látképet tárt eléjük az alattuk szélesen elterülő Azrith síkságról. A síkságot a messze távolban poros-kék hegyek szegélyezték.
Mikor a felvonóhídhoz értek, végül mégis csak meg kellett állniuk: a híd fel volt húzva. Jennsen saját magába és tervébe vetett hite hirtelen megrendült, amikor rájött, hogy nyilván ez, nem az ő merész blöffje volt az oka, hogy a lenti őrök olyan könnyen átengedték őket. Tudták, hogy a szakadékon úgysem tudnak átjutni, ha az ottani őrök le nem eresztik a hidat. Tudták, hogy nem hajthatnak be csak úgy a palotába, ugyanakkor nem akartak vitába szállni azzal a nővel, aki könnyen lehet, hogy magának a Rahl Nagyúrnak egyfajta hivatalos jelvényét viseli. Jennsen most már azt is látta, hogy ami még aggasztóbb, a katonák tulajdonképpen elszigetelték őket egy olyan csapdában, ami képes elvágni az esetleges rossz szándékú behatolókat mindenféle segítségtől, és megakadályozza a menekülésüket is. Ezen a helyen bármilyen ellenséges erőt fel lehetett tartóztatni, és könnyen elfogni vagy akár megsemmisíteni.
Nem csoda, hogy Tom nem értett egyet vele, hogy a felső úton menjenek.
A meredek úton való felkapaszkodás erőfeszítésétől felzaklatott lovak nyugtalankodva hánytorgatták a fejüket, hogy a váratlan akadály előtt megtorpanni kényszerültek. Egy katona lépett a lovak elé, és zablájukat megmarkolva igyekezett lecsillapítani őket. A szekér oldalához katonák léptek. Jennsen a szikla felőli oldalon ült, és látta, hogy bár néhány katona azon az oldalon is őrizték a kocsi hátulját, az őrök nagyobb része Tom oldaláról közelített hozzájuk.
– Jó napot, őrmester! – szólt le Tom a bakról.
A tiszt először a szekér hátulját vizsgálta át, és mikor látta, hogy üres, csak akkor pillantott fel a bakon ülő két emberre.
– Jó napot!
Jennsen tudta, hogy ez most nem a félszeg viselkedés ideje. Ha most kudarcot vall, minden elveszett. Nem csak, hogy Sebastian helyzete válik teljesen reménytelenné, de minden valószínűség szerint ő maga is a börtön mélyén fog kikötni. Nem engedhette meg magának, hogy bepánikoljon. Mikor a katonák elég közel értek, átnyúlt Tom előtt, kését nyelével előre tartva, és úgy mutatta meg a díszes markolatot az őrmesternek és katonáinak, mint valami királyi útlevelet.
– Eresszétek le a hidat – szólt rájuk, még mielőtt bármelyikük megszólalhatott volna.
Az őrmester először a kés markolatát vette szemügyre aztán a lányra emelte a tekintetét.
– Mi járatban vagytok?
Sebastian megtanította Jennsent a blöffölésre. Elmagyarázta neki, hogy a lány tulajdonképpen egész életében azt tette, és hogy veleszületett tehetsége van hozzá. Most tudatosan kellet megtennie, ha ki akarta szabadítani a férfit és ő maga is élve akart kikerülni innen. Őrült szívdobogása ellenére kemény, de üres arckifejezéssel viszonozta az őrmester pillantását.
– A Rahl Nagyúr dolgában járunk. Eresszétek le a hidat!
Jennsen úgy látta, a katonát meglepte a hangnem, vagy talán a szavak tartalmától vált kissé zavartabbá. Arcvonásai megfeszültek, ebből látszott, hogy ideges. Minden esetre azért nem hátrált meg.
– Ennél azért egy kicsit többet szeretnék tudni, hölgyem.
Jennsen megpörgette a kést az ujjai között, a fényesre polírozott pengén villogott a napfény, mígnem a fegyver hirtelen megállt, ismét markolatával előre, a cifra „R" betűt villantva az őrmester szeme elé. Jennsen szándékolt lassúsággal hátratolta a csuklyáját, felfedve vörös hajzuhatagát a reggeli napfényben hunyorogva bámuló katonák előtt. Tekintetükből jól látta, hogy tisztán megértették a ki nem mondott üzenetet, ami a mozdulatban rejlett.
– Tudom, hogy ti is csak a dolgotokat teszitek – mondta félelmetes nyugalommal –, de én is. Hivatalos küldetésben járok a Rahl Nagyúr megbízásából. Biztosan megértitek, hogy a Nagyúr mennyire rossz néven venné, ha mindenkivel megtárgyalnám a rám bízott feladatot, aki csak kérdezi, tehát eszem ágában sincs ezt tenni, de biztosíthatlak róla benneteket, hogy nem lennék itt, ha nem élet-halál kérdéséről lenne szó. Csak a drága időmet vesztegetitek, őrmester. Most pedig eresszétek le a hidat!
– Megtudhatnám a nevedet, hölgyem?
Jennsen kissé jobban előre hajolt Tom előtt keresztbe, hogy az őrmester még közelebbről láthassa haragos arckifejezését.
– Ha nem eresztitek le azt a hidat azonnal, akkor úgy fogsz emlékezni rám, hogy én vagyok a Baj, akit a Rahl Nagyúr hozott rád.
Az őrmester, pár tucat lándzsás, kardos, íjakkal és csatabárdokkal is felszerelt emberével a háta mögött, állta a sarat. Tomhoz fordult.
– A te szereped mi ebben?
Tom vállat vont.
– Én csak a kocsis vagyok. De ha én a helyedben lennék, őrmester, én nem akasztanék tengelyt ezzel a hölggyel.
– Igazán?
– Úgy bizony – felelte Tom, hangjában teljes meggyőződéssel.
Az őrmester hosszan, keményen farkasszemet nézett Tommal, végül megint Jennsenre nézett, aztán megfordult, és tekerést imitáló kézmozdulattal jelezte az embereinek, hogy eresszék le a felvonóhidat.
Jennsen a kezében tartott késsel a palota felé intett.
– Hogy találom meg azt a helyet, ahol a foglyokat őrzik?
A csigák és láncok csikorgása közepette a híd kezdett leereszkedni. Az őrmester visszafordult Jennsen felé.
– Kérdezd a fenti őröktől, hölgyem! Ők majd eligazítanak.
– Köszönöm – válaszolta Jennsen olyan hangszínnel, ami jelezte, hogy részéről befejezte a társalgást. Azzal kiegyenesedve mereven előre nézett és várta, hogy a híd leérjen. Mikor a vaskos deszkaalkotmány hangos puffanással a helyére érkezett, az őrmester intett, hogy mehetnek. Tom bólintott köszönetképpen, és megrántotta a gyeplőt.
Jennsen tudta, ha azt akarja, hogy a terve sikerüljön, végig kell játszania a szerepét. Rájött, hogy színjátéka sikerességéhez nagy mértékben hozzájárult nagyon is valódi haragja is. Az azonban zavarta, hogy blöffje sikerében Tom viselkedése is szerepet játszott. Nem akarta bajba keverni Tomot azzal, hogy igénybe vegye a segítségét. Úgy döntött, jó lesz, ha gondosan táplálja, és nyíltan ki is mutatja belső haragját a többi őrök előtt.
– A rabokat akarod látni? – kérdezte Tom.
A lány rájött, hogy soha nem mondta Tomnak, miért akar egyáltalán visszatérni a Palotába.
– Igen. Egy embert tévedésből tartóztattak le. Azért jöttem ide, hogy a kiszabadulását elintézzem.
Tom néhány gyeplőmozdulattal gondoskodott róla, hogy a lovak megfelelően bő sugárral vegyék be az elébük táruló száznyolcvan fokos kanyart.
– Keresd Lerner kapitányt – szólalt meg végül.
Jennsen meglepetten pillantott Tomra, hogy a férfi tiltakozás helyett egy nevet javasolt.
– A barátod?
A gyeplő alig mozdult egy-egy aprót Tom kezében, aki imponáló rutinnal irányította a fogatot a kanyarban.
– Nem tudom, nevezhetem-e barátomnak. Volt vele egykét közös dolgunk.
– Bor?
Tom elmosolyodott.
– Nem. Más.
Nyilvánvalóan nem állt szándékában részletezni, mi volt az a más. Jennsen a távoli hegyeket és az Azrith síkságot nézte, miközben a szekér felfelé kapaszkodott a fennsík oldalán. Valahol, túl a síkságon, a hegyek mögött, ott van a szabadság.
A fennsík tetején az út vízszintessé vált, és egy, a palota masszív külső falát lezáró hatalmas kapu előtt ért véget. A kapuban álló őrök integetéssel jelezték Jennsenéknek, hogy hajtsanak csak be, aztán sűrű, rövid sípjelekkel üzentek a fal belső oldalán őrködő társaiknak. Jennsen rájött, hogy itt már tudtak az érkezésükről.
Amint átértek a külső falba vágott rövid alagúton, Jennsennek majdnem elállt a lélegzete a meglepetéstől. Odabent tágas térségek tárultak a szeme elé. A kaputól sövénnyel szegélyezett széles út vezetett egy, jó félmérföldnyire lévő, dombhoz hasonlatosan kiemelkedő lépcsősorhoz. A hatalmas nyílt területen szinte hemzsegtek a bőrpáncélból, láncingből és felette viselt gyapjúzekéből álló mutatós egyenruhába öltözött katonák. A belső út mentén lándzsájukat pontosan egyforma szögben tartó katonák sorfala állt őrséget. Ezek az emberek nem csak úgy céltalanul ődöngtek idebenn. Nem olyan fajtának látszottak, akiket bármi meglepné, ami az úton feljut idáig.
Tom nem zavartatta magát a fegyveresek látványától. Jennsen igyekezett mereven előre nézni, a lenyűgöző látvány ellenére megpróbált közömbösnek tűnni.
A magas lépcsősor előtt egy száz fő körüli létszámú őrcsapat fogadta őket. Tom a katonák által formált kis öböl közepébe fordult be a szekérrel. A lépcsőn, a katonák feje fölé magasodva három palástot viselő férfi állt. A két szélső palástja ezüst színű volt, közöttük, hátrébb és egy lépcsővel feljebb álló idősebb férfi fehéret viselt, és mindkét kezét a palást reggeli napfényben csillámló aranyszegéllyel díszített hosszú ujjába rejtette.
Tom befékezte a szekeret, miközben egy katona a lovakat csillapította le zablájuknál fogva. Mielőtt Tom lekászálódhatott volna, Jennsen a karját megfogva megállította a férfit.
– Te idáig jöttél.
– De te...
– Eleget tettél értem. Segítettél annyit, amennyire szükségem volt. Innentől magam is elboldogulok.
Tom megfontolt tekintettel nézett végig a szekér körül csoportosuló katonákon. Úgy tűnt nincs túlságosan ínyére, hogy itt hagyja a lányt.
– Nem hiszem, hogy ártana, ha veled maradnék.
– Jobban szeretném, ha visszamennél a testvéreidhez.
Tom Jennsen kezére nézett, ami a karján nyugodott, aztán felpillantott, egyenesen a lány szemébe.
– Ha tényleg azt akarod. – Hangja alig hallható suttogássá halkult. – Találkozunk még?
Inkább kérésnek hangzott, mint kérdésnek. Jennsen képtelennek érezte magát rá, hogy egy ilyen egyszerű kívánságot megtagadjon a férfitől, különösen mindazok után, amit Tom megtett érte.
– Úgyis le kell mennünk a vásárba, hogy egy pár lovat vegyünk. Ahogy idebent elintézem, hogy a barátom kiszabaduljon, első dolgunk az lesz, hogy megkeresünk a standotokon.
– Megígéred?
Jennsen halkan, szinte lehelve súgta vissza:
– Hiszen még meg kell fizetnem a szolgálataidat, nem emlékszel?
Tom szégyellős mosolya ismét megjelent az arcán.
– Még sohasem találkoztam olyan valakivel, mint te, Jennsen. Én... – Észrevette az őket figyelő katonákat, ráébredt, hol is vannak, megköszörülte a torkát, és így folytatta: – Köszönöm, hogy megengedted, hogy a magam csekély szolgálataival segíthesselek, kisasszony. Ami a továbbiakat illeti, bízom a szavadban.
Tom épp eleget kockáztatott már azzal is, hogy idáig elhozta őt. Jennsen erősen remélte, hogy a férfi felismeri a felé vetett rövid, meleg mosolyból, mennyire őszintén hálás a segítségéért, mivel egyáltalán nem hitte, hogy módja lesz beváltani az ígéretét, mielőtt elhagyják a palota környékét.
Tom erős kezével megragadta Jennsen karját, és halk, de halálosan komoly hangon búcsúzott a lánytól:
– Ahogy az acél az acél ellen, úgy ő a mágia a mágia ellen.
Jennsennek fogalma sem volt, hogy ez mit jelenthet, de Tom átható tekintetét nyílt pillantással viszonozva egyetlen határozott bólintással válaszolt rá.
Nem várva ki, amíg a katonákban esetleg felmerülhet a gyanú, hogy ő valójában sokkal lágyabb természetű, mint mutatni szeretné, Jennsen elfordult Tomtól, és lekászálódott a szekér bakjáról, hogy a tiszt elé álljon, akit a körülötte álló katonák parancsnokának gondolt. Csak egy futó pillantást engedett a tisztnek a kés markolatára vetni, mielőtt határozott mozdulattal visszalökte a fegyvert a tokjába.
– Beszélnem kell azzal, aki az itt őrzött foglyokért felelős. Lerner kapitánnyal, ha jól emlékszem a nevére.
A tiszt összevonta a szemöldökét.
– A börtönparancsnokot keresed?
Jennsen nem tudta, milyen rangot visel a tiszt, akivel beszél. Nem sokat tudott a katonai dolgokról, kivéve, hogy élete legnagyobb részében ehhez hasonló katonák akarták őt megölni. Ez a tiszt felőle lehetett tábornok, de akár káplár is. De ahogy jobban szemügyre vette a tiszt öltözékét, korát, magatartását, arra a következtetésre jutott, hogy káplárnál azért jóval magasabb rangban lehet. Nem akarta azonban a tudatlanságát elárulni a katonai rangokat illetően, ezért jobbnak látta, ha nem veszi figyelembe.
Türelmetlen kézlegyintéssel intézte el a kérdést.
– Nincs időm a fecsegésre. Persze szükségem lesz kíséretre is. Te meg néhány embered megteszi.
Ahogy felfelé indult a lépcsőn, hátranézett és látta, hogy Tom rákacsint. Ettől egy kicsit nagyobb bátorságra kapott. A katonák sorfala szétvált, hogy utat engedjen a távozó szekérnek, így hát Tom csuklója egy rántásával megindította nagytestű lovait a kijárat felé. Jennsennek nagyon rosszul esett, hogy innentől nélkülöznie kellett a férfi megnyugtató jelenlétét, de szándékosan elterelte gondolatait a félelmeiről.
– Te ott – intett a fehér köntösű férfi felé –, vezess oda, ahol a foglyokat őrzitek!
Az idős férfi, akinek a koponyája a fejtetőn már kikandikált gyérülő ősz fürtjei közül, felemelt ujja intésével a katonák legnagyobb részét visszaküldte az őrhelyeikre. Az ismeretlen rangú tiszt egy tucat katonájával ott maradt Jennsen mögött.
– Láthatnám azt a kést? – kérdezte az idős ember barátságos hangon.
Jennsen gyanította, hogy ez az ember, aki egyetlen kézmozdulattal őrök tucatjainak képes parancsolni, valami fontos személy lehet. Márpedig a Rahl Nagyúr palotájában a fontos személyek könnyen lehetnek mágiahasználók. Az is eszébe jutott, hogy ha az ősz férfi rendelkezik a Tehetséggel, akkor úgy látja Jennsent, mint rést a Világ szövedékén. Arra a következtetésre jutott, hogy ez most nem lenne a legmegfelelőbb alkalom egy őszinte, töredelmes beismerésre, de arra sem, hogy a kapu felé rohanva megpróbáljon elmenekülni. Reménykednie kellett benne, hogy az ősz ember egyszerűen egy magas rangú hivatalnok a Palotában, nem pedig varázstudó.
A katonák közül sokan még a lányt figyelték. Jennsen könnyed nemtörődömséggel húzta elő a kést az övén függő tokból. Egyetlen szó nélkül tartotta a fehér köntösű férfi szeme elé, úgy, hogy az jól láthassa a díszes „R" betűt a markolaton. Közben olyan arcot vágott, amivel egyértelműen jelezte, hogy a türelme már-már a végét járja.
Az ősz ember alaposan végigmérte a kést, aztán ismét Jennsenre fordította a figyelmét.
– És ez valódi?
– Nem – mordult rá Jennsen. – A múlt éjjel öntöttem ki a tábortűznél. Elvezetsz oda, ahol a foglyokat őrzitek, vagy nem?
Az idős férfi rezzenéstelen arccal nyújtotta ki a kezét Jennsen felé.
– Kövess, hölgyem!

5. FEJEZET

A rangos hivatalnok fehér köntösének szárnyai mögötte lebegtek, ahogy a két ezüstköpenyes társa között felfelé igyekezett a lépcsősoron. Jennsen olyan távolságot tartva követte őket, amiről úgy vélte, kellően megőrzi a tekintélyét. Mikor az ősz férfi észrevette, hogy a lány mennyire lemaradt, lelassította a lépteit, hogy bevárja Jennsent. Erre Jennsen is visszafogta a sebességét, megtartva a korábbi távolságot. A fehér köpenyes idegesen tekingetett hátra, és még inkább lassított. Jennsen szintén, egészen addig, míg végül elől a három palástos, középen Jennsen és mögötte a katonák minden egyes lépés után kínos szünetet tartva megálltak.

Mikor a napsütötte széles márványlépcső következő pihenőjét elérte, a fehér köntösű hátranézett és türelmetlenül intett Jennsennek. Végül megértette, hogy a lánynak esze ágában sincs mellette haladni, hanem azt akarja, hogy az ősz férfi és két társa formális menetben vezesse őt. A hivatalnok beletörődött, hogy a lány saját alacsonyabb rangú kengyelfutójaként kezelje és felgyorsított léptekkel indult tovább, hogy Jennsen tarthassa a maga választotta távolságot. A kísérő katonák számára ez a magatartás váratlannak és kínosnak bizonyult. Aprózott léptekkel követték a lányt, hogy megtartsák az illendő kétszeres távolságot mögötte ahhoz képest, amennyivel Jennsen haladt a felvezető csoport mögött. Jennsennek ez is volt a szándéka: akárcsak a vörös haja, dölyfös viselkedése is figyelemelterelésül szolgált, lefoglalta a katonák gondolatait, elbizonytalanította és megzavarta őket.

A magasba törő márványlépcső vonalát helyenként széles pihenők szakították meg, ahol a felfelé haladók fáradt lábaikat kímélhették egy kis ideig a továbbhaladás előtt. A lépcsősor tetején két kolosszális oszlop között rézdomborításos, magas kétszárnyú ajtó vezetett a palota belsejébe. A palota föléjük tornyosuló homlokzata a leglenyűgözőbb látvány volt, amit Jennsen valaha is látott, a bonyolult építészeti finomságok most mégsem tudták igazán lekötni a figyelmét. Azon járt az esze, mi várja majd odabent.

Áthaladtak a két hatalmas oszlop rájuk boruló árnyéka alatt, be az ajtón. A tucatnyi katona még mindig ott haladt Jennsen mögött, fegyvereik, láncingük csörgése, csizmáik lépéseinek zaja a fényezett márvány kövezeten visszhangzott a bordázott oszlopokkal szegélyezett kapuboltozat alatt.

Odabent a palotában a dolguk után siető, kettesével-hármasával ácsorogva beszélgető vagy az erkélyeken nézelődő emberek egy percre a szokatlan menet felé fordultak, megbámulták a fehér és ezüst köntösű hivatalnokokat és a vöröshajú nőt, akit illő távolságból egy szakasz katona kísért. Jennsen öltözetéből eléggé nyilvánvaló volt, hogy most érkezhetett valami hosszú útról, különösen, hogy a menet többi tagja tiszta, ápolt ruházatot viselt. Jennsen nem szégyellte megviselt öltözékét, még örült is, mert ez is a személye körüli rejtélyt fokozta. És a bámészkodók reakciója óhatatlanul tovább befolyásolta az őt kísérő katonák gondolkodását is.

A fehér köntösű összesúgott a két ezüstpalástos társával, amire a másik kettő rábólintott és előresiettek, hamarosan eltűntek egy sarok mögött. Az őrök továbbra is tartották a megfelelő távolságot Jennsen mögött.

A menet keskeny átjárók útvesztőin haladt keresztül, félreeső melléklépcsőkön jutott egyre lejjebb. Egymást keresztező folyosókon kanyarogtak, rosszul megvilágított oldaljáratokból széles, sétányszerű utakra nyíló ajtók mellett haladtak el, alkalmanként különböző szélességű és meredekségű lépcsőkön ereszkedtek szintről szintre lejjebb, míg Jennsen végül már képtelen volt fejben tartani eddigi útvonalukat. A kopott lépcsők egyik-másikának elhanyagolt állapota és a láthatóan ritkán használt, dohszagú folyosók porrétege alapján Jennsen rájött, hogy a fehérpalástos a lehető legrövidebb úton vezeti őt, hogy minél előbb eljuttassa a kívánt céljához.

A lány számára ez megnyugtató volt, mert azt jelentette, hogy komolyan veszik, és önbizalma is erősödött, márpedig arra nagy szüksége volt, ha végig akarta játszani a szerepét. Azt mondogatta magának, hogy ő fontos személy, magának a Rahl Nagyúrnak a küldötte, aki nem hagyja, hogy bárki is akadályozza feladata teljesítésében. A többiek csak egyetlen okból voltak körülötte: azért, hogy az ő küldetését segítsék. Ez volt a dolguk. A kötelességük.

Mivel reménytelennek ítélte, hogy megjegyezze az összes kanyarulatot, fordulót és átjárót, amelyeken keresztül haladtak, Jennsen ehelyett a megoldandó problémájára koncentrált, újra és újra végiggondolta, mit kell mondania és mit kell tennie.

Emlékeztette magát, hogy nem számít, milyen állapotban találja Sebastiant, a tervéhez minden áron ragaszkodnia kell. Egyiküknek sem használna vele, ha könnyekben törne ki a férfi állapota láttán, ha a nyakába borulna, ha egyáltalán bármi meglepetést mutatna. Csak abban reménykedett, hogy ezt az elhatározását akkor is képes lesz megtartani, amikor majd szemtől szemben állhat a férfivel.

A fehérpalástos hivatalnok hátranézett, hogy a gondjaiba vett futár követi-e, mielőtt ráfordult volna egy lefelé vezető kőlépcsőre. A lépcső vaskorlátjának málladozó festésén vöröses rozsdafoltok ütöttek át. A kényelmetlenül meredek lépcső csigavonalban futott a mélybe, és egy alacsony folyosóban végződött, amelyet a fenti reflektoros lámpáktól eltérően csak rövid tartókba tűzött fáklyák világítottak meg.

A két ezüst köntösű férfi, akik korábban előre siettek, idelent vártak rájuk. Az alacsony, gerendás mennyezet alatt megült a füst, és a folyosót megtöltötte az égő kátrány bűze. A hideg levegőben Jennsen látta a saját leheletét. Zsigereiben érezte, milyen mélyen járnak a Népek Palotájának gyomrában. Rövid időre felvillant benne a nyomasztó emlék, milyen érzés volt lefelé süllyedni a mocsár sötét, zavaros, feneketlen vizében. Most is hasonló nyomást érzet a mellkasában itt a palota mélyén, elképzelve a hihetetlen tömegű követ, ami felettük tornyosult.

Jennsennek úgy rémlett, hogy a jobbra nyíló homályos kőfolyosón egyenlő távolságban ajtókat lát. Némelyik ajtóban mintha belülről apró nyílásokba kapaszkodó ujjakat látott volna. A folyosó sötétbe burkolózó távolabbi részéből száraz köhögés hangja visszhangzott. Szemét hiábavalóan meresztve a hang forrása irányába Jennsen úgy érezte, ide nem büntetésül zárják az embereket, hanem meghalni.

A baloldali keresztfolyosót lezáró vasalt ajtó előtt egy erős felépítésű, hatalmas termetű férfi állt háta mögött összefogott kézzel, szétvetett lábakkal, felszegett állal. A férfi méretétől, mereven rászegezett tekintetétől, magabiztos tartásától Jennsen lélegzete is elakadt.

Leginkább elfutni szeretett volna. Miből is gondolta, hogy képes lesz ezt megcsinálni? Végül is kicsoda ő? Egy senki.
Althea azt mondta, ez nem igaz, hacsak ő maga nem teszi igazzá. Jennsen azt kívánta, bárcsak ő is tudna annyira hinni önmagában, ahogy Althea hinni látszott benne.
A fehér palástos férfi a lány szemébe nézve az ajtó előtt álló katona felé mutatott.
– Lerner kapitány. Ahogy kívántad.
Most a kapitány felé fordult, és Jennsenre mutatott.
– A Rahl Nagyúr személyes megbízottja. Ő legalábbis azt mondja.
A kapitány zordonan a fehérköntösűre mosolygott.
– Köszönöm – fordult Jennsen a kísérete felé. – Ez minden. Elmehettek.
A fehér köntösű hivatalnok tiltakozásra nyitotta a száját, de ahogy pillantása Jennsen villámló tekintetével találkozott, meggondolta magát és némán meghajolt. Széttárt karjaival, mint a csibéit terelgető tyúk, hajtotta maga előtt kifelé ezüstköpenyes társait, majd a katonai kíséretet is.
– Egy férfit keresek. Azt hallottam róla, hogy foglyul ejtették
– mondta Jennsen az ajtó előtt álló nagydarab tisztnek.
– Igen? És miért?
– Valaki összekevert valamit. Azt a férfit tévedésből tartóztatták le.
– Ki mondja, hogy tévedés volt?
Jennsen előhúzta a kést a tokjából, és a pengéjénél fogva maga elé tartotta, hanyagul felmutatva a markolatot a tisztnek.
– Én.
A kapitány kőkemény, rezzenéstelen tekintetével szemügyre vette a fegyvert, de továbbra is ugyanabban a laza, könnyed tartásban állta el az utat a mögötte lévő folyosót lezáró vasalt ajtó felé. Jennsen könnyedén megpörgette a kést az ujjai között, elkapta a markolatánál fogva, és egy sima mozdulattal visszacsúsztatta a tokjába.
– Én is hordtam ilyet valamikor – mondta a tiszt állával a tokjába visszakerült kés felé bökve. – Jó pár évvel ezelőtt.
– De ma már nem? – Jennsen könnyed nyomást gyakorolt a kés markolatvédő keresztvasára, amíg nem érezte, hogy a fegyver egy halk kattanással teljesen a helyére nem illeszkedik. A csendes hang még így is visszhangot vert a háta mögött lévő sötét folyosón.
A tiszt megrántotta a vállát.
– Elég fárasztó folyton kockára tenni az életedet a Rahl Nagyúrért.
Jennsen attól tartott, a tiszt kérdezni fog tőle valamit a Rahl Nagyúrról. Valamit, amit ő nem tud megválaszolni, pedig tudnia kellene. Gyorsan el kellett terelni a kapitány figyelmét erről a témáról.
– Akkor te nyilván Darken Rahl alatt szolgáltál. Az még az én időm előtt volt. Nagy megtiszteltetés lehetett személyesen ismerni őt.
– Nyilvánvaló, hogy te nem ismerted.
Jennsen attól tartott, épp most bukott meg az első vizsgáján. Azt hitte, a szolgálatban mindenki lojális követője az urának. Úgy vélte, nem sokat tévedhet, ha tartja magát ehhez a feltételezéshez. Hát tévedett.
Lerner kapitány elfordította a fejét és kiköpött. Kihívó tekintettel fordult vissza a lány felé.
– Darken Rahl egy torz lelkű fattyú volt. Mindig is szerettem volna a bordái közé döfni a saját kését, és jól megforgatni benne.
Zavart aggodalma ellenére Jennsen arckifejezése maga a hideg nyugalom maradt.
– Akkor miért nem tetted meg?
– Amikor az egész világ megőrül, nem jó üzlet épelméjűnek maradni. Végül azt mondtam nekik, túl öreg vagyok már, és inkább idelent vállaltam szolgálatot. Egy nálam sokkal jobb ember küldte végül Darken Rahlt az Őrzőhöz.
Jennsent meglepte a kapitány váratlan érzelemnyilvánítása. Nem tudta eldönteni, vajon a tiszt csakugyan gyűlölte-e Darken Rahlt, vagy csak őelőtte tesz úgy, hogy hűségét bizonygassa az új Rahl Nagyúr iránt, aki megölte a saját apját, és elfoglalta a helyét a trónon. Megpróbált hát ravaszul manőverezni, anélkül, hogy ez túl nyilvánvalóvá váljon.
– Nos, Tom azt mondta, nem vagy buta ember. Azt hiszem, tudta, miről beszél.
A kapitány felnevetett, önkéntelen, mélyről feltörő, gurgulázó nevetéssel, amitől Jennsen is önkéntelenül elmosolyodott, arra gondolva, hogy ez a hang egy olyan emberből szakadt ki, aki egyébként kinézetére a halál legkedvesebb szolgálója is lehetne.
– Tom aztán csak tudja. – A kapitány tisztelgésül a mellkasára csapott az öklével. Arca könnyű mosolyba lágyult. Tom megint csak segített Jennsenen.
Jennsen is a szívére csapott az öklével, viszonozva a tisztelgést. Ez látszott a helyes reakciónak.
– Én Jennsen vagyok.
– Részemről a szerencse, Jennsen. – Lerner felsóhajtott. – Talán, ha én is úgy ismerném az új Rahl Nagyurat, mint te, akkor most együtt szolgálnánk. De mire ő lett a Nagyurunk, én már feladtam a szolgálatot és idelent voltam. Az új Rahl Nagyúr mindent megváltoztatott. Az összes szabályt. Azt hiszem, fenekestül felforgatta az egész világot.
Jennsen attól tartott, hogy megint ingoványos talajra tévedtek. Fogalma sem volt róla, miről beszél a kapitány, így nem is mert felelni rá semmit. Egyszerűen csak rábólintott, aztán előhozakodott az idejövetele okával.
– Most már értem, miért mondta Tom, hogy téged keresselek meg.
– Miről van szó, Jennsen?
A lány mély, nyugodt lélegzetet vett, felkészülve az előadásra. Százféle módon végiggondolta már, elpróbálta előre-hátra. Készen állt rá, hogy bármilyen kérdést megválaszoljon.
– Te is tudod, hogy mi, akik a magunk módján szolgáljuk a Rahl Nagyurat, nem mindig mondhatjuk el akárkiknek, kik vagyunk, vagy, hogy mi a feladatunk.
Lerner kapitány bólogatott.
– Hát persze.
Jennsen karba fonta a kezét, vadul dobogó szíve ellenére igyekezett nyugodtnak, lazának tűnni. A legkockázatosabb lépésen már túl volt, és a számítása ezúttal bevált.
– Nos, dolgozott velem egy ember – vágott bele. – És most azt hallottam, hogy elfogtátok. A dolog nem lep meg igazán. Az illető elég feltűnő figura, de hát a mostani feladatunkhoz éppen erre volt szükségünk. Sajnos, alighanem az őrségnek is szemet szúrt. A küldetés természetéből adódóan, no meg azok miatt az emberek miatt, akikkel dolgunk akadt, a mi emberünk alaposan fel volt fegyverkezve, hogy ezzel is megfélemlítse, akikkel dolga akad. Ezelőtt még sohasem járt itt, a palotában, ezért nem tudta, kiben bízhat meg, és kiben nem. Ráadásul éppen kémekre és árulókra vadásztunk.
A kapitány a homlokát ráncolta, és elgondolkodva masszírozta az állát a tenyerével.
– Árulók? Kémek? Itt, a Palotában?
– Bizonyítékunk nincs rá, de azt gyanítottuk, hogy kémek furakodtak be ide. Őket kerestük, ezért az én emberem nem bízott meg senkiben. Ha illetéktelen fülekbe jutott volna, hogy ki ő valójában, az bennünket, többieket is veszélybe sodort volna. Még azt sem hiszem, hogy nektek megmondta a valódi nevét, ámbár ez azért elképzelhető. Sebastiannak hívják. Tisztában volt vele, hogy bennünket fenyegető veszély miatt minél kevesebbet mond el, annál kisebb kockázatot jelent az elfogása ránk, a csoport többi tagjaira.
A kapitány maga elé meredve hallgatott, láthatóan Jennsen történetének hatása alá kerülve.
– Nem... Nincs ilyen néven bejegyzett foglyunk. – Összeráncolt homloka komoly koncentrációját jelezte. – Hogy néz ki az illető?
– Nálam pár évvel idősebb. Kék szemű. Rövidre vágott fehér hajú.
A kapitány azonnal ráismert a leírásra.
– Szóval ő az.
– Tehát a hírforrásom pontos volt. Nálatok van.
Jennsen legszívesebben jól megmarkolta volna a kapitány mellén a zubbonyt, és megrázta volna. Szerette volna megkérdezni, bántották-e Sebastiant. Szeretett volna ráordítani Lernerre, hogy azonnal engedjék el a foglyot.
– Igen, nálunk van. Mármint, ha ugyanarról az emberről beszélünk. A leírás mindenesetre illik rá.
– Jól van. Vissza akarom kapni őt. Sürgős feladatom van a számára. Nem engedhetem meg magamnak a késlekedést. Azonnal el kell indulnunk, mielőtt kihűl a friss nyom, amire akadtam. Az lenne a legjobb, ha nem csinálnánk túl nagy felhajtást a kiengedése körül. Olyan észrevétlenül kell kisurrannunk innen, ahogy csak lehet, amennyire csak mód van rá, el akarom kerülni a találkozást a katonákkal. Lehetséges, hogy a beszivárgott árulók már a hadsereg köreibe is beférkőztek.
Lerner kapitány összefonta a karjait, felsóhajtott, és bizalmasan közelebb hajolt a lányhoz. Olyan tekintettel nézett rá, mint tapasztalt idősebb testvér a kishúgára.
– Jennsen, biztos vagy benne, hogy ő a te embered?
Jennsen attól tartott, hogy esetleg túljátssza a blöffjét.
– Pontosan azért őt választottuk ki erre a feladatra, mert tudtuk, hogy a katonák nem fognak arra gyanakodni, hogy a mi emberünk lehet. Ha ránézel, meg nem mondanád. Sebastian már többször bizonyította, hogy képes beférkőzni az árulók közé anélkül, hogy azok rájönnének, hogy a mi emberünk.
– De a hűségében biztos vagy-e? Egészen bizonyos vagy benne, hogy nem akar bajt hozni a Rahl Nagyúrra?
– Sebastian a mieink közül való, azt biztosan tudom. Abban viszont nem vagyok bizonyos, hogy akit ti fogva tartotok, azonos az én Sebastianommal. Gondolom, meg kellene néznem, hogy kiderüljön. De miért kérded?
A kapitány a távolba meredt, és megrázta a fejét.
– Nem is tudom. Hosszú évekig viseltem a kést, amit te csak épp elkezdtél, és sokszor jártam olyan helyeken, ahol nem viselhettem a Nagyúr kését, hogy rá ne jöjjenek, ki vagyok valójában. Neked nem kell megmagyaráznom, hogy ha az ember folyton efféle veszélyben él, akkor kifejlődik benne egyfajta emberismeret. Annak a fehér hajú fickónak a közelében én valami olyasmit érzek, amitől a hátamon felmered a szőr.
Jennsen nem tudta, mit mondjon erre. A kapitány majd kétszer akkora volt, mint Sebastian, tehát a tiszt nem a fizikai veszélyt érezte Sebastian közelében. Persze a testméret nem feltétlenül jelzi pontosan a veszély mértékét. Jennsen például késharcban lehet, hogy könnyedén legyőzné a kapitányt. Talán Lerner kapitány azt érezte meg, milyen veszélyes lehet Sebastian fegyverrel a kezében. Hiszen azt is nagyon jól megfigyelte, hogyan pörgette Jennsen a kést az ujjai között.
Az is lehet, hogy Lerner számtalan apróságból kikövetkeztette, hogy Sebastian nem d'harai. Ez esetleg gondot jelenthet, de Jennsen erre is gondolt, és szükség esetén ezt is ki tudná magyarázni.
– Tom még mindig folyton bajba keveri magát? – kérdezte a kapitány.
– Ó, hát ismered Tomot. Bort árul Joeval és Claytonnal együtt.
Lerner hitetlenkedve bámult a lányra.
– Tom és a testvérei? Bort árulnak? – Megrázta a fejét, és széles vigyor ömlött el a képén. – Igazán kíváncsi lennék, miben sántikál már megint valójában.
Jennsen vállat vont.
– Nos, hát pillanatnyilag épp bort árul. Persze ők hárman utazgatnak fel-alá az országban, vásárolgatnak, aztán ide hozzák eladni, amit vettek.
Lerner kapitány hangosan felnevetett, és hátba vágta a lányt.
– Ez pont úgy hangzik, ahogy Tom szeretné, hogy higgyék róla. Nem is csoda, hogy megbízik benned.
Jennsen teljesen összezavarodott, és nagyon nem akart további részletekbe bonyolódni Tom dolgait illetően, mert ezen nagyon hamar lebukhatott volna. Ő ugyanis alig tudott valamit Tomról, míg ez az ember láthatóan nagyon is jól ismerte.
– Azt hiszem, meg kellene néznem ezt a fickót, akit elfogtatok. Ha Sebastian, akkor jól fenéken billentem, és máris az útjára küldöm.
– Jól van – egyezett bele a kapitány határozott bólintással. – Ha ő a te embered, akkor legalább végre megtudom a nevét. – A vasalt ajtó felé fordult, közben a zsebében keresgélt a kulcsokért. – Ha tényleg ő az, akkor nagy szerencséje van, hogy előbb ideértél érte, mint hogy a vörös ruhás nők egyike ideért volna hozzá, hogy kikérdezze. Akkor bizony többet is elénekelt volna, nem csak a nevét. Sok bosszúságot megtakarított volna neked is, nekünk is, ha mindjárt elmondta volna magáról, kicsoda.
Jennsen enyhe szédülést érzett megkönnyebbülésében, hogy a Mord-Sithek még nem kínozták meg Sebastiant.
– Ha a Rahl Nagyúr dolgában jársz, akkor tartsd féken a nyelved – mondta. – Sebastian pontosan tudja, milyen kockázattal jár a munkánk.
A kapitány felmordult helyeslésül, és megfordította a kulcsot az ajtóban. A zár üreges kondulással nyílt ki.
– A mostani Rahl Nagyúr kedvéért én is tartanám a számat, még ha egy Mord-Sith faggatna is. De hát neked jobban kell ismerned az új Rahl Nagyurat, így gondolom, nem kell sokat magyarázkodnom neked.
Jennsen nem értette, de nem is kérdezősködött. A kapitány megrántotta az ajtót, az lassan kinyílt, feltárva egy hosszú, gyertyákkal ritkásan megvilágított folyosót. A folyosó mindkét oldalán kis rácsos nyílásokkal ellátott ajtók voltak. Ahogy az ajtók mellett elhaladtak, legalább fél tucat ilyen nyílásból könyörgő, kapkodó karok nyúltak ki feléjük. Más cellák sötétjéből átkozódó, káromkodó hangokat hallottak. A kinyúló kezekből és a hangokból Jennsen megállapíthatta, hogy mindegyik cellában több embert is tartanak fogva.
Jennsen követte a kapitányt az erődítmény börtönének mélyére. Mikor a kukucskáló foglyok meglátták, hogy egy nő jár közöttük, durva, obszcén dolgokat kiabáltak ki neki. Jennsent mélyen megdöbbentették a buja és közönséges szavak, a csúfolódó röhögések, de gondosan elrejtette érzéseit, a nyugalom és közömbösség maszkját erőltette az arcára.
Lerner kapitány gondosan a folyosó közepére húzódva haladt előre, időnként félrelökve egy-egy felé nyúló kart.
– Vigyázz magadra! – figyelmeztette a lányt.
Jennsen épp meg akarta kérdezni, hogy miért, amikor valaki az egyik cellából valami löttyedt dolgot hajított felé. A lövedék nem talált, és nyirkos cuppanással mállott szét a folyosó szemközti falán. Jennsen döbbenten látta, hogy ürülék. Az elsőt több is követte, és Jennsennek többször el kellett hajolnia vagy lebukni az undorító bombák elől. A kapitány hirtelen nagyot rúgott az egyik ajtóba, amely mögül egy fogoly épp újabb maréknyi ocsmányságot készült kihajítani. A rúgás hangja kongva visszhangzott végig a folyosón, és elegendő figyelmeztetésül szolgált a foglyoknak, hogy visszahúzódjanak sötét celláik mélyére. A kapitány csak akkor indult tovább, amikor megbizonyosodott róla, hogy figyelmeztetését megértették és kellően meg is fogadták.
Jennsen nem tudta megállni, hogy suttogva meg ne kérdezze:
– Mivel vádolják ezeket az embereket?
A kapitány hátrapillantott a lányra.
– Különböző dolgokkal. Gyilkosság, erőszak: ilyesmikkel. Van köztük egy pár kém is, olyanok, akikre te is vadászol.
A börtönfolyosón terjengő bűztől Jennsen hányingerrel küszködött. A foglyok nyers gyűlöletét képes volt megérteni, de bármennyire szimpatizált is a Rahl Nagyúr brutális zsarnoksága ellen forduló, a d'harai katonák által elfogott áldozatokkal, a viselkedésük megerősítette azoknak a perverzitásoknak a valószínűségét, amellyel gyanúsították őket. Jennsen igyekezett szorosan az egyik oldalfolyosóba épp beforduló Lerner kaptány nyomában maradni.
A kapitány leemelt egy lámpást egy kőfalba vájt polcról, és meggyújtotta a kanócát az egyik közeli gyertyáról. A lámpa gyér fénye épp hogy csak enyhítette a homályt és csak még riasztóbbá tette a börtönfolyosó rémálomszerű benyomását. Jennsen hátán a hideg futkosott a gondolatra, hogy leleplezik és az útja itt ér véget, ezeknek a celláknak valamelyikében. Nem tudott szabadulni a rémlátomástól, hogy bezárják ide, ezek közé az emberek közé. Élénken el tudta képzelni, mit művelnének vele. Erőszakkal kellett rávennie magát, hogy lassan, nyugodtan lélegezzen.
Újabb bezárt ajtóhoz értek, ami mögött alacsony mennyezetű folyosó következett, egymáshoz sokkal közelebb elhelyezkedő ajtókkal. Jennsen úgy vélte, itt vannak az egyszemélyes cellák. Az egyik ajtó rácsos kémlelőablakán mocskos, nyílt fekélyekkel teli kéz kapott Jennsen köpenye után. A lány egy rántással kiszabadította magát, és sietve felzárkózott a kaptányhoz.
Lerner kapitány újabb ajtót nyitott ki, és egy még szűkebb folyosóra jutottak. A kapitány széles vállával épphogy csak átfért a falak között. A szűk, egyenetlen falú, ide-oda tekergő járatban Jennsen hátán a hideg futkosott. Ezen a barlangszerű folyosón nem nyúlkáltak utánuk kezek a kémlelőnyílásokból. A kapitány megállt az egyik jobb oldali ajtónál, és lámpásával bevilágított az apró nyíláson. Elégedett bólintással átnyújtotta Jennsennek a lámpát, és kizárta az ajtót.
– Ezen a részen a különleges foglyokat őrizzük.
Lernernek mindkét kezére és teljes súlyára szüksége volt, hogy a tiltakozó recsegéssel és csikorgással lassan megmozduló ajtót ki tudja nyitni. Odabent Jennsen meglepődve látta, hogy egy apró, üres cellába jutottak, amelynek a távolabbi falában újabb ajtó látszott. Hát ezért hiányoztak ezen a folyosón a kémlelőnyílásból kinyúlkáló kezek. A cellákat kettős ajtóval látták el, hogy még lehetetlenebbé tegyék az ide kerülő foglyok szökését. A második ajtó kinyitása után a kapitány visszavette a lámpást. Meggörnyedve, a lámpást maga elé tartva lépett be az alacsony ajtón. Hatalmas termete annyira betöltötte az ajtónyílást, hogy Jennsen egy pár pillanatra teljes sötétségben maradt. Mikor már odabent volt, Lerner a kezét nyújtotta Jennsennek, és segített neki, hogy a lány meg ne botoljon a magas küszöbben. Jennsen a kapitány kezébe kapaszkodva belépett a cellába. A helyiség nagyobb volt, mint a lány gondolta volna. Szemmel láthatóan úgy vésték ki a fennsík szilárd sziklaalapjából. A falon látható szerszámnyomok tanúskodtak róla, milyen nagy munka lehetett. Nincs fogoly, aki ásással ki tudna szökni egy ilyen biztonsági cellából.
Az ajtóval szemközti falnál, egy sziklából kivágott priccsen Sebastian ült. Kék szemei mereven Jennsenre szegeződtek attól a pillanattól kezdve, hogy a lány belépett. Pillantásában Jennsen egy másodpercig látni vélte, mennyire szeretne innen kiszabadulni. A férfi arca azonban érzelemmentes és rezzenéstelen maradt: egyetlen apró jellel sem árulta el, hogy ismeri a lányt.
Sebastian gondosan összehajtogatott köpenyét ülőpárnául használta a hideg kőpriccsen. Közelében egy vizeskupa állt a padlón. A férfi ruházata rendezett volt, semmi jel nem utalt arra, hogy bántották, kínozták volna.
Jennsen boldog volt, hogy újra láthatta Sebastian arcát, kék szemét, fehér tüskehaját. A férfi megnyalta az ajkát, azt a gyönyörű ajkát, amivel olyan gyakran és olyan kedvesen tudott mosolyogni Jennsenre. Most azonban nem mert elmosolyodni. Jennsen érezte, hogy jogosak voltak önmagával kapcsolatos aggodalmai. Legszívesebben odarohant volna a férfihez, hogy karjai közé szorítsa, és nyöszörgő sírással adjon utat megkönnyebbült boldog örömének, hogy élve és sértetlenül láthatja viszont.
Lerner kapitány lámpásával a fogoly felé intett.
– Ő az?
– Igen, kapitány.
Sebastian mereven az előrelépő Jennsenre függesztette a tekintetét. A lánynak össze kellett szednie minden lélekjelenlétét, hogy hangja el ne árulja az érzelmeit.
– Minden rendben, Sebastian. Lerner kapitány tudja, hogy közülünk való vagy. – Könnyedén megveregette a kése markolatát. – Megbízhatunk benne, nem fogja elárulni senkinek, hogy ki vagy.
Lerner kapitány kezet nyújtott.
– Örülök, hogy találkoztunk, Sebastian. Ne haragudj a félreértésért. Nem tudtuk, hogy ki vagy. Jennsen elmagyarázta a küldetésedet. Valaha én is a szolgálatnál voltam, ezért megértem a titoktartás fontosságát.
Sebastian felállt, és kezet fogott a tiszttel.
– Semmi baj, kapitány. Nem hibáztathatom az embereinket azért, mert a dolgukat teszik.
Sebastian nem ismerte Jennsen tervét. Láthatóan arra várt, hogy a lány segítsen neki. Jennsen türelmetlen mozdulatot tett, és feltett egy olyan kérdést, amiről tudta, hogy a férfi nem lesz képes megválaszolni, de rávezeti Sebastiant arra, mit kell mondania.
– Sikerült kapcsolatba kerülnöd valamelyik beszivárgott kémmel, mielőtt az őrség elfogott? Ki tudtad deríteni, kik az árulók? Sikerült a bizalmukba férkőznöd? Vannak legalább neveid?
Sebastian azonnal kapcsolt, és meggyőző lehangoltsággal sóhajtott.
– Sajnos, nem. Épp csak megérkeztem, és nem jutott időm rá, mielőtt az őrség... – Lesütötte a szemét. – Nagyon sajnálom.
Lerner kapitány egyikükről a másikukra tekingetett.
Jennsen békülékeny hangsúllyal folytatta.
– Nos, nem hibáztathatom az őrséget azért, hogy semmiféle kockázatot nem akarnak vállalni a palota területén belül. Nekünk azonban megvan a dolgunk, amit el kell végeznünk. Sikerült némi áttörést elérnem a kutatásom során, és rátaláltam néhány fontos összekötő nyomára. Sietnünk kell, nincs sok időnk. Ezek óvatos emberek és neked kell megkörnyékezned őket. Nem lenne szerencsés, ha egy nő ajánlaná fel, hogy vesz nekik egy pár italt. Még félreértenék. Ezért rád hagyom a dolgot. Nekem van még egy pár csapdám, amit fel kell állítanom.
Sebastian úgy bólogatott, mint aki tökéletesen tisztában van a kitalált munkájuk legapróbb részleteivel is.
– Rendben.
A kapitány feléjük nyújtotta a kezét.
– Akkor legjobb lesz, ha mindjárt indultok is.
Sebastian, Jennsen nyomába indulva, visszanézett a tisztre.
– Kapitány, a fegyvereimre szükségem lenne. És a pénzre is, ami az erszényemben volt. Az a Rahl Nagyúr pénze, és a feladatom teljesítésére kell költenem.
– Minden megvan. Semmi sem tűnt el belőle, erre a szavamat adhatom.
Odakint, a szűk folyosón a kapitány bezárta maga mögött a cellaajtót. A lámpa nála volt, így Sebastian és Jennsen megvárták. Mikor a lány tovább indult, a tiszt átnyúlt Sebastian mellett, és gyengéden megmarkolva Jennsen karját, visszatartotta.
Jennsennek elakadt a lélegzete. Érezte, hogy Sebastian keze a derekára siklik, a kés markolatára.
– Igaz, amit az emberek beszélnek? – kérdezte a kapitány.
Jennsen visszafordult és egyenesen a tiszt szemébe nézett.
– Micsoda?
– Hát a Rahl Nagyúrról. Arról, hogy ő... nem is tudom... más. Hallottam embereket beszélni róla. Embereket, akik ismerik, akik harcoltak az oldalán. Beszélnek róla, hogy tudja forgatni azt a híres kardját, hogyan tud harcolni, meg minden, de ami még fontosabb, beszélnek róla, mint emberről. Igaz, amit mondanak?
Jennsen nem értette, miről beszél a kapitány. Nem mert megszólalni, nem tudta, hogyan válaszolhatna meg egy ilyen kérdést. Fogalma sem volt róla, mit beszélnek a d'haraiak, főként a katonák, az új Rahl Nagyúrról.
Azzal tisztában volt, hogy ő és Sebastian itt és most könnyen végezni tudnának a tiszttel. A meglepetés ereje az ő oldalukon lenne. Sebastian, kezével a kés markolatán, nyilván ugyanezt gondolta végig.
De még a palotából is ki kell jutniuk. Ha megölik a kapitányt, a holttestet alighanem hamarosan felfedezik. A d'harai katonákra sok mindent lehet mondani, de azt nem, hogy figyelmetlenek. Még ha el is rejtenék a börtönparancsnok holttestét, a rabok létszámellenőrzésénél azonnal kiderülne, hogy Sebastian hiányzik, akkor pedig a menekülési esélyeik minimálisra csökkennének.
De ami még rosszabb, Jennsen úgy érezte, nem lenne képes megölni ezt az embert. Annak ellenére, hogy d'harai katonatiszt, Jennsen semmi haragot, vagy ellenszenvet nem érzett iránta. Rendes fajtának látszott, nem valami szörnyetegnek. Tom kedvelte a kapitányt, és Lerner is tisztelte Tomot. Ledöfni valakit, aki az életedre tör, az egy dolog. Ez itt egészen más lenne. Erre képtelennek érezte magát.
– Az életünket adnánk azért az emberért! – felelte Jennsen helyett Sebastian meggyőzően őszinte hangon. – Inkább hagynám, hogy megkínozz és megölj, mielőtt egy szót is mondanék, amelyek a Rahl Nagyurat veszélybe sodorhatnám.
– Én is – tette hozzá Jennsen csendesen – szinte semmi másra nem tudok gondolni, mint a Rahl Nagyúrra. Még álmodni is szoktam róla.
Igazat mondott, de tudatos megtévesztésnek szánt igazságot. A kapitány elmosolyodott, és valami mély belső elégedettséggel nézett maga elé. Elengedte a lány karját.
Jennsen érezte, hogy Sebastian elengedi a kés markolatát.
– Azt hiszem, ez mindent elmond – mondta maga elé a félsötétbe a kapitány. – Hosszú ideje szolgálok. Már régen feladtam a reményt, hogy akár csak álmodni is merjek ilyesmiről. – Habozott egy kis ideig, aztán megint megszólalt. – És a felesége? Tényleg egy Inkvizítor, ahogy beszélik? Hallottam sokféle dolgot az Inkvizítorokról, még régről, a Határ előtti időkből, de sosem tudtam eldönteni, hihetek-e nekik.
Feleség? Jennsen semmit nem hallott róla, hogy a Rahl Nagyúrnak felesége lenne. El sem tudta képzelni nős embernek, sem azt, miféle asszony lehet az, aki a Rahl Nagyúrhoz megy feleségül. Azt sem tudta megérteni, hogy olyan ember, mint a Rahl Nagyúr, aki bármelyik nőt megkaphatja, akit csak akar, miért vesződne a nősüléssel.
És az, hogy mi lehet az az „Inkvizítor", tökéletes rejtély volt Jennsen számára, de már magában az elnevezés is baljós csengésű volt.
– Sajnálom – mondta –, de vele még nem találkoztam.
– Én sem – csatlakozott Sebastian –, de nagyjából ugyanezeket hallottam róla én is.
A kapitány arcán távoli, megdicsőült mosoly ült.
– Boldog vagyok, hogy megérhettem, hogy végre egy ilyen Rahl Nagyúr parancsol D'Harában, mint a mostani, és úgy uralkodik, ahogy mindig is kellett volna.
Jennsen elgondolkodva nézett maga elé. Zavarta, hogy a kapitány annyira rajong az új Rahl Nagyúrért, azért, hogy a Nagyúr leigázza az egész világot és uralkodjon rajta D'Hara nevében.
Nagyon szeretett volna kijutni végre a börtönből, meg a palotából is. Gyorsan haladtak előre a keskeny folyosókon, keresztül a vasalt ajtókon, el a kifelé nyúlkáló rabok mellett. Ezúttal a kapitány dühös mordulása is elegendő figyelmeztetésnek bizonyult.
Mikor az utolsó vasborítású ajtón is kijutottak a lépcső aljára, hirtelen megtorpantak. A lépcsőnél egy hosszú szőke copfot viselő magas, csinos nő állt előttük, elzárva a lehetséges menekülésük útját. Arcán a lecsapni készülő villám kifejezése ült.
A nő vörös bőrruhát viselt.
Semmi más nem lehetett, mint egy Mord-Sith.

6. FEJEZET

A nő háta mögött hanyagul összefogott kezekkel várakozott. Az arca azonban semmi hanyagságot nem tükrözött. Csizmás lábainak koppanásai mennydörgésként verődtek vissza a kőfalakról, ahogy közelgő viharfelhőként lépkedett a három alak felé. Viharfelhőként, ami félelmet hoz, de maga nem ismeri a félelmet.

Jennsen testén jeges borzongás futott át az inától a tarkójáig, ahol felmeredtek a finom szőrszálak.
A nő lassú, kimért léptekkel körbejárta őket, tetőtől talpig végigmérte mindhármukat, a mezőn futkosó egereket figyelő sólyom tekintetével. Jennsen megfigyelte, hogy a nő csuklóján finom láncon egy Agiel függ, a Mord-Sithek fegyvere. Bár a lány hírből ismerte az Agielt, és tudta, hogy halálos fegyvernek kell lennie, első pillantásra semmi többnek nem tűnt, mint egy harminc centinél is rövidebb, vékony bőrrel bevont rúdnak.
– Egy nagyon izgatott hivatalnok keresett meg – kezdte a Mord-Sith halk, bársonyosan behízelgő hangon. Gyilkos pillantása szándékolt lassúsággal vándorolt Sebastianról Jennsenre. – Úgy vélte, le kellene jönnöm ide, megnézni, hogy mi folyik itt. Egy vörös hajú nőt emlegetett. Mit gondoltok, miért aggódott annyira?
A kapitány előlépett Jennsen mögül a lány oldalára.
– Semmi olyasmi nem folyik, ami rád tartozna.
A Mord-Sith egyetlen laza csuklómozdulatára az Agiel a tenyerébe perdült, és a vége a kapitány arcától centiméterekre állapodott meg.
– Nem téged kérdeztelek, hanem ezt a fiatal nőt.
A jeges tekintet visszafordult Jennsenre.
– Mit gondolsz, miért kellett nekem ide lejönnöm? Hm?
Jennsen.
– Mert – Jennsen közben képtelen volt levenni a tekintetét a fagyos kék szempárról –, az illető egy beképzelt bohóc, és nem tetszett neki, hogy én nem játszom meg, hogy nem látom rajta. Hogy nem borulok le előtte csak azért, mert fehér palástot visel.
A Mord-Sith mosolygott, de mosolyában nem vidámság volt, hanem valamiféle zordon elismerés Jennsen nyílt őszintesége fölött.
A mosoly azonban azonnal eltűnt, ahogy a nő Sebastianra pillantott. És amikor a pillantása visszatért Jennsenre, már acélt lehetett volna köszörülni vele.
– Beképzelt vagy nem, a tényen nem változtat, hogy itt egy foglyot készülnek szabadon ereszteni a te puszta szavadra.
Jennsen.
– A szavam elég hozzá. – Jennsen ingerülten emelte meg a kést az övében, és a Mord-Sith felé villantotta a markolatot. – Ez itt hitelt ad a szavamnak.
– Az ott – a Mord-Sith sziszegése, mint a selyem hideg suhogása – nem jelent semmit.
Jennsen érezte, hogy elvörösödik az arca.
– Ez azt jelenti, hogy...
– Azt hiszed, mi bolondok vagyunk? – A Mord-Sith vörös bőrruhája megcsikordult, ahogy közelebb hajolt a lányhoz. – Hogy ha te bejössz ide, és az orrunk előtt meglengeted azt a markolatot, máris minden józan eszünk elillan?
A szűk vörös bőrruha alatt a test legalább olyan izmos volt, mint amilyen formás. Jennsen kicsinek és csúnyának érezte magát ezzel a makulátlan szépségű teremtéssel szemben állva. Ami még rosszabb, tehetetlennek érezte magát, képtelennek rá, hogy ezzel a nővel elhitesse sebtében fabrikált történetüket. Ez a nő olyan magabiztos volt, hogy nyilván könnyedén átlát a meséjükön, de Jennsen azzal is tisztában volt, hogy ha most a legcsekélyebb mértékben is meginog, ő és Sebastian gyakorlatilag elbúcsúzhatnak az életüktől. Annyi maró élt vitt hát a hangjába, amennyire csak képes volt.
– Én ezt a kést a Rahl Nagyúr érdekében viselem az ő nevében, és te engedelmeskedni fogsz neki.
– Csakugyan? Na, és miért?
– Mert ez a kés a Rahl Nagyúr belém vetett bizalmát jelképezi.
– Aha. És mert a kés történetesen pont nálad van, el is kell higgyük, hogy ő maga adta neked? Hogy megbízik benned? Honnan tudjuk, hogy nem találtad azt a kést valahol? Hm?
– Találtam? Te nem vagy...
– Vagy, mondjuk te és ez a fogoly itt, csapdát állítottatok a kés igazi viselőjének, és megöltétek őt csak azért, hogy egy megirigyelt tárgyat elvegyetek tőle, azt remélve, hogy elnyeritek vele mások bizalmát.
– Nem is tudom, hogy tudsz elképzelni ilyen...
– Vagy esetleg olyan gyáva vagy, hogy álmában ölted meg a kés birtokosát? Vagy még ennyi bátorságod sem volt, és csak megvásároltad azoktól az útonállóktól, akik meggyilkolták? Így szerezted? Az igazi gyilkostól kaptad?
– Dehogy!
A Mord-Sith olyan közel hajolt, hogy Jennsen érezte a leheletét az arcán.
– Esetleg rávetted a tulajdonosát, hogy befeküdjön a csinos kis combjaid közé, közben meg a társad, ez itt, ellopta tőle a fegyvert? Vagy hívatásos ringyóként a női bájaidért kaptad fizetségül valami gyilkos tolvajtól?
Jennsen elhátrált a Mord-Sithtől.
– Én... én ilyet...
– Az semmit sem bizonyít, hogy felmutatod a fegyvert. Tény, hogy nem tudjuk, kié valójában a kés.
Hódolj be.
– A kés az enyém – makacskodott Jennsen.
A Mord-Sith kihúzta magát, és felvonta az egyik szemöldökét.
– Igazán?
A kapitány karba fonta a kezét. Sebastian mozdulatlanul állt Jennsen oldalán. A lány a pánik feltörő könnyeivel küszködött. Igyekezett dacos képet vágni.
Jennsen. Hódolj be.
– Fontos ügyben járok a Rahl Nagyúr érdekében – sziszegte a lány összeszorított fogai közül. – Nincs nekem időm ilyesmire.
– Aha – gúnyolódott a Mord-Sith. – Fontos ügyben a Rahl Nagyúr érdekében. Hát ez tényleg nagyon komolyan hangzik. – Összefonta a kezét a mellén. – Na, és miféle ügyben?
– Az az én dolgom, nem a tiéd.
A vörös ruhás nő arcán ismét megjelent a jeges mosoly.
– Mágikus ügy? Erről van szó? Varázslatról?
– Az nem tartozik rád. A Rahl Nagyúr megbízásából járok el, és jó lesz, ha ezt nem felejted el. Nem fog örülni neki, ha megtudja, hogy beleártottad magad.
A Mord-Sith megint felvonta a szemöldökét.
– Beleártottam magam? Kedves ifjú hölgy, egy Mord-Sith sohasem „beleártja magát" a dolgokba. Ha az lennél, akinek mondod magad, ennyit legalább tudnod kellene. A Mord-Sithek létezésének egyetlen célja van: a Rahl Nagyúr védelmezése. Nem gondolod, hogy a kötelességemet hanyagolnám el, ha nem figyelnék fel az efféle gyanús jövésmenésre?
– Nem. Megmondtam neked, hogy...
– És amikor majd a Rahl Nagyúr haldokolva hever valahol, és megkérdezi tőlem, mi történt, a halála előtt még elmondhatom neki, hogy belibegett ide egy csinoska kislány egy cifra késsel, és azt követelte, hogy engedjünk szabadon egy feltűnően gyanús és igencsak szűkszavú foglyot, és, szóval annyira elkápráztatott bennünket a késével meg a nagy kék szemeivel, hogy muszáj volt szót fogadnunk neki. Valahogy így gondolod?
– Persze, megértem, hogy neked is...
– Varázsolj nekem valamit! – A Mord-Sith kinyújtotta a kezét, és hüvelyk- és mutatóujja között megsodorgatta Jennsen egy vörös hajtincsét. – Na? Csak egy kicsit, hogy bebizonyítsd, ki vagy. Egy apró kis trükköt. Valami látványosat, a képességed ragyogó bizonyítékául. Varázsolj ide egy villámot! Ha nem, akkor legalább egy levegőben lebegő apró lángnyelvet.
– Én nem...
– Varázsolj valamit, boszorkány! – A Mord-Sith hangja most halálos fenyegetést rejtett magában.
Hódolj be.

Jennsen, dühösen a Hangra, de még inkább a Mord-Sithre, ellökte a haját babráló kezet.
– Ezt hagyd abba!
Hirtelen, gyorsabban, mint bárki hihette volna, Sebastian a Mord-Sithre vetette magát. Az Agiel még ennél is gyorsabban jelent meg a nő kezében, és a fegyver végét Sebastian vállgödrébe döfte, még mielőtt a férfi elérhette volna.
Sebastian felkiáltott, ahogy a fegyver megakasztotta a támadásban. A Mord-Sith halálos nyugalommal szorította a jelentéktelen kinézetű rudat a férfi vállához, és a földre kényszerítette vele. Sebastian összegörnyedve vonaglott és jajgatott a kőpadlón.
Jennsen a Mord-Sithre rontott. Az villámgyorsan felegyenesedett, és a lány arca elé emelte az Agielét, hogy megállítsa vele a támadását. Sebastian a lábaiknál rángatózott.
Jennsennek csak Sebastian járt az eszében, az, hogy odajusson hozzá, hogy segítsen rajta valahogy. Megragadta az Agielt, és a Mord-Sith kezével együtt félrelökte. Aztán letérdelt Sebastian mellé. A férfi az oldalára gördült, a vállát markolászta, és úgy reszketett, mintha villám sújtotta volna le.
Jennsen gyengéd érintése alatt végül lenyugodott. A lány rászólt, hogy maradjon nyugodtan. Ahogy a férfi kissé összeszedte magát, és megpróbált felülni, Jennsen átkarolta a vállát, és segített neki. Sebastian hangosan zihálva támaszkodott a lányra, szemmel láthatóan szenvedve a szörnyű fegyver utóhatásától. Pislogva igyekezett kitisztítani a látását a szeméből csorgó könnyektől. Jennsen, aki döbbenettel figyelte, milyen rettenetes hatása van az Agielnek, csillapítóan simogatta a férfi arcát. Felemelte Sebastian állát, kényszerítve rá, hogy a szemébe nézzen, így próbálta kideríteni, vajon a férfi magánál van-e, felismeri-e őt. Sebastian olyan gyenge volt még, hogy alig tudta ülve egyedül megtartani magát, de azért bágyadtan bólintott.
– Felállni! – A Mord-Sith tornyosult föléjük. – Mindketten!
Sebastian még képtelen volt rá. Jennsen viszont fúriaként ugrott talpra, és dacosan fordult szembe a bőrruhás nővel.
– Ezt nem tűrhetem! Ha elmondom a Rahl Nagyúrnak, meg fog téged korbácsoltatni érte!
A Mord-Sith a homlokát ráncolta. Jennsen elé tartotta az Agielt.
– Érintsd meg!
Jennsen megint megmarkolta a fegyvert, és félrelökte.
– Hagyd ezt abba!
– Pedig működik – motyogta maga elé a Mord-Sith. – Tudom, hogy működik: érzem.
Megfordult, és a rémes fegyvert, mintegy kísérletképpen, a kapitány karjához érintette. A tiszt felkiáltott, és térdre rogyott.
– Hagyd abba! – Jennsen megragadta az Agielt, és elrántotta a kapitány közeléből.
A Mord-Sith értetlenül bámult a lányra.
– Ezt meg hogy csinálod?
– Mit csinálok én?
– Megérinted és semmi bajod nincs tőle. Az Agiel érintését senki sem bírja kiállni, még maga a Rahl Nagyúr sem.
Jennsen rájött, hogy most valami példátlan dolog történt. Nem tudta, mi lehet az, de azzal tisztában volt, hogy most kell megragadnia az alkalmat, amíg a helyzet zavarossága az előnyére szolgálhat.
– Mágiát akartál látni: hát most láttál.
– Na de hogyan...
– Mit gondolsz, megkaptam volna a kést a Rahl Nagyúrtól, ha nem lennék alkalmas a viselésére?
– De egy Agiel...
A kapitány talpra állt, és dühösen a Mord-Sith felé fordult.
– Beléd meg mi ütött? Egy ügyért küzdünk, nem?
– És ez az ügy a Rahl Nagyúr védelme – mordult vissza a nő. Feltartotta az Agielét. – Én ezzel védem őt. Ha valami baj van a fegyveremmel, azt tudnom kell, különben akaratlanul is cserbenhagynám a szükségben.
Jennsen kinyúlt, és szorosan megmarkolta az Agielt, miközben kihívóan szembenézett a Mord-Sith-tel. Közben azt hajtogatta magában, hogy nem szabad elfelejtenie, milyen szerepet játszik, és minden áron meg kell őriznie a látszatot. Igyekezett beleélni magát, hogy mit is tenne most, ha tényleg a Rahl Nagyúr elitcsapatának a tagja lenne.
– Megértem az aggodalmadat – mondta határozottan, mivel eldöntötte, hogy minden áron meg kell próbálnia kihasználni a helyzet alakulását, még ha nem is érti teljesen, hogy mi történt.
– Tudom, hogy csak a Rahl Nagyurat akarod megvédeni. Ez a közös elhivatottságunk, és szent kötelességünk. Az életünk az övé. Nekem most létfontosságú feladatot kell teljesítenem – ugyanazért, amiért te végzed a te munkádat – a Rahl Nagyúr védelmében. Te nem tudhatod, mi minden múlik ezen a munkán, és nekem nincs még annyi időm sem, hogy akár csak nagy vonalakban is elmagyarázzam a dolgot. Most már elég ebből a késlekedésből. A Rahl Nagyúr élete veszélyben forog. Nincs több vesztegetni való időnk. Ha nem hagyod, hogy végezzem a munkámat, a Rahl Nagyúr biztonságát kockáztatod vele, már pedig akkor téged ugyanúgy elintézlek, mint bárki mást, aki veszélyt jelent az ő életére nézve.
A Mord-Sith elgondolkodott Jennsen szavain. Jennsen nem tudta, mire gondolhat, de maga a tény – mármint, hogy egy Mord-Sith gondolkodik – olyasvalami volt, amit Jennsen korábban el nem hitt volna. Mindig lélektelen, ostoba gyilkológépnek tartotta a fajtájukat, de ennek a nőnek a szemében most világosan látta, hogy jár az agya valamin.
Végül a Mord-Sith lehajolt, a hóna alá nyúlva talpra segítette Sebastiant. Mikor a férfi már stabilan állt a lábán, a Mord-Sith Jennsenhez fordult.
– Örömmel vállalom a megkorbácsoltatást, vagy akár sokkal rosszabbat is, ha ezzel a Rahl Nagyúr biztonságát szolgálom. Most menjetek, de gyorsan. – Apró, meleg mosolyt villantott Jennsenre, aztán keményen, bajtársiasan belemarkolt a vállába.
– A jó szellemek legyenek veletek.
– Habozott egy pillanatig. – De azt muszáj megtudnom, hogyan csinálod, hogy nem érzed meg az Agiel erejét. Az ilyesmi egyszerűen lehetetlen.
Jennsent megdöbbentette, hogy egy ilyen gonosz valaki a szájára meri venni a jó szellemek nevét. Most már Jennsen anyja is a jó szellemek egyike volt.
– Sajnálom, de ez is része annak, amit nincs időm elmondani neked. Ráadásul a Rahl Nagyúr biztonsága függ tőle, hogy meg tudom-e tartani a titkaimat.
A Mord-Sith hosszan, keményen nézett Jennsen szemébe.
– Én Nyda vagyok – mondta végül. – Esküdj meg nekem, személyesen, hogy azt teszed, amit mondtál, hogy védelmezed a Nagyurat.
– Esküszöm neked, Nyda. De most mennünk kell. Nem vesztegethetek több időt, semmiképpen.
Mielőtt Jennsen elindulhatott volna, a Mord-Sith megmarkolta a vállán a ruhát.
– Most olyan Rahl Nagyurunk van, akit nem veszíthetünk el, mert akkor mindent elveszítünk. Ha valaha is rájövök, hogy hazudtál nekem, akkor két dolgot ígérhetek neked. Az első, hogy nincs olyan mély és sötét zug, ahová elbújhatnál előlem, hogy meg ne találjalak, a másik, hogy a halálod rosszabb lesz, mint a legszörnyűbb rémálom, amit valaha is bárki elszenvedett. Világosan fejeztem ki magam?
Jennsen csak bólintani tudott, és kábultan nézni Nyda vadul szikrázó szemébe.
A Mord-Sith megfordult, és elindult felfelé a lépcsőn.
– Akkor induljatok!
– Jól vagy? – kérdezte Lerner kapitány Sebastiant.
Sebastian leporolta a térdét, és elindult a lépcső felé.
– Bár inkább a korbácsolást választottam volna, de azért azt hiszem, ezt is túl fogom élni.
A kapitány együttérzően elfintorodott, és a saját karját dédelgette.
– A holmijaidat odafent őrzöm, elzárva. A fegyvereidet és a pénzedet is.
– A Rahl Nagyúr pénzét – helyesbítette Sebastian.
Jennsen mindennél jobban vágyott rá, hogy végre kívül legyenek a palotán. Sietve igyekezett felfelé a lépcsőn, alig tudta visszafogni magát, hogy ne kezdjen el rohanni teljes erejéből.
– Ó! – szólt vissza a Mord-Sith a lépcső felső részéről. Kezét a rozsdás vaskorláton nyugtatva megállt, és bevárta az utána sietőket. – El is felejtettem megmondani nektek.
– Mit felejtettél el megmondani? – kérdezte Jennsen. – Nagyon sietünk.
– Az a hivatalnok, aki eljött hozzám. A fehérpalástos.
– Igen? – kérdezte Jennsen, aki éppen utolérte Nydát.
– Azután, hogy nekem szólt, elment megkeresni Rahl varázslót, hogy jöjjön le ő is megnézni titeket.
Jennsen érezte, hogy a vér kifut az arcából.
– A Rahl Nagyúr odalenn van, délen – szólt közbe a kapitány, aki most ért fel hozzájuk.
– Nem a Rahl Nagyurat – magyarázta Nyda. – Rahl varázslót. Nathan Rahl varázslót.

7. FEJEZET

Jennsen emlékezett a névre. Nathan Rahl. Althea mesélte, hogy találkozott vele az Óvilágban, a Próféták Palotájában. Igazi Rahl volt, mondta róla Althea. Azt mondta, hatalmas varázsló, és hihetetlenül veszélyes, ezért áthatolhatatlan mágikus pajzs mögé zárták, ahol nem árthatott senkinek, de néha még így is sikerült neki. Althea szerint Nathan Rahl több, mint kilencszáz éves volt.

A vén varázsló valahogy mégis megszökött az áthatolhatatlan mágikus pajzs mögül.
Jennsen megragadta a Mord-Sith könyökét.
– Nyda, mit keres itt Nathan Rahl?
– Nem tudom. Én még nem találkoztam vele.
– Nagyon fontos, hogy ne lásson meg minket. – Jennsen sürgetően lökte meg Nydát. – Nincs időm megmagyarázni, de nagyon veszélyes ember.
A lépcső tetején Nyda először minden irányba szétnézett, csak aztán fordult vissza Jennsen felé.
– Veszélyes? Biztos vagy benne?
– Igen.
– Jól van. Akkor gyertek velem.
– Nekem szükségem van a holmijaimra – szólt közbe Sebastian.
– Itt vannak – mutatott Lerner kapitány egy közeli ajtóra.
Mialatt Nyda őrködött, Sebastian követte a kapitányt az ajtó mögé. Jennsen remegő térdekkel állt az ajtóban és nézte, ahogy a tiszt leteszi a lámpást, és egy újabb ajtót nyit ki odabent. Sebastian és Lerner eltűntek a második ajtó mögött a lámpával együtt. Jennsen rövid párbeszédeket hallott odabentről, és a polcokról sietve lerángatott holmik súrlódó zaját.
A lány minden pillanatban szinte hallani vélte a varázsló lépteit, ahogy egyre közelebb ér hozzájuk. Ha elkapja őket, Sebastian fegyverei mit sem érnek vele szemben. Ha a Rahl varázsló csak meglátja is őket, azonnal fel fogja ismerni, hogy kicsoda Jennsen: rés a Világ szövedékén, Darken Rahl Tehetség nélkül született utóda. Ebből pedig semmiféle blöffel nem fogja tudni kivágni magát. Végül mégis csak a kezeik közé kerül.
Sebastian bukkant elő a kapitánnyal a nyomában.
– Mehetünk.
Egyszerűen egy ember volt sötétzöld köpenyben, mint azelőtt is. Kevesen gyanítanák, micsoda arzenált hord a köpenye alatt. Persze élénk kék szeme és fehér sörtehaja így is feltűnővé tette. Talán ezért is állította meg az őrség korábban is.
A kapitány karon ragadta Jennsent.
– Ahogy ő is mondta – intett a fejével a Mord-Sith felé –, mindig legyenek veletek a jó szellemek.
Átadta a lánynak a lámpát. Jennsen őszinte köszönetet mondott, aztán otthagyva a börtön parancsnokát, futva igyekezett utolérni két társát, akik már jócskán előre jártak a folyosón.
Nyda sötét járatokon, üres termeken vezette keresztül őket. Egyszer átsurrantak egy keskeny hasadékon, amelyiknek nem volt mennyezete – legalábbis Jennsen, amikor felnézett, semmi mást nem látott maga fölött, csak sötétséget. A padlót a sziklából vájták ki. A jobb oldali fal közönséges kőfal volt, semmi említésre méltó. A hasadék bal oldalán viszont óriási, pettyes rózsaszín gránittömbök alkották a falat. Mindegyik simára csiszolt tömb nagyobb volt, mint akármelyik ház, amelyben Jennsen valaha is lakott, mégis olyan szorosan illeszkedtek egymáshoz, hogy egy késpengét lehetetlen lett volna közéjük feszíteni.
A hasadék végén a hatalmas kőtömbök mellett átbújtak egy alacsony ajtónyíláson, és egy vasszerkezetű, deszkalapokkal lefedett keskeny gyaloghídra jutottak. A híd a fennsík sziklatalajában keletkezett széles szakadékot ívelt át. A lámpa fényében Jennsen látta, hogy a sziklafal a szakadék mindkét oldalán meredeken zuhant le a beláthatatlan mélységbe. A lámpa fénye legalábbis nem volt elég erős hozzá, hogy a szakadék alját látni lehessen. A hídon állva a feneketlennek tűnő óriás üreg felett, Jennsen hangya-kicsinynek érezte magát.
A Mord-Sith, kezével a híd vaskorlátjára támaszkodva megtorpant, és visszafordult a lány felé.
– Mitől olyan veszélyes a Rahl varázsló? – Nyilvánvaló volt, hogy a kérdés már régóta ott motoszkálhatott Nyda fejében. – Mit árthat ő neked? – A Mord-Sith rideg hangja visszaverődött az alattuk tátongó szakadék sziklafalairól.
A fekete mélység fölött középen megtorpanó Jennsen érezte, hogy a híd enyhén kileng alatta. Ettől enyhe szédülés fogta el. A Mord-Sith várta a választ. Jennsen lázasan gondolkodott, mit is mondhatna. A mögötte álló Sebastian üres arckifejezése elárulta, hogy ezúttal a férfinak sincs semmi mentőötlete. A lány villámgyorsan úgy döntött, legjobb, ha az igazság egy részét is felhasználja válaszában, hátha Nyda is hallott már valamit az öreg varázslóról.
– Nathan Rahl próféta. Fogságból szökött meg: olyan helyen tartották bezárva, ahol senkinek nem tudott ártani. Épp azért zárták be oda, mert annyira veszélyes.
A Mord-Sith előrevonta hosszú copfját a válla fölött, és elgondolkodva simogatta végig, mialatt Jennsen válaszát fontolgatta. Egyelőre láthatóan esze ágában sem volt tovább indulni.
– Azt hallottam róla, hogy nagyon érdekes ember. – Hangjában újraéledő gyanú és kihívás csengett.
– Veszélyes – makacskodott Jennsen.
– Miért?
– Árthat a küldetésemnek.
– Hogyan?
– Már mondtam. Próféta.
– A prófécia hasznodra is lehet. Támogathat a feladatodban, hogy megvédelmezd a Rahl Nagyurat. – A Mord-Sith arca elsötétült. – Miért nem akarod, hogy segítsen?
Jennsen felidézte magában, mit mondott Althea a próféciákról.
– Megjövendölheti, hogyan halok meg, akár a pontos napját is, hogy mikor. Mi lenne, ha épp az lenne a feladatot, hogy megóvd a Rahl Nagyurat valami közelgő nagy veszélytől, de közben tudnád, hogy a következő napon szörnyű kínok között meg fogsz halni? Tudnád a halálod pontos óráját, az összes vérfagyasztó részletet. Az ilyen tudás bénító félelembe taszíthatna és a pánik, amit a halálod pontos idejének és módjának ismerete keltene benned, alkalmatlanná tenne a feladatodra, hogy a Rahl Nagyúr életét megóvd.
Nyda komor, fenyegető arckifejezése kissé megenyhült.
– Komolyan gondolod, hogy a Rahl varázsló képes lenne elmondani ilyesmit?
– Mit gondolsz, miért zárták be? Ő nagyon veszélyes alak. A próféciák végzetesek lehetnek a mi fajtánk számára, akik a Rahl Nagyúr biztonságára vigyázunk.
– Vagy éppen a hasznunkra lehetnek – ellenkezett Nyda. – Ha előre tudod, hogy valami rossz dolog fog történni, meg is tudod akadályozni.
– Akkor viszont amit hallottál, az nem is volt prófécia, nem igaz?
Nyda a copfját simogatva fontolgatta a hallottakat.
– De ha meghallasz valami végzetes jóslatot, talán meglelheted a módját, hogyan hárítsd el a próféciát, és akadályozd meg a katasztrófát.
– Ha elhárítod a próféciát, akkor a prófécia hamisnak bizonyul. Ha pedig a jóslat hamis, a prófécia beteljesületlen, akkor semmi egyéb, mint egy szenilis vénember ostoba locsogása. Hogy lehetne akkor a valódi próféciákat megkülönböztetni mindenféle holdkóros, önjelölt álpróféta hablatyolásától? De amit a Rahl varázsló mond, az prófécia, nem üres fecsegés – magyarázta Jennsen. – És ha ez a próféta ártani akar a küldetésemnek, elég, ha feltár valami szörnyűséget a jövőmből. Ha pedig valami ilyen jár a fejemben, kudarcot vallhatok a Rahl Nagyúr védelmében.
– Azt akarod mondani – kérdezte Nyda –, hogy szerinted ez olyasmi, mintha mondjuk én valakit megdöfök az Agielemmel? Hogy elvonja a figyelmet?
– Igen, csak éppen ha megismernénk egy próféciát, és az elvonná a figyelmünket, a gyengeségünkkel és félelmünkkel a Rahl Nagyúr életét tennénk kockára.
Nyda elengedte a copfját, és újra megmarkolta a híd vaskorlátját.
– De engem nem tántorítana el, ha előre ismerném a saját halálom idejét és módját, különösen, ha a Rahl Nagyúr védelmében kellene meghalnom. Egy Mord-Sith minden pillanatban készen áll a halálra. Minden Mord-Sith legfőbb vágya harcban meghalni a Rahl Nagyúrért, nem ágyban, megvénülve, fogatlanul.
Jennsen nem tudta, hogy ez a nő megőrült vagy tényleg létezik ilyen mértékű elszántság.
– Bátor és büszke kijelentés – szólt közbe Sebastian –, de mernél fogadni rá a Rahl Nagyúr életére is?
Nyda büszkén szembe nézett a férfival.
– Ha a saját életem végét kellene előre látnom? Igen. Engem nem rendítene meg, ha előre tudnám, mikor és hogyan halok meg.
– Akkor el kell ismernem, nagyobb hős vagy mint én – mondta Jennsen.
Nyda zordonan bólintott.
– Nem is várom el tőled, hogy olyan legyél, mint én. Lehetsz te a kés viselője, akkor sem vagy Mord-Sith.
Jennsen szerette volna, ha Nyda elindul végre. Ha nem tudja meggyőzni a Mord-Sithet, és meg kell küzdenie vele, ez nagyon alkalmatlan hely lenne rá. Nyda erős volt, és nagyon gyors. Ráadásul Jennsen szédült is egy kissé itt a szakadék fölött állva egy ingó, keskeny hídon. Soha nem szerette a magas helyeket, és nem volt túl büszke az egyensúlyérzékére.
– Én is megteszem, ami tőlem telik, hogy hasonló helyzetben ne valljak kudarcot a Rahl Nagyúr védelmében – ismerte be –, de esküt nem mernék tenni rá, hogy sikerülne. Azt pedig nem szeretném, ha a Rahl Nagyúr élete ezen múlna.
Nyda beletörődően bólintott.
– Bölcs döntés. – Végre megfordult, és továbbindult a keskeny hídon. – De én akkor is megpróbálnám elhárítani a próféciát.
Jennsen halk, megkönnyebbült sóhajjal követte a Mord-Sithet. Valami, saját maga számára is érthetetlen módon a szavai sokkal jobban megrendítették Nydát, mint várni lehetett volna. Lenézett a hídról, de itt sem tudta meglátni a szakadék alját.
– A próféciát nem lehet elhárítani, mert akkor már nem is prófécia. A prófécia a próféták Tehetsége.
Nyda megint az előrehúzott copfját simogatta, ami nála az elmélyült gondolkodás jele volt.
– Na, de ha Nathan Rahl próféta, akkor előre látja a jövőt és ahogy mondtad, azt nem lehet megváltoztatni, különben a prófécia nem lenne prófécia. Így ő csak azt tudja elmondani neked, ami tényleg meg is fog történni. Ő nem tud változtatni rajta, te sem tudsz változtatni rajta. Mindenképpen meg fog történni, akár elmondja neked, akár nem. Ha azzal, hogy elmondja, azt idézi elő, hogy kudarcot vallasz a Rahl Nagyúr védelmében, akkor ő ezt is előre kell, hogy lássa, vagyis a kudarcod eleve elrendeltetett, következtetésképp már elejétől fogva része a próféciának is.
Jennsen kisepert egy hajtincset a szeméből, és erősen kapaszkodott a híd korlátjába, miközben igyekezett Nyda nyomában maradni. Közben lázasan kutatott az elméjében valami logikus és válasz után. Nem tudta, hogy amiket mondott, igazak-e vagy sem, de úgy vélte, elég meggyőzően hangzottak, és hatásosnak is tűntek. A gond csak az volt, hogy Nyda egyre újabb kérdésekkel állt elő, és Jennsennek egyre inkább nehezére esett megfelelő választ találni. Olyan érzése volt, mintha lassan siklana lefelé egy logikai szakadékba, és minden kétségbeesett kikapaszkodási kísérlettel csak egyre mélyebbre csúszna. Azért igyekezett távol tartani a hangjából a kétségbeesést, amit érzett.
– Hát nem érted? A próféták sem látnak minden egyes személyről minden eseményt előre, mintha a világ minden eseménye egy nagy színpadi előadás része lenne, aminek a forgatókönyvét a próféta már elolvasta. A próféták is csak egyes részleteket látnak előre, az is lehet, hogy ők maguk képesek eldönteni, mik legyenek ezek a részletek. Ugyanakkor megpróbálhatnak befolyásolni olyan részleteket is, amiket nem láttak előre.
Nyda értetlen fintorral nézett hátra.
– Ezzel mit akarsz mondani?
Jennsen érezte, hogy a biztonságuk azon múlik, képes lesz-e fenntartani Nyda bizalmatlanságát a Rahl varázsló iránt.
– Azt, hogy ha netán ártani akarna a Rahl Nagyúrnak, mondhat nekem olyat, amitől meginog az elszántságom, és kudarcot vallok. Esetleg pont azért mondja, hogy kudarcot valljak. Az is lehet, hogy valójában nem is látta előre, amit elmond.
Nyda elkomorodott.
– Úgy érted, hazudhat is?
– Igen.
– De miért akarna a Rahl varázsló rosszat a Rahl Nagyúrnak? Milyen oka lehetne rá?
– Mondtam már neked, hogy veszélyes alak. Azért is zárták be a Próféták Palotájában. Ki tudja, mi mindent tudtak még róla azok odaát az Óvilágban, ami miatt szükségesnek érezték, hogy szigorú őrizetben tartsák?
– Ez nem válasz arra, hogy miért akarna a Rahl varázsló ártani a Rahl Nagyúrnak.
Jennsen úgy érezte, olyan ez, mint egy késharc: védekeznie kell a Mord-Sith borotvaéles logikai támadásai ellen.
– Itt nem is csak a próféciáról van szó. Nathan Rahl varázsló is, képes a mágiahasználatra. Nem tudom, érdekében áll-e ártani a Rahl Nagyúrnak. Az is lehet, hogy nem. Minden esetre nem akarom kockára tenni a Rahl Nagyúr életét csak azért, hogy ezt kiderítsem. Ahhoz eleget tudok a varázslásról, hogy ne akarjak olyan mágikus dolgokba belekontárkodni, amiket nem értek. Számomra a Rahl Nagyúr élete a legfontosabb szempont. Nem állítom, hogy Nathan Rahl bizonyosan bajt akar keverni, csak azt mondom, hogy az én feladatom a Rahl Nagyúr védelme, és nem szándékozom kockáztatni az ő életét olyan mágikus veszélynek téve ki, amit én magam nem tudnék elhárítani.
A Mord-Sith a vállával lökött be egy ajtót a híd végén.
– Ezzel nem tudok vitába szállni. Én sem szeretek semmit, ami kapcsolatban van a mágiával. De ha ez a varázsló próféta veszélyt jelenthet a Rahl Nagyúrra, akkor talán jobb lenne, ha itt maradnál, amíg alaposabban utána nem nézünk a dolognak.
– Nem tudom, hogy Nathan Rahl valóban fenyegetést jelente, viszont sürgős dolgom van olyan ügyben, amiről viszont pontosan tudom, hogy komoly veszélyt hozhat a Rahl Nagyúr életére. Az én feladatom most az, hogy ezt a közvetlen veszélyt elhárítsam.
Nyda egy ajtót próbált kinyitni, de az be volt zárva. Tovább haladt hát az elhanyagolt állapotban lévő folyosón.
– De ha a Nathan Rahllal kapcsolatos gyanúd alapos, akkor kötelességünk, hogy...
– Nyda, én azt remélem, hogy te majd szemmel tartod ezt a Nathan Rahlt a kedvemért. Nekem erre most nincs időm. Megtennéd nekem?
– Kívánod, hogy megöljem?
– Nem! – Jennsent megrázta, hogy a Mord-Sith szemmel láthatóan milyen könnyedén vállalna fel egy ilyen súlyos tettet. – Egyáltalán nem. Csak azt szeretném, hogy ügyelj rá, hogy tartsd szemmel.
Nyda egy újabb ajtóhoz ért. Ezúttal a zár engedett. Mielőtt kinyitotta volna az ajtót, a Mord-Sith visszafordult két követője felé. Jennsennek egyáltalán nem tetszett a tekintet, amivel a vörös bőrruhás nő végigmérte őket.
– Zavaros ez az egész – mondta. – Túl sok értelmetlenség van közte. A dolgok nem illenek egymáshoz. Nem szeretem, amikor nem értem, mi folyik körülöttem.
Ez a nő egy veszélyes teremtés, aki bármikor ellenük fordulhat – gondolta Jennsen. A beszélgetés témája kényelmetlenül közel járt ehhez. Szerencsére eszébe jutott, milyen lelkesedéssel és meggyőződéssel nyilatkozott Lerner kapitány az új Rahl Nagyúrról, ezért csendesen, de határozottan így válaszolt Nydának:
– Az új Rahl Nagyúr mindent megváltoztatott. Az összes szabályt. Azt hiszem, fenekestül felforgatta az egész világot.
Nyda hangosan kifújta a visszafojtott lélegzetét. Ajkain ábrándos mosoly jelent meg.
– Így igaz – mondta lágy hangon. – Minden csodák legcsodálatosabbja. Hát ezért áldoznám érte habozás nélkül az életemet, ezért aggódom annyira miatta.
– Én is. El kell végeznem a munkámat.
Nyda elfordult, és egy, a szikla belsejébe vágott sötét csigalépcsőn kezdte vezetni őket lefelé.
Jennsen tisztában volt vele, hogy sebtében összetákolt meséjének számos gyenge pontja van, és egyáltalán nem eléggé meggyőző. Tulajdonképpen meg is lepte, hogy mégis beválik.
A hosszú menetelés a látszólag véget nem érő lépcsőkön, sötét oldaljáratokban, amelyek időnként katonáktól hemzsegő szélesebb folyosókat kereszteztek, egyre mélyebbre vitte őket a fennsík szintje alá a Népek Palotájában. A gyaloglás során Jennsen sokszor érezte a hátán Sebastian megnyugtató és bátorító érintését. A lány alig akarta elhinni, hogy végül mégis sikerült kiszabadítania a férfit. Hamarosan kint lesznek a palotából, és biztonságos távolba juthatnak tőle.
Valahol a fennsík mélyén kijutottak a nyilvános, a látogatók számára is szabadon elérhető területre. Nyda eddig sokkal rövidebb úton vezette őket, így jelentős időt nyertek. Jennsen továbbra is szívesebben maradt volna a rejtett járatokban, de ezek a rövidebb mellékutak alighanem véget értek, ahol a közterületek elkezdődtek. Lefelé vezető útjuk utolsó szakaszát emberek között kell megtenniük.
Itteni útvonalukat kis, élelmiszert áruló fülkék és standok szegélyezték, mellettük sokan igyekeztek a hosszú lépcsősoron felfelé a palotába. Az alsóbb szintekre letekintést biztosító kő mellvédekkel szemközt álló kis üzletek látványa felidézte Jennsenben a palotában tett első látogatását. A poros, dohos mellékjáratok szaga után az itt szállongó illatok szinte ellenállhatatlan kísértést jelentettek az alaposan megéhezett lány számára.
A mellettük elhaladó járőrök felfigyeltek a tömeg fő sodrával szembe igyekező figurákra. Mint eddig minden katona, akit Jennsen a palotában látott, ezek az emberek is nagytestűek, erősek, edzettek és éles tekintetűek voltak. Bőrpáncéljukban, láncingükben, övükről függő fegyvereikkel félelmetes látványt nyújtottak. Amikor azonban az őrök meglátták, hogy a szokatlan viselkedésű személyek Nyda, egy Mord-Sith kíséretében vannak, rögtön elvesztették az érdeklődésüket irántuk, és figyelmüket a többi látogató felé fordították.
Jennsen látta, hogy Sebastian a fejére húzza a csuklyáját, rájött, hogy okos dolog lenne, ha ő is elrejtené vörös fürtjeit, így hát követte a férfi példáját. A fennsík mélyén eléggé fagyos volt a levegő, sokan védték a fejüket csuklyával vagy kalappal a hideg ellen, ezért viselkedésük nem szúrhatott szemet senkinek.
Ahogy egy széles lépcsőpihenő végéhez értek, és épp lefelé indultak a következő lépcsősoron, Jennsen maguk mögé pillantott. A pihenő túlsó végén egy magas, széles vállú öregember, akinek sűrű fehér hajkoronája a vállát verdeste, éppen leérkezett az ő szintjükre. Kora ellenére a férfi meglepően vonzó külsejű volt, és mozgásából ítélve láthatóan teli energiával.
A férfi felemelte a fejét, és tekintete összeakadt Jennsenével. Sötét azúrkék szemeiben megállni látszott a világ.
Jennsen megdermedt. Volt valami bizonytalanul ismerős az idős emberben, valami a tekintetében, ami teljesen rabul ejtette Jennsen figyelmét.
Sebastian is megállt két lépcsővel lejjebb. Nyda Jennsen oldalán állva követte a lány tekintetét.
Az öregember ragadozómadár-pillantása Jennsenre szegeződött, mintha ők ketten lennének az egyedüli élő emberek az egész palotában.
– Jóságos Szellemek – suttogta Nyda. – Ez biztosan Nathan Rahl.
– Honnan tudod? – kérdezte Sebastian.
A Mord-Sith figyelmét az öregre összpontosítva egy lépcsővel feljebb lépett.
– Rahl-szemei vannak. Olyanok, mint Darken Rahlnak. Eleget láttam ezeket a szemeket rémálmaimban.
Nyda tekintete most Jennsenre siklott, és gyanakvóan összevonta a szemöldökét.
Jennsen rádöbbent, honnan ismerősek neki az öregember szemei, hol látta már őket ezelőtt.
A tükörben.

8. FEJEZET

Jennsen a pihenő szélességének távolából is észrevette, hogy a varázsló szeme tágra nyílik. Az öreg felemelte a kezét, és a köztük lévő tömeg feje fölött a lányra mutatott.

– Állj! – kiáltotta mély, erős hangon. Ezt a hangot Jennsen a tömeg zsivaján át is tisztán meghallotta: – Állj!
Nyda Jennsenre bámult, szemében ott bujkált a majdnem-felismerés szikrája. Jennsen megragadta a Mord-Sith karját.
– Meg kell állítanod őt, Nyda!
Nyda, mint aki transzból ébred, elfordította a fejét a tömegen át feléjük igyekvő öregember felé. Aztán visszanézett Jennsenre.
A lánynak eszébe jutott, mit mondott neki Althea: hogy van benne egy kevés Rahl-vonás, és hogy aki ismerte Darken Rahlt, az esetleg felismerheti Jennsent. Megmarkolta a vörös bőrruhát.
– Állítsd meg! Ne hallgass rá, akármit mond is!
– De lehet, hogy ő csak...
Összemarkolt ruhájánál fogva Jennsen megrázta a Mord-Sithet.
– Semmit sem hallottál meg abból, amit mondtam? Lehet, hogy távol akar tartani engem a Rahl Nagyúrtól. Lehet, hogy téged is át akar ejteni valami trükkel. Állítsd meg! Kérlek, Nyda! A Rahl Nagyúr élete forog veszélyben!
A Rahl Nagyúr nevének említése ismét Jennsen oldalára billentette a mérleget.
– Menj! – szólt rá Nyda. – Siess!
Jennsen bólintott, és lefelé kezdett rohanni a lépcsőn. Épp csak egy rövid pillantást kockáztatott meg hátrafelé. Látta, hogy a nyurga Próféta hosszú léptekkel törtet felé a tömegen át, közben kiabál, hogy állítsák meg őket. Nyda, Agiellel a kezében a Próféta felé rontott.
Jennsen gyorsan körülpillantott, vannak-e katonák a közelben, aztán visszanézett, hogy közeledik-e még a Próféta, vagy Nydának sikerült megállítania. Sebastian ekkor elkapta a kezét, és gyors futásban maga után húzta a lépcsőn lefelé. Jennsennek nem sikerült még egyszer megpillantani varázsló rokonát.
Eddig a pillanatig eszébe sem jutott, milyen érzés lesz meglátni valakit, akihez vérségi kapcsolat fűzi. Nem várta, hogy a varázsló tekintete, az ismerős szemek ilyen hatással lesznek rá. Eddig csak ketten voltak, az anyja és ő. Nagyon furcsa érzés szállta meg – egyfajta melankolikus vágyódás – ahogy látta ezt az öregembert, aki bizonyos értelemben a saját véréből való volt.
De ha ez az ember utoléri, akkor a sorsa megpecsételődik.
Sebastiannal együtt száguldott lefelé a lépcsőn, kerülgetve a fölfelé igyekvő látogatók áradatát. Néhányan rájuk mordultak, egyesek átkozódtak is az útjukba kerülő futó alakok láttán. A pihenőkön nagy körben kikerülték az ott tolongókat, és tovább rohantak a következő lépcsősorra.
Mikor olyan szintre értek, ahol katonák kerültek az útjukba, lelassítottak. Jennsen összébb húzta magán a csuklyát, megbizonyosodva róla, hogy az teljesen elrejti a haját, sőt az arca egy részét is, mert attól tartott, hogy valaki felismerheti benne Darken Rahl lányát. A gondolatra, hogy most már ezzel a kockázattal is számolnia kell, görcsbe rándult a gyomra. Sebastian Jennsen derekát átkarolva közel húzta magához a lányt, mialatt a körülöttük áramló tömegen igyekeztek átkígyózni. Hogy a mellvéd közelében csoportosuló katonákat kikerüljék, Sebastian a padok felé vezette Jennsent, közel az árusító standokhoz, ahol a tömeg még sűrűbben hullámzott, így még nehezebb volt átfurakodni közöttük.
A pihenő zsúfolásig telt emberekkel, akik a Népek Palotájába tett látogatásuk alkalmából emléktárgyakat vagy más értékeket akartak vásárolni. A levegőt sültek és fűszerek lacipecsenyés standoktól szállongó illata töltötte be. A padokon párok üldögéltek, ettek, ittak, mosolyogtak egymásra, vagy élénk beszélgetésbe merültek. Voltak akik egyszerűen csak bámészkodtak, nézték az elhaladókat. A standok és az oszlopok közötti árnyékba borult helyeken lévő padokon szorosan összebújt párok üldögéltek, vagy ahol nem voltak padok, egymáshoz simulva álltak a félhomályban, csókolózva, egymást átölelve.
Jennsen és Sebastian a pihenő szélét elérve éppen lefelé indultak volna, amikor az alattuk lévő lépcsőn felfelé igyekvő nagyobb csoport katonát pillantottak meg. Sebastian habozott. Jennsen tudta, hogy a férfinak az előző alkalom jutott eszébe, amikor az őrség felfigyelt rá. A csoport túl nagy volt: lehetetlen lett volna kartávolságnál messzebbre kikerülni őket. Ráadásul a felfelé igyekvő fegyveresek minden mellettük elhaladót alaposan szemügyre vettek.
Jennsen nem hitte, hogy még egyszer sikerülhetne neki Sebastiant szavakkal kiszabadítani a börtönből. Ráadásul most, hogy együtt voltak, alighanem őt magát is őrizetbe vették volna, hogy kikérdezzék. Márpedig, ha feltartóztatják, Nathan Rahl megpecsételte volna Jennsen sorsát. Pánik fogta el, érezte a közeledő végzet leheletét.
Nem akart különválni Sebastiantól, ezért inkább karon ragadta, és visszafelé húzta a pihenőn, el a padokon ülő párok, az árusok előtt sorban állók, az oszlopok árnyékában csókolózó szerelmesek mellett, az egyik üres, sötét falmélyedésbe. A hosszú futástól zihálva hátát megtámasztotta az egyik stand és egy oszlop közötti beugró hátulsó falában. Sebastiant szembe fordította, hogy a katonák csak a hátát láthassák, és közel húzta magához.
A köpeny és a felhúzott csuklya miatt így Sebastianból hátulról vajmi keveset lehetett látni. Ha a katonák észreveszik egyáltalán őket, Jennsenből sem fognak sokkal többet látni, mint hogy nő. Látszatra semmiben sem fognak különbözni bármelyik másik, cseppet sem különleges, vagy figyelemre érdemes pártól. Jennsen átkarolta Sebastian derekát, hogy még inkább olyan párra hasonlítsanak, akik épp csak szeretnének néhány meghitt percet eltölteni kettesben.
Kis menedékük csendesebb volt, mint a pihenő többi része. Ziháló lélegzésük hangja elnyomta a környező emberek zsivaját. A legtöbben észre sem vették őket, és akik igen, azok pillantása is átsiklott felettük. Jennsen esetlennek és zavartnak érezte magát attól, hogy más párokat ugyanúgy összebújva látott, ahogy most ő bújt össze Sebastiannal, ezért úgy vélte, mások is ugyanolyan zavartan néznek félre őket látva. Úgy tűnt, az elképzelése be is válik: senki sem törődött az ölelkező fiatal párral, akik szemmel láthatóan egyedül szerettek volna maradni.
Sebastian keze Jennsen derekán nyugodott, így előadásuk, amíg a katonák elhaladására vártak, teljesen hitelesnek látszott. Jennsen kimondhatatlanul hálás volt a jó szellemeknek, hogy segítettek Sebastiant kiszabadítani.
– Nem gondoltam volna, hogy valaha még viszontlátlak – suttogta Sebastian most, hogy szabadulása óta először kettesben maradtak, és végre kimondhatta, amit azóta szeretett volna.
Jennsen az elhaladókat figyelő tekintetét visszafordította Sebastianra, és látta, hogy a férfi milyen komolyan gondolja, amit mond.
– Nem hagyhattalak ott.
Sebastian a fejét rázta.
– Hihetetlen, amit műveltél! Egyszerűen az ujjad köré csavartad őket! Hogy voltál képes ezt véghezvinni?
Jennsen visszanyerte a vegyes érzelmek rohamától feltörni készülő könnyeit. Félelem és büszkeség, pánik és diadalérzet kavargott benne.
– Meg kellett tennem, ennyi az egész. Ki kellett, hogy hozzalak onnan. – Körülnézett, nincs-e valaki a közelükben, aki kihallgathatná őket, csak aztán folytatta. – Nem tudtam volna elviselni, hogy odabent vagy a börtönben, sem annak a gondolatát, mit művelhetnek veled. Elmentem Altheához, a varázslónőhöz segítségért...
– Szóval így sikerült megtenned? Az ő varázslata segítségével?
Jennsen csak a fejét rázta, közben Sebastian szemébe nézett.
– Nem. Althea nem tudott segíteni... de ez hosszú történet. Elmesélte, hogy járt a te hazádban, az Óvilágban. – Elmosolyodott. – De ahogy mondtam, ez egy hosszú történet, majd egyszer elmondom. A Teremtés Oszlopaival van kapcsolatban.
Sebastian csodálkozva húzta fel az egyik szemöldökét.
– Azt mondod, tényleg személyesen járt ott?
– Tessék?
– A Teremtés Oszlopainál. Tényleg elment oda, amikor az Óvilágban járt? – Sebastian egy pár pillanatig egy mellettük elhaladó katonát követett a tekintetével. – Azt mondod, ennek valami köze van ahhoz, ahogy segített rajtad. Tényleg látta azt a helyet?
Jennsen értetlenül fintorgott.
– Miféle helyet emlegetsz, amit...
De elakadt a szava, sőt a gondolatai is, amikor a férfi a szemébe nézett, és ajkán megjelent az a csodálatos mosolya.
– Életemben nem láttam még senkit, aki ilyen tettre képes lett volna, mint te.
Megmagyarázhatatlanul csodálatos érzés volt Jennsen számára, hogy sikerült meglepnie Sebastiant, hogy sikerült örömet okoznia neki.
– Sebastian, én annyira féltem... annyira féltem tőle, hogy sohasem láthatlak többé! Annyira féltettelek.
– Tudom.
– Te is féltél?
A férfi bólintott.
– Csak arra tudtam gondolni, hogy nem láthatlak többé viszont.
Sebastian arca olyan közel volt Jennsenéhez, hogy a lány érezte a bőréből sugárzó forróságot. Érezte a férfi hozzá simuló testét, a combjait, a testéhez préselődő törzsét, ahogy Sebastian ajka finoman, leheletfinoman megérintette az övét. Jennsen szíve őrült iramban verdesett.
Aztán a férfi visszahúzódott, mintha meggondolta volna magát. Jennsen ebben a pillanatban hálás volt Sebastian karjaiért, amelyek átölelték, mert amikor ráébredt, hogy a férfi majdnem megcsókolta, egyáltalán nem volt biztos benne, hogy elgyengült lábain képes lett volna egyedül megállni. Micsoda szédítő gondolat volt: egy lopott csók az árnyék rejtekében. Szóval, hát egy majdnem-csók.
Közelükben kopogtak az arra járók léptei, de az összes többi ember mintha mérföldekre lett volna kettőjüktől. Jennsen úgy érezte, egyedül van Sebastiannal az egész világon, elerőtlenedve a férfi karjai között. Biztonságban a férfi karjai között.
Ekkor Sebastian ismét közelebb vonta magához, mintha valami tőle független erő hatalma alá került volna, mintha hajtaná valami, aminek nem képes többé ellenállni. Jennsen valami tehetetlen megadást pillantott meg Sebastian szemeiben.
És a férfi megcsókolta.
Jennsen kővé dermedve állt, mozdulni képtelenül a meglepetéstől, hogy Sebastian valóban megtette. Karjaiban tartja őt, és csókolja, mint ahogy a szerelmesek szokták.
Aztán az ő karjai is szorosabbra fonódtak Sebastian hátán és visszacsókolta a férfit.
Elképzelni sem tudta volna, hogy létezhet a világon ilyen csodásan részegítő érzés.
Jennsen életében sem hitte volna, hogy ilyesmi megtörténhet vele. Álmodozott róla, persze, de akkor is tudta, hogy csak fantáziál, valami olyasmiről, ami csak másokkal történik meg. Azt egy pillanatig sem hitte, hogy valaha vele is megtörténhet. Vele, Jennsen Rahllal.
Most pedig, csodálatos módon megtörténik.
Torkából akaratlan apró nyöszörgés tört fel, ahogy a férfi erősen a karjába szorította, és szenvedélyes odaadással csókolta. Jennsen különös módon bódulatával egy időben tisztán érzékelt külön-külön minden apró részletet: hogy a férfi egyik karja a derekát szorítja, a másik a vállait öleli körbe, hogy mellei Sebastian izmos mellkasához préselődnek, a férfi ajkát az ajkán, saját kis nyöszögésére felelő mélyebb torokhangú nyögéseit...
Aztán váratlanul vége szakadt az egésznek. Mintha Sebastian hirtelen magához tért volna valami kábulatból, és erőszakkal megfékezte volna magát.
Jennsen alig jutott levegőhöz. Nagyon jól esett neki az érzés, ahogy a férfi a karjaiban tartja. Centiméterekről néztek mélyen egymás szemébe.
A dolog olyan meglepő volt. Olyan gyors. Olyan váratlan Olyan zavarba ejtő. Olyan... olyan helyén való.
Jennsen szeretett volna ismét felolvadni a férfi ölelésében, egy újabb gyönyörűséges csókban, de amikor Sebastian gyorsan körbe pillantott, hogy van-e valaki a közelükben, figyeli-e valaki őket, a lány is összeszedte magát, erőszakkal felidézte magában, hol is vannak, és miért is rejtőztek el ebbe a sötét beugróba.
Nathan Rahl a nyomukban van. Csak Nyda áll köztük, és a vén varázsló között. Ha Nathan megmondja a Mord-Sithnek, kicsoda is Jennsen, és Nyda hisz neki, rövidesen az egész hadsereg rájuk fog vadászni.
Ki kell jutniuk a palotából.
Amint Sebastian távolabb húzódott, a Jennsen szívében hirtelen támadt ürességbe a kételyei tódultak be.
Sebastian tekintete végigpásztázta a körülöttük hullámzó tömeget, hogy megbizonyosodjon, senki sem figyeli őket.
– Menjünk!
A férfi kézen fogta Jennsent, és máris maga után húzta, ki az árnyékos kis rejtekhely szentélyéből, a palota forgatagába.
Jennsen feje még mindig kóválygott ellentmondó érzelmei kavalkádjában, amelyek az ijedségtől a szégyenkezésen át a szédítő izgalomig terjedtek. Sebastian megcsókolta őt. Igazi csókkal. Mint férfi a nőt. Őt, Jennsen Rahlt, aki a leginkább üldözött ember volt egész D'Harában.
Szinte észre sem vette a lépcsőket, amelyeken lefelé haladtak.. Igyekezett teljesen átlagosnak látszani, mint bárki más, aki a palotát megnézni jött ide. De hiába, nem tudta átlagosnak érezni magát. Úgy érezte, bárki, aki csak rápillant, azonnal látja rajta, hogy Sebastian megcsókolta.
Mikor egy katona váratlanul feléjük fordult, Jennsen mindkét kezével megragadta Sebastian karját, fejét a férfi vállára hajtotta, és a katonára mosolygott, mintegy futó üdvözlésül. Ez a figyelemelterelés elég volt hozzá, hogy baj nélkül elhaladjanak az őr mellett, és elég messzire eljussanak, mire annak egyáltalán eszébe jutott volna alaposabban szemügyre venni Sebastiant.
– Gyorsan megoldottad – suttogta Sebastian, mikor már ki merte ereszteni visszafojtott lélegzetét.
Mikor az őrön túljutottak, ismét felgyorsították a lépteiket. Mindazok a látványosságok, amelyeket első idejövetelekor Jennsen megcsodált, most homályos benyomásként surrantak el mellettük. Jennsent nem érdekelték a látványosságok. Csak kikerülni akart innen, minél előbb. Ki akart jutni onnan, ahol Sebastiant börtönbe zárták, ahol mindketten folyamatos életveszélyben voltak. Sokkal jobban kimerítette a folyamatos idegfeszültség, mint a mocsár veszélyei és megpróbáltatásai.
Végre a lépcsősor aljára értek. A gigantikus alagút bejáratán át beáradó ellenfényben nehéz volt bármit is meglátni a kinti világból, a látványt mégis örömmel fogadták. Kéz a kézben siettek a kintről hívogató fény felé.
Az alagútban is jókora tömeg kavargott, voltak, akik az árusok fülkéi előtt nézelődtek, az újonnan jövők a palota méreteire csodálkoztak rá, megint mások megállás nélkül igyekeztek a felfelé vezető lépcsők felé. Az alagút oldalainál őrök figyelték a befelé igyekvőket, ezért Jennsen és Sebastian, amennyire tudtak, középen maradtak. Az őröket láthatóan sokkal kevésbé érdekelték a kifelé menők, mint a befelé jövők.
Odakint a sziklafal lábánál hideg téli napsütés köszöntötte őket. A fennsík tövében elterülő vásártér, mint mindig, most is lázas tevékenység színhelye volt. A sátrak és asztalok között rögtönzött utcák teli voltak nézelődőkkel, akik alkalomszerűen vásárolni is meg-megálltak. Mások a palota bejárata felé törtettek céltudatosan az üzleti terveikkel, áruikkal vagy épp a pénzükkel. A vásározók között mozgóárusok ügyködtek, hangos szóval igyekezve felhívni az emberek figyelmét áruik nagyszerűségére.
Jennsen elmondta, hogy a lovaik és Betty elvesztek, ezért Sebastian egy közeli karámhoz igyekezett, ahol a legkülönbözőbb fajta lovak zsúfolódtak össze. A lovakra felügyelő ember egy a kötelekből rögtönzött kerítés tövébe állított faládán ült, és a karjait dörzsölgette, hogy egy kissé megmelengesse őket. A hevenyészett kerítés mentén nyergek hevertek sorba rakva a földön.
– Egy pár lovat szeretnénk venni – mondta Sebastian az embernek, és az állatok felé indult, hogy az állapotukat közelebbről megvizsgálja.
A férfi a napfénytől hunyorogva pillantott fel.
– Az jó.
– Eladók, vagy nem?
– Nem – vetette oda a férfi. Elfordult és kiköpött, aztán a keze fejével megtörölte az állát. – Ezeknek a lovaknak mind megvan a gazdája. Engem azért fizetnek, hogy vigyázzak rájuk, nem azért, hogy eladjam őket. Eladnám valakinek a lovát, a gazdája elevenen nyúzna meg érte.
– Nem tudod, ki árul erre lovakat?
– Sajna, nem mondhatnám, hogy tudom. Nézzetek körül.
Megköszönték, és továbbindultak a véletlenszerűen kialakult utcákon, nyílt területeket keresve, ahol lovak lehetnek kikötve. Jennsen nem bánta, ha gyalogolnia kellett – általában így utaztak egyik helyről a másikra az anyjával – de megértette, miért szeretne Sebastian olyan sürgősen lovakra szert tenni. A menekülésük hajszálon múlott, ráadásul a Rahl varázsló is a nyomukba eredt, célszerű hát olyan gyorsan és olyan messzire elkerülniük a Népek Palotájától, ahogy csak lehet.
A következő helyen ugyanazt a választ kapták, mint az elsőn. Jennsen éhes volt, és nagyon szeretett volna enni valamit, de tudta, hogy fontosabb minél hamarabb kereket oldaniuk, mint evésre fecsérelni az időt, hogy aztán esetleg teli hassal halhassanak meg. Sebastian szorosan fogta a lány kezét, és húzta maga után az asztalok és sátrak közt, emberektől nyüzsgő utcákon át egy porlepte térség felé, ahol lovakat láttak kipányvázva.
– Árulod a lovakat? – kérdezte Sebastian az állatokra felügyelő embertől.
Az illető összefont karokkal egy kerítésoszlopnak támaszkodva ácsorgott.
– Nem. Nincs eladó lovam.
Sebastian bólintott.
– Mindenesetre köszönöm.
Az ember elmarkolta Sebastian köpenyét, mielőtt tovább indulhattak volna. Közelebb hajolt hozzájuk.
– El akartok utazni a környékről?
Sebastian megrántotta a vállát.
– Megyünk vissza, délre. Gondoltuk, veszünk egy lovat, ha már meglátogattuk a palotát.
Az ember még közelebb hajolt, és gondosan körbe nézett, ki hallhatja őket.
– Keressetek meg sötétedés után. Akartok addig maradni? Akkor lehet, hogy tudok segíteni rajtatok.
Sebastian bólintott.
– Van egy csomó elintézni valóm, az eltart estig. Sötétedés után visszajövök.
Karon fogta Jennsent, és elindult vele a zsúfolt sikátorban. Félre kellett húzódniuk két lánytestvér elől, akik se láttak, se hallottak, annyira áradoztak egymásnak az imént vásárolt nyakláncaikról, mialatt apjuk mögöttük haladt a vásárolt holmikkal megrakodva. Anyjuk a lányokat figyelte, közben egy pár birkát rángatott maga után kötélen. Jennsennek megsajdult a szíve Betty után.
– Megőrültél? – súgta oda Sebastiannak, összezavarodva tőle, miért mondta a férfi a lovak őrének, hogy estére visszajönnek. – Nem vesztegethetjük itt az időt egész nap.
– Persze, hogy nem. De az a fickó egy rablógyilkos. Mivel azt kérdeztem tőle, van-e eladó lova, tudja, hogy legalább annyi pénz van nálam, amennyiért meg tudnám venni, és nagyon szeretne megszabadítani tőle. Ha sötétedés után visszajönnénk, a barátai valószínűleg már elrejtőzve várnának ránk, hogy elintézzenek.
– Rabló? Komolyan mondod?
– Ez a hely teli van rablókkal, tolvajokkal – hajolt Jennsenhez Sebastian komoly arccal. – Ez itt D'Hara, az az ország, ahol a romlottak és harácsolók a gyengébbeken élősködnek, ahol senki nem törődik embertársai jólétével, még kevésbé az egész emberiség jövőjével.
Jennsen értette, miről beszél a férfi. A Népek Palotájába vezető útjukon Sebastian mesélt neki Narev Testvérről és az ő tanításairól, a hitéről egy szép jövőben, ahol az emberi fajnak nem kell szenvednie, ahol nem lesz éhség, sem betegség, sem kegyetlenség. Ahol minden ember törődik embertársaival. Sebastian azt mondta, az Igazságos Jagang segítsége és a rendes emberek jóakarata által a Rend Testvérisége meg fogja valósítani ezt a jövőt. Jennsennek nehezére esett elképzelni ezt a csodálatos világot, a világot, ahol a Rahl Nagyúr nem érheti el őt.
– Na, de ha az az ember rabló volt, miért mondtad neki, hogy visszajövünk sötétedés után?
– Mert ha nem teszem, ha azt mondom, hogy nincs időm annyit várni, akkor valószínűleg jelt adott volna a társainak. Mi nem tudjuk, kik ők, de ők láttak bennünket, és alighanem könnyen találnának olyan helyet, ahol csapdát állíthatnának nekünk.
– Tényleg úgy gondolod?
– Ahogy mondtam, ez a hely teli van tolvajokkal. Csak vigyázz, mert könnyen azon veszed észre magad, hogy az erszényedet levágják az övedről anélkül, hogy észrevennéd.
Jennsen éppen be akarta vallani, hogy ez vele már meg is történt, amikor hallotta, hogy valaki a nevén szólítja.
– Jennsen! Jennsen!
Tom volt az. Hatalmas termetével hegyként magaslott ki a tömegből, mégis a feje fölött lengette mindkét kezét, mintha attól tartana, hogy különben Jennsen nem veszi észre őt.
Sebastian a lányhoz hajolt.
– Ismered?
– Segített nekem kijuttatni téged.
Jennsennek nem jutott több ideje magyarázkodásra. Mosolyogva jelezte az integető óriásnak, hogy felismerte. Tom egy gazdáját meglelt kiskutya boldogságával rohant oda, hogy az utca közepén üdvözölje a lányt. Jennsen hátrébb Tom testvéreit is felfedezte az asztaluk mögött.
Tom szélesen vigyorgott.
– Tudtam, hogy eljössz, ahogy megígérted! Joe és Clayton azt mondták, bolond vagyok, hogy azt hiszem, de én megmondtam nekik, hogy te megtartod az ígéreted, és megkeresel, mielőtt elmennél.
– Én... én éppen csak most jöttem ki a palotából. – Jennsen megveregette a köpenyét, ahol a kés rejtőzött alatta. – Attól tartok, nagyon sietünk, és máris úton kellene lennünk.
Tom beavatottan bólintott. Marokra kapta Sebastian kezét, és úgy rázogatta, mintha egy réges-régen nem látott barátot üdvözölne.
– Én Tom vagyok. Te meg nyilván Jennsen barátja vagy, akin segíteni akart.
– Úgy van. Az én nevem Sebastian.
Tom megbiccentette a fejét Jennsen felé.
– Nem akármi ez a lány, igaz?
– Életemben nem találkoztam még hozzá hasonlóval – helyeselt neki Sebastian.
– Az ember nem kívánhat magának többet, mint egy ilyen asszonyt az oldalán – mondta Tom. Közéjük lépett, átölelte mindkettejük vállát, megakadályozva mindenfajta menekülési kísérletüket, és visszakalauzolta őket a standjához.
– Van valamim mindkettőtök számára.
– Na, és mi az? – Kérdezte Jennsen.
Tulajdonképpen egy perc vesztegetni való idejük sem volt. El kellett tűnniük a környékről, mielőtt a varázsló utánuk jön, vagy a katonáit küldi utánuk. Most, hogy Nathan Rahl látta Jennsent, könnyen le tudja írni a külsejét az őrségnek. Mindenki tudni fogja, hogy néz ki a lány.
– Ó, hát valami – titokzatoskodott Tom.
Jennsen rámosolygott a szőke óriásra.
– Mit rejtegetsz?
Tom a zsebébe nyúlt, és egy erszényt húzott elő.
– Nos, először is, visszaszereztem ezt neked.
– A pénzem?
Tom vigyorogva nyugtázta a lány szemében a meglepődést, ahogy az ismerős, kopott bőrerszényt forgatat a kezében.
– Gondolom, örömmel értesülsz róla, hogy az úriember, akinél megtaláltuk, vonakodott megválni tőle, de mivel nem az ő tulajdona volt, a végén sikerült megláttatnunk vele az igazság fényét, egypár csillaggal egyetemben.
Tom játékosan megbökte Jennsen vállát, mintha azt mondaná: a többit már magadtól is kitalálhatod.
Sebastian figyelte, ahogy Jennsen félrehúzza a köpenye szárnyát, és visszakötözi az erszényt az övén fityegő elárvult bőrszíjra. Arckifejezése elárulta, hogy nem esik nehezére kitalálni, mi is történhetett az erszénnyel korábban.
– De hogy sikerült megtalálnotok a tolvajt? – csodálkozott Jennsen.
Tom megvonta a vállát.
– A vásár nagynak tűnik a látogatók számára, de ha az ember sokat jár ide, hamar kiismeri, kik az állandó emberek itt, meg azt is, mivel foglakoznak. A leírásod alapján felismertem a zsebtolvajt. Ma kora reggel erre ólálkodott, mondta a szokásos szövegét, egy asszonyt próbált vele megszabadítani a pénzétől. Épp előttünk haladtak el, amikor észrevettem, hogy a kezével benyúl az asszony csomagjai között a nagykendője alá, hát gyorsan galléron ragadtam. A testvéreim és én hosszan elbeszélgettünk a fickóval arról, hogy a „talált" holmikat, amelyek nem az övéi, vissza illik szolgáltatni.
– Ez a hely teli van tolvajokkal – jegyezte meg Jennsen.
Tom megrázta a fejét.
– Ne ítéld meg az egész vásárt egyetlen ember alapján! Félre ne érts: van itt belőlük elég. De a legtöbb itteni ember alapjában véve tisztességes. Ahogy én gondolom, akárhová mész is, tolvajok mindenhol vannak. Mindig is voltak, mindig is lesznek. Én jobban félek az olyan emberektől, akik az emberek jó szándékát kihasználva takarják el a szemük elől az igazság fényét.
– Gondolom, igazad van – válaszolta bizonytalanul Jennsen.
– Talán a jobb és erényesebb élet, mint cél szentesítheti az efféle eszközöket is – vetette közbe Sebastian.
– Az én eddigi tapasztalataim azt mondják, hogy aki a jobb életről prédikál az igazság elkendőzése árán, az nem akar egyebet, mint másokat szolgasorba taszítva uralkodni felettük.
– Értem, hogy mire gondolsz – hagyta rá Sebastian. – Azt hiszem, én szerencsésnek mondhatom magam, hogy idáig még nem akadt dolgom efféle emberekkel.
– Köszönd a jó sorsodnak – vágta rá Tom.
Az asztalnál Jennsen megfogta Joe és Clayton kezét.
– Köszönöm a segítséget. El sem tudom hinni, hogy visszaszereztétek az erszényemet.
A testvérek vigyora nagyon hasonlított Toméra.
– Hosszú ideje most szórakoztunk legjobban – jegyezte meg Joe.
– Ezen kívül – tette hozzá Clayton –, nem tudjuk eléggé megköszönni neked, hogy eléggé lefoglaltad Tomot hozzá, hogy el tölthettünk egy pár napot azzal, hogy körülnézzünk a palotában. Épp ideje volt már, hogy kapjunk egy kis szabadságot Tomtól.
Tom Jennsen hátára tette a kezét, úgy irányította az asztal mögé, a szekérhez. Sebastian követte őket, átmanőverezve a hordók, és a szomszédos, bőrholmikat árusító stand között, ahol a múltkor Irma árulta a kolbászokat.
Tom szekere mögött Jennsen meglátta a testvérek hatalmas igavonó lovait, aztán, rajtuk túl, a másik kettőt is.
– A lovaink! – esett le a lány álla. – Visszaszereztétek a lovainkat is?
– Hát persze! – Tom csak úgy sugárzott a büszkeségtől. – Ma reggel találkoztam Irmával, aki újabb adag kolbászt hozott a vásárra. Megmondtam neki, hogy megígérted, hogy ma még megkeresel, mielőtt útnak indulsz, ő meg örült, hogy módja nyílik rá visszaadni neked a lovaitokat. Ott van rajtuk az összes felszerelésetek is.
– Ez aztán a szerencse – mondta Sebastian. – Nem tudjuk eléggé megköszönni nektek. Sajnos nagyon sietünk, indulnunk is kell.
Tom Jennsen dereka felé intett, ahol a kés lapult.
– Gondoltam is.
Jennsen körbepillantott, és rémület fogta el.
– Betty hol van?!
Tom értetlenül ráncolta a homlokát.
– Betty?
Jennsen nagyot nyelt.
– Betty, a kecském. – Hatalmas erőfeszítésébe került, hogy ne remegjen a hangja. – Hol van Betty?
– Nagyon sajnálom, Jennsen. Én nem tudtam semmiféle kecskéről. Irmánál csak a lovaitok voltak. – Tom arcára szomorúság ült ki. – Eszembe sem jutott, hogy bármi másról is kérdezősködjek tőle.
– Tudod, hol lakik Irma?
Tom lehajtotta a fejét.
– Sajnos nem. Ma reggel megjelent, és nála voltak a lovaitok, meg az útiholmitok. Eladta a kolbászokat, aztán várt egy darabig, de végül azt mondta, muszáj elindulnia hazafelé.
Jennsen megragadta Tom kabátujját.
– Milyen régen ment el?
Tom vállat vont.
– Nem is tudom. Pár órája? – Hátrapillantott a testvéreire. Azok mind a ketten rábólintottak.
Jennsen szája széle reszketett. Nem mert megszólalni, nem bízott a hangjában. Tudta, hogy Sebastian nem időzhet itt tovább. A varázsló túl közel járt a nyomukban, tudta, hogy szerencsésnek mondhatják magukat, ha élve el tudják hagyni a környéket. Az szóba sem jöhetett, hogy egyhamar visszatérjenek.
Egy pillantás Sebastian arcára csak megerősítette Jennsen aggodalmait. Szemébe könnyek szöktek.
– De... nem kérdeztétek meg tőle, hol lakik?
Tom lesütötte a szemét, és a fejét rázta.
– És azt sem kérdeztétek meg, nincs-e nála egyéb tulajdonunk is?
Ismét csak fejrázás.
Jennsen sikoltani szeretett volna, és öklével döngetni Tom mellkasát.
– Még csak az sem jutott eszetekbe, hogy megkérdezzétek, mikor jön ide legközelebb?
Megint a fejrázás.
– De mi pénzt ígértünk neki érte, hogy vigyáz a lovainkra – erősködött Jennsen. – Csak meg kellett mondania, mikor jön legközelebb, hogy ki tudjuk fizetni neki!
Tom, még mindig a csizmája orrára meredve motyogta:
– Mondta, hogy jár neki pénz a lovak őrzéséért. Kifizettem neki.
Sebastian pénzt vett elő, kiszámolt néhány ezüstöt, és Tom felé nyújtotta. Tom visszautasította, Sebastian makacskodott, végül az asztalra dobta a pénzt, hogy letudja az adósságát.
Jennsen fuldokolva nyelte vissza a kétségbeesését. Betty elveszett.
Tom teljesen összetörtnek látszott.
– Annyira sajnálom!
Jennsen csak bólintani volt képes. Az orrát törölgette, és Tom testvéreit nézte, hogyan nyergelik fel számukra a visszaszerzett lovaikat. A vásár zaja csak távoli morajként ért el a füleihez. Bénultságában még a hideget sem érezte. Mikor meglátta a lovakat, azt hitte...
Most csak a kétségbeesetten mekegő Bettyre tudott gondolni. Ha még életben van egyáltalán...
– Nem maradhatunk – válaszolta Sebastian lágyan a lány könyörgő pillantására. – Te ugyanolyan jól tudod, mint én. Már rég úton kellene lennünk.
Jennsen megint Tomra nézett.
– De hát beszéltem neked korábban Bettyről! – A hangjából kitört a kétségbeesés. – Mondtam, hogy Irmánál vannak a lovaink és a kecském, Betty. Mondtam neked! Nagyon jól emlékszem, hogy mondtam!
Tom nem volt képes a lány szemébe nézni.
– Mondtad, hölgyem. Borzasztóan sajnálom, de egyszerűen elfelejtettem megkérdezni Irmától. Nem tudok hazudni neked vagy kitalálni valami mentséget. Mondtad. Én meg elfelejtettem.
Jennsen bólintott, és kezét a szőke óriás karjára tette.
– Köszönöm, hogy visszaszereztétek a lovakat, és köszönöm az összes többit is. Nélküled nem jártam volna sikerrel.
– Mennünk kell – szólt közbe Sebastian, aki épp a nyeregtáskákra szíjazta rá a fedeleiket. – Még az is időbe telik, mire kiverekedjük innen magunkat a tömegen keresztül.
– Elkísérünk benneteket – ajánlotta fel Joe.
– Az emberek kitérnek a mi hatalmas igáslovaink elől – magyarázta Clayton. – Gyertek! Ismerjük a legrövidebb utat, amin kijuthattok. Gyertek utánunk, majd mi átvezetünk benneteket a tömegen.
Mindketten elővezettek egy-egy lovat, majd hordóra állva nyereg nélkül ültek fel rájuk. Ügyesen átkormányozták a nagytestű állatokat a hordók és a standok közötti keskeny résen anélkül, hogy bármihez akár csak hozzá is értek volna.
Sebastian Jennsent várta, kezében tartva mindkét lovuk, Pete és Rozsdás kantárját.
Tom mellett elhaladva Jennsen felnézett a szőke óriás szemébe. Egy szótlan pillanatra megosztottak egymással valamit, kizárva belőle a körülöttük nyüzsgő világot.
Jennsen lábujjhegyre állva arcon csókolta Tomot, aztán egy másodpercre az arcát Tom arcához szorította. Tom ujjai finoman, épphogy csak Jennsen vállát súrolták.
Ahogy a lány odébb lépett, Tom szomorú, sóvárgó pillantása rátapadt az arcára.
– Köszönöm a segítséget – súgta Jennsen. – Nélküled semmire sem mentem volna.
Tom erre elmosolyodott.
– Örömmel tettem, hölgyem.
– Jennsen – igazította ki a lány.
Tom bólintott.
– Jennsen. – Megköszörülte a torkát. – Jennsen, nagyon sajnálom, hogy...
Jennsen könnyeit visszafojtva Tom ajkához érintette az ujjait, hogy elhallgattassa.
– Segítettél megmenteni Sebastian életét. Te voltál a hősöm, amikor hősre volt szükségem. Szívem teljes mélyéből köszönöm neked!
Tom zsebre dugta a kezeit, és megint lesütötte a szemét.
– Szerencsés utat, Jennsen, bármerre vessen is a sorsod. Köszönöm, hogy egy rövid kis időre része lehettem az életednek.
– Acél az acél ellen – mondta Jennsen, maga sem tudta volna megmondani, hogy miért, de ez most itt nagyon odaillőnek hangzott. – Te voltál az számomra.
– Hogy ő lehessen a mágia a mágia ellen. Köszönöm neked, Jennsen.
A lány megpaskolta Rozsdás izmos nyakát, mielőtt egyik csizmája orrát a kengyelbe dugva föllendítette magát a nyeregbe.
Válla fölött utoljára visszanézett Tomra. Tom, aki ott maradt a standra vigyázni, Nézte, hogyan követi Jennsen és Sebastian Joet és Claytont az embertömeg közepébe. A két hatalmas lovon ülő óriás kísérő kiabálva és füttyögetve terelte el útjukból a gyalogosokat, szabad utat teremtve az utánuk jövő két lovasnak. Az emberek a közeledő ricsajra felkapták a fejüket, aztán a két óriás ló láttán fürgén arrébb léptek és utat engedtek.
Sebastian dühös fintorral hajolt oda Jennsenhez.
– Mit gagyarászott az a nagy ökör a mágiáról? – kérdezte súgva.
– Nem tudom – felelte a lány ugyanolyan halkan. Felsóhajtott. – De segített nekem kiszabadítani téged.
Szívesen megmondta volna Sebastiannak, lehet, hogy Tom nagy, de semmiképp sem ökör. Mégsem tette meg. Valamiért nem akart Sebastiannal Tomról beszélni. Bár Tom segített neki Sebastian kiszabadításában, amiken együtt mentek keresztül, azt Jennsen valahogyan nagyon is személyes, csak kettőjükre tarozó dolognak érezte.
Mikor végre kiértek a vásár szélére, Joe és Clayton búcsút intettek, Jennsen és Sebastian pedig ügetésre fogták a lovaikat, és nekivágtak az üres, fagyos Azrith síkságnak.

9. FEJEZET

Jennsen és Sebastian északnyugatra lovagoltak az Azrith síkságon. Nem messze jártak attól a környéktől, ahol még aznap reggel Jennsen Tommal jött visszafelé az Althea házát rejtő mocsártól. Előző napi látogatása Altheánál, meg a veszedelmes út a mocsáron át, mostanra távoli emlékké tompult a lány tudatában. A nap nagy része eltelt azzal, hogy feljutott a palotába, félrevezetéssel átravaszkodta magát az őrségen, a hivatalnokokon, elérte, hogy kiengedjék Sebastiant, némi félrevezetés után a maga oldalára állította Nydát, a Mord-Sithet, és Sebastiannal együtt kimenekült a fennsík gyomrából a Rahl varázslóval a sarkában. Mivel a nap már nagyon a végére járt, nem nagy távolságot tudtak megtenni sötétedés előtt, így a nyílt síkságon kellett letáborozniuk.

– Azok a rablógyilkosok még túl közel vannak ide, ezért nem szabad tüzet gyújtanunk – magyarázta Sebastian a vacogó Jennsennek. – Mérföldekről észrevennék, mi pedig elvakítva a tűz fényétől, észre sem vennénk, amikor a közelünkbe lopózkodnak.

A hold nélküli éjszakai égbolt csillagporos palásként borult föléjük. Jennsen arra gondolt, amit Althea mondott neki, hogy ilyen éjjeleken meg lehet látni egy madarat, ha megfigyeljük, hogy kitakarja az égboltról azokat a csillagokat, amelyek előtt elrepül. Azt mondta, ő is ilyen módon képes meglátni azokat, akik rések a Világ szövedékén. Ma éjjel Jennsen nem látott madarat, csak három prérikutyát, amelyek a láthatár szélén ügettek tova, bejárva területük határait. A lapos, üres síkságon könnyű volt észrevenni az apró éjszakai állatokra vadászó préri farkasokat még a csillagok fényénél is.

Jennsen dermedt ujjaival leoldotta a takaróit a nyeregkápáról, és lehúzta a tekercset a földre.
– Na, és mit javasolsz, honnan vennénk a fát, ha esetleg mégis tüzet akarnánk rakni?
Sebastian a lányra meredt.
– Ez nekem eszembe sem jutott. Azt hiszem, akkor sem tudnánk tüzet gyújtani, ha akarnánk.
Jennsen levette a nyerget Rozsdás hátáról, és letette a földre Sebastian közelébe. Közben figyelmesen körbenézett a köröttük elterülő üres síkságon. A csillagok fénye is elegendő volt hozzá, hogy viszonylag messzire ellásson.
– Ha bárki közeledne hozzánk, idejében észrevennénk. Mit gondolsz, nem kellene őrködni valamelyikünknek éjszaka?
– Nem. Így, hogy nem gyújtunk tüzet, és nem mozgunk, senki nem vehet bennünket észre ezen a hatalmas, kietlen síkon. Azt hiszem, ésszerűbb lenne, ha mindketten kipihennénk magunkat, hogy holnap jó iramban tudjunk tovább haladni.
A lovakat kipányvázták, és Jennsen a nyergét széknek használva leült. Mikor a takaróit kibontotta, két fehér asztalkendőbe kötött csomagot talált a takarók közé csavarva. Kibontotta a csomót az egyik kendőn, és egy nagy darab húsos pitét talált benne. Aztán meglátta, hogy Sebastian is hasonló felfedezést tett.
– Úgy látom, a Teremtő gondoskodik rólunk – jegyezte meg a férfi.
Jennsen mosolyogva nézte az ölében heverő finomságot.
– Tom rejtette ide őket.
Sebastian nem kérdezte meg, honnan tudja.
– Tom által a Teremtő gondoskodott rólunk. Narev Testvér azt mondta, még amikor azt hisszük is, hogy valakitől kapunk valamit, az illető tettén keresztül tulajdonképpen a Teremtő munkája nyilvánul meg. Mi az Óvilágban azt valljuk, hogy ha adakozunk egy nélkülözőnek, valójában a Teremtő jócselekedetét hajtjuk végre. Ezért tartjuk szent kötelességünknek, hogy törődjünk mások jólétével.
Jennsen nem szólt semmit, mert attól tartott, ha bármi megjegyzést tenne, azt Sebastian Narev Testvér ellen irányuló bírálatnak értelmezhetné. Vagy akár a Teremtőt érintő kritikának. Ő különben sem jogosult arra, hogy egy olyan nagy ember szavait bírálja, mint amilyen Narev Testvér. Ő maga nem hajtott végre olyan jótetteket, mint Narev Testvér. Még csak húsos pitét sem ajándékozott senkinek, sem egyéb más hasznos cselekedetet nem hajtott végre. Inkább úgy látta, hogy eddig mindenkire csak bajt és szenvedést hozott. Anyjára, Latheára, Altheára, Friedrichre és még ki tudja, ki mindenki másra. Ha bármilyen felsőbb erő megnyilvánult is Jennsenen keresztül, az biztos, hogy nem a Teremtő volt.
Sebastian talán meglátott valamit a lány arckifejezésében a sötét gondolataiból, mert gyengéden megszólalt.
– Ezért segítek én is neked: hiszek benne, hogy a Teremtő ezt várja el tőlem. Azt is tudom, hogy Narev Testvér és Jagang császár is helyeselné, hogy segítek neked. Pontosan ez az, amiért harcolunk: hogy az emberek törődjenek egymással, vállaljanak át a másik terheiből.
Jennsen mosolya az efféle nemes indítékok elismerését jelezte. A nemes indítékokét, amelyektől azonban, önmaga által sem teljesen megértett okból, úgy érezte magát, mint akit orvul hátba döftek.
Felnézett az ölében heverő pitéről a férfira.
– Tehát ezért segítettél nekem. – Mosolya meglehetősen kényszeredettre sikerült. – Mert ez volt a kötelességed.
Sebastian olyan arcot vágott, mint aki váratlanul kapott egy nagy pofont.
– Nem. – Közelebb lépett, és féltérdre ereszkedett. – Nem. Én... hát igen, az elején, persze... de nem csak kötelességből.
– Ahogy elmondod, úgy hangzik, mintha én valami leprás lennék, akit kötelességed...
– De hát egyáltalán nem úgy van! – Miközben Sebastian a szavakat keresgélte, arcán jellegzetes sugárzó mosolya jelent meg, a mosoly, amibe Jennsen szíve mindig belesajdult. – Én még soha nem találkoztam olyan nővel, mint te, Jennsen. Esküszöm, nem láttam még asszonyt, aki olyan gyönyörű és olyan okos lett volna, mint te. Melletted úgy érzem magam, mintha... mintha egy senki lennék. De amikor rám mosolyogsz, hirtelen fontosnak érzem tőle magam. Még senki nem tudott bennem ilyen érzéseket kelteni. Eleinte kötelességből tettem, de most már, esküszöm...
Jennsen döbbenten ült, és hallgatta a férfi szavait, a hangjában csengő őszinte gyengédséget és könyörgést.
– Ezt nem is tudtam.
– Nem lett volna szabad megcsókolnom téged. Tudom, hogy helytelen dolgot tettem. Én katona vagyok egy hadseregben, amelyik az elnyomás ellen harcol. Az életemet a népem, és minden más nép megmentése ügyének szenteltem. Nincs semmim, amit egy hozzád hasonló nőnek felajánlhatnék.
Jennsennek fogalma sem volt, miért kellene, hogy Sebastian bármit is felajánljon neki. Hiszen megmentette Jennsen életét!
– Akkor miért csókoltál meg?
A férfi a lány szemébe nézett, és arcán úgy látszott, mintha a szavakat valahonnan nagyon mélyről, nagy fájdalmak árán kellene előhúznia.
– Képtelen voltam ellenállni. Sajnálom. Én megpróbáltam. Tudtam, hogy nem szabadna, de amikor olyan közel voltál, és én belenéztem azokba a csodálatos szemeidbe, és a karjaid ott voltak a derekam körül, és én is átkaroltalak téged... Életemben soha semmit nem kívántam még annyira... Egyszerűen nem voltam képes ellenállni. Meg kellett csókoljalak. Ne haragudj!
Jennsen elkapta a pillantását Sebastianról. Megint csak a húsos pitére meredt. Sebastian arcára erőltette szokásos higgadtsága álarcát, és leült a saját nyergére.
– Ne sajnáld – suttogta a lány anélkül, hogy felemelte volna a tekintetét. – Élveztem a csókot.
Sebastian várakozóan dőlt előre.
– Csakugyan?
Jennsen bólintott.
– Örülök, hogy ezt nem kötelességből tetted.
Ettől Sebastian elmosolyodott, és a feszültség megenyhült köztük.
– Kötelesség még soha nem esett ilyen jól – mondta a férfi.
Nevettek. Együtt. Olyan dolog volt ez, ami Jennsen emlékezete szerint még soha nem fordult elő. Nagyszerű érzés volt együtt nevetni.
A lány mohón befalta az egyik húsos lepényt, élvezve a zamatos húsfalatok és a bőségesen használt fűszerek nyálcsorgató aromáját. Újra jól érezte magát. Remélte, nem bánt túl keményen Tommal, amiért elfeledkezett Bettyről. Tom vált a célpontjává a Jennsenben felgyülemlett haragnak, félelemnek és frusztrációnak. Pedig Tom jó ember volt. Akkor sietett Jennsen segítségére, amikor a lánynak a legnagyobb szüksége volt rá.
Jennsen gondolatai elidőztek Tom körül. Visszaemlékezett rá, milyen jól esett neki, amikor Tom a közelében volt. Tom jelenléte valahogy magabiztossá tette, míg Sebastian közelében gyakran inkább túl egyszerűnek és értéktelennek érezte magát. Tomnak kedves mosolya volt. Másként kedves, mint Sebastian mosolya. Tom mosolya szívből jövő és őszinte volt, Sebastiané rejtélyes és kifürkészhetetlen. Tom mosolya biztonságot sugárzott, és Jennsen erősnek érezte magát tőle, míg Sebastian mosolyától elbizonytalanodott és elgyengült.
Miután az utolsó morzsáig eltüntette a lepényt, Jennsen belecsavarta magát a takaróiba. Még mindig remegve a hidegtől, eszébe jutott, hogy tartotta a testüket melegen Betty az otthonról való menekülés első éjszakáján. Az éjszaka csendjében gyászos hangulata visszatért, és nem hagyta elaludni az utóbbi napok kimerítő eseményei okozta súlyos fáradtsága ellenére sem.
Egyáltalán nem lelkesítette a rá váró jövő reménytelensége. Csak vég nélküli menekülést látott maga előtt, amelynek a végén a Rahl Nagyúr emberei előbb-utóbb utolérik. Határtalan ürességet érzett magában anyja hiánya és Betty hiánya miatt. Most ébredt rá, hogy fogalma sincs róla, hova mehetne. Csak a folytonos menekülés maradt neki. Nagyon bízott Althea segítségében, de végül az is csak üres vágyálomnak bizonyult. Elméje egy zugában még akkor is megőrizte az oktalan reményt, hogy ha elmegy gyerekkori otthonába, a Népek Palotájába, az események valahogy számára kedvező fordulatot vehetnek.
Most nem csak a hideg miatt reszketett, de jövője kietlen távlatai miatt is, amelyek a lelkébe ültették a fagyos ürességet.
Sebastian közelebb araszolt hozzá, és hátával védte a lányt a jeges széltől. Jennsen számára az egyetlen megnyugtató gondolat az maradt, hogy Sebastian mégsem csak kötelességből maradt mellette. Visszagondolt rá, milyen érzés volt, amikor a férfi teste teljes hosszában összesimult az övével, felidézte a férfi csókjának részegítő mámorát. A férfi szavai, amelyek annyira meglepték, még mindig ott visszhangzottak a fejében: „Esküszöm, nem láttam még asszonyt, aki olyan szép és olyan okos lett volna, mint te." Nem volt egészen biztos benne, hogy hinni tud Sebastiannak. Talán félt hinni neki.
Az első napon, amikor találkoztak, Sebastian mondott néhány futó bókot neki. Az első az volt, hogy az emberek még azt mondhatják: amikor ez a katona a nagy D'Harai Birodalom ügyében erre járva meglátott egy gyönyörű lányt, aki idelent riszálta magát az ösvényen, úgy elbámult rajta, hogy vigyázatlanná vált, megcsúszott, és lezuhant. A második „Sebastian szabálya" volt, ahogy a férfi nevezte, amikor átadta a lánynak a halott katona díszes kését: Szépség a szépséghez. Jennsen soha nem bízott az efféle, könnyedén kimondott szavakban.
Aztán a Sebastian szemeiből sugárzó őszinteségre gondolt, amit ma este látott bennük, meg arra, milyen zavartan, szinte dadogva kereste a szavakat. Az üres szólamok gyakran simán és könnyeden jönnek az emberek nyelvére, de a szív dolgaiban sokkal nehezebb kifejezni magunkat, mert akkora tétek forognak kockán.
Jennsent meglepte, hogy Sebastian az ő mosolyától érzi fontosnak magát. Eddig nem is gyanította, hogy a férfi lelkében hasonló érzések dúlhatnak, mint az övében. Eddig nem tudta, milyen nagyszerű érzés lehet, hogy egy ilyen férfi, mint Sebastian, egy fontos ember, egy világot látott ember, azt gondolja róla, hogy gyönyörű. Jennsen a saját anyjához viszonyítva mindig is esetlennek és csúnyának tartotta magát. Tetszett neki a gondolat, hogy van, aki őt is gyönyörűnek találhatja.
Elálmodozott róla, milyen lenne, ha Sebastian most hirtelen felé fordulna és megint átölelné, megint megcsókolná. Ezúttal úgy, hogy senki nem láthatná meg. Szíve már a gondolattól is sebesebben kezdett verni.
– Sajnálom a kecskédet – hangzott fel egyszer csak a még mindig háttal fordult férfi suttogása.
– Tudom.
– De a Rahl varázslóval a nyomunkban a kecske csak lassítaná a haladásunkat.
Bármennyire is szerette Bettyt, Jennsen tudta, hogy most más dolgok fontosabbak. Mégis, szinte bármit megadott volna érte, hogy megint hallhassa Betty összetéveszthetetlenül sajátos mekegését, láthassa izgalomtól reszkető farkcsonkját, amint elveszettnek hitt gazdáját üdvözli. Feje alatt a párnaként használt hátizsákban még mindig ki lehetett tapintani a sárgarépa-csomókat, amiket Bettynek pakolt be a menekülésük éjszakáján.
Jennsen tudta, hogy nem maradhat a környéken, hogy Bettyt megkeresse, de ettől nem lett könnyebb elviselni, hogy alighanem végleg sorsára kell hagynia a kecskét. Majd megszakadt a szíve miatta.
Jennsen visszafordította a fejét a férfi takaróba burkolózott alakja felé.
– Bántottak odabent? Annyira aggódtam, hogy kárt tesznek benned.
– Az a Mord-Sith megtette volna. Épp időben jöttél.
– Milyen érzés volt, amikor megérintett az Agielével?
Sebastian elgondolkodott egy pár másodpercig.
– Mint amikor villám csap az emberbe. Gondolom, az lehet ilyen.
Jennsen visszahanyatlott a párnaként használt hátizsákjára. Azon gondolkodott, ő vajon miért nem érzett semmit a MordSith fegyverének erejéből. Ez nyilván Sebastiannak is eszébe jutott már, de minden esetre nem kérdezett rá. Igaz, Jennsen úgysem tudott volna megfelelő magyarázattal szolgálni a dologra. Nyda is meghökkent, és azt mondta, hogy az Agiel mindenkire hat.
Nyda tévedett.
És ezt Jennsen valamiért furcsán aggasztónak találta.

10. FEJEZET

Jennsen a hideg földön eltöltött éjszakától merev és fájdalmas izmokkal ébredt épp akkor, amikor keleten megjelent az első halvány rózsaszín derengés. Nyugaton az égbolt még teli volt csillagokkal. Keveset aludt, és szívesen visszaheveredett volna még, de nem lett volna okos dolog hosszasabban itt időzni. Idekint a síkságon bárki mérföldekről megláthatja őket és végzetes lehetne számukra, ha a nyílt terepen veszik őket üldözőbe.

Karjait a feje fölé emelve nagyot nyújtózott, és az első dolog, amire a pillantása esett, a fennsík feketéllő tömege volt a halványan fénylő keleti horizonton. Amíg Jennsen nézte, a napnak a látóhatár alól feltörő első arany sugarai hirtelen sejtelmes ragyogásba vonták a fennsík tetején emelkedő Népek Palotája körvonalait. Ahogy ott állt és nézte a fénykoszorús Palotát, Jennsen valami különös, csontig ható sóvárgást érzett. Ez az ő hazája. Annyira szeretett volna tartozni valahová, valami értelmet találni az életének. De a hazája Jennsen számára csak rettegést és halált kínált.

Megriadtak tőle, hogy még mindig milyen közel vannak a palotához és a Rahl varázslóhoz, ezért sietve összeszedték a holmijaikat és felnyergelték a lovakat. Szörnyű kellemetlen érzés volt felkapaszkodni a jéghideg nyeregbe. Jennsen szétterítette az ölében az egyik takaróját, hogy Rozsdás testének hője minél előbb felmelegíthesse elgémberedett testét. Megveregette és dörzsölgette a ló nyakát, részben szeretetből, részben az ujjait felmelegítendő. A ló testmelege arra is jó volt, hogy a nyeregkápára szíjazott takarókba beburkolt második húsos lepényt megóvja a megfagyástól.

Keményen lovagoltak, időnként gyalog vezetve az állatokat, hogy biztosítsanak nekik egy kis pihenést. Erőfeszítésük jutalmát dél körül nyerték el, amikor a táj kezdett megváltozni körülöttük, előre jelezve, hogy hamarosan elérik az Azrith síkság peremét. Pillanatnyi céljuk az volt, hogy a nyugati láthatárt szegélyező hegyek közé lejussanak. Visszafelé, a síkságon, ameddig elláttak, egyelőre semmi nyomát nem látták az üldözőiknek.

Késő délután vízmosásokkal szabdalt dombok közé értek, amelyeket csenevész fák és satnya aljnövényzet borított. Mintha az Azrith Síkság kemény talaja errefelé már nem tudta volna fenntartani egyenletes laposságát, vagy puszta unalomból alakult volna át egyéni arculattal rendelkező vidékké.

Éhes lovaik menet közben lelkesen harapdálták a bokrok leveleit és a félig elszáradt fűcsomókat. Bár a lovak szájában zabla volt, Jennsennek nem volt szíve megtagadni tőlük azt az egykét falásnyi élelmet, amit elhaladtukban le tudtak harapni. Ő maga is éhes volt már. A húsoslepényből remek reggelijük volt, de az már réges-régen volt.

Sötétedés előtt elérték az előhegyeket, amelyek az eddiginél sokkal tagoltabb és nehezebb terepre vezettek. Itt táboroztak le, egy kiugró sziklapárkány árnyékában. A szikla tövében Jennsen felfedezett egy hasadékot, amely megfelelő védelmet biztosított kettőjük számára a szél ellen, és akadt a közelben elegendő fű is a lovaknak. Ahogy lenyergeltek, a hátasaik azonnal neki is láttak a legelészésnek.

Jennsen kicsomagolta a felszerelésük egy részét és némi úti elemózsiát, ezalatt Sebastian körbenézett, és sikerült is néhány rég kidőlt, ezüstös szürkére száradt, göcsörtös törpe fatörzset lelnie. Csatabárdjával aprította fel a száraz fát, és kövekkel körülkerített kis tábortüzet épített a hasadék közelében, ahol távolabbról nehezen lehetett észrevenni.

Amíg Jennsen arra várt, hogy a tűz erőre kapjon, Sebastian egy takarót terített a lány vállaira. A tűz előtt ülve, Sebastiannal az oldalán, Jennsen sózott disznóhús darabokat tűzött nyársra, és a nyársakat a tüzet szegélyező kövekre támasztotta, úgy, hogy a hús a tűz fölé benyúlva megsüljön.

– Nehéz volt eljutnod Altheához? – kérdezte egy idő után Sebastian.
Jennsen ekkor jött rá, hogy az események lázában nem is igen beszélt még a férfinak arról, mi minden történt az alatt, amíg Sebastian a Palota börtönében raboskodott.
– Át kellett vergődnöm egy mocsáron, de megcsináltam.
Nem igazán akart panaszkodni az átélt nehézségekről, a félelmeiről, a kígyóval vívott küzdelméről, vagy arról, hogy kis híján megfulladt. Ez mind a múlt volt. Túlélte. Sebastian azalatt mindvégig börtönben ült, tudva, hogy bármelyik percben megkínozhatják vagy kivégezhetik. Althea a mocsár örök foglya volt. Másoknak még több megpróbáltatás jutott, mint neki.
– A mocsár nagyon jól hangzik. Biztosan jobb volt, mint ez az átkozott hideg. Életemben nem tapasztaltam még ilyet.
– Ez azt jelenti, hogy ahonnan te jöttél, az Óvilágban nincs hideg?
– Nem. Télen ott is vannak hideg időszakok. Persze nem ennyire, mint itt. Meg néha esős periódusok is, de ott nincs ez a szörnyű hó, és messze nincs ennyire hideg, mint itt, ebben a nyomorúságos Újvilágban. Nem is értem, miért is akar bárki is itt élni.
Jennsent meglepte a dolog. Tél hó és hideg nélkül. Még elképzelni is nehezére esett.
– Hol máshol élhetnénk? Nincs választási lehetőségünk.
– Gondolom, igazad van – ismerte be Sebastian egy sóhajjal.
– A tél elmúlik. A tavasz már meg is érkezik, mire észrevennéd. Majd meglátod.
– Remélem. Szívesebben lennék még azon a helyen is, amiről beszéltél, az Őrző Kemencéjében, mint itt, ebben a fagyos pusztaságban.
Jennsen összeráncolta a homlokát.
– A helyen, amiről beszéltem? Én soha nem beszéltem semmilyen helyről, amit úgy hívtak volna, hogy az Őrző Kemencéje.
– Dehogynem. – Sebastian kardja hegyével piszkálta közelebb a fadarabokat egymáshoz, hogy a tűz erőre kapjon. Szikracsóva csapot fel a sötétségbe. – Odabent a Palotában, mielőtt csókolóztunk.
Jennsen a csodálatos meleg felé nyújtotta a kezeit, hogy az ujjai átmelegedjenek.
– Nem emlékszem.
– Azt mondtad, Althea járt ott.
– Hol?
– A Teremtés Oszlopainál.
A lány visszahúzta a kezeit a köpenye ujjába, és meghökkenten nézett a férfira.
– Én egyáltalán nem mondtam ilyesmit. Althea valami egészen másról beszélt, nem egy helyről, ahol járt volna.
– Hát akkor miről?
Jennsen egy türelmetlen legyintéssel intézte el a kérdést.
– Csak üres fecsegés volt, semmi jelentősége. – Kisepert egy vörös hajcsigát az arcából. – A Teremtés Oszlopai az egy hely?
Sebastian bólintott, és a fehéren izzó parazsat kapargatta össze a kardjával.
– Az Őrző Kemencéje, ahogy mondtam.
Jennsen az értetlenségtől bosszankodva fonta össze a karjait.
– Az meg micsoda?
Sebastian meglepetten kapta fel a fejét a lány hangszínére.
– Forró, tudod? Mint amikor valaki azt mondja: „Olyan forróság van ma, akár az Őrző Kemencéjében." Ezért emlegetik az emberek néha azt a helyet az Őrző Kemencéjeként is. De a neve valójában a Teremtés Oszlopai.
– És te jártál már ott?
– Viccelsz? Még csak nem is találkoztam olyannal, aki járt volna már arra. Az emberek félnek attól a helytől. Vannak, akik úgy tartják, csakugyan az Őrző birodalma, és arra felé a halál lakozik.
– Hol van az a hely?
A férfi dél felé intett a kardjával.
– Egy sivár pusztaság az Óvilágban. Tudod, hogy van ez. A távoli, elhagyatott helyekhez gyakran fűződnek babonás hiedelmek.
Jennsen a tűzbe bámult, és próbálta elrendezni magában, amit hallott. Volt benne valami, ami nem igazán illett a képbe. Valami, ami megriasztotta.
– Miért hívják úgy azt a helyet? A Teremtés Oszlopainak? Sebastian megrántotta a vállát. Még mindig az a zavaró színezet a lány hangjában.
– Ahogy mondtam, elhagyatott pusztaság az, ahol olyan hőség van, mint az Őrző Kemencéjében. Ezért is hívják így sokan, a hőség miatt. Ami a valódi nevét illeti, azt mondják...
– Ha senki nem jár arra, honnan tudják egyáltalán róla mindezeket?
– Az idők során azért voltak egy páran, akik megjárták azt a helyet. Illetve, inkább azt mondhatnánk, jártak a közelében, és beszéltek róla másoknak. A szóbeszéd meg gyorsan terjed. Ki ezt tesz hozzá, ki azt, és a dolgok összeadódnak. Olyasféle terület, mint ez a síkság itt.
– Az Azrith síkság?
– Igen. Elhagyatott, mint az Azrith síkság, csak sokkal nagyobb. És állandóan hőség van. Száraz és halálosan forró. Van egy pár kereskedőút, ami érinti a sivatag peremét. Ha nincs megfelelő öltözéked, ami megvéd a nap égető hevétől meg a forró szelektől, rövid idő alatt elevenen megsülsz. Ha nincs elég vized, nem soká maradsz életben.
– És ezt a helyet a Teremtés Oszlopainak hívják?
– Nem, ez csak a vidék, amelyen át kell jutnod előbb. A sivatag közepe táján azt beszélik, van egy mély terület, egy széles völgy, ahol a többi résznél is nagyobb a hőség. Halálos forróság van, mint az Őrző Kemencéjében. Ezt hívják a Teremtés Oszlopainak.
– De miért éppen ez a neve?
Sebastian homokot kapart a csizmája orrával a tűz köré, hogy összetartsa vele az izzó fadarabokról lehullott parazsat.
– Azt mesélik, lenn, a sziklák tövében, a meredek és éles sziklafalak alatt a hatalmas völgyben óriási sziklaoszlopok állnak. Ezekről az égre törő sziklaalakzatokról kapta a hely a nevét.
Jennsen megforgatta a nyársakat.
– Ez logikus. Sziklaoszlopok.
– Láttam már másutt efféle sziklatornyokat. A kövek úgy tornyosulnak egymáson, mint valami szabálytalan oszlop, vagy pénzérmékből rendetlenül felrakott torony. A Teremtés Oszlopairól úgy hírlik, minden más hasonlónál bizarrabbak, mintha maga a Világ nyújtózna felfelé a magasba a Teremtő iránti hódolata jeléül, ezért olyanok is vannak, aki egyenesen szentnek tartják a helyet. De egyúttal halálos is a hőség miatt, így míg egyesek úgy nevezik, hogy a Teremtő Kohója, mások az Őrzővel és a halállal hozzák kapcsolatba, és az Őrző Kemencéjének hívják. A hőségen túl is van elegendő oka mindenkinek rá, hogy féljen a hely közelébe menni. Mindenki úgy tekint rá, mint túlvilági küzdelmek színhelyére, amit jobb messzire elkerülni.
Teremtés és pusztítás, élet és halál együtt, egy helyen?
Sebastian szemében táncot járt a lángok visszfénye, ahogy elismerően Jennsenre tekintett.
– Úgy mondják.
– Vagyis szerinted vannak, akik úgy gondolják, hogy ezen a helyen maga a halál próbálja elemészteni az életet?
– A halál állandóan az élők sarkában settenkedik. Narev Testvér úgy tanítja, hogy nem más, mint maga az emberben lakozó gonoszság szabadítja a világra az Őrző árnyát, hogy sötétbe borítsa a világot. Ha hallgatunk a bennünk lakozó gonoszra, az hatalmat ad a rossznak az élők világában, és az Őrző elég erőssé válik hozzá, hogy feldöntse a Teremtés Oszlopait. Akkor pedig elérkezik a világvége.
Sebastian szavai a velejéig dermesztették Jennsent, mintha maga a halál érintette volna meg jeges ujjaival. Jellemző is lenne egy varázslónőre, hogy a szavaiba ravasz alattomossággal gonosz szándékokat rejtsen. Anyja figyelmeztette is rá, a varázstudók soha nem mondanak el mindent, amit tudnak, és gyakran fontos dolgokat titkolnak el.
Mi lehetett Althea szándéka azzal, hogy mintegy mellékesen a „Teremtés egyik oszlopának" nevezte Jennsent? Bár a lány akkor nem értette, most nagyon is nyilvánvalónak tűnt számára, hogy Altheának hátsó szándékai voltak vele, amikor ezt a nevet Jennsen tudatába plántálta.
– Szóval, mi történt Altheánál? Miért nem tudott segíteni rajtad?
Jennsent Sebastian hangja térítette vissza saját gondolatai világából. Megint megforgatta a nyársakat, látva, hogy a hús még nem sült meg teljesen, közben végiggondolta, hogyan válaszolhatná meg a kérdést a lehető legegyszerűbben.
– Elmondta, hogy egyszer megpróbált segíteni rajtam, amikor még kicsi voltam. Darken Rahl rájött a dologra, és büntetésül megnyomorította. Eltorzította Althea mágiáját is, úgy, hogy Althea most képtelen használni, ezért akkor sem tudott volna varázslatot idézni rám, ha akarta volna.
– Lehet, hogy Darken Rahl a Teremtő munkáját végezte, anélkül, hogy tudott volna róla.
Jennsen meglepetten elfintorodott.
– Ezt meg hogy érted?
– A Birodalmi Rend fel akarja számolni a mágiát a világban. Narev Testvér azt mondja, ezzel a Teremtő munkáját végezzük, mivel a mágia a gonosz műve.
– És te mit gondolsz erről? Tényleg azt hiszed, hogy a Teremtő ajándékozta Tehetség gonosz dolog?
– Mire használják a mágiát? – Sebastian mereven nézett Jennsenre, és tekintetéből tisztán látszott, hogy dühös. Segítenek vele az embereken? Támogatják a Teremtő gyermekeit a földi életben? Nem. Önző célokra használják fel. Nézd csak meg például a Rahl házat. Évezredeken át arra használták a Tehetségüket, hogy D'Hara felett uralkodjanak. És milyen uralom volt ez? Elősegítette az emberek boldogulását? Vagy a kínszenvedés, a rettegés és a halál uralma volt.
Ez utóbbi nem is kérdés volt, hanem állítás, ráadásul olyan állítás, amellyel Jennsen nem tudott vitába szállni.
– Lehet – tette hozzá Sebastian –, hogy Darken Rahl által vette le a Teremtő Althea lelkéről a mágia mocskát: ezúton szabadította fel alóla határtalan kegyében.
Jennsen a térdére fektetett állal bámulta a sercegő húst. Althea azt mondta, hogy számára a mágiából csak a prófétikus képesség maradt meg, és panaszkodott rá, hogy az is mekkora kínszenvedést jelent neki.
Jennsent az anyja megtanította, hogyan kell lerajzolni a Kegyelem jelét, és azt mondta, hogy a Tehetség a Teremtő ajándéka. A megfelelő kéz által rajzolt Kegyelem mágikus erővel bírt. Ámbár Jennsen nem rendelkezett a Tehetséggel, a Kegyelem mágikus jele még így is nem egyszer megvédte őt. Bár jól tudta, hogy az emberek nagyon is képesek gonosztettek elkövetésére, az a feltételezés egyáltalán nem tetszett neki, hogy a tehetség eredendően gonosz lenne. Még ha ő maga képtelen volt is a mágia használatára, úgy gondolta, a varázstudomány nagyszerű dolog is lehet.
Óvatosan megpróbálta más oldalról megközelíteni a témát.
– Azt mondtad, Jagang Császár alatt is szolgálnak varázslónők: a Fény Nővérei, és hogy ők talán tudnának segíteni rajtam. Ők is mágiahasználók. Ha a mágia gonosz dolog...
– Ők a mi ügyünk érdekében alkalmazzák a mágiát. Azért, hogy egy nap a mágia végképp eltűnhessen a világból.
– Ennek így mi értelme? Ha őszintén hiszel benne, hogy a mágia gonosz, hogy juthat egyáltalán eszedbe, hogy szövetséget köss valamivel, amit saját bevallásod szerint bűnösnek ítélsz meg?
Jennsen a férfi felé nyújtotta az egyik nyársat. Sebastian megvizsgálta a húst, és kése hegyével lehúzott egy darabot. Aztán felemelte a kést, hogy a lány jól láthassa.
– Az ember megöli az embertársát késsel, karddal. Ha el akarnánk tüntetni a világból az összes kést és kardot, hogy gátat vessünk a gyilkosságoknak, aligha tudnánk puszta szavakkal elérni a célunkat. Erővel kellene elvenni az emberek késeit és kardjait, hogy megfékezzük az erőszak démonát mindenki érdekében. Az emberek ragaszkodnak a gonoszsághoz. A küzdelemben, amelyet azért folytatnánk, hogy megszabadítsuk a világot ezektől a gonosz eszközöktől, magunknak is késeket és kardokat kellene használnunk. Csak így hozhatnánk el a békét a világnak. Ha megszabadulnánk a gyilkolás eszközeitől, az emberek indulatai lecsillapodnának és az Őrző elmenekülne a világunkból.
Jennsen levágott magának egy darab húst, és megfújogatta, hogy kissé lehűtse.
– Szóval ti ilyen módon használjátok fel a mágiát?
– Úgy van. – Sebastian rágás közben halk mordulással fejezte ki elégedettségét a hús íze fölött. Aztán lenyelte a falatot, és folytatta. – Ki akarjuk irtani a világból a mágiának nevezett gonoszt, de ehhez nekünk, magunknak is fel kell használnunk a mágiát a küzdelemben, különben a gonosz győzedelmeskedne.
Jennsen jóízűen harapott egyet a sültből, és halk nyögéssel jelezte, mennyire ízlik neki. Már önmagában az is csodálatos élmény volt, hogy végre meleg ételt érezhet a szájában.
– És vajon Narev Testvér és Jagang Császár a késeket és kardokat is gonosz dolgoknak tartják?
– Persze, hiszen arra a kizárólagos célra találták ki őket, hogy csonkítsanak és öljenek velük. Természetesen ez a szerszámokra, mint például a kenyérvágó késekre nem érvényes, de a fegyverek egyértelműen gonosz dolgok. De az emberek egyszer majd szabaddá válnak az elnyomás alól, és akkor a járványok, a gyilkosság és a halál mind messze tűnt rossz álommá válnak.
– Úgy érted, hogy a katonák sem hordanak majd többé fegyvert?
– Nem. A katonáknak mindig szükségük lesz a fegyverre, hogy meg tudják védeni a szabad, békés embereket.
– De akkor az emberek hogyan lesznek majd képesek megvédeni magukat?
– Ugyan mitől? Halálos fegyvereik csak a katonáknak lesznek.
Jennsen feddően biccentett a férfi felé.
– Ha nem lett volna nálam a kés, amit viselek, a katonák engem is könnyen megölhettek volna anyámmal együtt.
– Az elvetemült katonák. A mi katonáink csak a jó ügyért harcolnak, a nép védelméért és biztonságáért, nem, hogy rabszolgaságba döntsék az embereket. Ha legyőzzük a d'harai erőket, béke lesz.
– De akkor is...
Sebastian Jennsen felé hajolt.
– Hát nem érted? Amikor már kiirtottuk a mágiát, hamarosan nem lesz szükség többé fegyverekre. Az emberek gonosz indulatai okozzák a halálos veszélyt, mert hozzájuthatnak a fegyverekhez, amelyek segítségével gyilkosságokat és egyéb bűnöket követhetnek el.
– A katonáknak is vannak indulataik.
Sebastian egy legyintéssel söpörte le az ellenvetést.
– Nem lesznek, ha megfelelő kiképzésben részesülnek és jó tisztek vezetik őket.
Jennsen felnézett az ég csillagokkal zsúfolt kupolájára a fejük felett. A világ Sebastian által felvázolt látomása természetesen vonzónak tűnt. De ha igaz, amit állított, akkor a mágiát, amit ők alkalmaznak, a jó érdekében használják fel, ami azt jelent, hogy a mágia önmagában nem lehet sem rossz, sem jó, sokkal inkább, akárcsak Jennsen kése esetében, a mágia használójának szándékai hordozzák az erkölcsi értéket, nem a mágia maga. Ahelyett azonban, hogy ezt hangosan kimondta volna, inkább újabb kérdést tett fel.
– Milyen lenne a világ mágia nélkül?
Sebastian szomorkás vágyódással mosolyodott el.
– Minden ember egyenlő lenne. Senkinek sem lenne tisztességtelen előnye a többiekkel szemben. – Kését egy újabb húsdarabba szúrta, és azt is lehúzta a nyársról. – Mindenki együtt dolgozna, mert mind egyformák lennénk. Senki sem használhatna mágiát alattomos módon előnyszerzésre és a többiek kihasználására. Te például szabadon élhetnél, nem kellene félned tőle, hogy a Rahl Nagyúr utolér a mágiája segítségével.
Althea szerint Richard Rahl olyan mágikus hatalommal született, mint évezredek óta senki. Végtére is máris sokkal közelebb jutott Jennsenhez, mint Darken Rahl valaha is. Ő küldte azokat az embereket, akik Jennsen anyját megölték. De Althea azt is mondta, hogy Jennsen rés Volt a Világ szövedékén azok szemében, akik rendelkeztek a Tehetséggel. A Rahl Nagyúr üldözheti őt, de bizonyos, hogy nem a mágiája segítségével.
– Addig nem lehetsz szabad – tette hozzá végül Sebastian halkan –, amíg el nem pusztítod Richard Rahlt.
Jennsen a férfira nézett.
– Miért én? Mikor annyian harcolnak ellene, miért mondod, hogy amíg én el nem pusztítom?
De mire a kérdést kimondta, már félig tudta is rá a rettenetes választ.
– Nos – mondta Sebastian hátra dőlve –, azt hiszem, tulajdonképpen azt akartam mondani, hogy addig nem lehetsz szabad, amíg a Rahl Nagyurat valaki el nem pusztítja.
Ezzel elfordult, és magához húzta a vizestömlőt. Jennsen nézte, ahogy a férfi hosszan, mohón iszik, aztán témát váltott.
– Lerner kapitány azt mondta, hogy a Rahl Nagyúr nős.
– Egy Inkvizítor a felesége – erősítette meg Sebastian. – Ha Richard Rahl olyan feleséget akart magának, aki méltó párja a gonoszságban, hát megtalálta a legmegfelelőbbet.
– Akkor te sokat tudsz róla?
– Csak azt a keveset, amit a császártól hallottam. Ha akarod, elmondhatom, amit tudok.
Jennsen rábólintott. Hüvelyk- és mutatóujja segítségével lehúzott egy újabb sózott sült hús darabot az egyik hosszú nyársról, és enni kezdte, közben a tűz visszatükröződő fényét nézte a mesélő férfi szemében.
– A Határ a déli Óvilág és az északi Újvilág között évezredeken át fennállt: mindaddig, amíg a Rahl Nagyúr le nem rombolta, hogy leigázhassa a népeinket. Nem sokkal azelőtt, hogy az édesanyád megszületett, az Újvilág maga is három részre volt széttagolva. Messze nyugaton Nyugatföld terült el, keleten D'Hara. Miután az apját megölte és a hatalmat magához ragadta, Richard Rahl ledöntötte az Újvilág részei közt fennálló határokat.
Nyugatföld és D'Hara között találhatók a Középföldek. Gonosz hely ez, ahol a mágia hatalma óriási. Itt élnek az Inkvizítorok. A Középföldek ura maga az Inkvizítor Anya. Jagang császár elmondta nekem, hogy bár fiatal, talán velem egykorú, az Inkvizítor Anya olyan okos és ravasz, mint amennyire halálos.
Jennsen beleborzongott Sebastian szavaiba, és amikor a férfi szünetet tartott, megkérdezte:
– Tudod, mit jelent az, hogy „Inkvizítor"? Kik azok az Inkvizítorok?
A vizestömlőt felhúzott térdei között tartó Sebastian egyik kezével átkarolta a térdét.
– Nem tudom. Annyit tudok csak, hogy rettenetes mágikus hatalommal vannak felruházva. Egy inkvizítor a puszta érintésével képes kiégetni egy férfi agyát, és lélektelen, feltétel nélküli rabszolgájává igázni.
Jennsen feszülten hallgatta, maga a gondolat is elborzasztotta.
– És a férfiak tényleg bármit megtesznek neki, csupán azért, mert megérintette őket?
Sebastian a lány felé nyújtotta a vizestömlőt.
– Mert megérintette őket a gonosz mágiájával. Jagang császár azt mondta, az Inkvizítor mágiája olyan erős, hogy ha egy rabszolgává tett férfinak azt mondja, azt szeretné, hogy ott helyben haljon meg, a férfi meg is teszi.
– Mármint, hogy... megöli magát ott helyben, az Inkvizítor szeme láttára?
– Nem. Úgy értem, holtan rogy össze, mert az Inkvizítor ezt parancsolta neki. Megáll a szíve vagy valami ilyesmi. Egyszerűen holtan omlik az Inkvizítor lábai elé.
Jennsent megrázta maga a dolog lehetősége is. Félretolta a vizestömlőt és magára csavarta a takaróit. Kimerült volt és belefáradt a sok új dologba, amit a Rahl Nagyúrról megtudott. Valahányszor valami újat hallott róla, az mind rémesebb volt, mint az előző. Szörnyeteg féltestvére, miután közös apjukat megölte, a hatalmat magához ragadta, úgy tűnik nem vesztegetett sok időt, mielőtt felvállalta családi kötelezettségét, testvére üldözését is.
Miután jóllaktak, a lovakról is gondoskodtak, Jennsen takaróiba, köpenyébe burkolózva lefeküdt. Azt kívánta, bár elaludna és reggel arra ébredne, hogy ez az egész egy rossz álom volt csupán. Szinte még az is jobb lenne, ha soha nem ébredne fel többé és nem kellene szembenéznie a jövővel.
Mivel most tüzet tudtak gyújtani, Sebastian nem háttal a lányhoz simulva aludt. Jennsennek hiányzott a férfi közelségének jóleső érzete. Amikor Sebastian már rég elaludt, ő még mindig nyitott szemmel, keserű és kétségbeesett gondolatokkal teli fejjel bámult a tűz hamvadó parazsába.
Latolgatta, milyen lehetőségei maradtak. Anyja halott, igazi otthona nincs többé. Jennsen számára az volt az otthon, ahol az anyjával éltek, bárhol is voltak éppen. Azon tűnődött, vajon az anyja figyeli-e most őt odaátról, a holtak világából a többi jó szellemmel együtt. Remélte, hogy anyja most boldog odaát, és végre meglelte a hőn óhajtott békéjét.
Althea iránt üres, reménytelen sajnálatot érzett. A varázslónőtől nem kaphat segítséget, de immár nem is akart. Szégyenérzet árasztotta el a rengeteg baj és szenvedés miatt, amelyet azoknak okozott, akik segíteni akartak rajta. Anyja meghalt, pedig bűne csak annyi volt, hogy Jennsent világra hozta. Latheát a lány fáradhatatlan üldözői gyilkolták meg. A szerencsétlen Altheát egész életére bebörtönözték abba a szörnyű mocsárba azért a bűnéért, hogy segíteni akart az akkor még csak kisgyerek Jennsenen. Friedrich majdnem ugyanolyan fogoly volt, élete számos örömétől megfosztva.
Jennsen visszagondolt a Sebastian csókja okozta izgalomra. Althea és Friedrich örökre elvesztették a lehetőséget, hogy megoszthassák egymással a test örömeit. A lány úgy érezte, a csók számára az ébredő szenvedély felfedezése, a lehetőség szikrája, aminek soha többé nem lehet folytatása. Ő is a saját mocsarába van zárva, a folytonos menekülés kényszerének börtönébe, amelyet ugyancsak a Rahl Nagyúr alkotott meg a számára.
Arra gondolt, amit Sebastian mondott, hogy soha nem lehet szabad, amíg el nem pusztítja a Rahl Nagyurat.
Nézte az alvó Sebastiant. A férfi váratlanul bukkant fel az életében. Megmentette az életét. Amikor először meglátta, amikor először nézett bele a kék szemébe az első éjszakán a tűz másik oldaláról, miután a barlang szájába berajzolta a Kegyelem jelét, még meg sem fordult a fejében, hogy ez a férfi egy nap majd megcsókolja.
Sebastian fehér tüskehaja aranyos árnyalatban derengett fel a tűz fényében. Jennsen örömét lelte a férfi arcának látványában.
Milyen jövő várhat kettőjükre? Jennsen nem tudta a választ erre a kérdésre. Nem tudta, mennyit jelenthet a csókjuk, és hová fog vezetni, ha vezet valahová egyáltalán. Abban sem volt biztos, akarja-e hogy vezessen valahová. Abban sem volt biztos, hogy a férfi akarja-e. Félt tőle, hogy nem is akarja.

11. FEJEZET

A síkság szélének viszonylag nyíltabb területeit hamarosan maguk mögött hagyták, és elkezdődött hosszú, fáradságos útjuk az egyre mélyülő hóban, mind egyenetlenebb terepen, amely lassan de biztosan levezette őket a hegyek közé. Sebastian beleegyezett, hogy elvezesse Jennsent, ahová a lány menni akart, az Óvilágba. Jennsen azt remélte, ott biztonságban lehet, életében először szabadnak érezheti magát. Sebastian nélkül erről még csak álmodni sem mert volna.

A férfi elmondta, hogy a meredek sziklákkal tűzdelt, végtelen erdőkkel borított hegyvidék, amelyre értek, D'Hara nyugati peremén fekszik, ahol alig járnak emberek, amelyen át alkalmasint eljuthatnak délre, az Óvilág felé. Mikor bejutottak az emberek elől biztonságos menedéket kínáló, óriás csúcsok koszorúzta hegység belsejébe, igyekeztek minél inkább dél felé, a távoli szabadság ígérete felé irányuló útvonalat választani.

Itt a hegyek között félelmetesen zord volt az időjárás. Néhány napon át gyalogolniuk kellett, ha nem akarták halálra fárasztani a szerencsétlen lovakat. Rozsdás és Pete folyamatosan éheztek. A vastag hótakaró alól nagyon nehéz volt valami kevéske növényzetet kikotorniuk. Vastag téli szőrzetük loncsossá szennyeződött. De legalább egyelőre egészségesek voltak, még ha legyengültek is. Ugyanez igaz volt Jennsenre és Sebastianra is.

Egy délután, épp amikor a sűrű felhőréteg baljóslatúan sötétre változott felettük, majd könnyű havazás indult meg, szerencsésen egy kis falura bukkantak. Ott töltötték az éjszakát. A lovakat beköthették egy apró istállóba, ahol az állatok jó minőségű zabot kaphattak, és tiszta alom volt alattuk. A faluban nem volt fogadó. Sebastian és Jennsen pár réz pennyt fizetett érte, hogy megalhassanak a szénapajtában. A hosszú, szabadban eltöltött napok után Jennsen ezt is valóságos palotának érezte.

A reggel erős szelet, sőt hóvihart hozott, de ami még ennél is rosszabb volt, a havazás rohamokban érkező ónos eső hullámokkal váltakozott. Ilyen körülmények között tovább indulni nem csak nyomorúságosan fárasztó lett volna, de életveszélyes is. Jennsen örült, főként a lovak miatt, hogy egy teljes napra, és még egy éjszakára ott rekedtek az időjárás miatt. A lovak jóllaktak, kipihenték magukat, Sebastian és Jennsen pedig gyerekkorukról szóló könnyed, jókedvű történetekkel szórakoztatták egymást. Jennsen boldogan figyelte a vidám csillogást a férfi szemében, amikor az elmesélte néhány, kamaszként átélt balsikerű horgász kalandját. A következő napon derült égre, de csontig hatoló szélre ébredtek. Végül nem mertek tovább időzni, útnak indultak.

Utakon, csapásokon haladtak, mivel errefelé kevesen éltek, és azt is egymástól jókora távolságra. Sebastian mindig nagyon óvatos volt, de meggyőző határozottsággal állította, hogy itt meglehetős biztonságban vannak. Az övében állandóan ott lapuló kés nyújtotta önbizalom hatására Jennsen is egyetértett vele, érdemesebb megkockáztatni, hogy a járt utakon haladjanak tovább, mintsem, hogy toronyiránt nekivágjanak a vastag hóréteg borította ismeretlen területeknek. Egyenesen átvágni úttalan vidékeken mindig nehéz, néha veszélyes a körülöttük magasodó hegycsúcsok miatt gyakran lehetetlen is lett volna. A tél nem csak tovább nehezítette a tovább haladást, de a sima hóréteg alatt ismeretlen veszélyek is rejtőzhettek az utazók számára. Nem akartak szükségtelenül kockáztatni, nehogy valamelyik lovuk esetleg a lábát törje.

Egyik este, mialatt Jennsen hevenyészett fedezék építésével foglalatoskodott úgy, hogy pár facsemete közé letördelt fenyőgallyakat font be, Sebastian felderítő körútjáról zihálva botladozott be a táborhelyükre. Keze vértől volt iszamós.

– Katona – magyarázta elfúló lélegzettel. Jennsen azonnal tudta, miféle katonára gondol a férfi.
– De hogyan tudtak idáig követni? Hogy?
Sebastian elfordult a lány őrjöngően dühös, követelőző kérdésétől.
– A Rahl Nagyúr varázstudói üldöznek bennünket. – Mély lélegzetet vett. – A Rahl varázsló meglátott téged a palotában.
Ennek semmi értelme. Jennsen rés volt a Világ szövedékén a mágiahasználók számára. Hogy tudna bármelyik varázsló követni egy rést a Világ szövedékén?
A férfi észrevette a lány kétkedő arckifejezését.
– A hóban nem túl nehéz követni a nyomainkat.
A hó. Hát persze. Jennsen rezignáltan rábólintott, haragja félelembe váltott.
– Egy quad tagja volt?
– Ebben nem vagyok biztos. De d'harai katona volt. A semmiből támadt rám hirtelen. Harcolnom kellett az életemért. Megöltem, de sürgősen el kell tűnnünk innen, mert esetleg többen is lehetnek a közelben.
Jennsen túl rémült volt hozzá, hogy vitába bocsátkozzon. Mozgásban kell maradniuk. Mialatt a lovakat felnyergelték, a sötétségből rájuk támadó katonák rémképe meggyorsította Jennsen tevékenységét. Gyorsan lóra ültek, és hamarosan erős ügetésben haladtak előre, amíg elegendő világosság volt hozzá, hogy lássanak valamennyit. Mikor teljesen besötétedett, leszálltak és kantárszáron vezették a lovaikat, hogy az állatok pihenhessenek valamennyit. Sebastian biztos volt benne, hogy sikerült kellő távolságra leszakítani esetleges követőiket. A hó világított annyira, hogy még a negyed hold fényénél is követni tudták az út vonalát.
A következő éjszakára annyira kimerültek, hogy muszáj volt megpihenniük, még ha azt kockáztatták is vele, hogy elfogják őket. Apró tábortüzük mellett ülve aludtak, egymáshoz dőlve, hátukat egy jókora sziklatömbnek támasztva.
A következő napokon lassan, de egyenletesen haladtak tovább, üldözőknek semmi nyomát nem látták. Jennsen számára ez csekély vigasz volt. Tudta, hogy ellenségei nem adják fel.
Azután néhány napsütéses nap következett, amelyeken elég gyorsan tudtak haladni. Jennsent ez sem nyugtatta meg, hiszen tisztább nyomokat hagytak maguk után, és az őket üldöző katonák nyilván ugyanolyan gyors ütemben tudták követni őket. Valahányszor olyan gyakrabban használt utat kereszteztek, amelyen sok arra járó nyoma látszott, egy darabig ők is azt követték, hogy megzavarják és lelassítsák vele a nyomkövetőket.
Ezután visszatért a viharos idő. Öt napig folyamatosan haladtak előre a hóvihar-szerű körülményekkel dacolva. Amíg csak egy-két méterig is látni tudták az utat maguk előtt, és volt még annyi erejük, hogy egyik lábukat a másik elé rakják, nem engedhették meg maguknak, hogy megálljanak, mert ebben az időben a szél és a hulló hó szinte olyan gyorsan tüntette el a nyomaikat, ahogy keletkeztek. Jennsen elegendő időt töltött életében a vadonban ahhoz, hogy meg tudja ítélni, ilyen körülmények között egyszerűen lehetetlen a nyomaikat követni. Most adódott az első igazi lehetőségük rá, hogy kicsusszanjanak a köréjük szoruló hurokból.
Véletlenszerűen váltogatták az utakat és ösvényeket. Valahányszor keresztúthoz vagy elágazáshoz értek, Jennsen mindig megkönnyebbült, mert ez újabb esélyt jelentett rá, hogy az üldözőik a rossz irányt fogják választani. Néhol csak úgy találomra átvágtak úttalan vidékeken is. A hófúvás lehetetlenné tette, hogy bárki rájöjjön, hol tértek le az útról. Bármennyire fáradt és törődött volt is, Jennsen egyre inkább megkönnyebbült.
Nagyon kimerítő volt ilyen időjárási viszonyok között utazni, ráadásul már-már úgy tűnt, hogy a szörnyű idő sohasem fog véget érni. Aztán véget ért. Egyszer csak elállt a szél, és rájuk telepedett az elhagyatott téli táj végtelen csendje. Aznap késő délután az út mentén egy nehézkesen küszködve haladó asszonyt vettek észre. Ahogy közelebb értek, Jennsen észrevette, hogy az asszony valami súlyos terhet cipel. Bár az idő sokat enyhült, a levegőben még kövér hópelyhek szállongtak. A felhők között egy narancsszínű nyiladékon át kisütött a nap is, egyfajta különleges arany árnyalatot kölcsönözve a szürke égnek és a fehér földnek.
Az asszony meghallotta a közeledésüket, és félrehúzódott az út szélére. Amikor mellé értek, könyörögve emelte feléjük az egyik kezét.
– Segítsetek, kérlek!
Jennsen úgy látta, mintha az asszony egy számos takaróba bugyolált apró gyereket cipelne.
Sebastian arckifejezését látva a lány attól tartott, hogy a férfi ott akarja hagyni az asszonyt anélkül, hogy segítene rajta. Nyilván azt mondaná, hogy nem szabad megállniuk, amikor gyilkosok lihegnek a nyomukban, sőt, meglehet, hogy maga a Rahl varázsló is. Jennsen viszont biztos volt benne, hogy legalábbis egy időre sikerült eltűnniük az üldözőik szeme elől.
Mikor észrevette, hogy a férfi gyors oldalpillantást vet rá, megszólat, mielőtt Sebastiannak esélye lett volna bármit is mondani.
– Úgy látom, a Teremtő segített ezen a szükségben lévő asszonyon azzal, hogy erre irányította a lépteinket.
Jennsen nem tudta, az ő szavai győzték meg Sebastiant, vagy a Teremtő szándékait nem merte megkérdőjelezni, minden esetre a férfi egy fél fordulattal megállította a lovát. Amikor leszállt a nyeregből, Sebastian megtartotta mindkét ló kantárát, hogy Jennsen is le tudjon szállni. A lány a térdig érő hóban nehézkesen odagázolt az asszonyhoz.
Az feltartotta a lány felé a batyut, abban reménykedve, hogy a látvány önmagáért beszél. Látszott az arcán, odáig jutott, hogy mostanra már akár magától az Őrzőtől is hajlandó lenne elfogadni a segítséget. Jennsen félrevonta a fehérített gyapjútakaró csücskét, és három-négy év körüli kisfiú vörös foltokkal tarkított arcát látta meg. A gyerek mozdulatlan volt, szemei lecsukva. Testéből csak úgy sütött a láz.
Jennsen átvette a terhet az asszony karjaiból. A nő, aki körülbelül egykorú lehetett Jennsennel, teljesen kimerültnek látszott. Arcát az aggodalom ráncai öregítették. Közel hajolt Jennsenhez.
– Nem tudom, mi baja lehet – mondta könnyeivel küszködve. – Egyik napról a másikra beteg lett.
– Mit keresel vele idekint ebben az időben? – kérdezte Sebastian.
– A férjem napokkal ezelőtt elment vadászni. Még egy pár napig nem is várható vissza. Egyszerűen nem várhattam tovább otthon, mindenfajta segítség nélkül.
– De miért vagy idekint vele? – kérdezte Jennsen. – Hová igyekszel?
– A Raug'Mosshoz.
– A micsodához? – értetlenkedett Sebastian Jennsen háta mögött.
– Gyógyítók – súgta oda neki Jennsen.
Az asszony végigsimított a kicsi lázrózsás arcán. Szemét szinte le sem vette a gyerekről, de végül mégis felnézett az idegenekre.
– Tudtok segíteni nekem, hogy eljussak hozzájuk? Attól tartok, egyre rosszabb lesz az állapota.
– Nem is tudom, hogy mi...
– Milyen messzire vannak innen? – kérdezte Jennsen Sebastian szavába vágva.
Az asszony előre mutatott az úton.
– Arrafelé vannak, arra indultunk. Nincsenek messze.
– De mennyire nincsenek messze? – kérdezte célirányosan Sebastian.
Az asszony, most először, elsírta magát.
– Nem tudom. Reméltem, hogy még ma estére elérek hozzájuk, de már hamarosan besötétedik. Félek, hogy távolabb vannak, mint hittem. Kérlek, segítsetek!
Jennsen az alvó kisfiút ringatta a karjaiban, és az asszonyra mosolygott.
– Hát persze, hogy segítek.
Az asszony megmarkolta Jennsen karját.
– Sajnálom, hogy ekkora gondot okozok nektek.
– Ugyan! Egy kis lovaglás nem jelent semmi gondot.
– Nem hagyhatunk itt kint a fagyban egy beteg gyerekkel – értett egyet vele Sebastian is. – Elviszünk benneteket a gyógyítókhoz.
– Hadd szálljak fel a lovamra, aztán add fel nekem a gyereket – mondta Jennsen, és visszatette a batyut az anya karjaiba.
Mikor már Rozsdás hátán ült, Jennsen lenyújtotta a kezeit. Az asszony habozott, nem szívesen vált meg a gyermekétől, de végül döntött, és gyorsan felnyújtotta. Jennsen gondosan eligazgatta az ölében az alvó kisfiút, megbizonyosodva róla, hogy kellő biztonságban és kényelemben legyen. Közben Sebastian megragadta az asszony mindkét kezét, és segített neki felkapaszkodni maga mögé a nyeregbe. Mikor elindultak, az asszony szorosan átölelte Sebastian derekát, de a szemét le nem vette volna Jennsenről és a fiáról.
Jennsen előre lovagolt, hogy az asszony maga előtt láthassa az idegent, aki most a fiát, és minden reményét a kezei közt tartotta. A lány gyorsabb mozgásra ösztökélte Rozsdást, mert tartott tőle, hogy a kicsi nem is annyira alszik, mint inkább ájult a láztól.
A szél kavarta körülöttük a havat, ahogy gyors ügetésben haladtak előre az úton az egyre sűrűsödő alkonyatban. A fiú miatti aggodalomtól, a sürgető szándéktól, hogy segítséget szerezzenek neki, az út szinte végtelennek tűnt. Minden emelkedő tetején csak újabb erdős szakasz tárult a szemük elé, minden kanyar után megint csak üres, lakatlan útszakaszt láttak. Jennsen amiatt is aggódni kezdett, hogy a lovaikat nem sokáig lehet már ebben az iramban hajszolni a mély hóban pihenő nélkül, mert előbb-utóbb összerogynak a fáradtságtól. Az egyre fokozódó homály ellenére hamarosan le kell lassítaniuk, hogy a küszködő lovak egy kis pihenőhöz juthassanak.
Sebastian éles füttyére hátra nézett.
– Arra kell menni – mutatott az asszony egy, az útból leágazó keskeny csapásra.
Jennsen jobbra, hegyoldalnak felfelé irányította Rozsdást. Az ösvény hirtelen meredekké vált, szerpentinként kanyargott jobbra-balra az éles emelkedőn. A fák óriásira nőttek itt a hegyoldalban, egyik-másiknak olyan vastag volt a törzse, mint Jennsen lova. A törzsek hosszan nyúltak felfelé, mielőtt az ólmos eget az utazók szeme elől elfedő első ágkoronák elágaztak belőlük. A hó végig szűz volt előttük, de az ösvény iránya mégis elég könnyen követhető volt a sziklák és fagyott hóval borított bokrok között a talajba koptatott sekély bemélyedés, és az ide-oda kanyargó, de folyamatosan felismerhető nyiladék vonala alapján.
Jennsen megvizsgálta az ölében alvó kisfiút, és változatlannak találta az állapotát. Feszülten figyelte az erdőt maga körül az emberi jelenlét bármilyen jelét keresve, de nem látott semmi biztatót. A palota nyüzsgése, a mocsár fojtó légköre és az Azrith Síkság monotóniája után megkönnyebbülés volt számára az erdő ismerős világa. Sebastian viszont nem rajongott különösképp az erdőkért. Igaz, a férfi a havat sem szerette, míg Jennsen számára békét és megnyugvást kínált a hóborította erdő szinte templomi csendje.
A levegőben egyszerre csak égő fa füstjének illata kezdett terjengeni. Jennsen ebből rájött, hogy már nem járhatnak messze a céljuktól. Hátrapillantott, és az asszony arcán ugyanezt a megkönnyebbült, reménykedő kifejezést látta. A következő emelkedő tetejére érve néhány kisebb fakunyhó képe tárult a szeme elé egy enyhe lejtésű hegyoldalban. A házak mögött egy kis tisztáson egy karámmal körbevett kis lóistálló állt. Kerítésénél egy füleit éberen felmeresztő ló figyelte óvatosan a közeledésüket. Az állat hirtelen megrázta a fejét, és rövid nyerítéssel üdvözölte érkező fajtársait. Rozsdás és Pete felvetették a fejüket, és rövid horkantással köszöntek vissza neki.
Jennsen két ujját szájába kapva harsányat füttyentett, és a hegyoldalon legmagasabban álló kunyhó felé irányította Rozsdás lépteit a hófúvás összehordta buckákon át. Ez volt az egyetlen épület, amelyiknek a kéményéből füst szállt fel.
Ahogy az épülethez értek, az ajtó kitárult. Egy férfi igyekezett kifelé rajta az üdvözlésükre, sebtében vállára terített lenszövet köpenyben. A férfi nem volt túl idős, nagyjából olyan korú lehetett, amilyennek Jennsen magában elképzelte a testvérét. Az arcot a hideg ellen a homlokába húzott jókora csuklya miatt nem lehetett jól kivenni.
– Van nálunk egy beteg gyerek – mondta Jennsen a férfinak, aki átvette Rozsdás kantárját a lány kezéből. – Te a Raug'Moss néven ismert gyógyítók közé tartozol?
A férfi bólintott.
– Hozzátok be.
Az anya ekkorára már lecsusszant a földre Sebastian lova oldalán, és Jennsen mellé állva várta, hogy újra a karjaiba kaphassa gyermekét.
– Hála a Teremtőnek, hogy ma itt találtunk téged.
A gyógyító megnyugtató mozdulattal az asszony hátára tette a kezét, és befelé terelte a házba. Közben Sebastian felé biccentett, és azt mondta:
– Kösd be a lovaidat bátran az istállóba az enyém mellé, aztán gyere be te is.
Sebastian megköszönte, aztán elvezette a lovakat, mialatt Jennsen az anyát és a gyógyítót követte az ajtó felé Az alkonyati sötétben még mindig nem sikerült eléggé megfigyelnie a férfi arcát.
Túl kicsi volt az esélye ahhoz, hogy igazán reménykedjen, de ez az ember legalább Raug'Moss volt, és talán fog tudni válaszolni a lány kérdéseire.

12. FEJEZET

Bent a faházban a jobboldali fal legnagyobb részét egy gömbölyded kövekből rakott nagy kandalló foglalta el. A két hátsó szobába vezető ajtók bejáratát durva szövésű ponyvából eszkábált függönyök takarták el. A gyalulatlan kandallópárkányon egy lámpa állt, akárcsak a deszkaasztal tetején. Egyik sem volt meggyújtva. A kandallóban tölgyfadarabok égtek ropogva, füstös, de vonzó aromával öltve be a szoba légterét és egyúttal fényt szolgáltattak a reszkető lágy félhomályhoz. Egy koromtól feketéllő elfordítható vaskampóra akasztva kis fedett üst lógott a tűz mellett. Annyi, odakint a fagyos hegyek között eltöltött idő után Jennsen már-már túl melegnek találta a szoba levegőjét.

A gyógyító a kandallóval szembeni fal mellé leterített néhány szalmazsák egyikére fektette a kisfiút. Az anya féltérdre ereszkedve nézte, ahogy a Raug'Moss félrevonja a takarókat gyerek testéről. Jennsen magukra hagyta őket, hogy megvizsgálják a beteget, ezalatt feltűnés nélkül körbe vizsgálódott, nehogy valami kellemetlen meglepetés érje őket. A többi kunyhó kéményéből nem szállt fel füst, friss nyomok sem látszottak körülöttük a hóban, de ez még korántsem jelentette azt, hogy a kunyhókban nem lehettek további emberek.

Jennsen átsétált a szobán, el a középen álló kecskelábú asztal mellett, hogy megmelengesse a kezeit a kandalló tüze mellett. Közben módja nyílott egy-egy futó pillantást vetni a két hátsó szoba belsejébe is. Mindkettő kicsi volt, egy-egy szalmazsákkal bennük, amelyek felett falba vert akasztókon néhány ruhadarab lógott. Rajtuk kívül senki más nem tartózkodott az épületben. A két ajtónyílás között néhány fenyőből ácsolt egyszerű faláda állt a fal mellett.

Mialatt Jennsen a kezét melengette, az anya pedig lágy hangon énekelt a fiának, a gyógyító az egyik ládához sietett, és több agyagkorsót emelt ki belőle.
– Lennél szíves meggyújtani a lámpát? – szólt oda Jennsennek, miközben az asztalra rakta a korsókat.

Jennsen letépett egy hosszú szilánkot a kandalló oldalánál felhalmozott fatuskók egyikéről, aztán a lobogó lángokba tartotta, amíg tüzet nem fogott. Az égő szilánkkal meggyújtotta a lámpa kanócát, és gondosan visszahelyezte a hosszú, karcsú lámpaüveget. A gyógyító eközben különböző porokat csippentett ki a korsókból, és egy fehér csészébe szórta őket.

– Hogy van a fiú? – kérdezte suttogva Jennsen.
A Raug'Moss átpillantott a szalmazsákra.
– Nem jól.
– Segíthetek valamit? – kérdezte a lány, miután megfelelő

magasságúra állította a lámpa kanócát.
A gyógyító nagy nehezen kirángatta az egyik korsó dugóját.
– Hát, ha nem terhellek vele, hozd ide légy szíves, a mozsarat meg a mozsártörőt a középső tálalószekrényből.

Jennsen megkereste a nehéz, szürke kőmozsarat a törőjével együtt, és az asztalra állította a lámpa mellé. A gyógyító épp valami mustársárga port szórt a csészébe. Tevékenysége annyira lekötötte, hogy közben le sem vetette magáról a vastag köpenyt, de a csuklyát hátralökte, hogy jobban lásson, így Jennsen végre alaposan megfigyelhette az arcát.

Ez az arc nem keltett a lányban olyan belső feszültséget, mint amikor a Rahl varázsló arcát pillantotta meg váratlanul a palotában. Semmi ismerőset nem talált a Raug'Moss kerek szemeiben, egyenes vonalú szemöldökében, különben meglehetősen vonzó formájú szájában. A gyógyító egy egyenetlen falú zöld üveg felé intett.
– Összetörnél egyet azokból a mozsárban?
Ezzel a férfi a sarokba sietett, és leemelt az egyik felső polcról egy fajanszbögrét. Jennsen kinyitotta a zöld üveg drótból készült leszorító kapcsát, és kihúzta az üveg dugóját. Meglepetten látta, hogy az üvegben valami nagyon fura apró dolgok lapulnak. Az alakjuk volt az, ami meghökkentette a lányt. Ujjheggyel megpiszkálta, és átfordította az egyiket. Kicsi, sötét, lapos, kerek holmi volt. A lámpa fényénél látni lehetett, hogy valami szárított dolog.

Megrázta az üveget. Az összes benne lévő akármi egyformának látszott. Mintha az üveg apró kis Kegyelem szimbólumokkal lett volna tele.

Akárcsak a mágikus szimbólumban, ezeken a kis micsodákon is látni lehetett egy külső kört, olyan vonalakat, amelyek egy négyzet alakját sugallták a körön belül, és egy kisebb kört a négyzet belsejében. Az egész mintázatot átfedte, mintegy összekötötte egy másik rajzolat, amely leginkább egy vaskos csillagra hasonlított. Bár nem pontosan olyan volt, mint a Kegyelem, ahogy Jennsen lerajzolva látta, figyelemre méltó hasonlatosságot mutatott hozzá.
– Ez micsoda? – kérdezte a gyógyítót.
A Raug'Moss levetette a köpenyét, és feltűrte egyszerű csuhája ujját.
– Egy virág része. A hegyi len virágának szárított alapja a szár csúcsával együtt. Lázrózsának is nevezik. Szép kis formája van, ugye? Biztosan láttál már ilyen virágot. Mindenféle színváltozatban előfordulnak attól függően, hogy milyen vidéken találod őket, de a leggyakoribb a piros színű. Olyan, mint a lázrózsák az arcon. A férjed még sohasem lepett meg téged egy csokorra való lázrózsával?
Jennsen érezte, hogy elpirul.
– Ő nem... mi csak együtt utazunk. Csak barátok vagyunk, semmi több.
– Ó! – jegyezte meg a gyógyító, de hangjában nem volt sem meglepetés, sem érdeklődés. – Figyeld csak ezt, itt! A szirmok ide meg ide kapcsolódnak. Mikor eltávolítjuk a szirmokat és a porzókat, a maradékot megszárítjuk, akkor ilyen formájúak lesznek.
Jennsen elmosolyodott.
– Olyanok, mint egy-egy kis Kegyelem.
A Raug'Moss rábólintott, és viszonozta a lány mosolyát.
– És akárcsak a Kegyelem, ez is lehet jó hatású, de halálos is.
– Hogy lehet valami egyszerre jó hatású és halálos?
– Egy ilyen szárított virág összetörve és ehhez az italhoz keverve mély álmot vált ki a fiúban, ami alatt a szervezete leküzdheti a lázat. A virág segít elűzni a lázat. Egynél több viszont éppen hogy lázat okoz.
– Tényleg?
Úgy tűnt, a gyógyító számított a kérdésre. Ujját figyelmeztetően felemelve hajolt közelebb a lányhoz.
– Ha elfogyasztasz belőle két tucatot, vagy a biztonság kedvéért harmincat, menthetetlen leszel. A láz hatása gyors és végzetes. Emiatt a hatása miatt is kapta a lázrózsa nevet. – Huncutul a lányra mosolygott. – Bizonyos értelemben nagyon is találó név egy olyan virágnak, ami ennyiféleképpen hozható kapcsolatba a szerelemmel.
– Gondolom, igaz – felelte Jennsen, átgondolva a hallottakat.
– De mi van, ha egynél többet, de kéttucatnál kevesebbet fogyasztasz el?
– Ha elég ostoba vagy hozzá, hogy összetörj tíz-tizenkét darabot, és a port beletedd a teádba, akkor lázzal ágynak esel.
– És aztán alkalmasint meghalsz, mint ha többet fogyasztottál volna belőle, csak lassabban?
A lány arcára kiülő komoly aggodalom látványa mosolyra késztette a gyógyító papot.
– Nem. Ha csak annyit fogyasztasz el, csak könnyebb lázat kapsz, és egy-két nap alatt túl leszel rajta.
Jennsen idegenkedve pislogott a halálos kicsi Kegyelem szimbólumok gyűjteményére, aztán határozott mozdulattal visszatette az üveget az asztalra.
– Attól semmi bajod nem lesz, ha csak megérintesz egyet – mondta a pap a lány reakcióját látva. – Le kell nyelned hozzá, hogy hatásos legyen. És még akkor is, ahogy mondtam, egyetlen darab, a többi alkotórésszel elkeverve, segít a fiúnak leküzdeni a lázat.
Jennsen elmosolyodott zavarában, és két ujjal az üvegbe nyúlva kivett egyet a szárított virágokból. A mozsárba pottyantotta, ahol a szürke háttéren a virág még inkább a Kegyelem jelére hasonlított.
– Ha egy felnőttnek adnám, aki eszméletén van, egyszerűen csak szétmorzsolnám az ujjaim között, és lenyeletném vele – magyarázta a Raug'Moss, miközben mézet csorgatott a csészébe. – De ez egy kis gyerek, és ráadásul alszik is. Óvatosan kell megitatnom vele, ezért kell először porrá törnöm.
Mikor befejezte, bekeverte a csészébe a sötét port is, amit Jennsen a mozsárban tört össze számára a hegyi len virágból. Akár a Kegyelem, amire hasonlított, ez a kis virág is lehet életmentő, éppúgy, mint halálos.
A lány arra gondolt, ugyan, mit szólna ehhez Sebastian. Arra gondolt, vajon Narev Testvér az apró virágú hegyi lent is ki akarná-e irtani, mert potenciálisan halálos lehet.
Elpakolta a gyógyító korsóit, mialatt a pap a mézes gyógyitalt a szalmazsákhoz vitte. Az anyával közösen az apró ajkakhoz illesztették a csészét, és óvatosan igyekeztek rávenni a gyereket az ivásra. Mivel felébreszteni nem tudták, cseppenként csorgatták az értékes levet a kicsi szájába, és nyelették le vele alvás közben, hogy aztán újra itassanak vele még pár cseppet.
Mialatt ők a gyerekkel foglalatoskodtak, Sebastian visszaért az istállóból. A nyíló ajtón át Jennsen egy pillanatra meglátta, hogy odakinn csillagos az ég. A lány lábait fagyos légáramlat csapta meg, úgy, hogy egész testében beleborzongott. Mikor a szél elállt, mint most, és feltisztult az ég, ilyenkor télen ez gyakran csontig hatolóan hideg éjszakát jelzett előre.
Sebastian egyenesen a kandallóhoz sietett, hogy végre átmelegedhessen. Jennsen friss fát tett a tűzre, és a piszkavassal ferde helyzetbe igazította, hogy gyorsan lángra kapjon. A gyógyító bátorítóan az asszony vállára tette a kezét, és óvatosan átadta neki a csészét, hogy itatgassa vele tovább az alvó gyereket. Magára hagyta az anyát a gyermekével, és miután köpenyét felakasztotta a kandallóhoz legközelebbi ajtó félfájába vert kampóra, csatlakozott Sebastianhoz és Jennsenhez a tűznél.
– Rokonotok ez a nő meg a gyerek? – kérdezte tőlük.
– Nem – felelte a lány. A tűz melegénél ő is levette a köpenyét, és az asztal mellett álló pad hátára terítette. – Az út mentén találkoztunk vele, és segítségre volt szüksége. Mi csak elhoztuk őket idáig a lovainkon.
– Á – mondta a pap. – Akkor hát nyugodtan megalhat itt a kicsivel együtt. Úgyis rajta kell tartanom a szemem a gyereken ma éjszaka. – Jennsen teljesen elfeledkezett az övében viselt késről, amíg a pap szeme meg nem akadt a markolaton. – Kérlek, vacsorázzatok velem! Ragut főztem, és mindig bőségesen van élelmünk, hogy mindenkinek jusson, aki esetleg betéved hozzánk. Ma már túl késő van hozzá, hogy továbbmenjetek. Szívesen látlak benneteket éjszakára. Most éppen minden faház üresen áll, úgyhogy mindkettőtöknek jut egy-egy saját.
– Ez nagyon kedves tőled – felelte Sebastian. – Köszönjük szépen,
Jennsen már majdnem kimondta, hogy elég lesz egy is kettőjüknek, de idejében eszébe jutott, hogy a pap azért ajánlotta fel a külön házat, mert épp Jennsen mondta meg neki, hogy Sebastian nem a férje. Rájött, milyen visszásan hangzana, ha most ő akarná megváltoztatni a helyzetet, így inkább csendben maradt.
Ráadásul az, hogy odakint együtt töltötték az éjszakákat Sebastiannal, teljesen természetes és ártatlan dolog volt. Együtt, egy épületben, valahogy egészen másnak tűnt. Az is eszébe jutott, hogy az északra, a Palotába tartó hosszú útjukon többször is megosztottak egy szobát egy-egy fogadóban. De az még az előtt volt, hogy Sebastian megcsókolta volna.
Jennsen egy bizonytalan mozdulattal körbe mutatva jelezte az egész környéket:
– Ez itt a Raug'Moss telephelye?
A pap úgy mosolygott a kérdésen, mint aki nagyon szórakoztatónak találja, de nem akart gúnyt űzni a másik ember tudatlanságából.
– Egyáltalán nem. Ez csak egy a kisebb előretolt állomásainknak, amelyeket az utazásaink során használunk. Menedékül is, na meg ide jöhetnek azok az emberek a környékről, akiknek a szolgálatainkra van szükségük.
– Akkor a fiúnak szerencséje van, hogy te éppen itt voltál ma
– jegyezte meg Sebastian.
A Raug'Moss néhány másodpercig egyenesen Sebastian szemébe nézett.
– Ha egyáltalán életben marad, örömömre szolgál, hogy itt voltam, és segíthettem rajta. Különben ezen az állomáson gyakran időzik valamelyik testvérünk.
– Miért? – kérdezte Jennsen.
– Az ehhez hasonló állomásokból bevétele is van a Raug'Mossnak, azoktól az emberektől, akiknek szüksége van a segítségünkre, és más gyógyítókhoz nem jutnak el.
– Bevétele? – kérdezte Jennsen. – Én azt hittem, hogy a Raug'Moss irgalmasságból gyógyítja az embereket, nem a haszonért.
– A ragu, a tűzifa, a fedél, amit nyújtunk, egyik sem terem meg varázslat útján, csak azért, mert szükség van rá. Elvárjuk, hogy az emberek, akik az egész életünkön át összegyűjtött tudásunkért jönnek el hozzánk, cserébe valamivel hozzájáruljanak a mi megélhetésünkhöz is. Végtére is, ha mi valamennyien éhen halnánk, hogy tudnánk másokon segíteni? Az irgalmasság, ha megteheted, hogy gyakorold, egyéni választás kérdése. Az irgalmasság, amit elvárnak tőled, vagy kierőszakolnak belőled, nem egyéb, mint a rabszolgaság kegyes elnevezése.
A gyógyító persze egyáltalán nem Jennsenről beszélt, a lányt mégis mélyen megsebezték a szavai. Nem ilyen volt-e ő is? Elvárta, hogy mások segítsenek rajta, csupán csak azért, mert ő azt akarta. Mintha csak Jennsen kérése előbbre való kellett volna, hogy legyen számukra a saját jól felfogott érdekeiknél.
Sebastian keresgélt az egyik zsebében, és egy ezüst márkás érmét húzott elő belőle. A pap felé nyújtotta.
– Szeretnénk megosztani veletek, amink van, cserében, hogy te megosztod velünk, ami neked van.
A Jennsen késének nyelére vetett futó pillantás után a Raug'Moss így válaszolt:
– A ti esetetekben ez nem szükséges.
– De mi ragaszkodunk hozzá – makacskodott Jennsen, és kényelmetlenül érezte magát miatta, hogy a pénz, amit most az élelemért, a fedélért és a lovaikkal való törődésért felajánlottak, még csak nem is a saját, munkával megkeresett pénzük volt, hanem halott katonáktól vették el.
A pap egy fejbólintással elfogadta a felkínált fizetséget.
– A jobboldali tálalóban vannak tányérok. Kérlek, szolgáljátok ki magatokat! Nekem most a fiúval is törődnöm kell.
Jennsen és Sebastian a kecskelábú asztal melletti padra ültek le, és bevágtak fejenként két-két tányérral a sűrű, ízletes raguból, a fedeles üstből. Ez volt a legjobb étkezésük, mióta... nos, mióta Tom húsos pitéjét megették.
– Végül még jól is jártunk ezzel az egésszel – jegyezte meg halkan Sebastian.
Jennsen oldalra pillantott, ahol az anya és a gyógyító teljesen elmerültek a gyerekkel való foglalatoskodásban. Közelebb hajolt a raguját a kanalával kavargató Sebastianhoz.
– Hogyhogy?
A férfi Jennsen arcára emelte kék szemei pillantását.
– A lovaink jóllakhatnak, és kényelmes körülmények között kipihenhetik magukat. Mi úgyszintén. Ez előnyt biztosít számunkra az esetleges üldözőinkkel szemben.
– Tényleg úgy gondolod, hogy lehet róla bármi fogalmuk is, merre járunk? Vagy akár csak sejtésük is?
Sebastian ismét evéshez látott, közben vállat vont.
– Elképzelni sem tudom, hogy lehetne, viszont nem egyszer leptek már meg bennünket.
Jennsen egy bólintással beismerte, hogy ez igaz, és csendben kanalazta tovább ő is az ételét.
– Akárhogy is – szólalt meg újra Sebastian – a lovak is, mi is hozzájutottunk a már nagyon hiányzó ételhez és pihenéshez. Csak előnyünkre szolgálhat, mert így tovább növelhetjük a távolságot magunk és az ellenségeink között. Örülök, hogy az eszembe juttattad, hogyan segít a Teremtő a rászorulókon.
Jennsen szívét megmelengette a férfi mosolya.
– Remélem, segítettünk azon a szegény fiún.
– Én is remélem – felelte Sebastian.
– Elmosogatok, és megnézem, tudok-e segíteni nekik – jelentette ki Jennsen.
A férfi rábólintott, és kanalával kiemelte az utolsó falat bárányhúst a tányérjából.
– Te foglald el az utolsó előtti faházat. Én az utolsóba megyek. Mire te itt befejezed a dolgodat, begyújtok nálad.
Mikor Sebastian letette a kanalát a kiürült tányérjába, Jennsen a férfi kezére fektette a kezét.
– Aludj jól.
A lány néhány másodpercig sütkérezett a férfi csak az ő számára tartogatott különleges mosolyában, aztán csak nézte, ahogy Sebastian a gyógyítóhoz lép, és suttog neki valamit. A pap bólintásából arra következtetett, hogy Sebastian köszönetet mondott neki, és jó éjszakát kívánt. Az anya, aki a fia mellett ült és a kicsi homlokát simogatta, szintén köszönetet mondott Sebastiannak a segítségéért. Alighanem észre sem vette a jeges légáramlatot, ami Sebastian távozásakor zúdult be az ajtón.
Jennsen egy teli tányér gőzölgő ragut vitt az asszonynak. Az udvariasan, de szórakozottan köszönte meg az ételt, figyelmét továbbra is az ölében alvó kisfiára összpontosítva. Jennsen sürgetésére a pap beleegyezően felsóhajtott, majd leült az asztalhoz, ahol Jennsen neki is feltálalt egy tányér ragut.
– Egészen finom, még akkor is, ha én főztem – jegyezte meg fanyar humorral a gyógyító, miközben Jennsen egy pohár vizet is felszolgált a vacsorához.
Jennsen kuncogva biztosította a papot, hogy osztozik a véleményében. Aztán enni hagyta a Raug'Mosst, elfoglalva magát a használt tányérok elmosogatásával egy fa mosogatódézsában. Aztán még néhány fahasábot rakott a tűzre. A már égő hasábokból szikraeső csapott fel. A tölgy nagyszerű tűzifa, de kályhaellenző nélkül sok gondot okozhat. Ahogy a hasábokat elrendezte a tűzön, a kéménybe újabb szikrazápor emelkedett fel gomolygó füst közepette. Jennsen seprűt vett elő az egyik sarokból, és visszaseperte vele a kihullott hamut a tűztérbe.
Mikor látta, hogy a gyógyító már majdnem befejezte a vacsorát, leült a padra a pap közelébe, hogy bizalmasan beszélhessen vele.
– Reggel korán kell tovább indulnunk, így, ha esetleg akkor már nem találkoznánk, most szeretnék köszönetet mondani mindenért, amit ma este kaptunk tőled, mi is, meg a fiú is.
Bár a pap ezúttal nem nézett a lány késére, Jennsen mégis tudta, hogy a korai indulásuk szükségességét a Raug'Moss valahogy kapcsolatba hozza azzal, hogy Jennsen ilyen kést visel az övében. A lány nem tett semmi megjegyzést, amivel ezt a gyanút elhessegethette volna.
– Sokra értékeljük a nagylelkű hozzájárulásotokat a felekezetünk boldogulásához. Arra fogjuk felhasználni, hogy a rászorulókon segíthessünk.
Jennsen észrevette, hogy a pap csak az időt húzza, arra vár, hogy a lány végre előálljon azzal, ami igazából a lelkét nyomja. Így hát Jennsen nem várt tovább.
– Szeretnék érdeklődni tőled egy ember felől, akiről megtudtam, hogy a Raug'Moss között él. Amennyire tudom, akár még gyógyító is lehet, de ebben nem vagyok biztos. Szeretném megtudni, ismered-e, hallottál-e valamit felőle.
A pap vállat vont.
– Kérdezz! Amit tudok, elmondom.
– Az illetőt Drefannak hívják.
A nap folyamán először a gyógyító szemében felvillant az érzelmei nyoma.
– Drefan Darken Rahl gonosz fattya volt.
Jennsen erőszakkal fogta vissza magát, hogy ne mutasson semmi reakciót a pap váratlan érzelemkitörésére. Emlékeztette magát, hogy a Raug'Moss látta a kést a Rahl Ház jelvényével, és ez befolyásolhatja, amit mond. De az érzelmei nagyon őszintének hatottak.
– Ennyit én is tudok. De rendkívül fontos lenne, hogy megtaláljam.
– Túl későn jöttél – A gyógyító arcán kaján mosoly árnyéka futott át. – Rahl Nagyúr, védelmezz minket! – idézte az imát.
– Nem értem.
– A Rahl Nagyúr, az új Rahl Nagyúr megölte őt. Megszabadított minket Darken Rahl iszonyú fattyától.
Jennsen.
Jennsen döbbenten ült a helyén, szinte úgy érezte, valahonnan a lelke sötét mélyéből láthatatlan karmok nyúlnak ki a torka felé.
– Biztos vagy benne? – Csak ennyit tudott kinyögni. – Mármint abban, hogy maga a Rahl Nagyúr tette, saját kezűleg?
– Bár voltak mindenféle finomkodó hivatalos ködösítések Drefan halálról, arról, hogy a d'harai nép szolgálatában áldozta az életét, én abban hiszek, és velem együtt mindenki a Raug'Mossban, hogy Drefant a Rahl Nagyúr ölte meg.
Jennsen.
Finomkodó szavak. Ködösítő kifejezések a gyilkosságra. Jennsen el tudta képzelni, hogy senki sem mert előállni, és szemtől szembe gyilkosnak nevezni a Rahl Nagyurat. Az átlagembereket meggyilkolják. A Rahl Nagyúr áldozatai „a d'harai nép szolgálatában áldozzák életüket".
Jennsen érezte, hogy mellkasa összeszorul félelmében, hogy a Rahl Nagyúr egy újabb gyilkossággal megint közelebb jutott hozzá. Darken Rahl nem tudta megtalálni Drefant. Richard Rahlnak sikerült. Richard Rahl Jennsent is meg fogja találni.
Erősen összeszorította a kezeit az ölében az asztal alatt, hogy fel ne tűnjön a remegésük. Ez a pap nyilvánvalóan a Rahl nagyúr lojális szolgája. Jennsen nem merte kimutatni előtte igazi érzelmeit, undorát és rettegését.
Hódolj be.
Igazi haragját.
Hódolj be.
Fejében ez a két szó visszhangzott, áttörve és felülemelkedve valamennyi botladozó gondolatán, csalódottságán, reményvesztett gyászán, felgyülemlő dühén.

13. FEJEZET

Jennsen magányosan ült a padlón a jókora tűz előtt, amelyet Sebastian gyújtott neki. A lángokba bámult, rezzenéstelen tekintetével meg sem látta a sárgás-narancs színnel izzó parázsdarabokat, amelyek időről időre lepottyantak a kockásra repedezett, hamvadó fahasábokról. Csak halványan emlékezett rá, hogy elköszönt a gyógyítótól és a fiú anyjától. Tudatában sem volt neki, mikor és hogyan botorkált át a havon és a fagyban az üres faházig.

Nem tudta, mióta ül ott a semmibe meredve, komor gondolatai szakadatlan sorban követték egymást.
Engesztelhetetlen makacsságában, hogy Jennsent megtalálja, Richard Rahl elvette a lánytól az anyját, család és otthon nélkül hagyva őt. Jennsen a csontja velejéig sajgóan hiányolta az édesanyját. Annyira hiányzott neki, hogy az néha szinte az elviselhetetlenségig fokozódott, mégsem volt más választása, el kellett viselnie ezt. Már könnyei sem maradtak. Időnként a hiány fájdalma már távoli sajgássá tompult.
Amióta csak Althea megemlítette Jennsennek Drefan nevét, a lány egyfolytában arról álmodozott, hogy ha meg tudná találni Darken Rahl másik gyermekét, a féltestvérét, aki hozzá hasonlóan rés a Világ szövedékén, kapcsolatukból talán erőt gyűjthetne. Azt remélte, kialakulhat közöttük valami rokoni kapcsolat, és közös harcukban, együtt kitalálnak valami megoldást az életben elfoglalt különleges helyük elfogadására és elfogadtatására. Most már sohasem fogja megtudni, hogy ezeknek az álmoknak bármelyike, vagy akár mindegyike valóra válhatott volna.
Jennsen reménykedett benne, hogy igen. Ez a remény most meghalt. Richard Rahl megölte Drefant. Richard Rahl bizonyosan Jennsent is meg fogja ölni, ha megtalálja. Márpedig megtalálja. Ezt most már tudta. Bizonyosan tudta. Richard Rahl meg fogja találni őt.
Jennsen!

A lány elméjében gondolatok őrült kavalkádja tombolt a reménytől a kétségbeesésig, a rettegéstől a tomboló haragig.
Tu vash misht. Tu vask misht. Grushdeva du kalt misht!
A Hang is ott volt a fejében, az örvénylő gondolatok mögött, az érzelmek káosza mögött, a rendezetlen indulatok mögött, folyamatosan suttogva a furcsán, felkavaróan csábító szavait.
Végül az összes egyéb gondolatok, érzelmek és indulatok felolvadtak fehéren izzó dühe tüzében.
Jennsen. Hódolj be!!
Már megpróbált minden mást. Nem maradt több választása. A Rahl Nagyúr elvágta őt minden egyéb esélytől. Csak egyet tehetett.
Most már tudta, mit kell tennie.
Jennsen felállt. Valami különös belső béke töltötte el most, hogy végre döntésre jutott. Válla köré kanyarította a köpenyét, és kilépett a csendes, fagyos halott éjszakába. A levegő olyan hideg volt, hogy fájt, ahogy belélegezte. A hó ropogott a talpa alatt, ahogy a friss nyomokon végighaladt.
Reszketve a hidegtől, vagy talán az elhatározása hatalmas súlyától, halkan bekopogott az utolsó faház ajtaján. Sebastian először csak annyira nyitotta ki az ajtót, hogy megbizonyosodjon róla, Jennsen áll odakint, aztán gyorsan sarkig tárta, hogy beengedje a lányt. Jennsen gyorsan belépett a tűz fényébe és a meleg csábító légkörébe. A szoba hősége andalítóan ölelte körül.
Sebastian nem viselt inget. Tiszta illatából és a vállán átvetett törölközőből Jennsen rájött, hogy nyilván a mosakodó dézsa mellől ugrasztotta ki a férfit. Sebastian alighanem Jennsen faházában is megtöltött egy dézsát, bár a lány észre sem vette.
Sebastian homlokát aggodalom ráncolta, feszült testtartásban várta, hogy kiderüljön, milyen ok hozta át hozzá a lányt. Jennsen olyan közel lépett a férfihoz, hogy érezte a teste melegét. Feszesen az oldala mellé szorított öklökkel tekintett fel, egyenesen Sebastian szemébe.
– Meg akarom ölni Richard Rahlt.
Sebastian a lány arcát fürkészte, nyugodtan fogadva a lány eltökélt szavait, mintha csak mindvégig tudta volna, hogy Jennsen előbb-utóbb eljut ehhez az elkerülhetetlen döntéshez. Szólni azonban egy szót sem szólt, várta, mi mondanivalója van még emellé a lánynak.
– Most már tudom, hogy igazad volt – mondta Jennsen. – Ha nem pusztítom el őt, soha nem érezhetem magam biztonságban. Sohasem élhetem szabadon az életemet. Én vagyok, akinek meg kell tennie – én vagyok, aki megtehetem.
Azt nem mondta el, miért pont neki kell megtennie.
Sebastian megmarkolta Jennsen felkarját. Átható pillantását a lány tekintetébe fúrta.
– Nehéz dolog lesz megfelelő közelségbe kerülnöd egy ilyen emberhez, hogy megtehesd, amit meg kell tenned. Már mondtam neked, hogy a Császár szolgálatában vannak varázslónőink, akik segítenek a Rahl Nagyúr hatalmának megdöntéséért folytatott harcunkban. Hadd vigyelek el előbb hozzájuk.
Jennsen inkább a döntésére összpontosított, mint a részletekre, hogy hogyan tudná kivitelezni. Nem törődött az olyan részletekkel, hogyan kerüljön a Nagyúr közelébe vagy, hogy hogyan kezelje a többrétegű védelmet, amit a testőrök vonnak köré. Ahhoz, hogy megölje Richard Rahlt, megfelelő közelségbe kell jutnia hozzá. Gondolatban csak azt a jelenetet látta maga előtt, ahogy a kezébe szorított kését a Nagyúr testébe döfi, közben azt kiabálja, hogy mennyire gyűlöli őt, mennyire vágyott rá, hogy Richard megszenvedjen mindazokért, amit Jennsen ellen tett. Csak a tettre koncentrált, arra nem, hogy kerülhetne késszúrásnyi közelségbe leendő áldozatához. Lám, voltak gyakorlati részletek is, amelyeket számításba kell vennie, ha azt akarja, hogy terve sikerüljön.
– Gondolod, hogy ezek a varázslónők képesek lesznek segíteni nekem? Mágiával a mágia elpusztításáért, ahogy mondtad. Gondolod, hogy meg tudják találni a módját, hogyan érhetem el a Rahl Nagyurat?
Sebastian bólintott.
– Nem javasolnám, ha nem hinnék benne. Tudom, hogy a Pusztító Mágia ereje a Rahl Nagyúr oldalán áll, hiszen saját szememmel láttam, de azt is tudom, hogy a mi varázslónőink képesek voltak hatékonyan segíteni bennünket a védekezésben. A mágiájuk nem fog mindenre megoldást szolgáltatni, de hiszek benne, hogy értékes segítséget kaphatunk tőlük.
Jennsen merev ünnepélyességgel állt Sebastian előtt, teljes magasságában kihúzva magát.
– Nagyra értékelem és szívesen fogadok tőlük mindenfajta segítséget.
Sebastian szája sarkában apró is mosoly jelent meg.
– De tudnod kell – tette hozzá a lány –, a segítségükkel vagy anélkül, de mindenképpen meg akarom ölni Richard Rahlt. Ha egyedül, puszta kézzel kell megtennem, akkor is meg fogom próbálni. Nem nyugszom, amíg el nem pusztítom, mert addig nem lesz igazi életem, amíg meg nem teszem. Ez az ő döntése volt, nem az enyém. Véget vetek a menekülésnek, nem futok el előle többé.
– Megértelek. Akkor hát elviszlek a mi varázslónőinkhez.
– Mit gondolsz, milyen messzire van innen az Óvilág? Mennyi időbe telik, amíg eljuthatunk hozzájuk?
– Egyelőre nem megyünk az Óvilágba. Reggel meg kell keresnünk egy nyugati irányba vezető hágót a hegyek között. Elkezdjük keresni az utat a Középföldre.
Jennsen elhúzott egy göndör vörös tincset az arca elől, mert észrevette, hogy Sebastian azt nézi.
– De én azt hittem, hogy a Császár és a Fény Nővérei az Óvilágban vannak.
Sebastian arcára ravasz mosoly ült ki.
– Nem. Nem hagyhatjuk megfelelő válasz nélkül, hogy a Rahl Nagyúr háborúba kényszeríti a népeinket. A Rahl Nagyúrnak meg kell fizetnie az agressziója árát. Harcolni akarunk és győzni: tulajdonképpen ugyanaz ez, mint a te végső döntésed. Jagang Császár jelenleg a csapatainkkal együtt a Középfölde fővárosa, Aydindril elleni ostromra kézül. Ott van az Inkvizítorok Palotája, a Rahl Nagyúr feleségének uralkodói székhelye. Ketté fogjuk szakítani az Újvilágot. Ha elérkezik a tavasz, bevesszük Aydindrilt és megroppantjuk az Újvilág gerincét.
– Fogalmam sem volt róla. Te egész idő alatt tudtad, hogy Jagang Császár ilyen vakmerő akcióra készül?
Sebastian felnevetett.
– Én vagyok a stratégája.
Jennsennek leesett az álla.
– Te? Te ötölted ki ezt az egész tervet?
Sebastian nem vette figyelembe Jennsen tágra nyílt szemű meglepődését.
– Jagang Császár azért lett az Óvilág uralkodója, mert zseni. Az ellentámadásban két alternatívája nyílt, két különböző javaslat alapján: megtámadja a Középföldet vagy D'Harára támad először. Narev Testvér azt mondta, hogy az igazság a mi oldalunkon van, ezért a Teremtő mindenképpen biztosítja számunkra a győzelmet. Így ő nem akar dönteni, nem tud katonai tanácsot adni.
A Császár eleve az Aydindril elleni támadást forgatta a fejében, de nem szólt róla senkinek, amíg a javaslatokat végig nem hallgatta. A döntését végül az én javaslatom alapján hozta meg. Jagang Császár nem mindig fogadja el az általam javasolt stratégiát, de nagyon örültem neki, hogy ebben az esetben ő is ugyanazt a lehetőséget látta meg, amit én: hogy a Rahl Nagyúr feleségének székhelyét elfoglalni nem csak önmagában is óriási katonai győzelem, de egyúttal egyenesen az ellenség szívére mért megrendítő erejű csapás is.
Jennsen most megint úgy nézett Sebastianra, ahogy először: áhítatos tisztelettel bámulta, hogy valójában milyen hatalmas és fontos személyiség áll előtte. Olyan ember, aki részben személyesen befolyásolta és döntötte el a történelem menetét. Nemzetek sorsa, számtalan ember élete függött Sebastian egyetlen szavától.
– Nem gondolod, hogy a Császár mostanára esetleg már el is foglalta az Inkvizítorok Palotáját?
– Nem – felelte Sebastian teljes magabiztossággal. – Nem vesztegetjük el bátor harcosaink életét azzal, hogy megtámadjunk egy ilyen fontos célpontot addig, amíg az időjárás nem áll a mi oldalunkon. Tavasszal rohanjuk le Aydindrilt, amikor már véget ér ez a nyomorult tél. Azt hiszem, idejében, még a nagy esemény bekövetkezése előtt csatlakozni tudunk hozzájuk.
Jennsent már maga a gondolat is elbűvölte, hogy egy ilyen történelmi jelentőségű esemény szemtanúja lehet. Ugyanakkor azzal is tisztában volt, hogy ez a győzelem D'Hara végének kezdetét jelenti. De ez tulajdonképpen csak egy gonosz zsarnok uralmának vége lesz.
A békésen ropogó tűz fényében ez az éjszaka több értelemben is rendkívülinek tűnt. A világ változóban volt, és Jennsen része volt ennek a változásnak. Ma éjszaka ő maga is megváltozott.
A tűz melege felhevítette az arcát. Rádöbbent, hogy eddig még sohasem látta Sebastiant ing nélkül. Határozottan tetszett neki, amit most látott.
A férfi Jennsen másik karját is megmarkolta.
– Jagang Császár szeretne találkozni veled.
– Velem? De hiszen én egy jelentéktelen senki vagyok.
– Ó, dehogy, Jennsen. Jagang Császár alig várja, hogy találkozhasson veled, erre szavamat adom. Hogy megismerhesse azt a bátor nőt, aki ilyen csapásra kész a mi hős népeinkért, az emberiség szabad jövőjéért, és hogy végre véget vessen a Rahl Ház néven ismert istencsapásnak. A történelmi jelentőségű eseményre, Aydindril és az Inkvizítorok Palotája elfoglalására maga Narev testvér is fel akar utazni az Óvilágból, hogy a népeink képviseletében tanúja lehessen a nagy győzelemnek. Bizonyos vagyok benne, hogy ő is nagy örömmel fog megismerkedni veled.
– Narev Testvér...
Jennsen az óriási horderejű eseményekre gondolt, amelyek létezéséről eddig a napig még csak tudomása sem volt, most pedig már ő is cselekvő részese ezeknek a történelmi változásoknak. Bizonyos mérvű izgalom fogta el a gondolatra, hogy találkozni fog az Igazságos Jaganggal, egy valódi császárral... sőt, talán még Narev testvérrel is, akiről Sebastian azt tartotta, hogy talán a valaha is élt legjelentősebb lelki vezető.
Sebastian nélkül mindez elképzelhetetlen lett volna Jennsen számára. Sebastian rendkívüli ember volt. Rendkívüli mindenben, a csodálatos kék szemeitől és fehér hajának egzotikus tüskéitől megnyerő mosolyáig és lenyűgöző intellektusáig.
– Mivel neked magadnak is részed volt a hadjárat megtervezésében, boldog vagyok, hogy te magad is jelen lehetsz, amikor a stratégiádat győzelemre viszik. Azt is be kell vallanom, hogy nagy megtiszteltetésnek érzem, ha ilyen nagy és nemes személyek társaságába kerülhetek.
Bár Sebastian most is olyan szerényen viselkedett, mint mindig, Jennsen egy pillanatra a büszkeség apró szikráját látta megvillanni a férfi szemében. Sebastian azonban azonnal újra komollyá vált.
– Amikor majd a Császárral találkozunk, nem szabad megrémülnöd tőle, amit látni fogsz.
– Mire gondolsz?
– Jagang Császárt a Teremtő olyan szemekkel jelölte meg, amelyek többet látnak, mint amennyit a hétköznapi emberek meglátni képesek. Az ostobább emberek megriadnak a Császár látványától. Csak előre figyelmeztetni szeretnélek. Nem szabad megijedned egy ilyen nagy ember látványától csak azért, mert másképp néz ki, mint mi, többiek.
– Nem fogok.
– Akkor ezt megbeszéltük.
Jennsen a férfire nevetett.
– Elfogadom az új stratégiádat. Reggel elindulhatunk a Középföldre, a Császárhoz és a Fény Nővéreihez.
Úgy látszott, Sebastian nem is hallja, amit Jennsen mondott. Tekintete Jennsen arcán, haján vándorolt végig, végül visszatért a lány szeméhez.
– Te vagy a leggyönyörűbb nő, akit valaha is láttam.
Jennsen érezte, hogy a férfi ujjai megfeszültek a karján és közelebb vonják.
– Túl kedves vagy hozzám a szavaiddal – hallotta a lány a saját válaszát.
Ez a férfi a Császár bizalmas tanácsadója volt. Ő meg csak egy erdőben nevelkedett egyszerű lány. A férfi alkotta a történelmet, ő egyszerűen elmenekült előle. Mostanáig.
És mégis, a férfi nem volt más, csak Sebastian. Egy ember, akivel ő beszélgetett, együtt utazott, együtt evett. Jennsen számtalanszor látta ásítozni a fáradtságtól vagy épp elaludni. Sebastian elbűvölő keveréke volt a nemességnek és hétköznapiságnak. Felbosszantotta, ha felnéztek rá, modorával mégis szinte kihívta, ha éppen nem megkövetelte az efféle viselkedést.
– Sajnálom, ha ezek a szavak olyan sekélyesek és olyan üresen kongnak – suttogta a férfi szinte megalázkodva. – Én olyan sokkal többet értek alatta, mint hogy pusztán csak gyönyörű vagy.
– Igazán? – Ez nem is kérdés volt, inkább várakozó rácsodálkozás.
Sebastian szája vadul csapott le a lány ajkára. Karjai körbefonták. Jennsen esetlenül kitárta a karjait oldalra. Nem merte átölelni a férfit, mert ha megteszi, akkor Sebastian meztelen bőrét kell megérintenie. Ott állt a férfi karjai között, saját karjai mereven széttárva, gerince hátrahajlott Sebastian testének sürgető nyomása alatt.
A férfi csókja azonban csodálatos érzést keltett benne. A karjai nem csak átölelték, szinte menedéket kínáltak neki. Jennsen behunyta a szemeit, teste leernyedt a csók hatása alatt. Sebastian teste keményen, forrón tapadt a lányhoz. Kezével belemarkolt a dús, vörös hajtengerbe Jennsen tarkóján, a magáéhoz szorítva a lány ajkait. Forró nyelve hirtelen utat tört Jennsen szájába.
A lány teljesen beleszédült a csodálatos érzésbe. A világ megdőlt körülötte, és úgy érezte, erőtlenül csüng a férfi karján. Hirtelen megérezte a hátán a szalmazsák érdes nyomását. Megdöbbent, hogy egyszerre csak a hátán fekszik, és a férfi teste ráborul. Teljesen összezavarodott, és nem tudta, mit tegyen, és hogyan.
Szerette volna megállítani a férfit, mielőtt a dolgok tovább haladnának. Ugyanakkor félt tőle, hogy bármi olyat tegyen, ami megállásra késztetné Sebastiant, amitől a férfi azt hihetné, hogy Jennsen visszautasítja őt.
Eszébe jutott, hogy teljesen egyedül vannak. Ez az elszigeteltség aggasztotta, ugyanakkor fel is izgatta. Így, hogy kettesben vannak, mindenkitől elkülönülve, csak ő állíthatja le a férfit. A döntései nem csak a saját sorsát határozták meg, de Sebastian szívén is hatalmat nyert velük. Ettől megnyugtatóan erősnek érezte magát.
De hát végtére ez is csak egy csók volt. Sokkal inkább csók, mint ott a palotában, de akkor is csak egy csók.
Elfogadta hát a férfi ölelését, sőt odáig merészkedett, hogy ő is úgy kezdte használni a nyelvét, ahogy Sebastian, és valósággal felvillanyozta, hogy a férfi milyen hevesen reagált a merészségére.
Nőnek érezte magát, igazi, kívánatos nőnek. Kezét végigjártatta a férfi sima, bársonyos tapintatú hátán, tenyerével térképezte fel a csontok és izmok domborulatait és völgyeit anélkül, hogy alkalmatlankodó ruhaanyagok gátolták volna meg a tapintás érzéki élményét. Érezte, hogyan feszül meg a férfi teste az ujjai alatt, amint szorosabban tapad az ő testére. Szinte a lélegzete is elakadt az érzéki élmények csodájától.
– Jenn – suttogta elfúló lélegzettel a fülébe Sebastian. – Szeretlek.
Jennsennek elakadt a szava a meglepetéstől. Olyan valószerűtlen volt ez az egész. Mintha csak álmodta volna vagy valaki másnak a testében élné meg mindezt. Pontosan tudta, jól hallotta, amit a férfi mondott, mégis elképzelhetetlenül álomszerűnek érezte.
A szíve olyan sebesen lüktetett, hogy attól félt, mindjárt kiszakad a mellkasából. Sebastian is szaggatottan, akadozva lélegzett, mintha a szenvedélye teljesen megőrjítette volna. Jennsen a férfira tapadt, vadul vágyakozva rá, hogy ismét érezze a forró leheletét, újra hallja a suttogó szavait a fülében.
Ugyanakkor nem mert hinni ezekben a szavakban, nem engedte meg magának, hogy higgyen bennük, hogy elfogadja valóságnak őket, nem akarta, nem merte tudni, hogy ez az egész tényleg megtörténik velük vagy egy vágyálom játéka csupán.
– De... ezt nem mondhatod komolyan. – Szavaiból védőfalat alkotott magának.
– De igen – zihálta a fülébe a férfi. – De igen. Nem tehetek róla. Szeretlek, Jennsen.
Sebastian forró lehelete olyan módon csiklandozta a fülkagylóját, amitől csodálatos remegések indultak meg Jennsen gerince mentén és egyenesen a teste legmélyebb részeiig hatoltak.
Hirtelen valami okból Tom képe hatolt a tudatába. Lelki szemei előtt megjelent a szőke óriás szégyenlős mosolya. Tom nem viselkedne így. Jennsennek fogalma sem volt róla, honnan tudja ezt, de teljesen biztos volt benne. Tom nem így közelítené meg a szerelem kérdését.
Váratlanul és megmagyarázhatatlanul megfájdult a szíve Tom miatt.
– Sebastian...
– Holnap elindulunk, hogy beteljesítsük a végzetünket...
Jennsen a férfi vállába fúrva a fejét, bólintott, közben azon csodálkozott, hogy Sebastian szájából még ezek a szavak is valahogy érzékien hangzottak. A végzetüket. Szorosan ölelte Sebastiant, tenyere alatt a férfi háta forró és izzadt volt. Érezte a combjának feszülő combokat, a hasán keresztbe testeik közé szorult kart, a csípőjét mohón simogató tenyeret. Azt remélte, a férfi megszólal, és mond valamit, amivel megijeszti és kijózanítja, ugyanakkor azért könyörgött magában, nehogy megtegye.
– De ez az éjszaka még a miénk, Jenn, ha te is akarod.
Jennsen.
– Sebastian...
– Szeretlek, Jennsen! Szeretlek!
Jennsen.
A lány azt kívánta, bárcsak szabadulni tudna Tom képétől az agyában.
– Sebastian, nem tudom, hogy...
– Én nem akartam, Jennsen. Soha nem akartam, megengedni magamnak, hogy így érezzék irántad, de mégis megtörtént. Szeretlek, Jenn. Nem számítottam rá, hogy így lesz. Drága Teremtőm, nem tudok tenni ellene. Szeretlek.
Jennsen szeme lecsukódott. A férfi ajkai a nyakán kalandoztak. Olyan jó érzés volt hallgatni a bizalmas suttogást a fülében, ami majdnem olyan volt, mint egy fájdalmas beismerés, megbánás és harag hangzott belőle, egyúttal sok-sok kétségbeesett reménykedés.
– Szeretlek – súgta a férfi újra és újra.
Jennsen.
Jennsen reszketett a gyönyörtől, az eddig ismeretlen tapasztalattól, hogy nőnek érzi magát, a tudattól, hogy puszta létezésével képes felizgatni és felkavarni egy férfit. Korábban soha nem érezte, hogy különösebben szép lenne. Most, ebben a percben nem csak gyönyörűnek érezte magát, de izgatóan és érzékien gyönyörűnek.
Hódolj be.
Visszacsókolta Sebastiant, amikor megérezte, hogy az testhelyzetet változtat fölötte. A nyakát, a fülét csókolta a férfinak, nyelvével is végigsimogatva, ahogy épp most tanulta tőle. Sebastian teste szinte lángolt.
Jennsen megdermedt, mikor a férfi keze a ruhája alá siklott. A nagy, erős ujjak mezítelen térdén suhantak, aztán feljebb, a combján. Nekem kell döntenem, ez egyedül az én döntésem, mondogatta magának Jennsen. Csak rajtam múlik.
Kitágult pupillákkal meredt a sötét szarufákra a feje fölött. Szaggatottan lélegzett. A férfi szája lecsapott az övére, mielőtt megszólalhatott volna, mielőtt kiejthette volna a szót, ami ott feszült a torkában. Kétségbeesésében a férfi vállát püfölte ökleivel, hogy engedje levegőhöz jutni, engedje kimondani a szót, azt a rövid, mégis végtelenül fontos, sorsdöntően fontos szót.
Megragadta Sebastian arcát, hogy eltolja magától, hogy kimondhassa végre azt az egyetlen szót. De ez az ember megmentette az életét. Ha ő nem lett volna, Jennsent valószínűleg megölték volna az anyjával együtt azon az esős éjszakán. Jennsen az életével volt adósa ennek a férfinak. Ehhez képest semmiség, ha hálából engedi neki, hogy így, ilyen bizalmasan érintse meg a testét. Végtére is mi rossz van ebben? Apróság volt ez ahhoz képest, ahogy a férfi megnyitotta előtte a szívét.
Ráadásul vonzotta is a férfi. Sebastian olyan ember volt, akiről minden nő álmodik. Jóképű volt, okos, fontos személyiség. Mindezen túlmenően Jennsent lázba hozta, hogy a férfi így érez iránta. Igenis felizgatta. Mi mást akarhatna még?
Akarattal elűzte Tom folyton agyába tolakodó képét, tudatosan koncentrálva Sebastianra, és arra, amit a férfi művel a testével. Sebastian érintéseitől úgy gyengült el, hogy közben sajgó vágyakozás ébredt benne.
Amit a férfi ujjai műveltek vele, az olyan jó volt, hogy megeredtek a könnyei tőle. Elfelejtette azt az egytagú szót, már azt sem értette, miért volt az előbb még olyan életbevágóan fontos, hogy kimondja.
Egyik kezével Sebastian tarkóját markolta, görcsösen magához húzta a férfi fejét. Másik kezét ökölbe szorítva a férfi bordáihoz nyomta. Sikoltoznia kellett attól, amit Sebastian érintései keltettek fel benne.
Aztán már csak kapkodó zihálásra futotta, miközben tehetetlenül vonaglott szemérmetlen gyönyörében.
– Sebastian! – zihálta. – Ó, Sebastian!
– Annyira szeretlek, Jenn! – A férfi széjjelebb feszítette a lány térdeit. Testét befészkelte a remegő combok közé. – Akarlak, Jennsen! Annyira kellesz nekem! Nem tudok nélküled élni! Esküszöm, nem tudok!
Elvileg Jennsen döntése volt. Mondogatta is magának, hogy ő döntött így.
– Sebastian...
Hódolj be!
– Igen – lehelte a lány. – Drága szellemek, bocsássatok meg nekem, igen!

14. FEJEZET

Oba vállával hanyagul egy félreállított szekér pirosra festett oldalának támaszkodott. Zsebre dugott kézzel, hanyag pillantással szemlélte a nyüzsgő vásári sokadalmat. A nyitott standok között őgyelgő emberek ünnepi hangulatot árasztottak. Talán, mert végre-végre a tavasz már itt állt a küszöbön, akkor is, ha a tél még egyáltalán nem akart engedni kemény szorításából. A maró hideg ellenére az emberek fecsegtek és nevetgéltek, alkudoztak és civakodtak, nézelődtek és vásároltak.

A tél hidegét dacosan semmibe vevő, zsivajgó tömegnek fogalma sem volt róla, hogy milyen fontos ember tisztelte meg őket a jelenlétével. Oba vigyorgott. Egy Rahl volt jelen a vásározók között. Az uralkodó család egy tagja.

Mióta úgy döntött, hogy legyőzhetetlen lesz, és északra tartó hosszú úja során Oba új emberré vált. Nagyvilági emberré. Eleinte, a bajkeverő boszorkány és a holdkóros anyja halála után Oba tobzódott az újonnan elnyert szabadságban, és eszébe sem jutott, hogy elutazzon a Népek Palotájába, de minél inkább elgondolkodott a sorsdöntő eseményeken, amelyek megtörténtek vele, és az új dolgokon, amelyeket megismert, annál inkább tudatosult benne, hogy létfontosságú számára elmenni a Palotába. De egyelőre még hiányoztak bizonyos részletek az összképből. Részletek, amelyek még bajba keverhetik.

Az a Jennsen lány azt mondta, quadok üldözik. A quadok csak a fontos emberekre vadásznak. Oba aggódott miatta, hogy esetleg őt is célba veszik, hiszen ő is fontos személyiség. Akárcsak Jennsen, ő is egyike a réseknek a Világ szövedékén.

Lathea nem magyarázta el Obának, hogy ez mit jelent, de mind Jennsen, mind Oba valamiért különlegesnek számít emiatt. A dolog valami módon össze is köti kettőjüket.

Lehetséges az is, hogy a Rahl Nagyúr valahogy tudomást szerzett Obáról, talán épp az áruló Latheától, és most attól fél, hogy jogos vetélytársa jelentkezik, aki kihívhatja őt. Végtére is, Oba szintén Darken Rahl fia. Sok szempontból egyenrangú a Nagyúrral. A Rahl Nagyúr képes a mágia használatára, Oba viszont legyőzhetetlen.

Mindezekből még sok bonyodalom származhat, ezért Oba úgy döntött, legjobb, ha saját érdekeit szem előtt tartva felkeresi ősi otthonát, hogy mindent kiderítsen, amit csak lehet.

Obának már akkor is megvoltak a saját gondjai, mielőtt úgy döntött, hogy északra utazik. Ennek ellenére nagy élvezettel ismerkedett meg új helyekkel, és rengeteg új dolgot tanult. Fejben szigorú listát vezetett róluk. Helyekről, látnivalókról, emberekről. Mindennek volt valami jelentése. Nyugodt perceiben végigment magában ezeken a listákon, kereste az összeillő részleteket, igyekezett új felfedezéseket, összefüggéseket kideríteni belőlük. Mindig is úgy tartotta, az a legfontosabb, hogy az ember folyton dolgoztassa az agyát. Most már a saját ura volt, maga hozta a döntéseit, maga választotta meg az útját, azt tette, amihez kedve volt, de továbbra is szükségesnek tartotta, hogy folyton tanuljon és fejlődjön.

Többé nem kellett az állatokat etetnie, kertet művelnie, kerítést, istállót, házat bővíteni, javítani. Nem kellett többé cipekednie, ugrálnia, őrült anyja minden bolondos apró hóbortjának alávetnie magát. Nem kellett többé lenyelnie az álnok boszorkány undorító gyógyszereit, elszenvednie alattomos, fürkésző pillantásait. Nem kellett többé végighallgatnia anyja végtelen locsogásait, gunyoros csipkelődéseit, szitokáradatait, nem kellett többé alávetnie magát gonosz, megalázó büntetéseinek.

Csak elgondolni is szörnyű volt, hogy az az asszony egykor arra vetemedett, hogy fagyott trágyadombot akarjon szétbontatni vele. Vele, aki nem más mint magának Darken Rahlnak a fia. Önmagát sem értette, miért is tűrte el mindezt egyetlen pillanatig is. Alighanem azért, mert sok egyéb ragyogó képessége mellett még figyelemreméltó türelemmel megáldott ember is volt.

Mivel mániákus anyja mindig szigorú kérlelhetetlenséggel megkövetelte, hogy soha ne költsön nőkre egyetlen fillért sem, Oba anyja zsarnoksága alóli felszabadulását azzal ünnepelte meg, hogy mihelyt egy megfelelő nagyságú városba ért, azonnal ellátogatott a legdrágább kuplerájba, amit csak talált. Ekkor értette meg, miért ellenezte anyja olyan zsarnokian, hogy Oba nővel lehessen: mert élvezetes.

Azt is megtanulta azonban, hogy az afféle nők is tudnak kegyetlenek lenni a férfiemberhez, megbántani az érzékenységét. Néha ők is elérték, hogy Oba kicsinek és jelentéktelennek érezze magát. Ők is tudtak úgy nézni rá, azzal a számító, érzéketlen, lesajnáló tekintettel, amit annyira gyűlölt.

Oba azt gyanította, ez is az anyja műve lehet. Gyanította, hogy anyja valami módon még arra is talál módot, hogy odaátról, a holtak világából átnyúljon ebbe a világba egy-egy szajha jeges szívén át, és megkeserítse fia legdiadalmasabb pillanatait. Gyanította, hogy anyja halott hangján aljas, gonosz dolgokat suttogott azoknak a nőknek a fülébe. Nagyon is rá vallana. Anyja alighanem még az örök nyugodalomban sem képes belenyugodni, hogy a fia egy cseppet is megpihenjen, vagy némi kielégüléshez jusson.

Oba nem volt tékozló – egyáltalán nem – de az olyannyira megszolgált, jogosan őt illető pénz hozzájuttatta bizonyos jól megérdemelt apró örömökhöz, mint a tiszta ágy, finom étel-ital vagy vonzó nők társasága. Ezzel együtt gondosan gazdálkodott a pénzével, nehogy kifogyjon belőle. Tudta jól, hogy az emberek nagyon is irigylik a vagyonát.

Azt is megtanulta, hogy ha pénze van, mindenféle előnyökhöz juthat. Főként az asszonyoktól. Ha vett nekik némi italt, vagy apró ajándékokat – egy kendőre való csinos ruhaanyagot, olcsó karkötőt, csillogó hajtűt – sokkal hajlandóbbakká váltak hozzá. Gyakran magukkal vitték valami nyugalmas helyre. Néha egy néptelen sikátorba, máskor elhagyatott erdőbe vagy egy csendes szobába.

Sejtette, hogy némelyikük csak a pénzére pályázik. Ennek ellenére még mindig nem tudott betelni vele, mennyi szórakozást és kielégülést tudtak nyújtani neki a nők. Gyakran egy éles kés segítségével.

Nagyvilági ember lévén Oba mostanára sokat megtanult a nőkről. Nagyon sokkal volt már együtt. Most már tudta, hogyan beszéljen hozzájuk, hogyan bánjon velük, hogyan elégítse ki őket.

Rengeteg asszony várta vissza, reménykedtek benne, imádkoztak érte, hogy Oba egyszer újra eljöjjön értük. Páran még a férjüket is elhagyták, hogy ezzel hódítsák meg Oba szívét.

Az asszonyok nem tudtak ellenállni neki. Ájuldoztak körülötte, rajongtak a vonzó külsejéért, csodálták az erejét, nyögtek és sikoltoztak, amikor kielégítette őket. Azt különösen élvezték, ha fájdalmat okozott nekik. Bárki, aki nem annyira fogékony az asszonyok lelke iránt, fel sem ismerte volna az örömkönnyeiket és összetévesztette volna a fájdalommal.

Bár Oba határozottan élvezte az asszonyok társaságát, tudta, hogy akkor talál magának másikat, amikor csak akar, ezért nem bonyolódott szövevényes szerelmi ügyekbe. Legtöbb kapcsolata rövid életű volt, némelyik nagyon rövid. Mostanára az asszonyoknál sokkalta fontosabb ügyek kötötték le. Később majd megkaphatja bármelyiket, amikor csak akarja. Akárcsak az apja.

Egy mozgóárus furakodott Oba közelébe, megzavarva kellemes gondolatait, ahogy elképzelte a rá váró jövőt.
– Amulettet uraságodnak? Mágikus amulettek. Biztosítják a jó szerencsét.
Oba összevont szemöldökkel nézett le e púpos árusra.
– Mit akarsz?
– Különleges, varázserejű amulettek. Biztos hatás csupán egy ezüst pennyért.
– Mire jók ezek?
– Nos, uram, annyi bizonyos, hogy mágikus erejük van. Nem akarsz egy kis mágikus segítséget az élet könyörtelen küzdelmeiben? Megfordítani a szerencse kerekét, a változatosság kedvéért magad felé? Csak egy ezüst penny.
Most, hogy már nem volt körülötte a holdkóros anyja, hogy gyötörje és visszafogja, a szerencse kereke már amúgy is Oba felé fordult. De azért még mindig szívesen tanult új dolgokat.
– Mire jó ez a mágia? Miket tud?
– Nagy dolgokat, uram, nagy dolgokat! Erőt ad neked, úgy bizony! Erőt és bölcsességet. Nagyobb erőt és bölcsességet, mint amilyen bármelyik másik halandónak van.
Oba elvigyorodott.
– Nekem már mindkettő megvan.
A házalónak csak egy pillanatra akadt el a szava. Látványosan körülnézett, megbizonyosodott róla, hogy senki nem akarja kihallgatni őket, és szorosan Obához lépve bizalmasan felé hajolt.
– Ezek a mágikus amulettek feléd fordítják a lányok szívét.
– A nők így sem tudnak betelni velem.
Oba kezdte elveszteni az érdeklődését. Ez a mágia csak azt kínálta neki, ami már amúgy is megvolt. Ennyi erővel az árus akár azzal is kecsegtethetné, hogy az amulett két kezet és két lábat varázsol Obának.
A mocskos ruhás kis emberke megköszörülte sűrű váladékkal teli torkát.
– Hát, nagyuram, az embernek sose lehet elege a gazdagságból, meg a leggyönyörűbb...
– Kapsz egy rézpennyt, ha meg tudod mondani nekem, hol találom Altheát, a varázslónőt.
A púposnak bűzös volt a lehelete. Oba hátrébb lökte. Az emberke felemelte egyik görcsös, piszkos ujját. Egyúttal drótkefeszerű szemöldökét is felhúzta.
– Bölcs ember vagy te, uram, ahogy mondtad is. Megtaláltad magadnak az egyetlen embert az egész vásárban, aki meg tudja mondani neked, amire kíváncsi vagy. – Öklével a saját mellkasára ütött. – Én. Én mindent el tudok mondani neked, amit erről a dologról tudnod kell. De egy olyan bölcs ember, mint te, nyilván azt is megérti, hogy egy ilyen titkos és csak a kiváltságosok számára hozzáférhető információ szükségszerűen jóval többe kerül egy rézpennynél. Bizony, uram, lényegesen többe.
Oba elfintorodott.
– Mennyivel többe?
– Egy ezüst márka.
Obából kiböffent a nevetés és elindult, hogy otthagyja a koszos kis szélhámost. Volt pénze, persze, de nem igazán értékelte, hogy bolondnak nézik.
– Majd körbekérdezősködöm. A rendes emberek egy ilyen egyszerű információért, hogy merre lakik egy bizonyos varázslónő, nem várnak el többet, mint egy köszönetet és egy kalapemelést.
A púpos amulettárus sietve Oba mellé szegődött, félig futva próbált lépést tartani vele, közben alkudozott. Rongyos öltözékének elszabadult cafrangjai lebegtek a fagyos szélben. Folytonos oldalra lépésekkel kellett kitérnie azoknak az embereknek az útjából, akik Oba útjából kitértek.
– Most már látom, hogy te valóban nagyon bölcs ember vagy. Attól tartok, nem vagyok számodra méltó ellenfél. Legyőztél, ez a kendőzetlen igazság. De sok bonyolult dolog van ám itt még, amiről nem tudsz, olyan dolgok, amiről egy hozzád hasonló érzékeny embernek tudnia kéne. Olyan dolgok, amelyek könnyen befolyásolhatják a biztonságodat egy olyan veszélyes kalandban, amire szerintem készülsz. Olyan dolgok, amelyekről nagyon kevesen tudnak, és még kevesebben tudnák elmondani neked róluk a teljes igazságot.
Oba érzékeny ember volt, ez az egy már igaz. Lenézett az őt felé fordulva, oldalazva követő emberkére, aki úgy lelkendezett körülötte, mint az ételmaradékért kolduló kutya.
– Legyen egy ezüst penny. Ez az utolsó ajánlatom.
– Akkor hát egy ezüst penny – nyugodott bele színpadias sóhajjal a púpos kis ember – a felbecsülhetetlen értékű információért, amit garantálhatom, hogy senki mástól nem tudnál megkapni sem itt a vásárban, sem bárhol másutt.
Oba megállt, elégedetten, hogy a fickó végre behódolt az ő magasabb rendű szellemiségének. Csípőre tett kézzel nézett le a cserepes száját reménykedve nyalogató kis alakra. Oba nem szokott ilyen könnyedén megválni a pénzétől, de volt belőle elég, és különben is, volt valami ebben az egész dologban, ami felkeltette a figyelmét. A zsebébe nyúlt, két ujjal kicsippentett az ott tartott erszényéből egy ezüst pennyt, és az ápolatlan fickó kezébe nyomta.
– Rendben. – Ahogy a púpos megmarkolta a pénzt, Oba keze bilincsként kulcsolódott a csontos csuklójára. – Megadom az árat, amiben megegyeztünk. De ha úgy találom, hogy nem a tiszta igazat mondod, vagy ha azt gyanítom, hogy elhallgatsz előlem valamit, visszaveszem tőled a pénzt, és előbb le kell majd törölnöm róla a véredet, hogy vissza tudjam tenni az erszényembe.
A kis ember nagyot nyelt, ahogy Oba veszedelmes arckifejezését meglátta.
– Uram, dehogy csaplak én be téged. Különösen, ha már a szavamat is adtam rá.
– Ajánlom is! Tehát, hol lakik az a nő? Hogy találom meg Altheát?
– Egy mocsár közepén lakik. De azt is el tudom mondani, hogy juthatsz el oda, és nem kérek érte többet, csak...
– Minek nézel engem? Ostoba fajankónak? – Oba megcsavarta a kis ember csuklóját. – Azt már mástól is hallottam, hogy az emberek eljárnak Altheahoz, hogy látogatókat fogad a mocsárban, tehát a tisztességes árért, amit kaptál tőlem, valamivel többet akarok hallani, mint hogy hogyan lehet eljutni a házához.
– Igen – nyüszített az emberke a fájdalomtól. – Hát persze. – Oba lazított a fogáson. A szélhámos még mindig sziszegve gyorsan folytatta. – Hiszen csak azt akartam mondani, hogy elárulom neked a titkos utat, amelyen átjuthatsz a mocsáron, és nem kérek érte többet, csak azt a tisztességes árat, amit már megadtál. Nem csak a szokásos utat, amit mások is ismernek, hanem a titkosat is. Kevesen tudnak róla, ha tud egyáltalán valaki is rajtam kívül. Mindez benne van az árban. Én semmit el nem titkolnék egy olyan becsületes ember elől, mint te vagy, uram.
Oba dühösen meredt a púposra.
– Titkos út? Ha van szokásos út is, amin mások járnak oda, hogy Altheával találkozzanak, miért érdekelne engem a titkos út?
– Az emberek jóslatért mennek Altheához. Ő nagyhatalmú varázslónő, úgy ám. – A mocskos kis ember közelebb hajolt Obához. – De ahhoz, hogy elmehess jósoltatni, előbb meghívást kell szerezned tőle. Meghívás nélkül senki nem mer bemenni hozzá a mocsárba. Mindenki ugyanazon az úton megy, hogy a varázslónő megfigyelhesse, amikor jönnek. Miután meghív valakit, visszavonja a vérszomjas bestiáit, akik az utat őrzik. – Ravasz mosoly ült ki a kis ember maszatos képére. – Nekem pedig úgy tűnik, ha te már kaptál volna meghívást, nem kellene itt kérdezősködnöd, hogy juthatsz el hozzá. Tényleg, kaptál meghívást, uram?
Oba könnyedén hátrébb tolta a bűzös amulettárust.
– Szóval van másik út is?
– Van. Hátulról. Amin lopva meg tudod közelíteni, ha akarod, mialatt a bestiái az elülső utat őrzik. A bölcs ember jól teszi, ha az efféle varázslókkal nem az általuk megszabott szabályok szerint bánik.
Oba körülnézett, nem hallgatózik-e valaki.
– Nekem nem kell hátulról beosonnom. Én nem félek a varázslónőtől. De ha már megfizettem érte, szeretnék hallani mindent, amit el tudsz mondani. Mindkét utat, és minden mást is, amit csak tudsz Altheáról.
Az emberke vállat vont.
– Ha úgy gondolod, lovagolj egyenesen nyugatnak, ahogy mindenki szokta, akiket Althea meghív magához. Egyenesen nyugatra a síkságon át, amíg el nem éred a legmagasabb hófedte hegyet. A hegyen túl fordulj északnak, és haladj a hegy lába mentén. Az út egyre lejt lefelé, míg végül a mocsárba ér. Kövesd a kitaposott utat a mocsáron át. Csak az úton maradj, le ne térj róla! Az út egyenesen Althea házához vezet.
– De az évnek ebben a szakában a mocsár be van fagyva.
– Nem, uram. Az egy varázslónő veszedelmes birodalma, teli mágikus veszélyekkel. Althea mocsara nem hajt fejet a tél előtt.
Oba megcsavarta a púpos kezét, amíg az fel nem kiáltott.
– Azt hiszed, bolond vagyok? Télen minden mocsár befagy.
Kérdezz meg akárkit – visította a kis ember. – Kérdezz meg akárkit, mind elmondhatják, hogy Althea mocsara nem hajlik meg a Teremtő tele előtt, hanem egész évben meleg és lágy talajú marad.
Oba ismét lazított a fogásán.
– Azt mondtad, van egy hátsó út is. Az hol van?
Az emberke, most először, habozott. Megnyalta cserepes szája szélét.
– Azt nehéz megtalálni. Kevés útjelző van, és nem könnyű rájuk akadni. Elmondhatom, hogy találd meg, de még így is lehet, hogy eltéveszted, akkor pedig azt fogod hinni, hogy becsaptalak, pedig csak az útjelzőket nem találtad meg egymagad, mert ahhoz ismerni kell a környéket.
– Máris azon gondolkodom, hogy visszaveszem a pénzt.
– Én csak a biztonságodért aggódom, uram. – A szélhámos gyors, bocsánatkérő mosolyt villantott Oba felé. – Nem akarok egy olyan embernek, mint te, csak részinformációkat adni, mert attól tartok, megbánnám a végén. Azt tartom, hogy minden szavam teljesen igaz és hiteles legyen.
– Folytasd!
A púpos kis ember váladékot köhögött fel, és oldalra köpte. Aztán megtörölte a száját a mocskos kézelőjével.
– Azt hiszem, uram, akkor találod meg legkönnyebben, ha magam vezetlek oda.
Oba egy mellettük elhaladó idősebb párt nézett, aztán megrántotta a púpos vigéc csuklóját.
– Jó. Induljunk!
A fickó megvetette a lábát.
– Várjunk csak egy kicsit! Beleegyeztem, hogy elmagyarázom neked az utat, és ezt meg is tudom tenni. De ahogy mondtam, nehéz megtalálni. Azt viszont nem várhatod el tőlem, hogy itt hagyjam az üzletemet, és felcsapjak vezetőnek. Több napi jövedelmem esne ki.
Oba dühös arckifejezéssel hajolt le az amulettárushoz.
– Na, és mennyit akarsz érte, hogy elvezess oda?
A kis ember mélyet lélegzett, és magában kezdett motyorászni, mintha számokat adna össze.
– Nos, uram – mondta végül felemelve szabad keze mutatóujját, ami egy ócska kötött kesztyű lyukán kandikált elő –, azt hiszem, feláldozhatnék egy pár napot, ha kapnék érte egy arany márkát.
Oba hangosan felnevetett.
– Nem kapsz tőlem márkát. Sem aranyat, de még ezüstöt sem, azért, hogy egy pár napra a vezetőm legyél. Hajlandó vagyok még egy ezüst pennyt fizetni, de ez minden. Vagy elfogadod, vagy visszaadod a másik ezüstöt is, és eltűnsz innen.
A púpos megrázta a fejét, és megint motyogott valamit az orra alatt. Végül beletörődően hunyorgott fel Obára.
– Mostanában az amulett-üzlet nem megy valami jól. Az igazat megvallva, nem jönne rosszul ez a pénz. Már megint te győztél, uram. Elvezetlek egy ezüst pennyért.
Oba elengedte a kis ember csuklóját.
– Gyerünk!
– Át kell jutnunk az Azrith síkságon. Lovakra van szükségünk.
– Most meg azt mondod, hogy vegyek neked egy lovat? Elment az eszed?
– Nos, gyalog nem fog menni. De ismerek errefelé egy pár embert, akikkel előnyös üzletet lehet kötni lovakra. Ha jól bánunk az állatokkal, biztos vagyok benne, hogy rábeszélhetjük az eladókat, hogy vásárolják vissza őket. Persze valamivel kevesebbért.
Oba átgondolta a dolgot. Fel akart menni a palotába körülnézni, de úgy vélte, az lesz a legjobb, ha először Lathea testvérét látogatja meg. Ott is tanulhat egy csomó dolgot.
– Elfogadhatóan hangzik – bólintott oda a púposnak. – Gyerünk, szerezünk lovakat, aztán induljunk.
A csendesebb oldalsó sorból egy fő sorra jutottak, ami tele volt emberekkel. Sok vonzó nő is volt köztük. Néhányan csalogató pillantással, vágyteli szemekkel néztek Obára. Bátran a fiú szemébe néztek, látszott rajtuk a buja éhség. Oba rájuk mosolygott, apró jelzésül, hogy talán később közelebbről is megismerkedhetnek. Látta rajtuk, hogy már ennyi is felizgatta őket.
Az is eszébe ötlött azonban, hogy ezek a nők itt a vásártéren alighanem mind alacsony rangú parasztasszonyok. Odafent a palotában sokkal valószínűbb, hogy magához illő nőkkel találkozhat: magas rangúakkal. Neki kijár ennyi. Végtére is ő egy Rahl, gyakorlatilag herceg vagy legalábbis azzal egyenrangú. Esetleg még magasabb.
– Egyébként hogy hívnak? – kérdezte Oba a kis embert. – Azért kérdem, mert együtt fogunk utazni.
– Clovis.
Oba nem mondta meg a nevét. Tetszett neki, hogy „uram"-nak szólítják. Végtére is ez kijárt neki.
– Ennyi vásárló között – kérdezte Oba, miközben a nyüzsgő tömeget vette szemügyre – hogy lehet az, hogy nem tudod eladni az amulettjeidet? Miért nem megy az üzlet?
Clovis színpadiasan felsóhajtott.
– Szomorú történet ez uram, nem akarlak terhelni vele.
– Azt hiszem, elég világosan és egyszerűen kérdeztem.
– Úgy igaz, uram. – Clovis a szeme elé emelte rongyos kötött kesztyűs kezét, leárnyékolva vele a szemébe sütő napfényt, úgy nézett fel Obára. – Szóval, egy idővel ezelőtt, úgy a tél derekán találkoztam egy gyönyörű fiatal nővel.
Oba lenézett a mellette csoszogó púpos, ráncos, mocskos ruhájú emberkére.
– Találkoztál?
– Hát, uram, az igazat megvallva amulettet akartam eladni neki. – Clovis szemöldöke hirtelen felszaladt a homlokára, mintha hirtelen valami nagyon váratlan dolgot vett volna észre.
– A szemeire figyeltem fel. Olyan pillantása volt, amivel mintha mérlegre tett volna, hogy mennyit érsz. Nagy kék szemei voltak. Olyan színűek, amilyet nagyon ritkán látni... – Clovis félrebillent fejjel hunyorgott fel Obára. – A helyzet az, uram, hogy pont olyan színű szemei voltak, mint neked.
Most Obán volt a csodálkozás sora.
– Mint nekem?
Clovis komolyan bólogatott.
– Úgy bizony, uram. Pont, mint a tieid. Most gondolj bele. Volt abban a lányban – meg ahogy végiggondolom benned is van – valami... valami ismerős. Azt ugyan nem tudom megmondani, mi az...
– Na, és mi köze ennek az egésznek ahhoz, hogy rosszul megy a boltod? Odaadtad neki az összes pénzedet, mégsem tudtál bejutni a lábai közé?
Clovis magára a feltételezésre is felháborodott.
– Dehogy, uram. Semmi ilyesmi. Megpróbáltam eladni neki egy amulettet, hogy szerencséje legyen, ehelyett ellopta az összes pénzemet.
Oba kétkedően mordult egyet.
– Fogadok, hogy rezegtette rád a szempilláit és mosolygott rád, mialatt könyékig kotorászott a nadrágzsebedben, te meg nem is gyanítottad, hogy nem valami más után kotorászik odabent.
– Semmi ilyen nem volt, uram, semmi ilyen. – Clovis hangja keserűre váltott. – Egy férfit uszított rám, az vett el mindenemet. A férfi tette, de a lány felbujtására, ebben biztos vagyok. Ők ketten ellopták minden pénzemet. Elvittek mindent, amit egész éven át kerestem.
Valami megmozdult Oba memóriájában. Gondolatban végigfutott a szokatlan, sehová sem illeszthető emlékei listáján. Ezek közül most néhány kezdett összeilleszkedni.
– Hogy nézett ki ez a kék szemű nő?
– Ó, uram, gyönyörű szép volt. Sűrű, göndör vörös hajjal... – Még ha ez a nő ki is rabolta Clovist, még ha mindenét elvitte is, a púpos merengő tekintetéből tisztán látszott, hogy még most is vágyakozva gondol rá. – Az arca, mintha egy jó szellem megtestesülése lenne, az alakjától meg a lélegzeted is elállt. De tudnom kellett volna, már csak a boszorkányos, vörös haja miatt is, hogy a szépsége valami alattomosságot takar.
Oba megtorpant, és karon ragadta a púpost.
– Nem Jennsen volt a neve?
Clovis sajnálkozó vállvonogatással válaszolt.
– Ne haragudj, uram, de nem mutatkozott be. Persze nem hiszem, hogy túl sok hozzá hasonló nő szaladgálna errefelé. Nem, olyan kék szemekkel, olyan pompás alakkal, olyan csigás vörös hajjal.
Oba is így gondolta. A leírás tökéletesen illett Jennsenre.
Clovis előre mutatott.
– Ott uram. Ott van az az ember, aki hajlandó lesz lovakat eladni nekünk.

15. FEJEZET

Oba hunyorogva nézett körül a sűrű növényzet közt uralkodó félhomályban. Nehéz volt elhinni, hogy itt a magasba tornyosuló fák lombja alatt, a kanyargó sziklagerinc alján ilyen sötét uralkodik, mikor odafent a mezőn olyan ragyogó napsütéses reggel volt. Úgy látszott, az előtte álló szakasz még vizes is.

Elfordult az indák és lelógó mohafüggönyök között vezető úttól, és visszanézett a meredek, sziklás lejtőre, arrafelé, ahol Clovist hagyta a jó meleg tűz mellett a lovakkal és a felszereléssel. Oba örült, hogy végre megszabadult az izgága kis emberkétől. Fárasztó volt, mint egy állandóan körülötte döngő szemtelen légy. Be nem állt a szája végig az Azrith síkságon át. Fecsegett mindenről és semmiről. Oba szívesen megszabadult volna vigéctől és ment volna tovább egyedül, de a púposnak abban igaza volt, hogy milyen nehéz lett volna egyedül megtalálnia ezt a helyet, ahonnan a hátsó út vezet a mocsáron át Althea házához.

A fickó legalább a mocsárba nem akart bejönni Obával. Idegesnek, feszültnek látszott, biztosra akarta venni, hogy a megbízója valóban bemegy. Alighanem attól félt, hogy Oba mégsem hisz neki, és mindenáron bizonyítani akart. Ott állt a mező szélén a sziklahát tetején, és rongyos, ujjatlan kesztyűbe bújtatott kezeivel integetve hajtotta Obát, hogy menjen már végre, és tapasztalja meg, hogy Clovis igenis igazat mondott neki, hogy megszolgálta a pénzét.

Oba sóhajtott és újra nekiindult, áttörtetve az aljnövényzeten, meggörnyedve az alacsonyan lelógó ágak alatt. Lábujjhegyen lépkedett a gyökereken, ahol lehetett, ahol nem, ott belegázolt a sekély vízbe. A levegő olyan állott és mozdulatlan volt, akár a pangó víztócsák felszíne. A levegő is nyirkos volt, ráadásul bűzös is.

Fura madárhangok szólongatták egymást messziről, a lecsüngő indákon, sűrű lombcsomókon, erős társaiknak dőlő, félig elkorhadt, halott fatörzseken túlról, a mocsár sötét mélyén, ahová a nap sugarai valószínűleg egyáltalán nem jutottak el soha. A víz tükre alatt ismeretlen lények mozogtak. Nem lehetett tudni micsodák, halak, hüllők, vagy varázslattal életre keltett szörnyek. Obának nem tetszett ez a hely. Egyáltalán nem.

Úgy kellett emlékeztetnie magát, hogy ezernyi új dolgot tanulhat, ha végre eljut Althea házához, de most még ez a gondolat sem tudta felvidítani. A fura bogarakra, a menyétre, a szalamandrákra gondolt, amiket eddig látott meg olyan állatokra, amiket még valószínűleg láthat idebent. Ettől sem derült fel: még mindig nem tetszett neki a mocsár.

Az ágak alatt hajolgatva pókhálókat söpört el az útjából. A földre lepottyant a legkövérebb pók, amit Oba valaha is látott, és sebesen igyekezett eltűnni az aljnövényzet között. Oba gyorsabb volt nála és széttaposta. A vastag, szőrös lábak egy rövid ideig még kaszálták a levegőt haláltusájukban. Oba vigyorogva haladt tovább. Kezdett jobban tetszeni neki a hely.

Az orrát fintorgatta. Minél mélyebbre hatolt a mocsárba, annál erősebb lett a szúrós, nyirkos rothadásszag. A fák törzsei között gőzt látott felszállni, és a rothadás szagába új bűz vegyült. Olyasmi, mint a záptojás szaga, de sokkal savanyúbb. Obának ismét kezdett nagyon nem tetszeni a hely.

Makacsul törtetett előre, egyre bizonytalanabbá válva benne, vajon tényleg jó ötlet volt-e elindulni Altheához, főként ezen a vigéc javasolta úton. Minél előbb jut el a varázslónőhöz és ejti meg a kis beszélgetésüket, annál hamarabb juthat ki innen, erről az undorító helyről.

Ráadásul a Hang is nyugtalankodni kezdett benne, és sürgette, hogy haladjon tovább.
Minél hamarabb túlesik a Lathea testvérénél tett látogatásán, annál előbb látogathatja meg ősi otthonát, a Népek Palotáját. Mégis csak okos dolog lenne először megtudni mindent, amit csak lehet, hogy felkészülhessen rá, mit várhat a féltestvérétől.
Oba kíváncsi volt, vajon Jennsen járt-e már Altheánál, és ha igen, mit sikerült kiderítenie. Oba egyre inkább meg volt győződve róla, hogy a sorsa valamiképpen összekapcsolódik annak a Jennsen nőszemélynek a sorsával. Túl sok minden mutatott ebbe az irányba ahhoz, hogy mind véletlen legyen. Oba nagyon gondosan számon tartotta, hogy gondolati listáin hogyan kapcsolódtak egymáshoz a dolgok. Mások nem voltak ilyen jó megfigyelők, de nekik nem is volt szükségük rá: ők nem voltak fontos személyiségek.
Oba és Jennsen: mindketten rések voltak a Világ szövedékén. Talán még ennél is érdekesebb, hogy Clovis észrevétele szerint volt valami, ami ott volt mindkettőjük szemében. Hogy mi lehetett az, azt Clovis nem tudta. Nem tudta megmondani, pedig Oba elég alaposan megpróbálta kiszedni belőle.
Ahogy a délelőtt telt, Oba egészen gyorsan tudott haladni egy göcsörtös gyökerekkel sűrűn átszőtt területen, mindaddig, amíg az út el nem tűnt előle egy nagyobb, mozdulatlan felszínű sötét vízfelület alatt. Oba megállt, lihegett egy keveset. Arcáról csorgott az izzadság. Körülnézett, nincs-e valami más lehetőség az átjutásra a víztükör túloldalára, ahol a talaj szintje újból emelkedni látszott. Odaát az út sűrű párolgó iszapból kinőtt aljnövényzet között vezetett tovább, de előbb át kellett jutnia az előtte elterülő vízen. Ebben a párás hőségben a dolog nem is tűnt annyira kellemetlennek.
Nem látott lelógó indákat a közelben, amelyekbe kapaszkodhatott volna, így hát gyorsan levágott egy vaskos faágat, letisztította a gallyaktól, hogy erre a botra támaszkodhasson a vízen átkelés közben.
A bottal a kezében Oba belegázolt a vízbe. Nem volt annyira üdítő élmény, mint amilyennek remélte. A víznek szörnyű szaga volt, és teli volt barna színű piócákkal. Ahogy gázolt a vízben, felkavart korhadékkal teli zavaros sávot hagyott maga után. Szabad kezével gonoszul csípős rovarok sűrű felhőjét kellett folyamatosan hessegetnie az arca elől. Állandóan körbe figyelt, de hacsak nem akart visszafordulni, hogy más átjárható utat keressen, ez látszott az egyetlen megoldásnak, hogy a túlparti szárazabb talajra eljuthasson. A visszafordulás gondolata magában elég volt hozzá, hogy inkább tovább gázoljon előre.
A felszín alatt elegendő gyökér lapult, hogy biztos támaszt nyújtson a lábai alatt, de hamarosan már mellig érő vízben gázolt, és még nem tartott félúton sem. Bár a víz elég mély volt, de a teste könnyebbé, majdnem lebegővé vált benne, emiatt bizonytalanabbá vált a támaszkodása a víz alatti gyökereken. A gyökerek nyálkásak, csúszósak voltak, így a bot is könnyen lesiklott róluk, de legalább az egyensúlyát könnyebb volt megőriznie a bot segítségével.
Oba jó úszó volt, de nem szívesen gondolt rá, mi minden úszhat még rajta kívül ebben a vízben, így szívesebben kelt át gyalogosan rajta. Majdnem sikerült is neki. A túlpart közelében már éppen el akarta dobni a botját, hogy a maradék rövid távot úszva tegye meg, így mossa le magáról az izzadságot, amikor valami súlyos dolog ütközött a combjának. Mielőtt átgondolta volna, mit tegyen, a dolog ismét neki ütközött, ezúttal elég erősen ahhoz, hogy a lába alól kicsússzanak az iszamós gyökerek, és hirtelen a vízbe esett. Amint talajt vesztett, a dolog azonnal a lábai köré csavarodott.
Obának mindjárt a mágikus szörnyek jutottak eszébe, amelyekről mondták, hogy itt ólálkodnak a mocsárban. Hosszú lovaglásuk alatt Clovis elárasztotta ezekről a szörnyekről szóló rémtörténetekkel, folyton intette, hogy legyen óvatos, de Oba csak kinevette. Bízott a saját erejében.
Most, hogy a szörny megtámadta, ijedtében felkiáltott. Vadul küszködött, pánik fogta el. Próbálta kiszabadítani a lábait, de a szörnyeteg szorosan tartotta, nem eresztette szabadon. A helyzet azt juttatta eszébe, amikor kiskorában bezárták az ólba. Csapdába került és tehetetlen volt. Kiáltása háromszoros visszhangként verődött vissza a sötét víztükör felett. Egyetlen gondolat járt a fejében: túl fiatal még ahhoz, hogy meghaljon, különösen ilyen szörnyű módon. Még annyi minden vár rá, amiért érdemes élni. Nem tisztességes, hogy ennek kell megtörténnie vele.
Kapálózva küzdött a szabadulásáért, közben ismét felkiáltott. Nem akart itt lenni. Ki akart, szabadulni innen, mint ahogy a csapdába esettség rémes élményétől is szabadulni akart annak idején, amikor anyja az ólba zárta. A kiabálás akkor sem segített rajta soha, mint ahogy most sem. A visszhang nagyon haszontalan társaság volt számára.
A dolog hirtelen erőteljesen átfordította Oba testét, és lerántotta a víz alá.
Obának, még épp idejében, sikerült nagy levegőt vennie. Ahogy rémülettől tágra nyílt szemekkel alámerült, először sikerült megpillantania foglyul ejtője pikkelyes testét. A legnagyobb kígyó volt, amit valaha is látott, de Obát mégis megkönnyebbülés öntötte el, mert mégis csak egy kígyó volt. Lehet, hogy hatalmas, de mégis csak egy állat, és nem egy tűzokádó szörnyeteg. Mielőtt a kígyó a kezeit is az oldalához szögezhette volna, Oba megmarkolta az övén függő kés markolatát, és egy erős rántással kitépte a tokjából. Tisztában volt vele, hogy a vízben nem lehet olyan erővel és lendülettel harcolni, mint a szárazföldön. Mégis az az egyetlen esélye, ha sikerül a kést a támadójába döfni, ráadásul azelőtt kell megtennie, mielőtt a levegő hiányától elgyengül és megfullad.
Nyakát nyújtogatva próbálta elérni a felszínt, de az életadó levegő egyre távolabb és távolabb került tőle, mert a köré tekeredő test súlya mind mélyebbre húzta le. Ekkor a lába váratlanul valami szilárd dologba ütközött. Oba helyett, hogy folytatta volna küzdelmét a felszínre jutásért, elernyedt, térdeit meghajlította, és tovább süllyedt. Mikor a lábai már annyira behajlottak, mint az ugrásra kész varangynak, megfeszítette erős lábizmait, és egy hatalmas lökéssel elrugaszkodott a vízfenéktől.
Szinte kirobbant a vízből a lábai köré tekeredő kígyóval együtt. Az oldalára érkezett, félig a szárazra, a göcsörtös, összefonódott gyökerekre. A kígyó gyűrűinek egy része Oba teste alá szorult, és tompította az ütközését a gyökerekkel. A hatalmas hüllőnek ez határozottan nem tetszett. Szivárványos zöld pikkelyei csillogtak a gyenge szűrt megvilágításban, ahogy a bűzlő víz lecsorgott a küzdők testéről.
A kígyó felemelte a fejét Oba válla fölött. Sötét, maszkszerű sávból sárga szemek villantak a fiúra. Vörös nyelvét kiöltve tapogatott vele engedetlen prédája felé.
Oba rávigyorgott.
– Gyere csak közelebb, csinos barátom!
A kígyó hullámzón siklott feljebb Oba testén. A sárga szemek fenyegető tekintettel meredtek a fiúra. Ha egy kígyó képes feldühödni, hát ez most nagyon dühös volt.
Oba villámgyors mozdulattal megmarkolta a hüllőt a zöld színű feje mögött, erős markába szorítva az állat tarkóját. Az egész a birkózóversenyekre emlékeztette, amelyeken valaha – nagyon ritkán – részt vett. Oba szeretett a birkózást. Soha nem vesztett el egyetlen mérkőzést sem.
A kígyó teste megmerevedett. Az állat dühösen sziszegett. Feszülő izmokkal, szorosan fogták egymást. A hüllő megpróbálta még több gyűrűbe bezárni Obát más izmai összehúzásával összepréselni. Birkózás volt ez, az izmok gigászi küzdelme, amelyben mindkét fél igyekezett megadásra kényszeríteni a másikat.
Obának eszébe jutott, hogy amióta hallgatott a Hangra, legyőzhetetlenné vált. Visszaemlékezett rá, hogy az életét sokáig a félelem uralta. Félelem az anyjától, félelem a nagyhatalmú varázslónőtől. A varázslónőtől majdnem mindenki félt. Ahogy a kígyóktól is majdnem mindenki fél. Csakhogy Oba szembe mert szállni Lathea félelmetes varázslataival. Lathea tüzet és villámot küldött ellene, olyan erős mágiát, ami képes volt áttörni a falat is, és legyőzni minden ellenállást, de Oba legyőzhetetlen volt. Mit érhet el holmi kígyó olyan ellenféllel szemben, aki ilyen győzelemmel dicsekedhet? Oba még egy kicsit szégyellte is magát utólag, hogy félelmében kiabált. Mi félnivalója van neki, Oba Rahlnak, különösen holmi kígyótól?
Feljebb gördült a szilárd talajra, magával húzva a kígyót is. Vigyorogva illesztette kése hegyét a pikkelyes állkapocs alá. Az óriási állat megdermedt.
Fél kezével a kígyó tarkóját szilárdan markolva szándékolt lassúsággal feszítette a pengét az állat torkának. A kemény pikkelyek, mint valami elefántcsontszínű páncél, ellenálltak a késhegy nyomásának. A kígyó, amely fenyegetve érezte magát Oba halálos pengéje által, újra küzdeni kezdett. Ezúttal nem a győzelemért. A menekülésért. Az izmos gyűrűk leváltak Oba lábáról, a talajon tekergőztek, kapaszkodót keresve a gyökerekben, a facsemetékben, bármiben, amit elérhettek. Oba a lábával visszafelé húzta a csillogó test egy darabját, lehetetlenné téve a kígyónak, hogy elszabaduljon.
A borotvaéles penge Oba erőteljes nyomására hirtelen áttörte a vastag pikkelypáncélt a hüllő torkán. Oba megbűvölve nézte, ahogy vér csordul le a csuklóján. A kígyó a fájdalomtól és a félelemtől teljesen megvadult. A zsákmányejtés minden szándéka kiszállt már belőle. Most már csak kétségbeesetten szabadulni akart. Figyelemre méltó erejét teljesen erre az egy célra összpontosította.
De Oba is erős volt. Soha, semmi nem szabadult még meg tőle.
Küszködve feljebb vonszolta a kígyó vonagló testét a magasabban fekvő, szárazabb területre. Nyögve rángatta feljebb a súlyos bestiát. Aztán a fejet magasba emelve, dühös kiáltással előre rontott, és a kését a kígyó alsó állkapcsán és szájpadlásán át egy fatörzsbe döfte, odaszegezve a hüllőt a fához. A kés úgy állt ki a kígyó fejéből, mint egy hosszú harmadik szemfog.
A kígyó sárga szemei tehetetlenül figyelték, ahogy prédából lett ellensége egy újabb kést húzott elő a csizmaszárából. Oba látni akarta, hogyan száll el az élet azokból a rosszindulatú sárga szemekből, amelyek most őt nézték.
Nyílást vágott a kígyó sápadtfehér hasán, két pikkelysor között. Nem hosszú nyílást nem akkorát, ami megölné a hüllőt. Épp csak akkorát, amekkorán a keze befért.
Rávigyorgott a kígyóra.
– Készen állsz? – kérdezte tőle. Az csak nézett, semmi mást nem tehetett.
Oba feltűrte az ingujját a karján, amennyire csak tudta, aztán benyúlt a résen. Szűk volt a nyílás, de átvergődte rajta előbb a kezét, aztán a csuklóját, aztán az egész alkarját, be az élő test belsejébe. A kígyó vonaglott, csapkodott jobbra-balra, most már nem csak hiábavaló menekülési szándékkal, de kínjában is. Oba egyik térdével a fatörzsnek szorította a hüllő testének felső részét, talpával pedig a farkára taposott.
Oba számára megszűnt a környező világ. Megérezte, milyen érzés kígyónak lenni. Elképzelte, hogy ő maga az állat, benne az élő testben. Érezte a kígyó bőrét a saját bőre körül, ahogy egyre beljebb nyomta a karját az állat testébe, érezte, hogyan préselődnek össze a hüllő meleg belsőségei a keze, a karja körül. Még beljebb nyomta a kezét. Ehhez közelebb kellett lépnie, míg végül a szemei már csak centiméterekre voltak a kígyó szemétől. Vad gyönyört okozott neki, hogy a sárga szemekben nem csak nyers fájdalmat látott, de a legcsodálatosabb rettegést is megtalálta bennük.
Ujjain az iszamós belsőségeken át érezte célpontja pulzálását. Aztán meg is találta: a kígyó élő szívét. A szív vadul lüktetett a tenyerében. Vonaglott, rángatózott az ujjai között. Erős ujjaival megmarkolta, és szorítani kezdte. A szív egy meleg, nedves freccsenéssel kirepedt. A kígyó görcsösen vonaglott a halál hirtelen, vad erejétől. De ahogy Oba a kezében markolta a megrepedt szívet, a test rángásai egyre nehézkesebbekké, lassúbbakká váltak, végül a farok utolsó rándulásával az hüllő mozdulatlanná dermedt.
Oba egész idő alatt mereven a sárga szemekbe nézett, amíg csak biztosan nem tudta, hogy az állat már halott. Nem ugyanaz az érzés volt, mint amikor egy ember halálát nézhette végig, mivel a kígyóból hiányzott az a bizonyos összetett emberi sajátság, az én tudatossága. Hiányoztak az emberi gondolatok, amelyeket később elemezni lehetett volna, de azért így is gyönyört váltott ki, hogy megfigyelhette, ahogy egy élőlény átlép a halálba.
Egyre jobban tetszett neki a mocsár.
A győzedelmes, vérmocskos Oba a víz szélénél guggolt, és mosta tisztára magát és a kését. Az egész találkozás váratlan, izgató és megelégülést okozó volt, ámbár be kellett ismernie, hogy közelről sem annyira volt kielégítő egy kígyóval, mint amilyen egy nővel. Egy nővel a megismerés élményéhez még a szex gyönyörűsége is társult. Az élmény, hogy nem csak a keze volt a nő testében a különleges pillanatban, amikor a halál elérkezett, hogy Obával megossza a nő testét.
Ennél nem létezhet mélyebb intimitás. Ez szent extázis volt. A fekete víz vörösre vált, mire Oba befejezte a tisztálkodását. A szín Jennsen hajára emlékeztette.
Felegyenesedett és ellenőrizte, hogy az összes holmija megvan-e, és hogy nem veszítet-e el semmit a küzdelem során. Megtapogatta a zsebét is, hogy megbizonyosodjon jól megszolgált vagyonának megnyugtató jelenlétéről.
Az erszénye nem volt ott.
Hideg rémülettel nyúlt a zsebébe, de hiába: az erszény eltűnt. Rájött, hogy nyilván a vízben vesztette el, mialatt a kígyóval küzdött odalent. Az erszényt egy bőrszíjon viselte, amelyet az egyik övcsúsztatójára hurkolt, hogy biztos lehessen felőle, hogy nem veszíti el véletlenül. Nem tudta, hogyan veszíthette el, de nyilván a szíj csomója oldódhatott ki a küzdelem során.
Vicsorogva fordult a fa tövében véres csomóként heverő élettelen test felé. Hirtelen támadt dühében torkánál megragadva felmarkolta a kígyót, és ordítva verte az állat fejét a fába, amíg már hullani kezdtek róla a meglazult pikkelyek.
Dührohamától kimerülten, zihálva, végül abbahagyta a tombolást. Hagyta, hogy a véres massza visszacsússzon a földre. Elkeseredésében úgy döntött, vissza kell mennie a vízbe, és a víz alá bukva megkeresni elveszett pénzét. Mielőtt nekilátott volna, még egyszer reménytelenül ellenőrizte a zsebét. Mikor közelebbről odanézett, észrevette, hogy az övcsúsztatóra kötött bőrszíj még mindig ott van. Tehát egyáltalán nem oldódott ki. Ujjai közül kihúzta a rövid bőrcsíkot, és alaposabban szemügyre vette.
Elvágták.
Oba hátrafordult, abba az irányba, amerről jött. Clovis.
Clovis folyton a közelébe nyomakodott, zsongott, mint egy állandóan körülötte döngő szemtelen légy. Mikor Oba megvette a lovakat, Clovis megláthatta, hol tartja az erszényét.
Oba dühös horkantással meredt visszafelé a mocsár bejárata irányába.
Könnyű eső eredt meg, a vízcseppek halk suhogó zajt keltettek a dús levélzeten. A hideg cseppek jólesően hűtötték felhevült arcát.
Meg fogja ölni a nyomorult kis tolvajt. Lassan, apránként. Semmi kétség, Clovis ártatlannak fogja vallani magát. Könyörögni fog Obának, hogy kutassa át, bizonyítandó, hogy nincs nála a hiányzó erszény. Oba úgy gondolta, Clovis alighanem elásta az erszényt valahol azzal a szándékkal, hogy később majd visszajön, és kiássa.
Oba rá fogja venni a púpos kis tolvajt, hogy beismerje a tettét. Efelől semmi kétsége nem volt. Clovis ravasznak hitte magát, de eddig még nem volt dolga olyanokkal, mint Oba Rahl.
Visszafelé indult a mocsáron át, hogy kitekerje a nyomorult is handlé nyakát. Alig tett pár lépést, aztán megállt. Nem. Elég sok idejébe került, amíg eljutott idáig. Most már közel kell lennie Althea házához. Nem hagyhatja, hogy eluralkodjon rajta a haragja. Az eszét kell használnia. Oba okos volt. Okosabb, mint az anyja, okosabb, mint a boszorkány Lathea, és okosabb, min az a nyeszlett kis tolvaj. Hideg fejjel, tudatosan kell cselekednie, nem vak indulatból.
Clovissal majd akkor bánik el, ha Altheával már végzett.
Oba komor hangulatban tovább indult a varázslónő háza felé.

16. FEJEZET

A kusza aljnövényzeten és ritkás fatörzseken túl fekvő, cédrustörzsekből épült faházat Oba figyelte a permetező esőben, de ilyen messziről senkit nem látott a ház körül. A kis tó partja körül nyomokat talált, egy férficsizma nyomait. A nyomok nem voltak frissek, de Obának megmutatták az utat a házhoz vezető ösvényhez. A kéményből lustán bodorodó füst szállt fel a mozdulatlan, páratelt levegőbe.

Az indák és mohafüggönyök által majdnem teljesen eltakart ház nem lehetett más, csakis a varázslónő lakhelye. Senki más nem lett volna olyan bolond, hogy ezen a nyomorúságos helyen lakjon.

Oba lábujjhegyen óvakodott fel a keskeny tornácra vezető lépcsőkön. A ház elülső oldalán vastag fatörzsekből faragott oszlopok tartották a mélyre nyúló tetőt. A széles elülső lépcsősorhoz jól kitaposott ösvény vezetett: kétségkívül ez volt az elülső út, amelyen a meghívott látogatók érkeztek szorongva a varázslónőhöz jóslatért.

Bőszült hangulatában Obának eszében sem volt, hogy udvariasságot mímelve bekopogjon, egyszerűen felrántotta a bejárati ajtót. Odabent a kandallóban apró tűz lobogott. A szoba a tűzön kívül csak két apró ablakon keresztül kapott megvilágítást, úgy, hogy sűrű félhomály uralkodott benne. A falak teli voltak aggatva főként állatokat ábrázoló cikornyás faragványokkal. Némelyik aranyozott volt, mások nyersfa színűek. Egészen más stílusú ábrázolások voltak, mint ahogy Oba faragta volna ki őket. A bútorzat jobb minőségű volt, mint amilyet Oba valaha is látott gyerekkorában, de messze silányabbak, mint amilyenhez az utóbbi hónapokban hozzászokott.

A kandalló közelében egy faragványokkal túldíszített karosszékben – ez volt a bútorzat legjobb darabja – egy öregasszony ült. Nagy, fekete szemeivel Obára nézett a csésze pereme fölött, amiből épp kortyolt valamit. Bár az asszony hosszú, aranyszőke haja egészen más volt, és az arcán nem ült az a jellegzetes kemény, Obát máig is kísértő arckifejezés, a fiú azonnal felismerte az asszony vonásait. Amikor pedig a szemébe nézett, a legutolsó kétsége is szertefoszlott. Ez az asszony itt Lathea testvére.

Szemek! Az egyik tétel! Oba fejben vezetett listáin.
– Én Althea vagyok – szólalt meg az asszony, miután leeresztette a csészét a szája elől. Hangja egészen más volt, mint a testvéréé. Tekintélyt parancsoló volt ez is, akárcsak Latheáé, de hiányzott belőle a vele járó dölyfös kevélység. Az asszony nem állt fel a székéből. – Attól tartok, sokkal korábban érkeztél, mint ahogy számítottam rá.
Oba figyelmen kívül hagyta az asszonyt, mert először az esetleges fenyegető veszélyeket akarta felderíteni és semlegesíteni. A hátsó falon nyíló szobákhoz sietett, és benézett az első szobába, ahol egy munkapadot látott. Clovis elmondta, hogy Altheának van egy férje, Friedrich, és hát persze ott voltak a férficsizma nyomai a tó partján. A munkaasztalon vésők, kések és kalapácsok hevertek szabályos rendben. A megfelelő kezekben bármelyik halálos fegyver lehet. A szoba úgy nézett ki, mint ahol valaki, aki egy időre félbehagyta a munkát, gondosan rendet rakott maga után.
– A férjem a Palotába ment – szólt Oba után a karosszékből az asszony. – Magunk vagyunk.
Oba a biztonság kedvéért benézett a hálószobába is, de az is üres volt. Althea igazat mondott. Az eső dobolásától a tetőn eltekintve, csend honolt a házban. Valóban egyedül voltak ketten az öregasszonnyal.
Mikor végre megbizonyosodott róla, hogy senki sem fogja megzavarni őket, Oba visszatért az elülső szobába. Az öregasszony kifejezéstelen arccal nézte a felé közeledő Obát. Nem mosolygott, nem látszott rajta sem harag, sem félelem. Oba úgy gondolta, ha Altheának egy csöpp esze is lenne, legalább aggódnia kellene az idegen behatolása miatt. Ha lehetett egyáltalán látni valamit az asszonyon, az nyugodt beletörődés volt. Vagy talán csak álmosság.
A mocsár súlyos, nyirkos levegője könnyen elálmosítja az embert.
Oldalt a karosszék közelében, a padlón egy négyzet alakú tábla hevert, rajta bonyolult mintázatú aranyozott alakzattal. A mintázat emlékeztette valamire Obát, ami már szerepelt a gondolati listáján. A tábla egyik oldala mentén apró, sima, sötét kavicsok voltak halomba rakva. Az asszony lába előtt jókora vörös és arany színű párna feküdt a földön.
Oba megtorpant. Hirtelen rájött a kapcsolatra a tábla aranyozott mintázata, és a listáján szereplő egyik dolog között. A minta a lázrózsa szárított virágára emlékeztette, egy gyógynövényre, amit Lathea Oba gyógyszerébe szokott rakni sok más egyéb mellett. Lathea legtöbb gyógynövényét eleve porrá tört formában tartotta, de ezt soha. Mindig közvetlenül az előtt tört össze egyetlen virágot, mielőtt a keverékhez adta volna. Egy ilyen baljós összefüggés nem lehet más, mint valami veszélyre figyelmeztető jel. Oba feszültté vált. Ez a varázslónő valóban olyan veszélyes, mint amilyentől tartott.
Oldala mellet ökölbe szorított kezekkel, a karosszék fölé tornyosulva, haragosan nézett le az öregasszonyra.
– Jóságos szellemek – suttogta Althea alig hallhatóan – Azt hittem, már soha többé nem kell ezekbe a szemekbe néznem.
– Miféle szemekbe?
– Darken Rahl szemeibe – felelte az asszony. A hangjában valami távoli érzelem nyoma rezgett. Talán a megbánásé. Talán a reménytelenségé. Az is lehet, hogy a rettegésé.
– Darken Rahl szemei. – Oba arcán önkéntelen vigyor terült szét. – Nagyon kedves tőled, hogy szóba hoztad.
Althea arcán mosolynak nyoma sem látszott.
– Nem dicséretnek szántam.
Oba vigyora savanyú fintorrá torzult.
Alig lepte meg, hogy Althea tudja róla, hogy ő Darken Rahl fia. Végtére is, varázslónő. Ráadásul Lathea testvére. Ki tudja, mi mindent fecsegett el a holtak világából is kellemetlenkedő bajkeverő boszorkány a testvérének.
– Te ölted meg Latheát.
Althea nem annyira kérdezett ezekkel a szavakkal, inkább ítéletet mondott. Bár Oba magabiztos volt, hiszen legyőzhetetlen, azért kellően óvatos maradt. Bár egész életében rettegett Latheatól, a boszorkánytól, végül kiderült róla, hogy sokkal kevésbé félelmetes, mint amilyennek Oba tartotta.
De Lathea semmilyen szempontból nem ért fel ezzel a másik varázslónővel.
Oba, ahelyett, hogy felelt volna a gyanúsításra, maga is feltett egy kérdést.
– Mit jelent az, hogy rés a Világ szövedékén?
Althea elmosolyodott valamin, csak ő tudta min, és invitálóan intett a kezével.
– Nem akarsz egy kicsit leülni, és meginni egy teát velem?
Oba úgy gondolta, van annyi ideje. Elbánik majd ezzel az öregasszonnyal a maga módján: efelől semmi kétsége sem volt. De nem kell kapkodni. Bizonyos értelemben azt is sajnálta, hogy Latheával olyan gyorsan végzett, mielőtt minden kérdésre kiszedte volna belőle a választ, amit csak meg akart tudni. De hát, ahogy mondogatni szokta magának, ami megtörtént, az megtörtént.
Althea viszont felelni fog valamennyi kérdésére. Oba szánni fog rá elegendő időt, és gondoskodni fog róla, hogy így legyen. Rengeteg új dolgot fog megtanulni az öregasszonytól, mielőtt vége lenne az egésznek. Az ilyen rég várt elégtételt ki kell élvezni, nem szabad elkapkodni. Oba óvatosan ereszkedett le a karosszékkel szembe állított székre. Kettőjük között egyszerű kis asztalka állt, rajta teáskannával, de második csésze nem volt sehol.
– Ó, sajnálom – mondta Althea, amikor észrevette Oba kutató tekintetét, és rájött, mi hiányzik. – Légy szíves, hozz egy csészét a tálalószekrényből!
– Te vagy ennek a kis tea-partinak a háziasszonya. Miért nem hozol te nekem?
Az asszony végigfutott karcsú ujjaival a széke karfájának végébe vésett spirális mintán.
– Attól tartok, nem tudok járni. Nyomorék vagyok. Csak vonszolni tudom magam után a hasznavehetetlen lábaimat, és alig néhány alapvető dolgot tudok segítség nélkül megtenni.
Oba a varázslónőre bámult, és nem tudta, higgyen-e neki. Az asszony erősen izzadt, ez biztos jele... valaminek. Nyilvánvaló, hogy halálosan retteghet egy olyan hatalmas erővel bíró személy jelenlétében, aki képes volt végezni a boszorkány nővérével. Talán el akarja terelni Oba figyelmét, hogy aztán, amikor hátat fordít, orvul rátámadjon.
Althea hüvelyk- és mutatóujja közé csippentette a szoknyája szegélyét, és kecsesen felemelte, hogy megmutassa a lábait a térdéig, és még egy kissé feljebb. Oba közelebb hajolt, hogy megnézze. Az asszony lábai roncsoltak és sorvadtak voltak. Úgy néztek ki, mintha réges-régen halottak lennének, csak épp elfelejtették volna eltemetni őket. Oba elbűvölőnek találta a látványukat.
Althea felhúzta az egyik szemöldökét.
– Mondtam, nyomorékok.
– Hogy történt?
– Apád műve.
Oba, életében először, valami közvetlenül érzékelhető kapcsolatot érzett az apjával.
Nehéz és fárasztó délelőtt állt mögötte. Úgy gondolta, megérdemel egy csésze kényelmesen elfogyasztott teát. Tulajdonképpen egy kissé provokatívnak is érezte a szituációt. Amit a varázslónőnek tartogatott, attól a munkától alaposan megszomjazik az ember. Felállt, átment a szobán, és elővette a legnagyobb csészét, amit csak talált a tálalószekrény egyik polcán sorakozó edények között. Mikor letette az asztalra, Althea színültig töltötte sűrű, sötét teával.
– Különleges tea – magyarázta Althea, amikor a gyanakvó fintort észrevette Oba arcán. – Néha borzasztó kényelmetlen itt a mocsárban a hőség és a pára miatt. Ez a tea az ember fejét is kitisztítja egy nehéz munkával töltött délelőtt után. Egyebek között kimossa a fáradtságot az izmokból, például egy hosszú gyaloglás után.
Oba feje lüktetett a fárasztó mocsári átkelés után. Bár a ruhái megszáradtak az úszás, és a vér kimosása óta, azon morfondírozott, a varázslónő talán valami mágikus úton megérezte, milyen nehéz útja volt. Lehetetlen lett volna megmondani, mire képes ez az asszony, de Oba egyáltalán nem aggódott emiatt. Ő legyőzhetetlen, ezt Lathea halála is bebizonyította.
– Ennyi mindenre jó a teád?
– Ó, igen. Nagyon erős hatású frissítő. Sok problémádat képes orvosolni. Majd meglátod.
Oba látta, hogy az asszony ugyanazt a sűrű teát issza. Erősen izzad, tehát ebben nyilván igazat mond. Althea felhajtotta a maradékot a csészéjéből, és újabb adagot töltött magának.
Köszöntésre emelte a csészéjét.
– A drága életre, amíg még van!
Fura pohárköszöntő, gondolta Oba. Majdnem úgy hangzott, mintha az asszony tudná, hogy hamarosan meg fog halni.
– Az életre – emelte fel Oba a csészéjét, és az asszonyéhoz koccintotta. – Amíg még megvan.
Oba kortyolt a teából. Elfintorodott, amikor az ízét felismerte. Abból főzték, aminek a képét a táblán is látta: lázrózsából. Megtanulta felismerni a jellegzetes keserű ízét abból az időből, amikor még Lathea morzsolt bele egyet-egyet a gyógyszerébe.
– Igyál – biztatta az asszony, kissé nehezen lélegezve. Ő maga is felhajtott pár hosszú kortyot. – Sok problémádat megoldja, ahogy már mondtam is. – Ezzel fenékig ürítette a csészéjét.
Oba tudta, hogy Lathea, aljas természete ellenére, néha valóban kevert ki gyógyszereket, amivel betegeket gyógyított meg. Gyakran látta, mialatt anyja gyógyszerére várakozott, hogy a boszorkány a mások számára készített sokféle keverékbe belemorzsolt egy-egy lázrózsa virágot. Most Althea csészeszámra issza, tehát nyilván ő is hisz a rosszízű gyógynövény hatásában. A párás, nyirkos levegőtől Obának mindig megfájdult a feje. A keserű íz ellenére újból kortyolt a teából, remélve, hogy a fejfájása elmulasztása mellett fáradt izmait is felfrissíti vele.
– Van egy pár kérdésem.
– Már említetted – mondta Althea a csészéje pereme fölött. – És azt várod, hogy tőlem fogsz választ kapni rájuk.
– Úgy van.
Oba megint kortyolt a sűrű teából. Nem tudta, miért mondja ezt teának az öregasszony. Semmi tea nem volt ebben, csak szárított, porrá tört lázrózsa virág, meg egy kis forró víz. Althea sötét szemei követték Oba mozdulatát, ahogy a fiú letette a nagy csészét az asztalra.
A szél felerősödött, és az eső most már az ablakot verte. Oba arra gondolt, épp időben ért a házhoz. Undorító mocsár. Figyelmét ismét a varázslónőre fordította.
– Tudni akarom, mi az a rés a Világ szövedékén. A nővéred azt mondta, te látod a réseket a Világ szövedékén.
– Tényleg? Fogalmam sincs, miért mondott volna ilyesmit.
– Ó, rá kellett beszélnem egy kicsit – magyarázta Oba. – Talán téged is meg kell, győzzelek?
Oba reménykedett benne, hogy igen. Megbizsergette a gondolat, hogy végre a késre kerülhetne a sor. Szeretett élő dolgokkal játszadozni. Segített neki megérteni, hogyan működnek, hogyan gondolkodnak, így mikor eljött az ideje, hogy a haláluk pillanatában a szemükbe nézzen, jobban meg tudta érteni, mit éreznek a halál közeledtére.
Althea fejével a kettejük között álló asztal felé biccentett.
– A tea nem segít, ha nem iszol belőle eleget. Igyál!
Oba egy legyintéssel elhessegette az asszony aggályoskodását.
– Messziről jöttem idáig. Válaszolj a kérdésemre!
Althea végül nem állhatta tovább Oba szúrós tekintetét, és elfordította a fejét. Karjaira támaszkodva kiemelte a súlyát a karosszékből, és lecsusszant a padlóra. Kemény küzdelem volt. Oba nem ajánlotta fel a segítségét. Szórakoztatta, ha az emberek küszködését figyelhette. A varázslónő a vörösarany párnához vonszolta magát, hasznavehetetlen lábai élettelenül kalimpáltak mögötte. Ülő helyzetbe tornázta magát, és halott lábait térdben behajtva maga elé igazította. Nehéz feladat volt, de Althea gyakorlott és pontos mozdulatokkal hajtotta végre.
Obát meglepte a küszködés.
– Miért nem használod a mágiádat?
Althea csendes rosszallással telt sötét szemeivel felnézett a fiúra.
– Apád ugyanazt művelte a mágiámmal, mint a lábaimmal.
Oba megdöbbent. Az jutott az eszébe, talán az apja is legyőzhetetlen volt, akárcsak ő. Lehet, hogy mindig is Oba volt apja valódi örököse. Talán a sors végre közbeavatkozott, és jobb dolgokat szán Obának.
– Úgy érted, varázsló vagy, de nem tudsz varázsolni?
Odakint távoli mennydörgés dübörgött fel a mocsár felett. Althea invitáló mozdulattal a padlóra mutatott. Mialatt Oba letelepedett vele szemben, az asszony maga elé húzta a táblát az aranyozott rajzolattal és kettőjük közé helyezte.
– Csak a mágiám egy részét hagyta meg, a jóslás képességét
– mondta az öregasszony. – Semmi mást. Ha akarnád, fél kézzel megfojthatnál, miközben a másikkal kiiszod a teádat. Semmit sem tehetnék, hogy megállítsalak.
Oba arra gondolt, hogy ez némileg elronthatja a szórakozását. A küzdelem elengedhetetlen része egy igazán kielégítő összecsapásnak. Mennyi küzdelmet várhat egy nyomorék öregasszonytól? De végül is, még mindig ott van a rettegés, a haláltusa és az, hogy megfigyelheti a halál megérkezésének pillanatát is.
– De prófétálásra azért még képes vagy? Onnan tudtad azt is, hogy jönni fogok?
– Bizonyos értelemben. – Althea nagyot sóhajtott, mintha az erőfeszítés, amellyel a párnáig eljutott, nagyon kimerítette volna. Ahogy a figyelmét a tábla felé fordította, mintha lerázta volna magáról a fáradtságot.
– Mutatni akarok neked valamit. – Most szinte bizalmas barátként szólt Obához. – Talán ez végül megmagyarázhat neked egy pár dolgot.
Oba várakozóan hajolt előre, elégedetten, hogy Althea végre bölcsen úgy döntött, hogy feltárja előtte a titkait. Oba szeretett új dolgokat tanulni.
Figyelte, ahogy a varázslónő az apró kavicsok között válogat. Gondosan szemügyre vett néhányat, mire megtalálta azt az egyet, amit keresett. A többieket félretette, szemmel láthatóan valami rendszer szerint, amit csak ő értett. Oba számára az összes kavics egyforma volt.
Althea visszafordult a fiúhoz, és a szeme elé emelte a kövecskét.
– Te – csak ennyit mondott.
– Én? Ez meg mit jelent?
– Ez a kő téged jelképez.
– Miért?
– Ő döntött így.
– Úgy érted, úgy döntöttél, hogy az a kő fog jelképezni engem.
– Nem. Úgy értem, hogy kő döntött úgy, hogy téged fog jelképezni. Jobban mondva az a valami döntött így, ami a köveket irányítja.
– Mi irányítja a köveket?
Oba meglepődve látta, hogy Althea arcán mosoly jelenik meg. A mosoly fenyegető vigyorrá szélesedett. Oba még Lathea arcán sem látott soha ilyen hátborzongató, ilyen vérfagyasztó rosszindulatot.
– A mágia – sziszegte a varázslónő.
Obának erőszakkal kellett emlékeztetnie magát, hogy ő legyőzhetetlen.
– Na, és a többi kövek? Azok kiket képviselnek?
– Azt hittem, magadról szeretnél megtudni dolgokat, nem másokról. – Althea elképesztő magabiztossággal az arcán hajolt Oba felé. – A többi ember nem igazán számít neked, ugyebár?
Oba dühösen nézett a mosolygó öregasszonyra.
– Azt hiszem, nem.
Althea megrázta az egyetlen követ lazán összezárt tenyerében. Anélkül, hogy a tekintetét egyetlen pillanatra is levette volna Obáról, ledobta a követ a táblára. Odakint villám lobbant. A kő bukdácsolva gurult a táblán, és megállt a külső aranyozott körön kívül. A távolban mennydörgés dübörgött fel.
– Na, és mit jelent ez? – kérdezte Oba.
Althea válasz helyett felvette a követ. Mereven Obára nézve ismét megrázta a tenyerében. Ismét a táblára dobta. Az ég felvillant. A kő, meghökkentő módon, ugyanazon a helyen állt meg, mint az előző alkalommal. Nem ugyanannak a helynek a közelében, hanem halálpontosan ugyanott. A tetőt eső verte, a mennydörgéshangja végiggördült a mocsár felett.
Althea gyorsan felkapta a követ és harmadszor is a táblára dobta. A dobást ismét villámlás kísérte, ezúttal sokkal közelebbről. Oba megnyalta a szája szélét, ahogy azt figyelte, hol áll meg ezúttal az őt jelképező kő.
Lúdbőrzött a karja, mikor az apró kavics harmadszor is hajszálpontosan ugyanott állt meg, mint az első két alkalommal. Ahogy a kő megállt, felzendült a mennydörgés is.
Oba, kezét a térdére téve, hátradőlt.
– Valami trükk.
– Nem trükk – felelte a varázslónő. – Mágia.
– Azt hittem, nem vagy képes varázsolni.
– Nem is.
– Akkor, ezt hogy csinálod?
– Mondtam. Nem én csinálom. Ez magának a kőnek a műve.
– Na jó. Akkor szerinted, mit mond el rólam, hogy a kő pontosan egy bizonyos helyen áll meg?
Oba észrevette, hogy valamikor, a kő kivetése alatt, a mosoly eltűnt az öregasszony arcáról. A tűzfényétől megvilágított karcsú ujjával Althea a pontra mutatott, ahol a kő nyugodott.
– Az a hely az Alvilágot jelenti – mondta Althea kegyetlenül.
– A holtak birodalmát.
Oba megpróbált csak mérsékelt érdeklődést mutatni.
– És ennek mi köze hozzám?
Althea sötét szeme pillantásával mintha Oba lelke mélyébe hatolt volna.
– Onnan jön a Hang, Oba.
A fiú karján újra végigfutott a hideg.
– Honnan tudod a nevemet?
Althea félrebillentette a fejét, így arca egyik fele árnyékba merült.
– Egyszer, hosszú idővel ezelőtt, elkövettem egy hibát.
– Milyen hibát?
– Segítettem megmenteni az életedet. Segítettem anyádnak megszökni a palotából, mielőtt Darken Rahl rájön, hogy létezel, és elpusztít téged.
– Hazudsz! – Oba felkapta a követ a tábláról. – Én a fia vagyok! Miért akart volna megölni engem?
Althea átható tekintetét le nem vette Obáról.
– Talán, mert tudta, hogy hallgatni fogsz a Hangra, Oba.
Oba szerette volna kivájni az öregasszony borzasztó szemeit. Ki is fogja vájni őket. De azt gondolta, először jobb lesz még többet megtudni, először összeszedni a bátorságát.
– Barátja voltál az anyámnak?
– Nem. Igazán nem is ismertem őt. Anyád csak egy volt a jó néhány fiatal nő közül, akik bajba kerültek, és komoly veszély leselkedett rájuk. Segítettem rajtuk, ennyi az egész. Ezért Darken Rahl megnyomorított. Ha nekem nem hiszed el, hogy apádnak ilyen szándékai voltak irányodban, akkor rád hagyom, hogy találj ki magadnak valami jobban tetsző választ.
Oba végiggondolta, amit hallott, összevetve a varázslónő szavait a fejében tárolt listákkal, hogy talál-e valami összefüggést. E pillanatban semmire nem bukkant.
– Te és Lathea segítettétek Darken Rahl gyerekeit?
– Valamikor Lathea nővérem és én nagyon közel álltunk egymáshoz. A magunk módján mindketten elköteleztük magunkat, hogy segítsünk azokon, akiknek szüksége van rá. De ő végül meggyűlölte a Rahl Nagyúr kölykeit a szenvedés miatt, amit nekem át kellett élnem amiatt, hogy segíteni akartam rajtuk. Nem bírta elviselni a szenvedésem látványát. Itthagyott engem. Ez gyengeség volt a részéről, de tudtam, nem tehet arról, ahogy érez. Szerettem őt, ezért soha nem kértem tőle, hogy látogasson meg itt, ilyen állapotban, bármennyire is hiányzott nekem. Soha többé nem láttam. Ez volt az egyetlen jótett, amit vele tehettem: hagytam, hogy elfusson. El tudom képzelni, hogy nem igazán kedvelt téged. Megvolt rá az oka, ha tévesen is.
Oba nem szándékozott hagyni, hogy ez a gyűlöletes nő szimpátiát keltsen benne maga iránt. Nézegette a sötét színű követ egy darabig, aztán visszaadta Altheának.
– Az a három csak véletlen volt. Dobj újra.
– Akkor sem hinnéd el, ha százszor egymás után megcsinálnám. – visszaadta a követ Obának. – Dobd el te magad!
Oba dacosan megrázta a követ a markában, ahogy Altheától látta. Az asszony hátát a karosszék lábának döntötte. Szemhéjai félig lecsukódtak.
Oba olyan erővel dobta a követ a táblára, hogy biztosan túlgördüljön a tábla szélén, ezzel bebizonyítsa a vénasszonynak, hogy tévedett. Ahogy a kő kiröppent a kezéből, a villám olyan közel csapott le, hogy Oba önkéntelenül is pislogott egyet, és felnézett, mert attól tartott, hogy a villám egyenesen a tetőbe csapott bele. A mennydörgés szinte azonnal követte. Az egész épület beleremegett. A rémes csattanás Obát is megrázta a csontja velejéig. Aztán vége volt, és megint csak az eső dobolása hallatszott az épen maradt tetőn és az ablakok üvegein.
Oba megkönnyebbült vigyorral pillantott le a táblára, csak azért, hogy a követ pontosan ugyanazon a helyen lássa heverni, mint az előző három alkalommal.
Úgy ugrott fel, mintha kígyó marta volna meg. Izzadó tenyerét dühösen dörzsölte a nadrágja szárához.
– Trükk – morogta. – Csak egy trükk. Varázsló vagy, és mágikus trükköket csinálsz.
– Te magad csináltad a trükköt Oba. Te vagy az, aki beengedte a lelkébe az Őrző sötétségét.
– Na, és akkor mi van?
Althea elmosolyodott Oba beismerésén.
– Alávetheted magad a Hangnak, Oba, de nem te vagy a kiválasztott. Te csupán egy szolga vagy, semmi több. Másikat kell választania, ha be akarja hozni a sötétséget ebbe a világba.
– Azt se tudod, miről beszélsz!
– De bizony, hogy tudom. Lehetsz te rés a Világ szövedékén, de hiányzik belőled egy fontos tényező.
– Na, és mi lenne az?
– Grushdeva.
Oba érezte, hogy a tarkóján felmered a szőr. Bár a konkrét szót nem ismerte fel, az eredete vitathatatlan volt. A szó sajátos jellegéből teljes bizonyossággal megérezte, hogy az csakis a Hanghoz tartozhat.
– Értelmetlen szó. Nem jelent semmit.
Althea egy ideig szótlanul nézte a fiút, olyan pillantással, ami rémülettel töltötte el Obát, mert a tiltott tudás egész kincsestára rejlett a mélyén. Az öregasszony szeméből sugárzó vasakarat azt is elárulta, hogy nincs az a kés, amivel Oba kikényszeríthetné belőle ezt a tudást.
– Réges-régen egy távoli helyen – szólalt meg végül Althea csendesen –, egy másik varázslónő megtanított nekem egy keveset az Őrző nyelvéből. Ez egyike az ő szavainak, az ő idők előtti nyelvén. Nem hallhattad még ezt a szót, ha nem te vagy a kiválasztott. Grushdeva. Azt jelent: bosszú. Nem te vagy a kiválasztott.
Oba úgy gondolta, a banya csúfolódik rajta.
– Nem tudhatod, hogy én milyen szavakat hallok, meg általában semmit erről az egészről. Én Darken Rahl fia vagyok. A jogos örökös. Te nem tudsz semmit arról, hogy én mit hallok. Olyan hatalmam lesz, amilyet te el sem tudsz képzelni.
– A szabad akarat megszűnik, ha az Őrzővel kötsz alkut. Te eladtál valamit, ami csak a tiéd volt, és az értéke felmérhetetlen... és csupán hamuért. A legrosszabb fajta rabszolgaságba adtad el magad, Oba, és cserébe csak illúziót kaptál: saját magad értékének illúzióját. Nem szólhatsz bele, mi történjen. Nem te vagy a kiválasztott, hanem egy másik. – Althea letörölte az izzadságot a homlokáról. – És ez az, ami még nincs eldöntve.
– Szóval azt hiszed, hogy képes vagy megváltoztatni, amit én megalkottam? Te mondod meg, mi történjen?
– Obát megdöbbentették a saját szavai. Úgy jöttek ki a száján, hogy a gondolataiban még meg sem fogalmazódtak.
– Az ilyen dolgok túl vannak a magamfajták hatáskörén – ismerte be Althea. – A Próféták Palotájában megtanultam, hogy ne avatkozzak olyasmibe, ami túl magasan áll fölöttem és irányíthatatlan. Az élet és halál nagy rendszere a Teremtő és az Őrző fennhatósága alatt áll. – Az asszony ravasz arckifejezése elégedettséget tükrözött. – A szabad akaratomat azonban jogomban áll gyakorolni.
Oba eleget hallott. A banya csak késleltetni, csak összezavarni akarja. Valami miatt azonban nem tudta vadul dobogó szívét lecsillapítani.
– Mik azok a rések a Világ szövedékén?
– A hozzám hasonlók végét jelentik – felelte Althea. – A végét jelentik mindennek, amit csak ismerek.
A varázslókra vallott, hogy az egyenes kérdésre értelmetlen rejtvénnyel válaszolnak.
– Kik a többi kövek? – követelte Oba.
A vénasszony végre elfordította Obáról a rettenetes tekintetét, és lenézett a kövekre. Mozgása furcsán görcsösnek tűnt. Karcsú ujjaival kiválasztott egy követ. Miközben felemelte, a másik kezét a gyomrára szorította. Oba rádöbbent, hogy az asszonyt fájdalmak gyötrik. Mindent megpróbált, hogy palástolja, de már nem sikerült neki. A homlokán gyöngyöző izzadság a kín verejtéke volt. Oba elbűvölve figyelte.
Aztán úgy látszott, a fájdalom szorítása megenyhült. Althea nagy erőfeszítéssel felegyenesedett ültében, és újra arra figyelt, amit csinált. Tenyerét, közepében a kővel, előrenyújtotta.
– Ez – zihálta akadozó lélegzettel – én vagyok.
– Te? Az a kő te vagy?
Althea bólintott, és eldobta a követ, anélkül, hogy odanézett volna.
A kő tántorogva megállt, ezúttal a dobást sem villámlás, sem mennydörgés nem kísérte. Oba megkönnyebbülést érzett, még egy kicsit ostobának is érezte magát, hogy a korábbi dobásoknál annyira megijedt. Most mosolygott. Ez csak egy ostoba játék a kövekkel és a táblával. Ő legyőzhetetlen.
A kő a körök között fekvő négyzet egyik sarkában állt meg.
Oba a kőre mutatott.
– Ez mit jelent?
– Védelmező – zihálta alig hallhatóan Althea.
Az asszony remegő ujjakkal felvette a követ. Maga elé emelte a kezét, a kő a tenyere közepén hevert. Most Ismét Oba szemébe nézett.
Oba döbbenten látta, hogy a kő porrá omlik Althea tenyerén.
– Ezt meg miért tetted? – suttogta Oba tágra meredt szemekkel.
Althea nem válaszolt. Megingott ültében, és a padlóra dőlt. Karjai szétvetve maga előtt, béna lábai oldalra nyúlva. A por, ami a kő volt, szürke csíkban kenődött szét a padlón.
Oba talpra ugrott. A lúdbőrözés az egész testén végigfutott. Elég embert látott meghalni hozzá, hogy tudja: Althea halott.
A villámok egybefüggő fényfüggönnyel világították meg a halott varázslónő testét, a mennydörgések egyetlen összefolyó dübörgéssel rázták a hirtelen törékenynek tűnő gerendaházat. Oba homlokán, arcán ömlött a verejték.
Egy hosszú pillanatig mozdulatlanul meredt a holttestre.
Aztán megfordult és rohant.

17. FEJEZET

Oba zihálva, az erőfeszítéstől szinte félájultan bukdácsolt ki a mocsár dús növényzete közül. A hirtelen szemébe tűző éles fényben hunyorogva nézett körül. Rémült volt, éhes, szomjas, fáradt és olyan dühös, hogy kész volt rögvest ízekre tépni a nyomorult kis tolvajt.
A rét kihalt volt.
– Clovis! – Oba bömbölő hangja üres visszhangként verődött vissza. – Clovis! Hol vagy?
Csak a magasba törő sziklatornyok között fújó szél süvöltése válaszolt. Oba arra gondolt, a tolvaj megijedt, nem mer előjönni, mert tart tőle, hogy Oba felfedezte vagyona eltűnését, és gyaníthatja, hová lett a pénz.
– Clovis, gyere elő! Indulnunk kell! Azonnal vissza kell mennem a Palotába. Clovis!
Oba ziháló mellkassal várakozott, a válaszra várva. Kezeit ökölbe szorítva bömbölte bele ismét a hideg délutáni levegőbe.
Mikor nem jött válasz, térdre rogyott a tűzrakás mellett, amit Clovis aznap reggel gyújtott. Ujjával a porszerű, szürke hamuba kotort. A réten nem esett az eső, de a hamu jéghideg volt.
Oba felállt, és a keskeny sziklahasadékra meredt, amelyen keresztül reggel átlovagoltak idefelé. A kihalt réten át fúvó hideg szél összeborzolta a haját. Oba mindkét kezével a hajába túrt, mintha a fejét akarná összeszorítani, hogy szét ne robbanjon, amikor rádöbbent a szörnyű igazságra.
Rájött, hogy Clovis nem ásta el a lopott erszényt. Soha nem is volt ilyen terve. Elvette a pénzt, és amikor Oba eltűnt a mocsárban, elmenekült. Elszökött Oba vagyonával, nem pedig elásta.
Hányingert keltő ürességet érzett, amikor a dolog teljes jelentőségét felfogta. A mocsárba soha, senki nem ment be ezen a hátsó úton. Clovis rábeszélte őt és elvezette ide, mert azt hitte, Oba majd elpusztul az alattomos mocsárban. Clovis biztos volt benne, hogy Oba eltéved, és elnyeli a mocsár, ha a szóbeszéd szerint Altheát őrző szörnyek nem tépik szét előbb.
Clovis nem tartotta szükségesnek, hogy elássa a pénzt: úgy gondolta, Oba úgyis meghal. Clovis elment és magával vitte Oba vagyonát.
De Oba legyőzhetetlen. Túlélte a mocsarat. Legyőzte a kígyót. Azután már a szörnyek sem mertek előjönni, hogy megtámadják.
Clovis nyilván azt gondolta, hogy ha a mocsár nem végez a jótevőjével, akkor is vannak még más halálos veszélyek, amelyekre számíthat. Althea nem hívta meg magához Obát, és Clovis kiókumulálta, hogy a varázslónő nyilván nem veszi majd jó néven, ha hívatlanul megzavarják. Márpedig a varázslónőnek veszedelmes hírneve volt.
De Clovis nem számolt vele, hogy Oba legyőzhetetlen.
Ezek után már csak egy menedéke maradt Clovisnak Oba haragja ellen, de ez az egy komoly problémát jelentett. Az Azrith síkság. Oba itt rekedt egy elhagyatott helyen. Nem volt ennivalója. Víz volt a közelben, de nem volt, amiben magával vigye. Még a mocsárban felesleges gyapjúkabátját is a kis púposnál hagyta. Kimenni a síkságra élelem, víz és meleg öltözet nélkül, biztos halál bárki számára, még ha Althea mocsarát túlélte is.
Oba nem tudta rávenni magát, hogy elinduljon. Tudta, hogy ha nekiindul a Síkságnak, meghal. A hideg ellenére verejték csordult le a hátán. A feje lüktetve sajgott.
Hátra fordult, és a mocsárra meredt. Althea házában találna mindent. Élelmet, ruhát, és biztosan olyasmit is, amiben vizet vihetne magával. Oba egész életében találékony ember volt. Össze tudna állítani magának egy úticsomagot. Akkorát biztosan, amivel a Palotáig el tud jutni. Ennivalót biztosan talál a varázslónő házában. Nem maradhatott ott egyedül, nyomorékon, mindenféle élelem nélkül. A férje talán még napokig nem tér haza. Biztosan hagyott hátra elegendő élelmet.
Ruhát vehet magára több rétegben, hogy elég védelmet nyújtson a metsző hideg ellen, amíg átgyalogol a kietlen pusztaságon. Althea azt mondta, a férje a Palotába ment. Biztos van meleg holmija, amit az Azrith síkságon való átkeléshez visel, és talán maradt néhány tartalék darab otthon is belőlük. Még ha nem is illenek Obára, valahogy csak megteszik. Biztosan vannak ott takarók is, amiből összeölthet egy batyut magának, sőt, köpenyként is viselheti őket.
Persze, annak is megvolt az esélye, hogy Althea férje hamarabb ér haza. Mivel a mocsárnak ezen az oldalán nincs semmiféle ösvény, a férj alighanem a túloldali széles ösvényen megy haza. Az is lehet, hogy már otthon is van, már fel is fedezte a felesége holttestét. Persze ez Obát nem igazán aggasztotta. Olyan apró akadállyal, mint egy gyászoló férj, könnyen elbánik. Talán az az ember még örül is neki, hogy megszabadul a fárasztó kötelességektől, amivel egy zsémbes nyomorék feleség gondozása jár. Egyébként is, mi haszna van egy ilyen asszonynak? A férje örülhetne, hogy megszabadult tőle. Talán még egy itallal is megkínálja Obát, hogy az elnyert szabadságát megünnepelje.
Ámbár Oba egyáltalán nem volt ünneplő hangulatban. Althea valami gonosz trükkel megfosztotta a gyönyörtől, amire már annyira készült: a gyönyörtől, amit nagyon megérdemelt volna egy ilyen fárasztó, hosszú utazás után. Oba felsóhajtott a gondolatra, hogy a varázslók milyen akadékoskodóak tudnak lenni. De most legalább azt megkaphatja tőle, ami ahhoz kell, hogy visszajuthasson ősi otthonába.
De ha visszaér a Népek Palotájába, nem lesz pénze, hacsak Clovist meg nem találja. Oba tudta, hogy erre kevés az esélye. Clovis elvette Oba vagyonát, és könnyen dönthetett úgy, hogy elutazik mindenféle kellemes helyekre, nyakló nélkül pazarolva ebül szerzett gazdagságát. Mire Oba a Palotába ér, a kis tolvajnak már rég hűlt helye lesz.
Obának egy rézpennyje sem maradt. Hogy éljen meg? Nem térhet vissza a koldusélethez, amilyenben anyjával tengődtek. Most már nem. Nem, miután rájött, hogy ő egy Rahl. Királyi vér.
Nem, a régi életéhez nem térhet vissza. Nem fog visszatérni.
A haragtól füstölögve ismét nekivágott a sziklagerinc lejtőjének. Kezdett későre járni. Nem volt vesztegetni való ideje.
Oba nem érintette meg a holttestet.
Nem, mintha undorodott volna a hulláktól. Épp ellenkezőleg, a halált nagyon is szórakoztatónak találta. Sok időt töltött halottak társaságában. De ettől a nőtől a hideg futkosott a hátán. Még holtan is mintha figyelte volna őt, mialatt átkutatta a házat, egy kupacba dobálva ruhaneműket és más szükséges holmikat a szoba közepére.
Volt valami szentségtelen – valami bűnös – a padlón heverő asszonyban. Még a szobában zümmögő legyek sem szálltak rá a tetemre. Lathea bajkeverő volt, de ez az öregasszony egészen más. Althea kitalált valami gonosz trükköt, és megtagadta Obától mindazokat a válaszokat, amit az hosszú útja után olyannyira megérdemelt volna.
Oba azon füstölgött magában, mennyi baj van a varázslónőkkel. Az a legkevesebb, hogy a Palotába visszatéréséhez szükséges holmikat megszerezhesse tőle. Volt valami szentségtelen ebben az asszonyban. Képes volt egyenesen átlátni Obán. Lathea ezt sohasem tudta megtenni. Persze, volt, amikor Oba azt hitte, hogy képes rá, de Oba tévedett. Lathea nem igazán volt képes rá. Althea igen.
A Hangot is meglátta Obában.
Oba nem tudta, biztonságban van-e Althea közelében, még ha az asszony már meg is halt. Mivel Oba legyőzhetetlen, az egész nyilván csak a túl élénk fantáziája terméke, de az ember soha nem lehet elég óvatos.
A hálószobában Oba meleg gyapjúingeket talált. Nem voltak elég nagyok rá, de egy-két helyen felfejtve a varrásokat, magára tudta húzni őket. Miután megelégedett az átalakításukkal, a külső szoba közepén tornyosuló ruhakupacra dobálta őket.
Obát bosszantotta, hogy a lusta férj még mindig nem ért haza, és hogy a gondolatait elterelje az alattomos halott asszonyról a padlón, aki onnan figyelte Oba tevékenykedését, eltervezte, hogy megöl valakit, mielőtt még megőrülne. Talán egy rosszindulatú nőt. Egy olyat, akinek olyan gonosz ráncok vannak a szeme körül, mint az anyjának voltak. Valakinek meg kell fizetnie a sok nehézségért, amin Oba keresztülment. Ez így nem volt fair. Nem ám!
Odakint már sötét volt. Obának meg kellett gyújtania egy olajlámpást, hogy folytatni tudja a keresgélést. Szerencséje volt. A tálalószekrény aljában talált egy vizestömlőt. Négykézlábra állva túrt át egy rakás félredobott holmit: maradék ruhaanyagokat, repedt csészéket, törött fakanalakat, viasztáblákat, gyertyabél-kötegeket. A rakás aljáról egy kis tekercs vásznat húzott elő. Kipróbáltaz erősségét, és megfelelőnek találta hozzá, hogy hevenyészett hátizsákot öltsön össze belőle. A ruhaanyag maradékokból varrhat rá pántokat.
Egy alacsony polcon könnyen megtalálta a varrókészletet.
Rájött, hogy az efféle hasznos holmik mind az alsó polcokon voltak, ahol a gonosz szemű nyomorék varázslónő elérhette őket. Varázslónő varázserő nélkül. Aligha. Biztosan csak féltékeny volt, hogy a Hang Obát választotta, és nem őt. Valamit forgathatott a fejében.
Oba tudta, hogy időbe fog telni, mire összeszed minden szükségeset, és összeölt magának egy hátizsákot is. Éjjel nem mehet át a mocsáron. Az képtelenség lenne. Oba legyőzhetetlen, de nem bolond.
Az olaj lámpást letéve a közelben, leült a munkapadhoz, és nekilátott a hátizsák megvarrásának. Althea a külső szoba padlójáról figyelte. Althea varázslónő volt, ezért Oba tudta, hogy semmire sem menne vele, ha takarót dobna a hulla fejére. Ha a halottak világából is képes megfigyelni őt, egy közönséges takaró sem vakíthatja el halott szemeit. Egyszerűen bele kell törődnie, hogy a halott asszony nézi őt varrás közben.
Mikor a zsák elkészült, és Oba a teherbíró képességét is kipróbálta, lerakta a munkapadra, és elkezdte megtölteni élelemmel és ruhaneművel. Szárított húst, aszalt gyümölcsöt, sajtot és kolbászt talált. Akadt kétszersült is, amit szintén elég könnyen lehetett szállítani. A fazekakban talált nyers ételekkel, amiket még meg kellet volna főzni, nem törődött, hiszen az Azrith síkságon úgysem találna semmit, amiből tüzet rakhatna, tűzifát pedig bizonyos, hogy nem bírna magával cipelni. Könnyű felszereléssel, gyors menetben fog haladni. Remélte, hogy néhány nap elég lesz rá, hogy eljusson a Palotába.
Hogy azután mit tesz, hogy pénz nélkül hogyan fog megélni, azt még nem tudta. Egy ideig kacérkodott a gondolattal, hogy lopni fog, de aztán elvetette magában az ötletet: ő nem tolvaj, és nem hajlandó bűnözővé alacsonyítani magát. Nem tudta, hogy boldogul majd a Palotában, de azt tudta, hogy el kell jutnia odáig.
Mire befejezte a csomagolást, a szempillái már elnehezültek, és pár percenként ásítozott. Teste ragadt az izzadságtól, ami a meleg mocsárban, meg itt, a sietős munka közben ütközött ki rajta. Ez a hely még éjszaka is nyomorúságos. Nem is értette, hogy ez a mindent-jaj-de-jól-tudok varázslónő hogy volt képes ilyen helyen élni. Nem is csoda, hogy a férje elment a Palotába. A fickó most bizonyára döntögette magába a söröket, és a cimboráinak sopánkodott róla, hogy vissza kell mennie a mocsári feleségéhez.
Obának nagyon nem tetszett a dolog, hogy egy házban aludjon a varázslónővel, de az asszony végtére is halott volt. Oba, persze, még így sem bízott meg benne. Lehet, hogy a trükkös banya még mindig tartogat valami kellemetlen meglepetést a számára. Nagyot ásított, és letörölte az izzadságot a homlokáról.
A hálószoba padlóján két jól megtömött szalmazsák hevert, egymáshoz közel. Az egyik szépen rendbe volt téve, a másik kevésbé rendezett volt. A műhelyben tapasztalt rendből ítélve a jól bevetett fekvőhely lehetett a férjé, a másik Altheáé. Mivel a halott a másik szobában hevert a padlón, jó messze innen, Obának kevesebb nyugtalanságot okozott a gondolat, hogy kényelmes ágyban töltse el az éjszakát.
A férj nem fog hazajönni éjjel a mocsáron keresztül, Obának nem kellett attól tartania, hogy arra ébred, hogy egy őrült szorongatja a torkát. Mégis úgy találta a legjobbnak, ha éjszakára a bejárati ajtó kilincsét kiékeli egy székkel, mielőtt nyugovóra térne. Miután a házat így bebiztosította, ásított egy nagyot, és készen állt a lefekvésre. Altheának hátat fordított.
Azonnal elaludt, de alvása zavart és felületes volt. Rémálmai voltak. A mocsárban nagy volt a hőség. Mivel a világban mindenütt másutt tél volt, Oba nem volt hozzászokva az efféle forró, fülledt éjszakákhoz. Odakint az éjszakai rovarok folyamatosan zümmögtek és ciripeltek, az éjjel járó állatok vonítása és morgása is zavarta. Hánykolódott, vergődött az ágyban, menekültében a varázslónő átható tekintete és mindentudó mosolya elől. A tekintet és a mosoly mindenhová követték, maga előtt látta őket, akármelyik oldalára fordult is, figyelték őt, és nem hagyták nyugodtan aludni.
Mire odakint kezdett világosodni, végleg felébredt.
Althea ágyán feküdt.
Kapkodásában, hogy kigabalyítsa magát az ágyneműből, és minél előbb kimenekülhessen az elátkozott ágyból, négykézlábra fordult. Súlyától a szalmazsák hirtelen kiszakadt, és a keze becsúszott a szalma közé. Rémülten hajította arrébb az ágyneműt, és felfordította a szalmazsákot, hogy lássa, milyen gonosz trükköt tartogat számára halott ellenfele. Althea tudta, hogy Oba eljön hozzá. Biztos, hogy kitervelt valamit.
Oba észrevette, hogy a szalmazsák helyén az egyik padlódeszka laza. Hát ennyi volt az egész: egy billegő padlódeszka ijesztette meg. Oba gyanakodva nézte a deszkát. Közelebbről is szemügyre vette, ekkor kiderült, hogy a deszka közepén csapok futottak át, vagyis úgy rakták be, hogy ki lehessen forgatni.
Óvatosan, egy ujjal lejjebb nyomta a deszka besüllyedt gégét. A másik vége felemelkedett. A deszka alatt üreg volt, az üregben egy fadoboz. Oba kiemelte a dobozt, és megpróbálta kinyitni, de az valami trükkös módon be volt zárva. Kulcslyukat nem talált rajta, sem fedelet nem látott, vagyis nyilván valami ravasz fogással lehetett kinyitni. A doboz nehéz volt. Amikor megrázta, csak valami tompa hangot hallott belőle. Lehet, hogy csak valami védekező fegyvernek használható súly van benne, amit a nyomorék asszony a szalmazsákja alá rejtett, arra az estre, ha valaki, vagy valami – például egy kígyó – éjszaka besurranna a házba.
Vaskos kezében a dobozzal Oba a munkapadhoz csoszogott. Leült a székre, és közelebbről is megvizsgálta a dobozt. Kiválasztott egy vésőt és egy kalapácsot, közben meglátta, hogy a halott asszony még mindig őt nézi a másik szobából.
– Mi van a dobozban? – szólt ki hozzá.
Persze az öregasszony nem felelt. Eszében sem volt együttműködni. Ha hajlott volna az együttműködésre, megválaszolta volna Oba minden kérdését, ahelyett, hogy a kis kőből-hamu trükkje után holtan rogyjon a padlóra. Oba már az emlékére is lúdbőrös lett. Eben az egész találkozásban több minden rejlett, mint amennyit Oba hajlandó lett volna végiggondolni.
Oba a vésővel kezdte feszegetni a dobozt. Minden élet kipróbált, de egyik sem akart szétválni. Ütötte a dobozt a kalapáccsal, de csak annyit ért el vele, hogy a kalapács nyele eltörött. Sóhajtott egyet, aztán úgy döntött, hogy a doboz úgyis nyilván csak egy súlyos védekező eszköz volt, amit Althea a keze ügyében tartott.
Felállt a munkapad mellől, hogy összeszedje az útra készített holmikat, és ellenőrizze, hogy minden szükséges dolgot elrakott-e. Elege volt a fura történésekből és a rejtélyes dolgokból, amelyeket Althea házában tapasztalt. Indulnia kell.
Aztán megtorpant, és valami belső sugallatra visszafordult. Ha a nehéz doboz fegyver lett volna, Althea nem rejti el ennyire, hogy könnyebben hozzáférhessen. Volt valami fontos ebben a dobozban, különben nem rejtik el a padlódeszka alá. Valami ezt súgta Obának.
Elhatározta, hogy mégiscsak kinyitja a dobozt. Újra a munkapadhoz ült, és most egy vékonyabb pengéjű vésőt vett a kezébe, meg egy másik kalapácsot. Beerőltette a véső élét egy hosszanti összeeresztésbe a sarok közelében. Orra hegyéről csöpögött a veríték, miközben a kalapáccsal ütötte a véső nyelét, hogy beljebb erőszakolja a résbe. Megpróbálta legalább annyira kitágítani a rést, hogy megláthassa, ólommal van-e súlyozva a doboz.
A fa egy hirtelen reccsenéssel széthasadt, és a doboz kettétört. Arany és ezüst pénzérmék buggyantak elő belőle, mint felhasított pontyból a belsőség. Oba csak állt, és bámulta a munkapadra kizúduló kincset. A doboz azért nem zörgött, amikor megrázta, mert színültig teli volt. Egy vagyon volt Oba előtt: de ezúttal egy igazi vagyon.
Hát, ez nem semmi.
Legalább hússzor annyi arany volt itt, mint amennyit az a kis görény, Clovis ellopott tőle. Oba azt hitte, hogy a gyáva kis tolvaj koldussorba juttatta őt, és íme, most gazdag. Gazdagabb, mint a legmerészebb álmaiban képzelte. Olyan veszélyeken és balszerencsén jutott át, amelyek egy nála gyengébb jellemet rég megtörtek volna, és a sors, íme, busásan megjutalmazta kitartásáért. Oba tudta, hogy ez nem lehet más, mint isteni kinyilatkoztatás.
Rámosolygott az asszonyra a másik szobában, aki, lám, most tanúja lehetett Oba diadalának.
A munkapad fiókjaiban Oba bőrzacskókba bújtatott szerszámokat talált. Három szép bőrzacskóban finom profilgyaluk voltak. A mester valószínűleg azért tartotta bőrben a szerszámokat, hogy a finom élük ki ne csorbuljon a fiókban az ütközésektől. Egy vászonzsákban osztóbetétek voltak. Egy másik bőrzsákocskában gyanta, további zsákokban egyéb szerszámok. A férj kivételesen rendmániás ember lehetett. Az élete a mocsári asszony mellett alighanem az őrületbe kergette.
Oba kitörölte az izzadságot a szeméből, aztán halomba söpörte a pénzérméket a munkapad közepén. Egyenlő rakásokba osztotta őket, gondosan megszámolva mindegyik rakást, hogy pontosan tudja, mennyi pénzt keresett.
Mikor a számolással elkészült, megtöltötte a bőr és vászon zacskókat, egyet-egyet rakva mindegyik zsebébe. A biztonság kedvéért mindegyiket két bőrszalaggal kötötte két különböző övcsúsztatóhoz. Egy-egy kisebb zsákocskát egy-egy lábára kötözött, úgy, hogy eltűnjenek a csizmája szárában. Kibontotta a nadrágját is, a legsúlyosabb zacskókat belülre kötözte fel, ahol senki nem férhet hozzájuk. Emlékeztette magát rá, hogy óvatosnak kell majd lennie a szenvedélyes asszonyok barátkozó kezeivel, különben többet veszíthet, mint amennyit adni szándékozik nekik.
Oba megtanulta a leckét. Ezentúl sohasem tartja a vagyonát egy helyen. Egy olyan gazdag embernek, mint ő, vigyáznia kell a tulajdonára. Hiszen a világ teli van tolvajokkal.

18. FEJEZET

Oba végre valahára elérte a piac külső peremét. A kietlen síkság magánya után a lármás kavalkád zavaróan hatott. Más esetben talán érdekelte volna a nyüzsgő forgatag, de ezúttal szemernyit sem törődött vele. Azt már korábban kiderítette, hogy a palotában léteznek kiadó szobák. Pontosan ez volt a célja – eljutni a Népek Palotájához és kivenni magának egy megfelelő szobát. Egy csendes szobát. Valami tápláló ennivaló és a kellő pihenés segít majd az erejét visszanyerni, utána vesz magának új ruhát és szétnéz a környéken. De egyelőre ezek közül csak a csendes szobára és a pihenésre vágyott. Valamiért az ételnek még a gondolatára is felkavarodott a gyomra. Nem tűnt helyénvalónak, hogy Rahl létére odáig lealacsonyodjon, hogy bérelnie kelljen egy szobát a családjának ősi birtokán, de ezzel az elvi kérdéssel ráér majd később foglalkozni. Most egyedül a pihenés gondolata foglalkoztatta. A feje hasogatott. A szemgolyója belesajdult, valahányszor oldalra nézett, ezért a fejét lehorgasztva baktatott előre, és megpróbált kizárólag közvetlenül a lába előtt elterülő poros földre összpontosítani. Az undok mocsártól idáig vezető utat csakis a puszta akaraterejének köszönhetően volt képes megtenni. A hideg ellenére patakokban folyt róla a víz. Talán túlságosan is tartott a hidegtől mielőtt az Azrith síkságnak nekivágott volna, és végül úgy látszik a rétegekben egymásra felvett jó néhány ing már túl soknak bizonyult. A közelgő tavasz miatt már messze nem volt olyan hideg, mint a tél derekán, amikor elmebeteg anyja azt a megalázó feladatot varrta nyakába, hogy egy keményre fagyott trágyadombot hasogasson fel és hordjon ki szilánkonként a pajtából.

Oba megrángatta a hóna alatt felgyűrődött anyagot. Az ingeket nem az ő méretére szabták, így kénytelen volt itt-ott felszaggatni a varrást, hogy egyáltalán fel tudja őket venni. Miközben keresztülvágott a szélfútta síkságon, egyik-másik ingujj teljesen végighasadt és felgyűrődött a hóna alá, a rongyokban lógó külső rétegek alatt. A sebbel-lobbal összetákolt zsák is kezdett szétesni, minek következtében a sötét gyapjútakaró sarkai lelógtak, és járás közben lobogtak a háta mögött. Úgy gondolta, a szakadozott rétegek alól kikandikáló sokszínű szövet, és a köpenyként hordott barna gyapjútakaró egy koldushoz tette a hasonlatossá. Ugyanakkor valószínűleg könnyűszerrel felvásárolhatott volna tucatnyi ilyen piacot, hiszen pénze volt rá bőven. Majd vesz is magának illő ruházatot, de először a csendes szoba és egy nagy alvás volt az, amire leginkább vágyott.

De étel egyelőre nem kell. Határozottan taszította az evés gondolata. Minden porcikája sajgott – még a pislogás is fájt – de különösen a belei okoztak kínzó gyötrelmet. Amikor legutóbb itt járt a piactéri sütödékből áradó illatoktól összefutott a szájában a nyál. Most azonban a tüzek felől szálló füstcsíkoktól csak a gyomra kavarodott fel. Eszébe ötlött, hogy talán a mostanra kifinomult ízlésében keresendő a hiba. Úgy vélte, esetleg a palotában majd talál valami könnyebb ételt. De erre a gondolatra sem jött meg az étvágya. Egyszerűen nem volt éhes, csak fáradt. Lecsukódó pilláival dacolva Oba tovább küzdötte magát a szabadtéri piac rögtönzött sikátorain. A lépteit a piac fölé tornyosuló fennsík felé irányozta. Úgy érezte a zsák a hátán vetekszik három megtermett ember súlyával. Valószínűleg a mocsári boszorka trükkje miatt – bűbáj lehet a dologban. Biztosan varázsólmot rakott a kolbászba, mert tudta, hogy Oba éppen odafelé tart. A kolbász gondolatára újult erővel tört rá a hányinger. Oba tekintete a napfényben csillogó távoli palotát fürkészte, így véletlenül belegyalogolt valakibe. Az illető felmordult. Oba éppen azon volt, hogy félrerúgja az útból a bosszantó akadályt, amikor az összegörnyedt rongycsomó megpördült és szitkozódni kezdett.

Clovis volt az.
Mielőtt még Oba nyakon csíphette volna, Clovis villámgyorsan arrébb kotródott és egy vetődéssel eltűnt két arra járó, idősebb férfi mögött. Oba utána lódult, nagyobb termetével felborítva a két férfit. Ahogy azok a földre zuhantak, Oba botladozva próbálta megőrizni az egyensúlyát, és tovább üldözte a tolvajt. Clovis egy pillanatra megtorpant; jobbra nézett, aztán balra. Oba úgy látta, itt a lehetőség, és rávetette magát a rongyos tolvajra, de az apró emberke még időben nekiiramodott egy sikátornak, és sikerült kisiklania Oba karjai közül. Az ugrás túl rövid volt – Oba csupán a tolvaj ruhaujjából tudott egy darabkát kiszakítani mielőtt arccal a földre zuhant.
A férfi feltápászkodott, és még éppen meglátta Clovist átugrani egy tüzet, ami felett néhányan nyársra húzott húsdarabokat sütögettek, aztán a tolvaj átvetődött egy pár kipányvázott ló között. Görnyedt tartása ellenére az apró emberke igen gyorsan tudott szaladni, ha kergették. De Oba nagy volt és erős – és persze gyors is. Lazán átlendült a tűz felett, elrohant a lovak mellett, és próbálta nem szem elől téveszteni a prédát.
A lovak megriadtak a közöttük átviharzó férfitól. Közülük nem egy felágaskodott, eltépte a pányvát, és megbokrosodva elvágtatott. A rájuk vigyázó őr felpattant, és szitkozódva Oba útjába állt, aki nem igazán hallotta, mit mondott, de nem is törődött vele. Futtában leütötte a dühös fickót, miközben minden idegszálával az üldözésre koncentrált. Egyre több ló próbált kitörni. Oba pillanatnyi megtorpanás nélkül rohant a tolvaj nyomában.
Persze a pénzére nem igazán volt szüksége, hiszen azóta egész vagyon ütötte a markát. Több pénze volt, mint amennyit valaha is el tudott volna költeni – hacsak egy kicsit is óvatos az anyagiak terén. Ez nem a pénzről szólt, hanem egy bűntényről, egy árulásról. Oba fizetett a tolvajnak, megbízott benne, ő pedig elárulta a bizalmát. Hülyének nézték, és ez volt a legrosszabb az egészben. Az anyja is mindig bolondnak tartotta. Úgy is hívta, hogy Oba, a fajankó. De annak az időnek vége: soha többé nem csinálhat bolondot belőle senki fia. Nem fogja megengedni, hogy végül öntelt anyjának legyen igaza. Az, hogy Oba végezetül győztesen jutott ki a mocsárból és gazdagabban mint valaha is volt, nem Clovis érdeme. Kizárólag önmagának köszönhette. Amikor már kezdte azt hinni, hogy ismét földönfutó lett, sikerült egy egész vagyonra szert tennie. Ami persze az ő jól megérdemelt jussa volt, egy egész sor okból kifolyólag, melyek közül talán a legjelentéktelenebb volt a hosszú, keserves bolyongás Althea felkutatására. S mindezt azért, hogy a boszorka végül merő rosszindulatból megtagadja a neki járó válaszokat.
Clovis mindent előre eltervezett, és otthagyta őt meghalni. Szándékosan el akarta őt pusztítani. Az, hogy végül túlélte, nem Clovisnak volt köszönhető. A fickó tulajdonképpen gyilkos, ha jobban belegondol az ember. D'Hara lakosai hálásak lehetnek Oba Rahlnak, amikor gyors és igazságos büntetésben részesíti a gonosz kis gazembert. Clovis elcikázott egy sarki árus mellett, aki előtt több száz, birkaszarvból készült tárgy volt felhalmozva. Oba, nagyobb súlya miatt, nehezebben vette a kanyart és megcsúszott egy kupac trágyán. Gyakorlottságának köszönhetően sikerült talpon maradnia, még ha hatalmas erőfeszítés árán is. Oba éveket töltött el állatokat gondozva, nehéz terheket cipelve, rohanva, akárhányszor az anyja érte kiáltott. Mindezt a legváltozatosabb időjárási körülmények között, beleértve a jéggel borított talajt is. Ha úgy vesszük, ez a sokéves gyakorlat előkészület volt, hogy Oba sikerrel vegye a kanyart, amikor más, hasonló súlyú és termetű embernek szemernyi esélye sem lett volna. Neki viszont sikerült, ráadásul könnyedén és gyorsan, a tolvaj legnagyobb döbbenetére. Clovis egy gúnyos vigyorral hátrapillantott, láthatóan arra számítva, hogy Obát a földre zuhanva látja. Ehelyett a teljes gőzzel felé robogó Obával találta szembe magát!
Clovis – akinek láthatóan szárnyakat adott a tudat, hogy maga a megtestesült igazságszolgáltatás lohol a nyomában – végigszáguldott egy újabb szűk sikátoron az összetákolt bódék között, ahol éppen senki sem járt. De ezúttal Oba ott volt közvetlenül a sarkában. Belemarkolt a tolvaj vállán leffegő rongyokba, és megperdítette az apró emberkét. Clovis elvesztette az egyensúlyát. Két karjával esetlenül kaszálta a levegőt, miközben egyszerre próbált talpon maradni és menekülni. A tolvaj szeme tágra nyílt. Először a döbbenettől, majd pedig a nyaka köré fonódó marok szorításától. Bármiféle nyikkanás vagy könyörgés is próbált volna kitörni a torkán, nem jutott át Oba satuszerű ujjain. Oba minden fáradságáról megfeledkezve rángatta magával a kapálózó, tekergőző gyilkos gazembert két ekhós szekér közé. A szekerek vászon teteje jótékony árnyékba burkolta a köztük maradó szűk helyet. Szemben a sikátor végét faládákból emelt torony zárta el. Oba széles háta teljesen eltakarta a bejáratot, olyan hatékonyan elzárva a rést a kíváncsi tekintetek elől, akár egy cella ajtaja.
Oba hallotta a beszélgető, nevetgélő, és a csípős hidegben dolguk után siető embereket a háta mögött. A távolban mások kereskedőkkel alkudoztak és vitatkoztak. Lovak patkója kopogott. Mozgóárusok hirdették fejhangon reménybeli vásárlóiknak a portékáik erényeit. Egyedül Clovis maradt csendben, bár nem saját akaratából. Alattomos, hazug szája tágra nyílt, és igyekezett szavakat formálni. De mivel Oba a nyakánál fogva a magasba emelte, a sikoly bent rekedt, így hiába cikáztak a guvadó szemek segélykérően jobbra-balra. A tolvaj lábaival a levegőben kalimpált, közben megpróbálta a torkáról lefejteni az acélos ujjakat. Koszos körmei visszahajoltak és elpattantak, ahogyan kétségbeesetten küzdött az igazság vasmarkával. A szemei akkorára kerekedtek, mint az aranyérmék, amiket Obától lopott el.
Oba fél kézzel a levegőben tartotta a fickót, és nekipréselte a masszív faládáknak. Másik kezével végigtapogatta a tolvaj zsebeit, de nem talált semmit. Clovis kétségbeesetten mutogatott a mellkasára. Oba egy csomót talált a rongyok alatt. Kettétépte a tolvaj ingét, és alatta meglelte az ismerős, kövér erszényt, mely egy bőrszíjon lógott a fickó nyakán. Egy hatalmas rántás belevájta a szíjat Clovis nyakába, míg végül a bőr elszakadt. Oba biztonságba helyezte az erszényt a zsebében. Clovis megpróbálkozott egy bocsánatkérő vigyorral, jelezve, hogy most már tulajdonképpen minden elrendeződött.
Oba már régen nem volt megbocsátó hangulatban. A feje hasogatott a haragtól. Nekifeszítette a tolvaj vállát a ládáknak, és teljes erővel hasba vágta. Clovis feje lilává vált. Oba beleöklözött a piszkos arcba. Érezte a csontot szétforgácsolódni a keze alatt. A könyökét előrelendítve belecsapott a hazug szájba, kitörve ezzel a tolvaj összes metszőfogát. Oba felmordult, és gyors ütemben még három ütést helyezett el Clovis arcán. A tolvaj feje hátrabicsaklott, és zsíros haja vért fröcskölt szerteszét minden alkalommal, amikor a feje nekicsapódott a rekeszeknek.
Oba lángolt a dühtől. El kellett viselnie a megaláztatást, hogy egy tolvaj védtelen áldozatává vált, aki otthagyta őt meghalni. Rátámadott egy óriási kígyó. Majdnem megfulladt. Althea becsapta és kigúnyolta. Belepillantott a lelkébe az engedélye nélkül! Megfosztotta őt a válaszoktól, kigúnyolta, amiért megpróbált valaki lenni, majd végül meghalt mielőtt ő ölhette volna meg. Végigszenvedte az utat az Azrith síkságon, rongyokba öltözve – ő, Oba Rahl, aki gyakorlatilag királyi vér! Micsoda szégyen és megaláztatás!
Tombolt benne a harag és teljes joggal. Alig tudta elhinni, hogy íme, végre itt van a keze között jogos haragjának kiváltója. Nem tagadhatja meg tőle senki a megtorlás jogát! Clovist a földre hajította, fél lábbal a mellkasára térdelt, majd végre szabad utat engedett bosszúszomjának. Semmivel sem érezte jobban a csapásokat, mint korábban a teste fájdalmát. Ezerszeresen elátkozta a mocskos kis gazembert, miközben igazságot tett, és Clovis teste lassan véres masszává változott a csapásai alatt.
Oba arca verejtékbe úszott. Levegőért kapkodott, de az ökle újra és újra lesújtott. A karja mintha ólomból lett volna. Miközben tudatára ébredt kimerültségének, a feje ismét hasogatni kezdett. Nehezére esett haragja tárgyára összpontosítania. A föld iszamos volt a vértől. Clovis teste a felismerhetetlenségig szétroncsolódott. A állkapcsa porrá zúzva, féloldalasan lógott. Egyik szemét teljesen elnyelte a beomlott szemgödör. Oba térde eltörte a tolvaj szegycsontját és összeroppantotta az egész mellkasát. Csodálatos érzés volt.
Aztán hirtelen kezek markolták meg a ruháját és két karját. Nem maradt annyi ereje, hogy megpróbáljon talpra állni. Miközben hátrafelé kivonszolták a két szekér közül, tekintete a félkörben összegyűlt tömegre tévedt – az arcok döbbent rémületet tükröztek. Obát mindez elégedettséggel töltötte el, hiszen ez azt jelentette, hogy Clovis megkapta, amit érdemelt. Egy bűntett méltó megtorlása akkor lehet visszatartó erő, ha példát statuál. Az apja is ezt mondta volna.
Rápillantott a katonákra, akik kifelé rángatták a szekerek közül. Bőrpáncélból, láncingből és hideg acélból álló fal emelkedett körülötte. A napfény feléje irányuló kardokon, csatabárdokon és lándzsákon csillogott. Már a kezét sem volt képes felemelni a fáradtságtól. Az erejéből már csak pislogásra futotta.
A kimerült, izzadt, légszomjjal küzdő Oba már nem tudta a fejét felemelni. A lába összecsuklott a katonák gyűrűjében, és tudatára sötétség borult.

19. FEJEZET

A gyásztól félőrült Friedrich az ásóra támaszkodott, és lassan térdre rogyott. Hagyta az ásót a kihullani a kezéből a hideg talajra. A jeges szél a hajába kapott, és felborzolta a hosszúra nőtt füvet a frissen ásott gödör körül. Számára a világból csupán hamvak maradtak. A gyászba beleroppanó elme nem képes semmi más gondolatra összpontosítani. Friedrich felzokogott. Félt, hogy talán helytelenül cselekedett. Itt nagyon hideg volt. Lehet, hogy Althea fázik majd. Friedrich ez semmiképpen nem szerette volna. De ugyanakkor a nap is sokat sütött errefelé, és Althea imádta a napfényt. Mindig mondta, hogy szereti az arcán érezni a nap melegét. A mocsárban uralkodó hőség ellenére a napfény ritkán talált utat a föld felszínéig, vagy legalábbis ahová még Althea elláthatott bezártságában.

Friedrich számára viszont Althea haja volt maga a napfény. A varázslónő mindig elhessegette az ilyen szentimentális gondolatokat, mégis, ha egy ideig nem esett róla szó, időnként ő maga kérdezte meg ártatlanul, hogy a férfi szerint eléggé kifésülte-e a haját, és elég csinos volt-e fogadni a jövendőjükre kíváncsi látogatókat. Mindig képes volt teljesen ártatlan arccal feltenni a kérdéseket, amikkel megszerezhette magának a vágyott bókokat. A férfi mindig azt felelte, hogy a haja úgy ragyog, akár a Nap. Erre ő elpirult és azt mondta:

– Ugyan, Friedrich!
A Nap végleg lenyugodott.
Friedrich sokat gondolkozott, míg végül úgy döntött, Altheá

nak itt lesz a legjobb, a mezőn, túl a mocsár peremén. Ha soha nem is volt rá képes, hogy kiragadja őt abból az életből, legalább most megteheti. Ez a napsütötte rét sokkal inkább megfelelő nyugvóhely volt Altheának, mint korábbi börtöne.

Korábban bármit megadott volna, hogy kivihesse őt onnan, hogy újra megmutathassa neki a világ csodáit, és lássa őt gondtalanul mosolyogni a napsütésben. De ez lehetetlen volt – a varázslónő nem távozhatott. Mindenki más számára – Friedrichet is beleértve – az elülső út volt az egyetlen biztonságos ösvény a mocsáron át. Másképp lehetetlen volt elkerülni a varázslónő hatalmából fakadó sötét dolgokat. Althea számára pedig még ez az egy út sem létezett. Friedrich pontosan tudta, hogy a mocsárba tévedő számára a következmények nagyon is valóságosak és végzetesek. Az évek során nem egyszer előfordult, hogy egyegy bolond letért az útról vagy megpróbált a hátsó ösvényen átkelni a mocsáron, ahová még ő maga sem merészkedett. Althea számára gyötrelmes volt a tudat, hogy a hatalma ártatlan életeket követelt. Hogy Jennsen hogyan volt képes túlélni a hátulsó ösvényt, még Althea sem tudta. Utolsó útjára Friedrich a hátsó ösvényen keresztül vitte el a varázslónőt, ezzel is szimbolizálva visszanyert szabadságát.

A szörnyek eltűntek. A varázslónő már a jó szellemek között járt.
Friedrich zokogva borult a frissen ásott sírra. A világ hirtelen magányos, üres, holt hellyé változott. Az ujjai hasztalan markolták a szerelmét körülvevő hideg rögöket. A férfit furdalta a lelkiismeret, amiért nem volt ott, hogy megvédhette volna. Egészen biztos volt benne, hogy ha akkor vele lett volna, a varázslónő ma is élhetne. Ez a vágy volt egyetlen gondolata: Altheát visszakapni, Altheával lenni.
Mindig örömmel tért haza, bármilyen is volt az otthonuk, és boldogan mesélt neki bármi útközben látott apróságról – egy mező felett repülő madárról, egy napsütötte fa susogó leveleiről, a dombok között szalagként tekergő útról – akármiről, ami képes lehetett a világ egy apró részletét elhozni asszonya börtönébe.
Eleinte egyáltalán nem beszélt Altheának a mocsáron túli világról. Attól félt, ha olyasmiről mesél, ami hirtelen nem volt többé elérhető asszony számára, azzal csak fokozná a bezártság érzését, és összetörné vele a szívét. Althea rámosolygott azzal a különleges mosollyal, és azt mondta, mindent apró részletre kíváncsi, amit Friedrich látott, mert ezzel megtörheti Darken Rahl átkát, hogy teljesen elszigetelje őt a világtól. Azt is mondta, hogy Friedrich az ő szeme, rajta keresztül képes megszökni a börtönéből. Friedrich leírásain keresztül elméje képes volt kiszabadulni a bezártságból. Friedrich segített neki megtagadni a gonosz varázslatot, amely a világtól távol rabságba vetette. Így Friedrichnek sem kellett lelkifurdalást éreznie, mikor elhagyta a mocsarat, pedig asszonya nem tarthatott vele. Ha jobban belegondolt, nem is tudta, melyikük adott ezzel ajándékot a másiknak. Ez annyira jellemző volt Altheára – képes volt elhitetni, hogy az asszony kedvéért cselekszik, mikor valójában Althea nyújtott neki segítséget, hogy a lehető legtöbbet kihozza az életből.
Friedrich nem tudta, most mihez kezdhetne. Az élete mintha félbemaradt volna. A talált nyomokból nem sokat tudott kihámozni. Az asszonyhoz nem nyúltak, de a házat kifosztották. A legfurcsább dolgok tűntek el: az összes spórolt pénzük, élelmiszer, egy pár felszerelési tárgy, ócska, régi ruhák. Ugyanakkor egy sor értékes tárgy érintetlen maradt – aranyozott faragványok, a futtatáshoz használt aranyfüstlemezek, és szerszámok. Akárhogy is erőltette az agyát, Friedrich nem látta a logikát az egészben.
Az egyetlen, amiben egészen biztos volt, hogy Althea megmérgezte magát. És volt ott egy másik csésze is. Megpróbált valaki mást is megmérgezni. Talán valakit, aki jósoltatni jött, egy hívatlan vendéget.
Friedrich arra is rájött, hogy Althea tudott az illető érkezéséről és ezt eltitkolta előle. Elküldte őt a palotába, eladni a faragásait. Meglehetősen állhatatosan noszogatta, és mivel nem várt látogatókat, Friedrich úgy gondolta, minden bizonnyal szeretne egyedül maradni, ami egyáltalán nem volt szokatlan. Ám az is lehetséges, hogy esetleg csak türelmetlenül várta az újabb történeteket a nagyvilágból. Althea búcsúzóul két tenyere közé fogta Friedrich arcát, és utoljára hosszan megcsókolta.
Most már tudta az igazat. Althea azzal a csókkal búcsúzott el tőle. Biztonságos távolban akarta őt tudni magától.
Friedrich belenyúlt a zsebébe, és előhúzta asszonya búcsúüzenetét. Althea máskor is írt neki egy-egy levelet, leírva a gondolatait, melyek akkor születtek, míg a férfi távol volt. Mikor megnézte a faragott, aranyozott kupát, amit Althea a széke alatt tartott a földön, a párnája mögött, amin ülni szokott, meglepetésére egy levelet talált.
Most gondosan kihajtogatta a lapot, és újra elolvasta a levelet, bár már minden szavát kívülről tudta.
Drága Friedrich!
Tudom, hogy amit most írok, egyelőre nem fogod tudni megérteni és feldolgozni, mégis, azt szeretném, ha tudnád: sosem feledtem el az élet szentsége iránti kötelezettségemet – sőt, valójában most is annak szolgálatában cselekszem. Tudom, hogy nem lesz könnyű, de bíznod kell bennem, hogy az igazat mondom Neked.

Megbékéltem a sorsommal. Hosszú életem volt – szinte hosszabb, mint ami bármely más embernek osztályrészül juthat. De a legszebb időszak az volt, amit Veled tölthettem. Attól a pillanattól fogva szeretlek, amikor besétáltál az életembe és felébresztetted a szívemet. Ne hagyd, hogy a gyász összetörje a szíved – a másik világban örökké együtt leszünk majd.

De ebben a világban hozzám hasonlóan Te is egyike vagy a négy Védelmezőnek – a négy kőnek egyike a Kegyelemtáblámon... Tudom, hogy emlékszel. Megkérdezted, hogy kik ők, és én azt feleltem, Lathea és én kettő vagyunk a kövek közül az utolsó jóslatomban. Bárcsak elmondhattam volna, hogy Te is egyike vagy a négynek, de nem mertem. A hatalmam a legtöbb dologra vak, de azzal, amit tudok, cselekednem kell, különben elvész minden esély az életre és a szerelemre.

Szeretném, ha tudnád, hogy mindig a szívemben őrizlek, és foglak is, még ha a Fátyol túloldalán leszek is, a jó szellemekkel.

Az élők világának szüksége van rád, Friedrich! A Te szereped majd csak most következik. Kérlek, amikor eljön az idő, és a sors Téged szólít, ne habozz megtenni a kötelességed! Örökké hű szerelmed:
Althea
Friedrich letörölte a könnyeket az arcáról, és újra elolvasta Althea szavait. Olvasás közben tisztán hallotta az asszony hangját a fejében, mintha csak ott állt volna mellette. Félt elszakadni a hangtól, de végül mégis gondosan összehajtotta a papírdarabot, és visszatette a zsebébe.

Amikor felpillantott egy magas férfi állt előtte.
– Ismertem Altheát – szólalt meg az idegen, és erőteljes hangja ünnepélyesen, őszintén csendült. – Mélyen átérzem a fájdalmad. Azért jöttem, hogy tisztelemet tegyem és biztosítsalak az együttérzésemről.
Friedrich lassan talpra állt, és belenézett az idősebb férfi azúrkék szemébe.
– Honnan tudod, uram? Honnan szereztél tudomást a történtekről? – kiáltott fel haragosan. – Milyen szereped volt benne?
– Az én szerepem a szomorú szemtanúé, aki nem tud változtatni az általa látottakon.
A jóval idősebb, de rendkívül életerősnek látszó férfi barátságosan Friedrich vállára tette a kezét.
– Réges-régről ismertem Altheát. Akkor találkoztam vele először, amikor tanulni jött a Próféták Palotájába.
– Nem kaptam választ a kérdésemre! Honnan tudod...?
– Nathan vagyok, a Próféta.
– Nathan, a Próféta... Nathan Rahl? Rahl varázsló?
A férfi bólintott, és levette a kezét Friedrich válláról. Friedrich tiszteletteljesen bólintott, de egyszerűen képtelen volt ennél több érdeklődést, vagy tiszteletet tanúsítani, meghajolni, még akkor sem, ha egy varázslóról volt is szó, vagy történetesen egy varázslóról, aki egyben Rahl is volt.
A férfi varázslóköntös helyett nyitott barna köpenyt, barna gyapjúnadrágot és magas szárú csizmát viselt. Nem különösebben hasonlított arra a képre, amit Friedrich a varázslókról alkotott, és egyáltalán nem látszott közel ezer évesnek, ahogy Althea mondta. Erős vonású arcát simára borotválta. Hosszú, ősz haja széles vállát verdeste. Háta egyáltalán nem hajlott meg a korral, mozgása egy kardvívó ruganyosságát engedte sejteni, bár az oldalán nem lógott fegyver. Megjelenése tekintélyt sugallt.
Egyedül a szigorú szemöldök alól kitekintő szúrós szempár illett ahhoz, amit Friedrich egy varázslóról elképzelt. A szemek egyértelműen Rahl-szemek voltak.
Friedrich egy pillanatnyi féltékenységet érzett. Ez a férfi már jóval őelőtte ismerte Altheát, akkor találkoztak, amikor az asszony még fiatal volt és káprázatosan szép, egy varázslónő a hatalma és képességei teljében – egy nő, kinek a kezéért rengetegen versengtek, és aki pontosan tudta, mit akar és nem hátrált meg semmitől, hogy azt elérje. Friedrich nem volt annyira naiv, hogy azt higgye, ő volt az első férfi Althea életében.
– Összesen pár alkalommal váltottunk néhány szót – mondta Nathan, mintegy válaszolva a kimondatlan kérdésre. Friedrich agyán átfutott, hogy vajon egy ilyen képességekkel megáldott varázsló tud-e gondolatot olvasni.
– Rendkívüli tehetsége volt a Próféciákhoz – legalábbis egy varázslónőhöz képest. Egy valódi Prófétával összevetve persze olyan volt, mint a gyerek, aki szeretné megérteni a felnőttek játékát. – A varázsló egy mosollyal enyhítette a szavai élét. – Amivel természetesen nem az elméje vagy lelke hatalmát akarom lebecsülni, mindössze igyekszem megfelelő megvilágításban elhelyezni.
Friedrich elfordította a fejét, és lenézett a sírra.
– Tudod, hogy mi történt, uram?
Amikor a varázsló nem felelt, Friedrich ismét a szemébe nézett.
– És ha tudtad is előre, képes lettél volna megakadályozni?
Nathan ezen elgondolkodott.
– Althea képes volt valaha is változtatni azon, amit a kövek elrendeződéséből kiolvasott?
– Azt hiszem, nem – ismerte el Friedrich.
Nem egyszer ölelte a karja közé a vigasztalhatatlan varázslónőt, aki azért zokogott, mert képtelen volt azon változtatni, amit meglátott a jövőben. Amikor rákérdezett, hogy mit lehetne tenni, mindig azt felelte, hogy ezek a dolgok messze nem olyan egyszerűek, mint ahogy esetleg a mágiával nem rendelkezők számára tűnnek. Bár Friedrich nem sokat fogott fel Althea képességének összetett mivoltából, azt jól látta, hogy a jövő ismeretének súlya alatt az asszony sokszor szinte összeroskadt.
– Van valami elképzelésed arról, uram, hogy vajon miért tehette? – kérdezte Friedrich, reménykedve, hogy talán kap valamiféle magyarázatot, ami segít a fájdalmat elviselni. – Vagy, hogy ki kényszerítette erre a lépésre?
– Ő maga döntött a halála módjáról – foglalta össze Nathan.
– Tudnod kell, hogy saját szabad akaratából tett így, és jó okkal. Továbbá azt is meg kell értened, hogy ezzel a lehető legjobbat akarta nemcsak saját magának, de neked is, sok más mindenkivel egyetemben.
– Más mindenkivel? Ezt hogy érted?
– Mindketten megtapasztaltátok a csodát, amit a szeretet és a szerelem visz az életbe. Ezzel a döntésével megtett minden tőle telhetőt, hogy esélyt adjon másoknak a szeretet és az élet megismerésére.
– Még mindig nem értem.
Nathan elmerengett a távolba nézve, és megcsóválta a fejét.
– A történéseknek csak töredékei ismeretesek a számomra. Ebben az egy dologban pedig olyannyira vak a varázserőm, amilyet még sohasem tapasztaltam.
– Úgy érted uram, ez az egész valahogyan Jennsennel van kapcsolatban?
Nathan összerezzent és hirtelen Friedrichre bámult.
– Jennsennel? – kérdezte gyanakvó hangon.
– Ő az egyik rés a Világ szövedékén. Althea azt mondta, Jennsen Darken Rahl lánya.
A varázsló hátralendítette a köpenyét, és csípőre tette a kezét.
– Szóval így hívják. Jennsen! – Szája apró mosolyra húzódott. – Sosem hallottam még azt a kifejezést, hogy „rés a Világ szövedékén", de valóban, egy varázslónő korlátozott hatalma számára meglehetősen frappáns elnevezése a dolognak. – Megrázta a fejét. – Minden tehetsége ellenére Altheának fogalma sem lehetett róla, mit is jelentenek a Jennsenhez hasonlóak. Az, hogy a Tehetség hordozói képtelenek felismerni a létezésük lényegét, és ezért csak úgy beszélnek róluk, mint „résekről a Világ szövedékén", a jéghegynek csupán a csúcsa. Az a jéghegy legkevésbé fontos része. A „rés" szó még csak távolról sem pontos, az „űr" talán közelebb jár a valósághoz.
– Egyáltalán nem vagyok biztos benne, hogy Althea valóban ennyire kevéssé értette meg, mivel van dolga. Már régóta foglalkozott a Jennsenhez hasonlókkal. Lehet, hogy jóval többet sejtett meg, mint gondolod, uram. Elmagyarázta Jennsennek és nekem, hogy bár többet nem tud, de talán a legfontosabb az, hogy a mágia használói számára láthatatlanok.
Nathan felkacagott, és elismeréssel gondolt a varázslónőre.
– Ó, ennél azért többet tudott. Jóval többet! Ez az egész „rés a Világ szövedékén" kifejezés csak az álcája volt annak, amit Althea valójában tudott.
Friedrich nem mert ellentmondani, hiszen tudta, mennyire jellemző a varázslónőkre a titkolózás – szinte sosem árulták el teljes mélységig, amit tudtak. Ez alól Althea sem volt kivétel, még Friedrich-kel szemben sem. Ez nem a tisztelet vagy szeretet hiányát jelentette, egyszerűen csak ilyen volt a természetük. Nem sértődhetett meg olyasmin, ami az asszony lényéhez alapvetően hozzá tartozott.
– Ezek szerint jóval többről van szó a Jennsenhez hasonlók esetében?
– Na, igen. A jéghegy legveszélyesebb része a víz alatt van – sóhajtotta Nathan. – Mégis, annak ellenére, hogy sok tudás a birtokomban van, ami Altheának nem állt rendelkezésére, az én ismereteim is túl hiányosak, semhogy azt merném állítani, mindent értek az események elénk táruló sorából. A prófécia túlságosan homályos. Ahhoz ugyanakkor eleget tudok, hogy magának a létezés lényegének megváltozása forog kockán.
– Te Rahl vér vagy, hogyhogy ennyire keveset tudsz erről, uram?
– Nagyon fiatal voltam, amikor elhurcoltak a Fény Nővérei az Óvilágba, és bebörtönöztek a Próféták Palotájában. Rahl vagyok ugyan, mégis sok szempontból hiányos a tudásom, ami D'Harát, az őseim földjét illeti. A próféciák nem tesznek említést a Jennsen-félékről. Csak nemrégiben kezdtem rádöbbenni miért, és ennek vészjósló következményeiről.
A varázsló összekulcsolta két kezét a háta mögött.
– Szóval ez a lány, ez a Jennsen, meglátogatta Altheát? Honnan szerzett tudomást Altheáról?
– Igen. Jennsen volt végül is az oka, hogy... – Friedrich kerülte a varázsló fürkésző tekintetét. Nem tudta, hogyan reagál a férfi a vérrokon említésére, de végül úgy döntött, megkockáztatja a varázsló haragját. – Amikor Jennsen fiatal volt, Althea megpróbálta megvédeni őt Darken Rahllal szemben. Rahl büntetésül megnyomorította – bebörtönözte őt a mocsárban, és a jövőbelátást leszámítva megfosztotta minden hatalmától.
– Tudom – suttogta Nathan szomorúan. – Bár az okok rejtve maradtak előlem, a történést előre láttam.
Friedrich tett egy lépést feléje.
– Akkor miért nem segített rajta?
Ezúttal Nathan volt, aki nem állta a másik tekintetét.
– Segítettem. Be voltam börtönözve a Próféták Palotájában, amikor eljött hozzám...
– Bebörtönözve? Miért?
– Mások megalapozatlan félelmei miatt. Ritkaság vagyok: egy Próféta. Félnek tőlem, mert furcsa vagyok, mert őrültnek vagy megmentőnek vagy mindenek elpusztítójának tartanak. S mindezt azért, mert olyasmiket vagyok képes meglátni, amiket mások nem. És van olyan, hogy képtelen vagyok megállni, hogy ne próbáljak változtatni azon, amit látok.
– Hogyan lehetséges egy prófécián változtatni? Ha megváltoztatja valaki, onnantól nem lesz többé igaz. Akkor pedig eleve nem lehet prófécia!
Nathan a hideg égboltra pillantott. A haja lobogott a szélben.
– Ezt sosem lennék képes igazán megmagyarázni neked, aki nem hordozza a Tehetséget, de talán ez segít valamicskét. Vannak könyvek, több ezer éves próféciákkal a lapjaikon. Olyan dolgokra vonatkoznak, amelyek ezidáig még nem történtek meg. Annak érdekében, hogy létezhessen szabad akarat, muszáj néhány kérdést nyitva hagyni. Ezek részben a próféciákba illesztett elágazásokon keresztül valósulhatnak meg.
– Elágazásokon keresztül? Vagyis olyankor az események vagy az egyik vagy a másik szálon haladnak tovább?
Nathan bólintott.
– Vagy a sokadikon. Legalábbis a kulcsfontosságú események szinte mindig. A könyvek sok esetben írnak le prófécialáncolatokat, a szabad akarat megnyilvánulásának különböző eredményeinek megfelelően. Amikor a történések az egyik elágazást követik, az a prófécia vonal válik igazzá, és a többi abban a pillanatban hamis lesz. Addig a pontig mind lehetséges jövő volt. Ha másik döntés született volna, akkor a másik ág lett volna az igaz. Ehelyett most az az elágazás értelmetlenné válik, elpusztul, bár a könyv továbbra is tartalmazni fogja. Így ezek a könyvek telis-tele vannak letűnt korok letűnt lehetőségeivel, amelyek már sosem fognak valóra válni.
Friedrich haragja ismét fellángolt.
– Tehát tudhattad, mi lesz Althea sorsa! Vagyis figyelmeztethetted volna!
– Amikor találkoztunk, meséltem neki egy elágazásról. Nem tudtam, mikor fog elérkezni hozzá, de azt igen, hogy mindkét szál végén a halál várt rá. Annak tükrében, amit elmondtam neki, tudta, hogy mikor érkezik el a válaszúthoz. Reménykedtem benne, hogy megtalálja a módját, hogyan kerülje el, amit láttam. Néha léteznek rejtőzködő szálak is, amiről mi, próféták, nem tudunk. Azt reméltem, talán most is van kiút, és ha az idő eljön, Althea rátalál.
Friedrich alig hitt a fülének.
– Tehettél volna valamit! Megakadályozhattad volna!
Nathan a kezével a sír felé intett.
– Ez a következménye, ha megpróbálunk változtatni azon, ami elkerülhetetlen. Egyszerűen nem lehetséges.
– De talán, ha...
Nathan szeme dühösen villant.
– Csak a lelki békéd kedvéért elmondok még valamit, de nem többet. A másik szál végén egy gyilkosság lett volna, olyan véres és akkora kínszenvedéssel járó, olyan brutális és erőszakos, hogy amikor rátaláltál volna Althea maradványira, saját kezeddel vetettél volna véget az életednek, inkább mintsem ezzel a tudattal kelljen élned. Adj hálát a sorsnak, hogy nem így történt! Nem azért, mert ő jobban rettegte volna azt a halált, hanem mert téged meg akart kímélni tőle!
Nathan ismét a sírra mutatott.
– Ő ezt az utat választotta.
– Ez volt az az ág, amit elmondott neki?
Nathan arca megenyhült.
– Nem pontosan. A szál, amit választott, azzal járt, hogy meg kellett halnia. Ő választotta meg, hogy hogyan.
– Úgy érti... választhatott volna olyan szálat, amiben tovább élhetne?
Nathan bólintott.
– Legalábbis egy ideig még. De ha azt tette volna, hamarosan mindannyian az Őrző karmai között lennénk. A jóslat által érintett személyek miatt csak annyit tudhatok, hogy azon az ágon mindennek vége lett volna. Althea döntése ad még egy esélyt.
– Egy esélyt? Egy esélyt mire?
Nathan nagyot sóhajtott, mire Friedrichnek az az érzése támadt, hogy e mögött a sóhaj mögött komorabb és vészterhesebb dolgok húzódtak meg, mint amit Althea valaha is megpillantott a jövőből.
– Althea időt nyert a számunkra, hogy másoknak is legyen esélyük a helyes döntéseket meghozni, mikor rájuk kerül a sor, hogy gyakorolják a szabad akaratukat. A próféciák sorában ez az ágas-bogas rész homályosabb, mint bármi más, de a legtöbb szál a semmibe vezet.
– A semmibe? Hogyhogy a semmibe? Ezt nem értem!
– A létezés forog kockán – emelkedett meg Nathan szemöldöke. – A legtöbb jóslat az űrbe vezet, a holtak világába, minden élő számára.
– De azért látszik valami kiút?
– A szálak kuszák, nem látok át az összevisszaságon. Teljesen tehetetlen vagyok. Most megtapasztalhattam, milyen érzés vakon élni, megfosztva a Tehetségtől. Jelen esetben ugyanis vajmi kevés hasznát veszem a varázserőmnek. Még annyit sem látok, hogy kik fogják a kritikus döntéseket meghozni.
– Biztos Jennsen az egyik. Talán ha meg tudnád őt találni... de Althea azt mondta, Darken Rahl Tehetség nélküli gyermekei a mágiával bírók számára láthatatlanok.
– Ez bármelyik Rahl utódaira igaz. A Tehetség nem segít fellelni az ilyen gyermeket. Nem lehet megmondani, merre járnak. Hacsak össze nem gyűjtjük a világ összes emberét, és egyesével fel nem vonultatjuk őket egy varázsló előtt, gyakorlatilag nincs módja annak, hogy mágiával felfedezzük őket. A fizikai közelség az egyetlen megoldás – mert ilyenkor a szemünk és a Tehetség ellentmond egymásnak – mint amikor véletlenül megpillantottam Jennsent.
– Akkor úgy gondolod, uram, Jennsen valahogyan érintett a dologban?
Nathan összehúzta a köpenyét a metsző szél ellen.
– A próféciák szempontjából Jennsen és a hozzá hasonlóak még csak nem is léteznek. Még csak azt sem tudom megmondani, van-e rajta kívül más is, és ha igen, hányan vannak. Fogalmam sincs, mi lehet a szerepük, csak annyit tudok, hogy valamiképpen kulcspozíciót töltenek be az események lefolyásában. Van némi elképzelésem arról, hogy mik történhetnek, és néhány emberről, akik a kritikus elágazásokban állnak majd, de ahogy már mondtam, a kép nagyon homályos.
– De hát mégiscsak Próféta vagy, uram, Althea szerint igaz próféta. Hogyan lehetséges, hogy ismered a jóslatokat, de a jelentésüket nem?
Nathan kék szeme mérlegelve tekintett rá.
– Ezt kevesen tudják megérteni, de megpróbálom elmagyarázni. Talán segíthet a gyászt is feldolgozni, hiszen Althea is hasonló helyzetben találta magát.
– Hallgatom – bólintott Friedrich.
– A próféciák és a szabad akarat egymás ellen dolgoznak. Folyton egymás ellen feszülnek. Mégis van köztük együttműködés. A próféciák a mágia egyik megnyilvánulását jelentik, és a mágia csak egyensúlyban létezhet. A próféciák ellenpontja, ami teret enged a létezésüknek, nem más, mint a szabad akarat.
– Ennek így semmi értelme, hiszen akkor kioltanák egymást.
– Pedig nem teszik – felelte Nathan egy sokatmondó, ravasz mosollyal. – Függetlenek és ugyanakkor egymás antitézisei. Pontosan, ahogy az Alkotó és a Pusztító Mágia egymás ellentétei, és mégis léteznek. A létük értelme, hogy a másikat ellensúlyozzák: teremtés és pusztítás, élet és halál. A mágia kizárólag egyensúlyban működhet. Ugyanígy a próféciák is csak az őket ellenpontozó szabad akarattal egyensúlyban létezhetnek.
– Egy próféta azt mondja, hogy létezik szabad akarat, ami semmissé teszi a jóslatokat?
– A halál talán eltörli az élet létezését? Egyáltalán nem, sőt, az adja meg annak értelmét!
A beálló csendben mindez vajmi kevés jelentőséggel bírt. Friedrich elgyötört elméje nem volt képes befogadni a hallottakat. Úgysem változtat semmit! Altheát elragadta a halál. Az asszony léte volt élete egyetlen értelme. Újra elöntötte a gyász elsöprő áradata. Friedrich számára már nem maradt semmi – a világ feketébe borult.
– De nem ezért jöttem – szólalt meg halkan a varázsló –, hanem hogy segítséged kérjem ebben a küzdelemben.
Friedrich túl fáradt volt, semhogy talpon maradjon és túlságosan megrendült, semhogy bármi érdekelje – lerogyott hát a sír mellé.
– Rossz helyre jöttél.
– Tudod, hol van a Rahl Nagyúr?
Friedrich hunyorogva pillantott fel a napsütésben.
– A Rahl Nagyúr?
– Igen, ő. Te d'harai vagy, tudnod kell!
– Igen, gondolom. Érzem a kötést, valahol arrafelé lehet – nyújtotta ki a karját dél irányában. – De nagyon gyengén érzem. Rettentő messze járhat. Messzebbre van tőlem, mint életemben bármelyik Rahl Nagyúr.
– Pontosan – bólintott Nathan. – Az Óvilágban van, és meg kell őt találnod.
– Nincs pénzem az útra – mordult fel Friedrich, mivel ez tűnt a legegyszerűbb kifogásnak.
– Tudom. Hiszen látom a jövőt, emlékszel. Ez több mint amit elvittek.
Friedrich próbaképpen megemelte az erszényt. Valóban súlyosnak tűnt.
– Ez miféle pénz?
– A Palotáé. Ez hivatalos ügy, tehát D'Hara állja a költségeket.
Friedrich a megrázta a fejét.
– Köszönöm, hogy eljöttél és kinyilvánítottad az együttérzésedet, uram. De nem én vagyok erre a megfelelő ember. Keress valaki mást!
– Te vagy az, akinek mennie kell. Althea ezt pontosan tudta. Nyilván hagyott neked egy levelet, hogy tudd, szükség lesz rád ebben a küzdelemben. Nyilván megkért, hogy segíts, ha eljön az idő. A Rahl Nagyúrnak most szüksége van rád, és én felszólítalak, hogy segíts neki!
Friedrich lassan talpra állt:
– Tudsz a levélről?
– Azon kevés dolgok egyike, amelyről valóban tudomásom van. A prófécia elárulta, hogy neked kell menned, de a saját szabad akaratodból. Azért jöttem, hogy ezt közöljem veled.
Friedrich csak a fejét rázta, ezúttal nagyobb meggyőződéssel.
– Erre én képtelen vagyok! Még csak nem is értem a dolgot, és félek, hogy már nem is érdekel.
Nathan előhúzott egy tárgyat a köpenye alól, azután maga elé nyújtotta. Friedrich látta, hogy egy apró könyv hever a varázsló tenyerén.
– Fogd! – szólt a varázsló. A hangja hirtelen megtelt hatalommal.
Friedrich elvette tőle, és végigfuttatta ujjait az ősi bőrkötésen, miközben az arannyal futtatott betűket böngészte. A fedélen négy szó állt, de a férfi még sosem találkozott ezzel a nyelvvel azelőtt.
– Ez a könyv egy nagy háború alatt látott napvilágot, évezredekkel ezelőtt – mondta Nathan. – A Népek Palotájában bukkantam a nyomára, amikor átkutattam az ott őrzött sok ezernyi kötetet. Amint a kezembe került, azonnal ide indultam. Nem volt időm lefordítani, tehát azt nem tudom, mi áll benne.
– Valami különös nyelven íródott.
A próféta bólintott.
– A nyelv ó-d'harai, amit én magam tanítottam meg Richardnak. Rettentően fontos, hogy ez a könyv eljusson hozzá.
– Richardnak?
– A Rahl Nagyúrnak.
Friedrich hátán végigfutott a hideg a varázsló hangsúlyától.
– Ha nem is olvastad, uram, honnan tudod, hogy ez a megfelelő könyv?
– A borítóján álló címből.
Friedrich ismét végigfuttatta ujjait a rejtélyes szavakon. Az aranyfesték még csak meg sem kopott az évezredek során.
– Megkérdezhetem, mi a címe?
– A Teremtés Oszlopai.

20. FEJEZET

Oba kinyitotta a szemét, de valamiért ez sem segített, továbbra sem látott semmit. Hirtelen rátört a félelem. A hátán feküdt, valami durván és hidegen, talán egy kőpadlón. Elképzelése sem volt róla, hogy hol lehet vagy hogy hogyan került oda, de elsősorban az rémisztette meg, hogy valamitől teljesen megvakult. Oba egész testében reszketni kezdett. Megpróbált pislogni, hátha visszatér a látása, de ez sem segített.

Aztán eszébe villant egy gondolat, amitől végleg elhatalmasodott rajta a pánik: mi van, ha valahogyan visszakerült az ólba?

Nem mert megmozdulni, nehogy a gyanúja igaznak bizonyuljon. Nem tudta, hogyan volna ez lehetséges, de rettegett a gondolattól, hogy a három ellene összeesküdött nőnek – a két bosszantó varázslónő testvérnek és az anyjának – valami módon sikerült őt visszajuttatni gyermekkora börtönébe. Bizonyára szervezkedni kezdtek a túlvilágból, aztán lecsaptak rá, mikor elaludt.

Obát megbénította a félelem. Képtelen volt összeszedni magát.
De akkor egyszerre zajt hallott. A hang forrása felé fordította a fejét, és mozgást látott. Amint a kép lassan összeállt, rájött, hogy csak valami sötét veremben van, és nem is az ólban. Előbb megkönnyebbült, aztán elszégyellte magát. Hogyan is juthatott ilyen butaság az eszébe? Hiszen Oba Rahl volt – legyőzhetetlen. Ideje volt ezt végre az eszébe vésnie, egyszer s mindenkorra.
Bár megnyugodott, hogy a helyzet nem olyan szörnyű, mint ahogy az imént gondolta, a körültekintés óvatossá tette: a helyet idegennek és veszélyesnek érezte. Megpróbálta összeszedni az emlékképeket, hogy mi történhetett vele, hogyan kerülhetett ebbe a sötét és hideg terembe, de kevés sikerrel járt. Az emlékezete ködös maradt, csak töredékes benyomások derengtek: betegség, szédülés, hasogató fejfájás, gyengeség, a hányinger, a szemébe tűző fájdalmas fény, és az őt valahová cipelő kezek. Mindene sajgott.
Valaki a közelben köhögni kezdett. Egy másik irányból jövő férfihang rászólt a köhögőre, hogy fogja be. Oba megfeszített izmokkal mozdulatlanná dermedt, akár egy hegyi puma. Összpontosított és próbálta visszanyerni az érzékelését. A tekintetét körbejáratta a sötét helyiségben. A sötétség nem volt teljes, mint ahogy először hitte. A szemben levő falon valami halvány fény derengett egy négyszögletes nyílásból, talán egy gyertya pislákoló lángja. A nyílásban két függőleges vonal látszott.
Oba feje még mindig lüktetett, de már jóval kevésbé, mint korábban. Hirtelen rájött, milyen beteg volt, bár ezt akkor nem is fogta fel igazán. Fiatal korában egyszer elkapta a lázat. Ez is valami olyasmi volt, döntötte el magában. Valószínűleg a mocsárban kapta meg, a visszataszító banyánál, annál az Altheánál.
Felült, amitől egy pillanatra ismét forogni kezdett vele a világ, ezért inkább nekidőlt a falnak, ami a padlóhoz hasonlóan hideg kőtömbökből állt. Megdörzsölte elgémberedett lábait és kinyújtóztatta a hátát. A szemét öklével megdörgölte, hátha ezzel megszabadul a látására boruló fátyoltól. A fal tövében néhány óvatosan szimatoló patkányt fedezett fel. Rájött, hogy a szag ellenére a gyomrát éhség mardossa. A terem izzadságtól, vizelettől és valami még ennél is rosszabbtól bűzlött.
– No, nézd má', a nagy marha felébredt! – szólalt meg valaki a terem túlfelében. A hang mély volt és gúnyos.
Oba felpillantott, és meglátta, hogy figyelik. Rajta kívül összesen öt másik férfi volt a teremben. Ápolatlanok voltak. Az előbbi hang tulajdonosa a túlsó sarokban ült, rajta és Obán kívül mindenki talpon volt. A fickó elterpeszkedett a sarokban, mintha a birtoka volna. A arcán ülő komor vigyor hihetetlenül kiálló fogakat villantott fel a foghíjak mellett.
Oba rápillantott a négy álló férfira.
– Úgy néztek ki, mint a bűnözők.
Nevetés visszhangzott a helyiségben.
– Ártatlanul vádolnak mindünket – válaszolt a férfi a sarokban.
– Na ja – tette hozzá egy másik. – Mind szépen törődtünk a magunk dolgával, oszt egyszer csak az őrök nekünk estek és minden ok nékű bedugtak ide. Mintha valami gazemberek vónánk!
Ismét nevetés harsant.
Obának nem tetszett az ötlet, hogy bűnözőkkel legyen egy szobába zárva. Mint ahogy az sem, hogy egyáltalán bezárva legyen. Túlságosan is olyan volt, mint régen az ól. Egy futó pillantás igazolta, hogy igen, az erszénye valóban eltűnt. A terem másik végében, az ajtó alatti résből egy patkány gombszemei figyelték.
Oba a patkányról a fény forrása felé nézett. Ekkor látta meg, hogy a függőleges vonalak valójában rácsok.
– Hol vagyunk? – kérdezte.
– A Palota tömlöcében, te nagydarab barom – mondta a kiálló fogú. – Miért, tán azt hitted, hogy kuplerájban?
A többek felröhögtek a viccen.
– Lehet, hogy neki ilyen egy kupleráj! – tódította egy másik. A röhögés egyre hangosabb lett. Oldalt egy másik patkány is őket figyelte.
– Éhes vagyok. Mikor adnak itt enni?
– Na nézz oda, éhes! – gúnyolódott az egyik álló férfi, aztán undorral a földre köpött. – Akkor hoznak enni, mikor a kedvük tartja. Lehet, hogy éhen is halsz addig.
Egy másik Oba elé guggolt:
– Mi a neved?
– Oba.
– Aztán miért zsuppoltak ide be, Oba? Elraboltad valami vénlány szüzességét?
Újabb röhögés.
Oba valahogy nem érezte viccesnek a dolgot. Nem tetszettek neki ezek az emberek.
– Nem csináltam semmit.
– Ártatlan, mint a ma született bárány!
– Fogalmam sincs, miért zártak be ide.
– Mi másképp hallottuk – jegyezte meg az előtte guggoló.
– Úgy igaz – erősítette meg a másik a sarokból. – Kihallgattuk az őröket. Úgy hírlik puszta kézzel agyonvertél valakit!
Oba értetlenül nézett rá.
– Miért zárnának be érte? Az az ember tolvaj volt. Kirabolt és otthagyott meghalni a semmi közepén. Csak azt kapta, amit megérdemelt.
– Mondod te – vágott vissza a kiálló fogú. – Mi meg azt hallottuk, hogy éppen te fosztottad ki őt.
– Micsoda? – Oba hangja egyszerre volt hitetlen és sértődött.
– Ezt meg ki mondja?
– Az őrök – jött a válasz.
– Akkor hazudnak – kötötte Oba az ebet a karóhoz. A férfiak ismét felnevettek. – Clovis tolvaj volt és gyilkos gazember.
A nevetést mintha elvágták volna. A tömlöcben sétáló patkányok megtorpantak és felnéztek. Idegesen remegő orral szimatolták a levegőt.
A sarok tulajdonosa felült.
– Clovist mondtál? Mármint az a Clovis, aki az amuletteket árulta?
Oba a fogát csikorgatta a gondolatra, és azt kívánta, bárcsak püfölhette volna a tolvajt még egy kicsit.
– Igen, ő az, az utcai árus. Kirabolt és otthagyott elpusztulni. Nem gyilkoltam meg – igazságot szolgáltattam. Inkább jutalmat érdemelnék érte. Nem zárhatnak börtönbe Clovis haláláért, hiszen bőven megérdemelte a bűneiért.
A fickó a sarokban talpra állt. A többiek közelebb léptek.
– Clovis közénk tartozott – mondta a kiálló fogú. – A barátunk volt.
– Igazán? – mondta Oba. – Én mindenesetre véres pépet csináltam belőle. Ha lett volna rá alkalmam, levágtam volna róla ezt-azt emlékbe, mielőtt szétverem a fejét.
– Milyen bátor tett egy nagydarab baromtól, amikor egy apró, púpos kis emberről van szó, aki ráadásul egyedül is volt – morogta az egyik fickó.
Egy másik Oba felé köpött. Oba haragra lobbant. A késéért nyúlt, de nem találta sehol.
– Ki vette el a késem? Vissza akarom kapni? Melyik disznó tolvaj vette el?
– Az őrök – vicsorgott rá a kiálló fogú. – Tényleg ostoba egy fajankó vagy, hallod!
Oba ránézett. A haramia a terem közepén állt, a kezét ökölbe szorította az oldala mellett. Kiálló fogai és kopaszra borotvált feje vadállatiassá tették. A férfi hordónyi mellkasa emelkedettsüllyedt minden légvétellel. Tett egy lépést Oba felé.
– Igen, az vagy. Oba a fajankó!
A többiek nevettek. Oba magában füstölgött, és a Hangra figyelt. Legszívesebben kivágta volna a nyelvüket, aztán nekiláthatott volna az igazi munkának. Persze ilyen szempontból előnyben részesítette a nőket, de ezek is kezdték kiérdemelni. Jó szórakozás lenne megkínozni őket, ráérősen; látni, hogyan sírnak és tekeregnek, aztán megfigyelni a tekintetüket, amint a halál egy utolsót ránt a testükön.
Miközben a börtöntöltelékek körbeállták, Oba rájött, hogy nincs nála kés, tehát nem tud úgy elszórakozni velük, ahogyan szeretne. Vissza kellett szereznie a kést! Elege volt ebből a helyből is – ki kell innen jutnia!
– Állj fel, fajankó! – morgott a kiálló fogú.
Egy patkány szaladt el Oba előtt. A férfi tenyere lecsapott az állat farkára. A patkány tekergett és vergődött, de nem tudott szabadulni. Oba a másik kezével érte nyúlt és a markába zárta. Az állat mindent elkövetett a szabadulásért, de a férfi esélyt sem adott neki. Felállt, közben egy mozdulattal leharapta a patkány fejét. Mikor kihúzta magát, a szemükbe nézett, jó egy fejjel a többiek fölé magaslott. A cellában egyedül a csontok ropogása hallatszott, ahogyan Oba komótosan rágott.
A gazfickók elhátráltak.
Oba az ajtóhoz sétált és kinézett a rácsok között. Két őrt látott halkan beszélgetni két folyosó kereszteződésében.
– Hé, ti! – kiáltott nekik. – Hibát követtek el! Beszélnünk kell!
A két őrt félbehagyta a beszélgetést.
– Igen? És mi volna az a hiba? – kérdezte az egyik.
Oba tekintete az egyik őrről a másikra vándorolt, és vele együtt annak a dolognak a tekintete is, ami a belső hang volt.
– A Rahl Nagyúr testvére vagyok.
Oba tudta, hogy olyasmit mondott ki hangosan, amit ez idáig még sosem, de egyfajta belső késztetést érzett, hogy megtegye. Kicsit meglepődött saját magán, amikor folytatta, mindenki füle hallatára:
– Tévedésből zártak be ide, mikor igazságot szolgáltattam egy tolvajnak, amint azt a kötelességem diktálta. A Rahl Nagyúr nem fogja eltűrni, hogy igazságtalanul fogva tartsanak. Követelem, hogy beszélhessek a fivéremmel!
A két őr csak pislogott, mikor a szemébe néztek. Egy szó nélkül távoztak.
Oba ismét a cellatársai felé fordult. Egyesével a megnézte őket magának, miközben a patkány egyik lábát rágta. Azok félreálltak az útjából, mikor feléjük lépett. A foga alatt egyre ropogtak a csontok. Ismét kitekintett az ajtón, de nem látott senkit odakint. Felsóhajtott. A palota hatalmas volt – időbe telhet, mire az őrök visszatérnek, hogy kiengedjék.
A többiek szótlanul elálltak az útjából, mikor Oba visszatért eredeti helyére, az ajtóval szemben, és ismét leült a földre. Csak álltak és őt bámulták. Oba kiharapott egy jókora falatot a patkányból.
Tudta, hogy mélyen lenyűgözte őket. Mintha királyi vér lenne. Illetve az is volt, hiszen Rahl volt, akár a Nagyúr. Ezek itt valószínűleg sosem láttak még ilyen magas rangú embert, és ez hatással volt rájuk.
– Azt mondtátok, nem adnak enni – mondta, és meglengette a patkány földi maradványait a néma pillantások kereszttüzében. – Hát, én nem fogok éhen halni.
Letépte a patkány farkát és félrehajította. A patkány farkát csak az állatok eszik meg, ő pedig aligha számít állatnak.
– Nem csak fajankó vagy – állapította meg a kiálló fogú, halk, lenéző hangon –, hanem háborodott is.
Oba keresztülrobbant a cellán és a fickó torka máris a markában volt, mielőtt még bárki egyáltalán felhördülhetett volna. Lassan felemelte a sivalkodó, kapálózó, kiálló fogú gazembert, míg végre közvetlen közelről a szemébe nézhetett. Aztán egy erőteljes mozdulattal a falhoz csapta a fickót. A férfi elernyedt, akár a patkány az előbb.
Oba visszanézett, és látta, hogy a többiek elhátráltak egészen a szemközti falig. Hagyta a kiálló fogút a földre hanyatlani. A fickó felnyögött és kopasz tarkóját tapogatta. Oba elvesztette az érdeklődését. Fontosabb teendői is akadtak, mint hogy kiloccsantsa ennek a gazembernek az agyát, még ha bűnöző is volt.
Visszasétált a helyére, lefeküdt a kőre. Beteg volt, és még nem gyógyult fel teljesen. Vigyáznia kellett magára. Szüksége volt a pihenésre.
Felemelte a fejét:
– Amikor visszajönnek értem, ébresszetek fel! – parancsolt rá a négy, némán figyelő férfire. Szórakoztató volt látni, mennyire megilletődtek attól, hogy egy nemes került közéjük. De attól még gonosztevők maradnak – ki is fogja őket végeztetni mind.
– Mi öten vagyunk, te meg egymagad – mondta az egyikük.
– Miből gondolod, hogy valaha is felébredsz, ha egyszer lehunyod a szemed? – Lehetetlen volt nem hallani a fenyegetést a hangjában.
Oba rávigyorgott.
A Hang vele vigyorgott.
A fickó szeme tágra nyílt. Nagyot nyelt, aztán addig hátrált, míg a válla a szemközti falnak nem ütközött, utána oldalazni kezdett. Amikor elérte a legtávolabbi sarkot, a földre csúszott és szorosan felhúzta a térdeit a mellkasához. A szeméből könnyek csorogtak, majd vinnyogva rejtette el az arcát remegő térdei mögé.
Oba kinyújtott karjára fektette a fejét, azután elaludt.
(Folytatása következik!)