Terry Goodkind:
A Teremtés Oszlopai I. Démoni suttogás
© Terry Goodkind The Pillars of Creation
Copyright: 2001 by Terry Goodkind
A magyar fordítás a Tor Book
2001. kiadása alapján készült.
Tor Books
Published by Tom Doherty Associates LLC
Hungarian translation: Excalibur Könyvkiadó Hungarian edition: Pál Tamás
Kiadja: az Excalibur könyvkiadó
A kiadásért felel: a kiadó igazgatója Műszaki szerkesztő: Savanya Zsolt
A borítón Szendrei Tibor festménye látható Nyomdai munkálatok: Novum Kft.Terry Goodkind
ISBN 978-963-9285-58-3 Ö ISBN 978-963-9285-59-0 ö
Terry Goodkind

A Teremtés Oszlopai

I. – Démoni suttogás
Excalibur Könyvek
Az Igazság Kardja Sorozat:

1. Az Első Szabály
I. Az Igazság Keresője
II. A Népek Palotája

2. A Könnyek Köve
I. Sötét árnyak ébredése
II. A halálhozó
III. A kard varázslója

3. A falka vére
I. A Prelátus gyűrűje
II. Az Álomjáró
III. A Varázslók Tornya

4. A szelek temploma
I. A vörös hold
II. A prófécia
III. A Jocopo Kincs

5. A tűz lelke
I. A mágia tolvajai
II. Birodalmi Strázsák
III. Három Harmónia

6. A bukottak hite
I. A Halál Úrnője
II. Acél az acél ellen
III. A Boszorkánymester

7. A Teremtés Oszlopai
I. Démoni suttogás
II. Jagang orgyilkosa
III. A Rahl-egyensúly

8. Védtelen birodalom
I. Az Árny
II. Túl a Prófécián
III. A nyolcadik szabály

9. CHAINFIRE
10. Phantom
11. Confessor (befejező rész, megjelenik 2008 nyarán)

1. FEJEZET

A halott zsebeit átkutatva Jennsen Daggett olyasmit talált, amire a legkevésbé sem számított. Meglepetten kuporodott a sarkaira. A friss szél összeborzolta a lány haját, mialatt az tágra nyílt szemekkel meredt a kis, négyzet alakú cédulára a határozott, szögletes betűkkel írott szavakra. A papírdarab gondosan négybe volt hajtva, úgy, hogy az élei fedésbe kerüljenek. Jennsen úgy pislogott rá, mintha azt várná, hogy ettől a szavak rossz káprázatként tűnnek tova róla. De az írás makacsul, nagyon is valóságosan ott maradt.

Jennsen tudta, hogy ostobaság, mégis úgy érezte, mintha a halott katona őt figyelné, hogy mit csinál. Kifelé semmi reakciót nem mutatva, lopva a halott szemeire sandított. A szemek tompán, fénytelenül meredtek vissza rá. Jennsen többektől hallotta már, hogy a halottak olyanok, mintha csak aludnának. Nos, ez nem olyan volt. Ennek a szemei is halottnak látszottak. A tetem sápadt ajka feszes volt, a bőre viaszosnak tűnt. Vaskos bikanyakán hátul bíborba játszó folt terpeszkedett.

A katona nyilvánvalóan nem Jennsent leste. Nem lesett ő már többé semmit. Mégis, oldalra fordult fejével olyannak tűnt, mint aki a lányra néz – és Jennsen képzelete el is tudta ezt hitetni önmagával.

Háta mögött, a sziklás hegyoldalon a csupasz faágakat az egymásnak ütődő csontok zörejével csapkodta össze a szél. Jennsen remegő ujjai között a papírszelet a zaj ütemére reszketett. A lány már így is vadul dobogó szíve még szilajabbul kezdett lüktetni.

Jennsen mindig büszke volt a józanságára. Tudta, hogy most is csak a képzelete játszik vele, de hát életében eddig még nem látott halottat, nem látott olyan embert, aki ilyen groteszkül mozdulatlan lett volna. Rémes látvány volt, hogy valaki egyáltalán nem vesz levegőt. A lány nagyot nyelt, és igyekezett lecsillapítani legalább a légzését, ha már az idegeit nem is tudta.

Ha halott volt is a katona, Jennsennek akkor sem tetszett, hogy nézi őt, ezért felállt, és hosszú szoknyája szegélyét felemelve megkerülte a holttestet. Gondosan összehajtogatta a papírdarabot, ugyanúgy, ahogy eredetileg volt, aztán a zsebébe csúsztatta. Emiatt ráér még később is aggódni. Jól tudta, anyja hogyan fog reagálni a két rövidke szóra, ami a papíron állt.

Minél előbb túl akart esni a holttest átkutatásán, ezért lekuporodott a tetem másik oldalánál. Most, hogy az arc nem Jennsen felé fordult, úgy tűnt, mintha a katona itt hevertében visszanézne, fel a sziklás ösvényre, ahonnan lezuhant. Mintha csak azon tűnődne, mi történt vele, hogy került ide a meredek, sziklás vízmosás aljára törött nyakkal.

A katona köpenyén nem voltak zsebek. Az övére két kis bőrzacskó volt erősítve. Az egyikben olaj volt, fenőkő és borotvaszíj. A másik szárított húsdarabokkal volt megtömve. A neve egyikbe sem volt belevarrva.

Ha a katona úgy ismerte volna a környéket, mint Jennsen, a hosszabb utat választotta volna a vízmosáson keresztül, ahelyett, hogy a sziklafal tetején át próbálta volna lerövidíteni az utat, ahol az évnek ebben a szakában veszélyes, fekete jégsávok tették kockázatossá az áthaladást. Még ha nem is akart volna visszafordulni a saját nyomain, hogy lejusson a vízmosásba, akkor is okosabban tette volna, ha a sziklaperem helyett az erdőn próbál áthatolni, még ha ott a kidőlt fák és a tövisbozót jócskán meg is nehezítette az átjutást.

De hát, ami történt, megtörtént. Ha Jennsennek sikerülne találnia valamit, amiből kiderül, ki volt a katona, talán megtalálhatná a rokonait, vagy valakit, aki ismerte a férfit. Biztosan szeretnék tudni, mi történt vele. Jennsen makacsul kapaszkodott a látszatba.

Szinte akarata ellenére azon kezdett gondolkodni, vajon mit kereshetett a katona idekinn a vadonban. Tartott tőle, hogy az összehajtogatott papírdarab nagyon is egyértelműen megmagyarázza az okot. De hátha mégis valami más oka volt rá.
Csak sikerülne rájönnie!
Egy kissé arrébb kellett mozdítania a holttest karját, ha a másik zsebét is meg akarta nézni.
– Drága szellemek, bocsássatok meg! – suttogta, és megragadta az élettelen végtagot.
A katona merev karja csak nehezen mozdult arrébb. Jennsen utálkozva fintorította el az orrát. A test olyan hideg volt, akár a föld, amelyen hevert, olyan hideg, akár a ritkás esőcseppek, amelyek az acélszürke égből hullottak rá. Az évnek ebben a szakában az ilyen erős nyugati szél szinte mindig havat hozott magával. A szokatlan szemerkélő eső és a ködfoltok nyilván még síkosabbá tették a jégfoltokat a szikla tetején futó ösvényen. Ezt a halott a jelenlétével bizonyította.
Jennsen tudta, hogy ha még sokáig idekint marad, elkapja a közelgő téli eső. Azt is jól tudta, hogy ilyen időben idekint rekedni életveszélyes. Szerencsére az otthona nem volt nagyon messze innen. Persze, ha nem ér haza hamarosan, anyja aggódni kezd majd, miért marad el ilyen sokáig a lánya, és valószínűleg utána jön, hogy megkeresse. Jennsen pedig nem akarta, hogy az anyja is megázzon.
Az anyja a halakra várt, amit Jennsen a tóból, a felcsalizott horgászzsinegekről szedett le. Ezegyszer a jégbe vágott lékeken át leeresztett zsinórok egész füzérre való zsákmányt fogtak. Az immár halott halak a halott ember túloldalán hevertek, ott, ahová Jennsen ledobta őket, amikor a tetem hátborzongató látványa elé tárult. A test nem lehetett ott régóta, máskülönben Jennsen már odafelé, a tóhoz menet meglátta volna.
Mély lélegzettel megacélozva elszántságát, Jennsen kényszerítette magát, hogy folytassa a tetem átkutatását. Elképzelte, hogy valahol egy asszony most azon aggódik, hogy az ő nagydarab, jóképű katonája vajon most meleg, száraz, biztonságos helyen van-e.
Hát nem volt.
Sem melegben, sem szárazon, sem biztonságban.
Ha Jennsen zuhanna le a szikláról, és törné ki a nyakát, ő is azt szeretné, hogy legalább valaki értesítse róla az anyját. Nyilván Anya sem fogja bánni, ha Jennsen késik egy kicsit amiatt, hogy megpróbálja kideríteni a halott katona személyazonosságát. Jobban átgondolva, lehet, hogy Anya megértené, de alighanem akkor sem akarná, hogy Jennsen az efféle katonáknak akár csak a közelébe is kerüljön. Persze ez itt már halott. Már nem árthat senkinek, legkevésbé Jennsennek és az anyjának.
Anya nyilván még zaklatottabb lesz, amikor Jennsen majd megmutatja neki, mi van a kis papírdarabra írva.
Jennsen a szíve mélyén jól tudta, hogy a remény hajtja a további kutakodásban. A remény, hogy valami más okot találjon a katona ittlétére. Kétségbeesetten kívánta, hogy legyen rá más magyarázat. Ez az elkeseredett vágy tartotta itt a holttest mellett, mikor semmit sem szeretett volna jobban, mint hazarohanni.
Ha semmi egyebet nem talál a papíron kívül, ami megmagyarázná, miért járt erre a katona, a legjobb, amit tehet, ha valamivel letakarva elrejti a tetemet, és reménykedik benne, hogy soha, senki sem találja meg. Még ha ezért kinn is kell maradnia az esőben, olyan gyorsan el kell rejtenie a holttestet, ahogy csak tudja. Ezzel nem szabad várnia. Akkor soha, senki nem fogja megtudni, hogy ez az ember hová lett.
Kényszerítette magát, hogy benyúljon a nadrág zsebébe, egészen a zseb aljáig. Keze alatt a comb húsa merev tapintású volt a szöveten keresztül. A lány ujjai sietve kotorták össze a zseb mélyén lapuló apró tárgyakat. A feladat visszataszító volta miatt hangosan zihálva, Jennsen visszahúzta félig zárt öklét, benne az összeszedett holmikkal. A sűrűsödő alkonyi homályban közelebb hajolt, és kinyitotta a tenyerét, hogy szemügyre vegye, amit talált.
A kis rakás tetején tűzkő lapult, néhány csontgomb, kis gombolyag spárga, és egy összehajtogatott zsebkendő társaságában. Jennsen egy ujjal félretolta a spárgát és a zsebkendőt. Alattuk kis rakásnyi súlyos érme lapult: ezüst és arany érmék. Jennsen soha nem gondolta, hogy a katonák különösebben gazdagok lennének, de ennél itt öt aranymárka volt, számos ezüstmárkás között. A legtöbb ember számára valóságos vagyon. Ehhez viszonyítva az ezüstpennysek – nem réz, ezüst – kis halma mármár semmiségnek tűnt, ámbár valószínűleg ezek is nagyobb összeget képviseltek, mint amennyit Jennsen élete eddigi húsz éve alatt összesen elköltött.
Eszébe ötlött, hogy életében először most tart a kezében arany – vagy akár ezüst – márkásokat. Aztán az jutott eszébe, hogy amit most művel, az talán hullarablás.
Nem talált semmit, ami egy asszonytól származó emléktárgy, ajándék lehetett volna, pedig reménykedett ilyesmiben, ami meglágyíthatta volna a félelmeiben élő képet a marcona katonáról.
Sajnos, olyasmit sem talált a zsebben, amiből a katona kilétére következtethetett volna. Elfintorított orral látott neki a feladatnak, hogy visszarakja a katona zsebének tartalmát az eredeti helyére. Néhány ezüst penny kihullott közben az ökölbe szorított kezéből. Jennsen felszedegette az érméket a nedves, fagyos talajról, és ismét rákényszerítette magét, hogy benyúljon a halott zsebébe, visszategye a pénzt jogos helyére.
A katona hátizsákjának tartalma talán többet árulna el, de a zsák a tetem alatt hevert, és Jennsen nem volt igazán biztos benne, hogy egyáltalán meg akarja nézni. A zsák alighanem úgysem tartalmazott mást, mint a katona felszerelését. Bármi értékes, vagy fontos holmiját nyilván a zsebeiben tartotta.
Mint azt a papírdarabot is.
Jennsen úgy vélte, ott van a szeme előtt minden bizonyíték, amire szüksége van. A katona sötét színű köpenye és zubbonya alatt merev bőrpáncél lapult. Csípőjén dísztelen, de erős, és gonoszul éles kardot viselt szakadt, egyszerű fekete bőrhüvelyben. A kard középen ketté volt törve, nyilván a szikláról való hosszú zuhanás közben törhetett félbe.
Alaposan szemügyre vette a halott övébe tűzött figyelemre méltó kést. A fegyver homályban felcsillanó nyele volt, ami elsőként magára vonta Jennsen figyelmét, amikor a holttestet először megpillantotta. A kés látványa szinte megbénította, amíg rá nem jött, hogy a tulajdonosa már nem él. Jennsen biztos volt benne, hogy egy közönséges katonának nem lehetne ilyen mesteri kézzel megmunkált kése. A legértékesebb kés volt, amit valaha is látott.
Az ezüst markolaton díszes „R" betű virított. Ezzel együtt a fegyver gyönyörű munka volt.
Anyja egészen kicsi korától tanítgatta Jennsent, hogyan kell a kést használni. Jennsen azt kívánta, bár anyjának lehetne ilyen remek kése.
Jennsen.
A lány összerezzent a suttogó Hangra.
Ne most! Jaj, drága szellemek, ne most! Ne itt!
Jennsen.
Jennsen nem az a nő volt, aki sok dolgot utált volna életében, de a hangot, amelyik néha megszólalt a fejében, kifejezetten gyűlölte.
Semmibe vette most is, mint bármikor máskor, és mozgásra kényszerítette kutakodó ujjait, hátha bármi újat felderíthetnek még a katonáról, amit tudnia kéne. Végigtapogatta a bőrszíjakat rejtett zsebek után kutatva, de nem talált semmit. A zubbony egyszerű szabású volt, zsebek nélkül.
Jennsen. – szólította újra a hang.
A lány a fogát csikorgatta.
– Hagyj békén! – mondta fennhangon, bár csak motyogva.
Jennsen.
Ezúttal másképp hangzott. Majdnem úgy mintha a Hang nem a fejéből szólna, mint eddig bármikor.
– Hagyj békén! – mormogta újra.
Hódolj be – súgta a síri Hang.
Jennsen felpillantott, és a katona halott tekintete visszanézett rá.
A szél Jennsenre csapta a hideg eső első hullámát, és az esőcseppek úgy súrlódtak végig az arcán, mint szellemek jeges ujjai.
A lány szívverése még jobban felgyorsult. Lélegzete szaggatottá vált, úgy akadozott, mint finom selyemszövet a száraz bőrön. Rémült szemét a halott katona arcára szegezve hátrált a görgeteges ösvényen.
Ostobaság. Jennsen tudta, hogy az. Az az ember halott. Nem bámul Jennsenre. Nem is lát. Egyszerűen felakadt a szeme halálában, mereven, akár a zsinórra fűzött halott halak szemei. A katona nem néz sehová. Az egész csak Jennsen ostobasága. Csak úgy látszik, mintha a halott katona őt bámulná.
Na igen de, még ha azok a szemek nem is néznek semmit, Jennsen akkor is jobban szerette volna, ha nem az ő irányába néztek volna.
Jennsen.
Távolabb, a meredek gránit sziklagerinc mögött a fenyők jobbra-balra hajladoztak a fagyos szélben, a tölgyek és juharok pedig csupasz csontváz-karjaikkal hadonásztak, de Jennsen le nem vette a szemét a halottról, mialatt a Hangra figyelt. A holttest ajkai mozdulatlanok voltak. Jennsen tudta, hogy azoknak is kell lenniük. A Hang a fejében szólt.
A halott arca továbbra is az ösvény felé fordult, ahonnan lezuhant a halálába. A lány azt gondolta, hogy az élettelen tekintet is arra felé mered, és most mégis, a szemek mintha inkább őt nézték volna.
Jennsen ujjai késének nyelére kulcsolódtak.
Jennsen.
– Hagyj békén! Nem adom fel.
Jennsen nem tudta, mit akar tőle a Hang, mit kellene feladnia. A Hang soha nem mondta, bár szinte egész életében ott volt vele, a fejében. Jennsennek ez a bizonytalan céltalanság volt a menedéke előle.
Mintegy válaszul a gondolataira, a Hang ismét megszólalt.
Add át a testedet, Jennsen.
Jennsen lélegzete elakadt.
Add fel az akaratodat.
A lány nagyot nyelt rémületében. Ezt még soha nem mondta a Hang – eddig még soha nem mondott olyat, amit Jennsen megérthetett volna.
Gyakran nagyon halkan hallotta a Hangot: mintha túl messziről jött volna hozzá, hogy tisztán kivehető legyen. Máskor úgy érezte, hallja a szavakat, de azok mintha egy idegen, különös nyelven szóltak volna.
Sokszor hallotta a Hangot elalvás előtt, amint távoli, sírontúli suttogással szólította. Más szavakat is suttogott, de Jennsen soha nem értett meg többet belőle, mint a saját nevét, és az ijesztően felkavaró parancsot a feladásra. És ez a felszólítás mindig sokkal parancsolóbb volt minden más szónál. Ezt mindig tisztán hallotta, akkor is, mikor a többi szavakat nem.
Anya azt mondta, hogy a Hang azé az emberé, aki egész életében meg akarta ölni Jennsent. Anya azt mondta, a Hang kínozni akarja Jennsent.
– Jenn – szokta mondogatni Anya – minden rendben! Én itt vagyok veled. Az ő Hangja nem árthat neked.
Jennsen sokszor nem is beszélt anyjának a Hangról, nem akarta felizgatni vele.
De, még ha a Hang nem is árthat Jennsennek, az ember, a Hang gazdája igen, ha megtalálja. Ebben a pillanatban Jennsen elkeseredetten vágyott anyja védelmező karjainak megnyugtató ölelésére.
Egy napon el fog jönni érte az az ember. Mindketten tudták, hogy így lesz. Addig az az ember a Hangját küldte el. Legalábbis Anya így gondolta.
Bár ez a magyarázat elég rémisztő volt, Jennsen mégis szívesebben elfogadta, mintsem, hogy azt kelljen hinnie, hogy megőrült. Ha a józan esze sem marad meg neki, semmije sem marad.
– Mi történt itt?
Jennsen felkiáltott ijedtében, megperdült, és előrántotta a kését. Félig lekuporodva, terpeszbe guggolva markolta a kést, halálos döfésre készen.
Ez a hang már nem volt testetlen. Egy férfi tartott feléje, felfelé a vízmosásban. A szél süvöltésével a fülében, a Hanggal a fejében, a halottra koncentrálva Jennsen nem hallotta meg az ember közeledését.
Nagytermetű férfi volt, és nagyon közel járt már. Jennsen tudta, hogy ha el akarna futni, a férfi könnyedén utolérhetné, ha épp az lenne a szándéka.

2. FEJEZET

A férfi megtorpant, amikor meglátta Jennsen reakcióját, és a kést a kezében.
– Nem akartalak megijeszteni.
A férfi hangja elég kellemes volt.
– De megijesztettél.
Bár a férfi fején csuklya volt, és Jennsen nem láthatta tisztán az arcát, úgy tűnt, hogy az idegen épp úgy reagál Jennsen vörös hajának látványára, mint mindenki más is szokott.
– Látom. Bocsáss meg!
Jennsen nem lazított védekező tartásán a bocsánatkérés hallatán, ehelyett gyorsan oldalt pillogott mindkét irányban, hogy lássa, egyedül van-e a férfi, van-e vele bárki más is, aki közben Jennsen közelébe lopakodhatna.
A lány ostobának érezte magát, amiért hagyta, hogy így meglepjék. Lelke mélyén tisztában volt vele, hogy soha életében nem lesz teljes biztonságban. Nem is feltétlenül volt szükség lopózkodásra, hogy meglephessék. Elég volt hozzá Jennsen részéről egy pillanatnyi figyelemkihagyás, hogy bármikor elhozza a véget. Kétségbe ejtette, és elcsüggesztette a gondolat, hogy milyen könnyen megtörténhet a dolog. Ha ez a férfi fényes nappal ilyen közel férkőzhetett hozzá, és így meglephette, akkor mi következik ebből Jennsen reménytelenül hóbortos álmaira nézve, miszerint egyszer majd félelem nélkül, nyíltan élheti a saját életét?
A szikla sötét oldala nedvesen csillogott. A széljárta vízmosásban senki nem volt rajtuk kívül: a lány és a két férfi, az egyik halott, a másik élő. Jennsen gyerekkorában lopózkodó, gonosz árnyakat képzelt az erdő fái közé, de
ma már nem képzelődött. A fák között feketéllő sötétség üres volt.
A férfi megállt egy tucat lépésnyi távolságban. Testtartásából ítélve nem a Jennsen késétől való félelem miatt torpant meg, inkább azért, hogy ne rémítse meg jobban a lányt. Leplezetlenül bámult Jennsenre, közben mintha elmerült volna saját gondolataiban. De elég gyorsan magához tért belőle, akármi is volt az Jennsen arcában, ami annyira lekötötte a figyelmét.
– Meg tudom érteni, hogy oka van egy nőnek megijedni, amikor egy idegen észrevétlenül megközelíti. Egyszerűen kikerültelek volna anélkül, hogy megrémítselek, de láttam, hogy ez az ember itt hever a földön, te meg föléje hajolsz. Gondoltam, talán szükséged van segítségre, ezért siettem ide.
A jeges szél a férfi inas alakjára szorította sötétzöld köpenye egyik szárnyát, míg a másikat félrefújta, így kilátszott alóla az idegen jó szabású, de egyszerű ruházata. A férfi a fejére húzta köpenye csuklyáját az eső első pászmái elleni védelemül, és így vonásai kissé bizonytalanok maradtak a csuklya árnyékában. Arcán az udvarias segítőkészség mosolya ült, semmi több, és ezt a mosolyt meggyőzően viselte.
– Halott. – Jennsennek nem jutott eszébe, mi mást mondhatna még.
Nem szokott hozzá, hogy idegenekkel szóba álljon. Tulajdonképpen nem szokott hozzá, hogy anyján kívül bárkivel is beszélgessen. Nem tudta, mit kellene mondania, hogyan kellene viselkednie – különösen a jelen körülmények között.
– Ó, sajnálom! – Az idegen a nyakát nyújtogatta, anélkül, hogy egy lépést is közeledett volna, igyekezett jobban szemügyre venni a földön heverő testet.
Jennsen szerint ez tapintatos viselkedés volt: a férfi nem akart közeledni valakihez, aki szemmel láthatóan ideges volt. Azt azonban utálta, hogy idegessége ennyire nyilvánvalóan meglátszik rajta. Abban a hitben ringatta magát ugyanis, hogy idegenek számára képes kiismerhetetlennek tűnni.
A férfi pillantása a holttestről Jennsen késére, aztán a lány arcára siklott.
– Gondolom, okod volt rá.
Jennsen egy pillanatig értetlen arcot vágott, aztán rájött, mire céloz a férfi, és önkéntelenül buggyant ki belőle:
– Nem én tettem.
Az idegen megrántotta a vállát.
– Bocsánat. Ilyen messziről nem tudom megállapítani, mi történhetett.
Jennsen szörnyen zavarba jött, hogy kést fog az ismeretlenre. Leeresztette a fegyvert tartó kezét.
– Nem akartam... vadembernek látszani. Csak egyszerűen halálra rémítettél.
A férfi mosolya melegebbé vált.
– Megértem. Semmi baj. Tehát, mi történt?
Jennsen üres kezével a meredek sziklafal felé intett.
– Úgy gondolom, odafentről, az ösvényről zuhanhatott le. Kitörött a nyaka. Legalábbis azt hiszem. Csak az előbb találtam rá. Idelent nem látok lábnyomokat. Szerintem a zuhanásba halt bele.
Mialatt Jennsen visszacsúsztatta kését az övén függő tokba, a férfi a sziklát fürkészte tekintetével.
– Örülök, hogy az alsó ösvényt választottam, nem az odafentit.
A lány a halott felé biccentett a fejével.
– Azt keresgéltem, hátha találok valamit, amiből kiderülne, ki lehetett. Arra gondoltam, talán valakit... értesítenem kellene a balesetről. De nem találtam semmit.
A férfi csizmája talpa alatt csikorogtak a kavicsok, ahogy közelebb jött. A holttest másik oldalára térdelt, nem arra, amelyiken Jennsen állt, talán azért, hogy a késsel fenyegetőző ideges, vadóc nőnek egy kicsit több szabad tere legyen, kevésbé féljen tőle.
– Azt hiszem, igazad van – mondta a férfi, miután a furcsa szögben nyugvó fejet szemügyre vette. – Úgy tűnik, legalább egy pár órája itt hever már.
– Korábban is erre jártam. Azok ott az én nyomaim. Más nyomokat nem látok. – A napi fogás felé intett, ami mögötte hevert a földön. – Amikor kifelé mentem, hogy a zsinórokat ellenőrizzem, akkor még nem volt itt.
Az idegen a halott felé fordult, hogy figyelmesebben megnézze az arcát.
– Van valami elképzelésed róla, ki lehetett?
– Fogalmam sincs, azon túl, hogy katona.
A férfi felpillantott.
– És miféle katona lehetett?
Jennsen gyanakvóan összevonta a szemöldökét.
– Miféle katona? D'Harai. – Leguggolt, hogy közelebbről megnézze magának az idegent.
– Honnan jöttél te, hogy nem ismersz fel egy d'harai katonát?
A férfi benyúlt a csuklyája alá, és kezével megmasszírozta a nyaka oldalát.
– Csak egy átutazó vagyok.
Olyan törődöttnek hangzott, amilyennek látszott is.
A válasz meglepte Jennsent.
– Én egész életemben egyik helyről a másikra vándoroltam, és soha, senkivel nem találkoztam, aki ne ismert volna fel egy d'harai katonát, ha látta. Hogy lehet, hogy te nem ismered fel?
– Idegen vagyok D'Harában.
– Az lehetetlen. D'Hara majdnem az egész világra kiterjed.
Ezúttal a vándor mosolya arra utalt, hogy szórakoztatja Jennsen megjegyzése.
– Csakugyan?
A lány érezte, hogy pír önti el az arcát, amiért ilyen tájékozatlannak mutatta magát a világ dolgaiban.
– Miért, hát nem?
A férfi a fejét rázta.
– Nem. Én messze délről érkeztem, egy D'Harán túli földről.
Jennsen csodálkozva nézett az idegenre. Bosszúsága máris elpárolgott az imént hallott meglepő kinyilatkoztatás következményeit fontolgatva agyában. Lehet, hogy az álmai mégsem olyan reménytelenek?
– És mit keresel itt, D'Harában?
– Mondtam már. Átutazom. – Hangja fáradtan csengett. Jennsen jól tudta, mennyire képes kimeríteni az embert az utazás. Aztán a férfi komolyabb tónusra váltott. – Tudom, hogy ez egy d'harai katona. Félreértettél. Úgy értettem, miféle katona? Egy közeli helyőrség katonája? Egy helybeli osztagból való? Átutazó szabadságos katona? Vagy a városba tartott egy pohár italra? Esetleg felderítő?
Jennsen veszélyérzete hirtelen riadót fújt.
– Felderítő? Mit akarna felderíteni a saját hazájában?
A férfi felnézett a tornyosuló sötét felhőkre.
– Nem tudom. Csak arra voltam kíváncsi, hátha tudsz valami közelebbit is róla.
– Nem, semmit. Mondom, hogy csak épp most találtam rá.
– Veszélyesek ezek a d'harai katonák? Úgy értem, szokták zaklatni az embereket? Az átutazókat, például?
Jennsen kerülte az idegen tekintetét.
– Én... nem is tudom. Gondolom, előfordulhat éppen.
Félt, nehogy túl sokat áruljon el, de azt sem szerette volna, ha az idegen azért kerülne bajba, mert ő nem mondott el neki eleget.
– Mit gondolsz, mit kereshetett egy magányos katona errefelé, kint a vadonban? A katonák ritkán járnak magukban.
– Fogalmam sincs. Miből gondolod, hogy egy egyszerű asszony többet tudna a katonáskodásról, mint egy világutazó? Neked semmi saját ötleted sincs? Lehet, hogy épp hazafelé tartott látogatóba, vagy valami hasonló. Lehet, hogy épp egy lányra gondolt, aki várja otthon, azért nem figyelt úgy a lába elé, ahogy kellett volna. Lehet, hogy azért csúszott meg és zuhant le.
A férfi ismét a nyakát dörzsölgette, mintha fájna neki.
– Ne haragudj! Azt hiszem, nem sok veleje volt annak, amit mondtam. Talán nem gondolkodom elég világosan. Talán csak aggódom miattad.
– Miattam? Ezt meg hogy érted?
– Úgy értem, hogy a katonák mindig valamilyen egységhez tartoznak. A többi katona ismeri őket, és tudják, merre kell épp lenniük. A katonák nem mászkálnak csak úgy egyedül akárhová, amikor csak kedvük tartja. Nem olyanok, mint valami prémvadász, aki könnyen eltűnhet nyomtalanul.
– Vagy mint egy magányos utazó?
A férfi arcán pajkos vigyor terült szét.
– Vagy mint egy magányos utazó. – A vigyor lehervadt az arcáról. – A lényeg, hogy a többi katona valószínűleg keresni fogja ezt itt. Ha megtalálják itt a testét, csapatokat fognak ide küldeni, hogy megakadályozzák, hogy bárki is elhagyhassa a környéket. Aztán, ha mindenkit összeszednek, akit csak találnak, nekilátnak majd kikérdezni őket.
Amennyit én a d'harai katonákról hallottam, tudják, hogyan kell kérdezni. Minden részletre kíváncsiak lesznek majd minden emberről, aki csak érintett lehet az ügyben.
Jennsen gyomra vad, hánykolódó görcsökbe szorult össze. Semmire sem volt kevésbé szükség, mint hogy a d'harai katonák kérdezősködni kezdjenek tőle, vagy az anyjától. Ez a halott katona nekik is könnyen a halálukat jelentheti.
– De mi annak az esélye, hogy...
– Én csak azt mondom, hogy nem szeretném, ha ennek a fickónak a bajtársai erre tévednének, és úgy döntenének, hogy valakinek meg kell fizetnie a barátjuk haláláért. Ők nem biztos, hogy balesetnek fogják tartani. A katonákat különben is felzaklatja egy bajtársuk halála, még ha baleset is volt. És csak mi ketten jártunk erre, te és én. Nem szeretném, ha egy csapat katona rájönne erre, és minket kezdenének hibáztatni.
– Úgy érted, hogy még ha baleset volt is, elkaphatnak egy ártatlant, és őt teszik felelőssé érte?
– Nem tudhatom, de tapasztalataim szerint a katonák így szoktak viselkedni. Amikor dühösek, mindig keresnek valakit, akin a haragjukat kitölthetik.
– De hát nem hibáztathatnak minket! Te itt sem voltál, én meg csak a horgászzsinórjaimat jöttem ki ellenőrizni.
A férfi fél könyökkel a térdére támaszkodott, és áthajolt a holttest fölött Jennsen felé.
– Aztán amikor ez a katona a nagy D'Harai Birodalom ügyében erre járva meglátott egy gyönyörű lányt, aki idelent riszálta magát az ösvényen, úgy elbámult rajta, hogy vigyázatlanná vált, megcsúszott, és lezuhant.
– Én nem is riszáltam magam!
– Nem is mondom, hogy azt tetted. Csak azt akartam megmutatni, hogy az emberek bármikor képesek bűnbakot találni, ha nagyon akarnak.
Jennsen erre nem is gondolt. Ezek d'harai katonák. És az efféle viselkedés aligha zárható ki velük kapcsolatban.
Aztán Jennsen agya automatikusan feldolgozta az idegen többi szavait is. Őt még soha nem nevezte senki gyönyörűnek, nem hogy egy férfi. Zavarba hozta a dolog, pláne, hogy ilyen váratlanul, és ilyen oda nem illő körülmények között hallotta. Mivel fogalma sem volt róla, hogyan kellene reagálnia egy ilyen bókra, és mivel sokkal fontosabb dolgok zaklatták éppen fel az érzelmeit, hát úgy döntött, semmibe veszi az elhangzott megjegyzést.
– Ha megtalálják – mondta a férfi –, akkor az a legkevesebb, hogy mindenkit összefogdosnak a környéken, és alaposan kikérdezik őket.
A dolog összes csúf következményei egyszerre nagyon is nyilvánvalóvá váltak Jennsen számára. A végzet napja hirtelen túlságosan közelbe került.
– Mit gondolsz, mit kellene tennünk?
A férfi elgondolkodott egy pillanatra.
– Nos, hát ha erre járnak, de nem találják meg, akkor semmi okuk nem lesz rá, hogy megálljanak, és kivallassák az embereket. Ha itt nem találják, továbbmennek, és valahol máshol keresik tovább.
Felállt, és körülnézett.
– A talaj túl kemény ahhoz, hogy sírt ássunk neki. – Mélyebben húzta a homlokába a csuklyát, hogy arcát védje a permetező esőtől, miközben folytatta a keresgélést. Aztán a szikla tövéhez közel, egy pontra mutatott. – Ott. Ott van egy hasadék, ami elég nagynak látszik. Beletehetjük oda, aztán hordalékkal és kövekkel eltakarhatjuk a testet. Ebben az évszakban ennél jobb temetést nem tudunk rendezni neki.
És nyilván még ez is több, mint amit megérdemel, gondolta Jennsen. Ő akár itt is hagyná a tetemet, úgy, ahogy van, de ez nem lenne bölcs dolog. Már akkor is azt tervezte, hogy valamivel letakargatja a tetemet, amikor az idegen még nem jelent meg. De ez így még jobb megoldás. Kisebb az esélye, hogy a vadállatok kibontják a testet a rejtekhelyén, és az erre járó katonák felfedezik.
A férfi látta, hogy Jennsen kapkodva mérlegeli magában a lehetséges következményeket, és a lány arckifejezését félreértve habozásnak vette, ezért lágy, rábeszélő hangon azt mondta:
– Ez az ember halott. Már semmit nem tehetünk érte. Baleset volt. Miért hagynánk, hogy egy baleset bajt hozzon ránk? Mi semmi rosszat nem tettünk. Még csak itt sem voltunk, amikor megtörtént. Azt mondom, temessük el, aztán éljük tovább a saját életünket, anélkül, hogy a d'harai katonák ok nélkül beleavatkoznának.
Jennsen csak állt egy helyben. Az idegennek igaza lehet benne, hogy ha a katonák megtalálják a halott bajtársukat, esetleg vallatni kezdik a környékbeli embereket. Jennsennek enélkül az új veszély nélkül is volt elég aggódni valója a halott d'harai katona miatt. Ismét a papírdarabra gondolt, amit a katona zsebében talált. Az már önmagában is elég volt az aggodalomra, minden további ok nélkül.
Ha az a papírdarab azt jelenti, amit Jennsen gyanított, akkor a vallatás csak a megpróbáltatások kezdetét jelentené.
– Rendben van – egyezett bele a férfi javaslatába. – De ha már megtesszük, tegyük meg gyorsan!
Az idegen elmosolyodott, arcán, ahogy Jennsen megítélte, leginkább a megkönnyebbülés látszott. Aztán szembe fordult a lánnyal, és hátratolta a fejéről a csuklyáját, ahogy egy férfihez illik, ha meg akar tisztelni egy nőt.
Jennsen döbbenten látta, hogy, habár a férfi legfeljebb öt-hat évvel lehetett idősebb nála, rövidre vágott haja olyan fehér volt, akár a frissen hullott hó. Jennsen ugyanolyan ámulattal meredt az idegen fehér hajára, ahogy az emberek az ő vörös haját szokták megbámulni. Most, hogy a csuklya nem árnyékolta be a férfi arcát, Jennsen láthatta, hogy az utazó szeme ugyanolyan kék, mint az övé. Olyan kék, amilyen az emberek szerint az apja szeme volt.
A rövidre vágott fehér haj és a ragyogó kék szem együtt megragadó hatást keltett, és a simára borotvált arccal kombinálva nagyon vonzó látványt nyújtott. Az idegen vonásai egyszerűen tökéletesen illettek egymáshoz.
A férfi kezet nyújtott a katona holtteste felett.
– Engem Sebastiannak hívnak.
Jennsen egy pillanatig habozott, de aztán elfogadta a kinyújtott kezet. Bár a kéz nagy volt, és kétségkívül erős is, Sebastian nem szorította meg vele a lány kezét, hogy erejét fitogtassa, mint ahogy sok férfi tette volna. A nagy kéz szinte természetellenes melegsége meglepte Jennsent.
– És te el fogod árulni a nevedet?
– Jennsen Daggett vagyok.
– Jennsen – ízlelgette mosolyogva a férfi a név hangzását. Láthatóan tetszett neki.
Jennsen ismét elpirult. Sebastian azonban észre sem vette. Azonnal lehajolt, és hóna alatt megragadva a tetemet, rángatni kezdte. A test minden egyes nagy rántásra mozdult előre egyegy keveset. A katona nagytestű ember volt életében, és most ez a nagy test mind holt súllyá vált.
Jennsen megmarkolta a katona vállán a köpenyt, hogy segítsen. Sebastian átengedte neki a helyet, és a tetem másik vállát markolta meg. Így, együttesen vonszolták a görgetegen és a talajból helyenként kibukkanó síkos sziklafoltokon a jókora testet, amely így holtában is ugyanolyan fenyegetőnek tűnt, mint amilyen életében lehetett.
Sebastian, a vonszolás erőfeszítésétől még jócskán zihálva átfordította a katona holttestét, mielőtt betaszította volna végső nyughelyére, a sziklahasadékba. Jennsen csak most vette észre, hogy a katona a hátizsákja alatt, a vállára szíjazva egy rövid kardot is visel. Eddig nem láthatta, mert a holttest rajta feküdt a fegyveren. A derekára kötött övbe tűzve hátul, a veséje fölött egy félhold pengéjű csatabárdja is volt a katonának. A sok fegyver látványára Jennsen aggodalma csak fokozódott. Közönséges katonák nem szoktak ennyire alaposan felfegyverezve lenni. És nem hordanak olyan különleges kést, mint ez.
Sebastian leráncigálta a tetem karjairól a hátizsák szíjait. Lecsatolta a rövidkardot, és félrelökte. Aztán a fegyverövet is leoldotta, és a kard tetejébe hajította.
– A zsákjában nincs semmi szokatlan – jelentette ki rövid kutakodás után. A hátizsákot ezzel odavetette a kard, a fegyveröv és a bárd mellé.
Aztán hozzáfogott átkutatni a halott zsebeit. Jennsen már éppen rá akart szólni, hogy mit művel, amikor rájött, hogy az előbb ő maga is ezt tette. Az már egy kissé jobban zavarta, hogy a férfi kiválogatta a zsebek tartalmából a pénzt, mielőtt a többi holmit visszarakta volna. Igencsak durva érzéketlenségnek tartotta egy halottól lopni.
Sebastian a lány felé nyújtotta a pénzt.
– Mit művelsz? – kérdezte Jennsen.
– Vedd el! – nyújtotta felé újra Sebastian az érméket makacskodva. – Mi haszna lenne odalent a föld alatt? A pénz arra való, hogy az élők szenvedéseit enyhítse, nem, hogy a holtakét. Vagy azt hiszed, a jó szellemek megkérik majd a fénylő és boldog öröklét árát ettől a katonától?
A katona d'harai volt, ezért Jennsen úgy vélte, inkább az Alvilág Őrzője tartogathat neki valami sokkal sötétebb öröklétet.
– De hát... ez nem az enyém!
Sebastian korholó pillantást vetett a lányra.
– Vedd úgy, hogy részleges kárpótlás a szenvedéseidért.
Jennsen hátán végigfutott a hideg. Honnan tudhatná ez az ember? Hiszen mindig annyira elővigyázatosak voltak!
– Ezt meg hogy érted?
– Az évek miatt, amit a fickó okozta mai ijedséged vett el az életedből.
Jennsen végre képes volt kiengedni visszafojtott lélegzetét egy halk sóhajjal. Ideje lenne már, hogy ne a legrosszabbat keresse mindig mindenben, amit az emberek mondanak neki. Hagyta, hogy Sebastian a kezébe tuszkolja az érméket.
– Jól van, de szerintem a fele téged illet, amiért segítettél nekem. – Ezzel visszanyújtott három arany márkát.
A férfi megragadta Jennsen kezét a felé nyújtott pénzzel, és összezárta a lány tenyerét a három érme fölött.
– Tartsd csak meg. Most már a tiéd.
Jennsen arra gondolt, mennyit segíthet ez a pénz rajtuk.
– Anyámnak nagyon nehéz élete volt. Hasznát tudná venni. Anyámnak fogom adni.
– Akkor remélem, mindkettőtökön segít majd. Legyen ez élete utolsó jótéteménye ennek a katonának, hogy segít rajtad és anyádon.
– Forróak a kezeid. – Jennsen a férfi szemeinek csillogását látva gyanította, hogy miért, de nem mondott többet.
Sebastian bólintott, és megerősítette a lány gyanúját.
– Van egy kis lázam. Ma reggel kapott el. Ha ezt itt befejeztük, remélem, eljutok a következő városig, és száraz szobában pihenhetek egy ideig. Szükségem van némi pihenőre, hogy visszanyerjem az erőmet.
– A város túl messze van ahhoz, hogy még ma elérd.
– Biztos vagy benne? Elég gyorsan tudok haladni. Megszoktam az utazást.
– Én is – felelte Jennsen –, és nekem is majdnem egy teljes napba telik, hogy beérjek. A nappali világosságból már csak egy pár óra maradt, és még ezt a munkát is be kell fejeznünk. Ma estig már egy gyors lovon sem tudnál elérni a városig.
Sebastian felsóhajtott.
– Nos, azt hiszem, akkor nem fog menni.
Ismét letérdelt, és félig elfordította a holttestet, hogy a kést le tudja oldani az övéről. A kés tokja ezüsttel szegélyezett finom kidolgozású fekete bőrből készült, és ugyanaz a cikornyás betű díszítette, mint a markolatot. Sebastian féltérden Jennsen felé nyújtotta a tokba bújtatott csillogó fegyvert.
– Butaság lenne egy ilyen jó fegyvert a földbe temetni. Vedd el. Jobb, mint az az ócskaság, amit korábban mutattál.
Jennsen meglepetten és zavarodottan állt egy helyben.
– De hát neked kellene megtartanod.
– Én majd megtartom a többit. Azok úgyis jobban illenek hozzám. A Sebastian-szabály.
– Sebastian-szabály?
– Szépség a szépséghez.
Jennsen elpirult a nyílt bóktól. De ez a fegyver nem szépség volt. Sebastiannak fogalma sem lehet róla, micsoda rútságot jelképez.
– Van róla valami fogalmad, mit jelenthet a markolaton az az R betű?
Ó, igen – akarta mondani Jennsen. Nagyon is jól tudta, mit jelent. Éppen ez volt a rútság.
– A Rahl ház jele.
– A Rahl házé?
– Rahl Nagyúr, D'Hara uralkodója – mondta Jennsen egy rémálom egyszerű magyarázataként.

3. FEJEZET

Mire befejezték a d'harai holttest eltemetésének fáradságos munkáját, Jennsen alig bírta emelni a karjait a fáradtságtól. Az éles, nyirkos szél átfújt a ruháin, szinte csontig vágott. Orra, fülei és ujjai érzéketlenre fagytak.

Sebastian arcán izzadságréteg csillogott.
A halott azonban végre vastag kavicsréteg alatt hevert, amire még a sziklafal tövében bőséggel heverő nagy köveket is halmoztak. Az állatok aligha tudnak majd hozzáférni a súlyos sziklák alatt a tetemhez. A férgek háborítatlanul lakmározhatnak rajta.
Sebastian mondott néhány egyszerű szót, kérve a Teremtőt, fogadja be a halott lelkét az örökkévalóságba. Nem könyörgött a Teremtő irgalmas ítéletéért, és Jennsen sem.
Jennsen egy ággal elsimítgatta a görgeteget, hogy tevékenykedésük nyomait eltüntesse, aztán kritikus szemmel megvizsgálta munkáját, és elégedetten konstatálta: senki sem gyaníthatná, hogy itt egy ember van eltemetve. Ha katonák járnának erre, nem fognak rájönni, hogy egy társuk itt lelte a halálát. Így okuk sem lesz rá, hogy a helybelieket kikérdezzék, legfeljebb csak azért, hogy nem látta-e valaki a bajtársukat. Erre a kérdésre pedig elég könnyű lesz hazugsággal felelni, és a katonák is könnyen el fogják hinni.
Jennsen tenyerét Sebastian homlokára tette. Beigazolódott, amitől tartott.
– Te tűzforró vagy a láztól.
– Készen vagyunk. Most már sokkal nyugodtabban megpihenhetek, nem kell attól tartanom, hogy a katonák kardheggyel piszkálnak ki a takaróm alól, hogy kellemetlen kérdéseket tegyenek fel.
Jennsen azon tűnődött, vajon hol fog aludni Sebastian. A szemerkélés egyre sűrűbbé vált, és Jennsen gyanította, hogy hamarosan valódi esővé súlyosodik. Abból ítélve, hogy a komor felhők makacsul ott tanyáztak az égbolton, alighanem egész éjjel esni fog. Márpedig ha a jéghideg eső bőrig áztatja a férfit, az csak tovább fokozza majd a lázát. Az efféle téli eső könnyen halálává válhat az embernek, ha nincs előle száraz menedéke.
Nézte, ahogy a férfi a dereka köré csatolja a katona fegyverövét. A csatabárdot nem hátra tűzte be, ahogy a d'harai viselte, hanem a jobb csípője fölé akasztotta. A rövid kardot az öv bal oldalára erősítette fel, miután előbb gondosan megvizsgálta az élét. Mindkét fegyvert úgy erősítette fel, hogy szükség esetén könnyedén kézre essenek.
Mikor elkészült, nehéz, zöld köpönyegét magára terítette, elfedve vele a fegyvereket. Most újra csak közönséges utazónak látszott, de Jennsen gyanította, hogy a férfi több annál. Sebastiannak is megvoltak a maga titkai, de ő könnyedén, szinte mármár nyíltan hordozta őket Jennsennel ellentétben, aki belül és szorongva viselte a magáéit.
A férfi olyan gyakorlott könnyedséggel bánt a karddal, amilyet csak hosszú gyakorlat eredményezhet. Jennsen jól tudta ezt, hiszen ő maga is könnyed eleganciával kezelte a kést, és ezt ő is állandó folyamatos gyakorlással érte el. Voltak anyák, akik főzni és varrni tanították a lányaikat. Jennsen anyja úgy gondolta, a varrás nem tudná megóvni a lányát. Nem, mintha egy kés meg tudná, de még mindig jobb védelem volt, mint a tű és cérna.
Sebastian felemelte a halott hátizsákját, és hátralökte a zsák fedőlapját.
– El fogjuk osztani a készleteket. Akarod a zsákot?
– Tartsd meg a zsákot és a készleteket is – felelte Jennsen, és felemelte a halfüzért.
Sebastian bólintással jelezte beleegyezését. Összehúzta a zsák száján a zsinórt, közben az eget kémlelte.
– Akkor jobb lesz, ha máris indulok.
– Hová?
Sebastian súlyosan pislogott egyet fáradt tekintetű szemeivel.
– Nincs különös célom. Csak utazgatok. Azt hiszem, gyalogolok még valamennyit, aztán jobb lesz valami fedél után néznem.
– Eső jön – mondta Jennsen. – Nem kell prófétának lenni hozzá, hogy megjósolja az ember.
Sebastian elmosolyodott.
– Azt hiszem, tényleg nem. – Szemeiben lemondó beletörődés látszott a gondolatra, hogy mi vár rá. Tenyerével hátrasimította haja nedves, fehér tüskéit, aztán fejére húzta a csuklyáját. – Nos, akkor hát vigyázz magadra, Jennsen Daggett. A legjobbakat kívánom az anyádnak. Csinos lányt nevelt fel.
Jennsen mosolygó bólintással köszönte meg a férfi szavait. A nyirkos széllel szembefordulva nézte, hogyan fordít hátat a férfi, és indul tovább a görgeteges úton. Körülöttük töredezett sziklafalak nyúltak a magasba mindenfelől, hófödte párkányaik belevesztek a környező hatalmas hegység égbe nyúló csúcsait elfedő, mélyen úszó szürke felhőkbe.
Furcsa, groteszk, értelmetlen dolognak tűnt számára, hogy ebben a végtelenbe nyúló tájban útjaik ilyen rövid időre, ilyen tragikus pillanatban keresztezték egymást, amikor egy emberi élet éppen véget ért, most pedig elválik ismét, és mindketten haladnak tovább a feledés végtelen ösvényén, amit életnek hívnak.
Jennsen dobhártyájában érezte a saját szíve lüktetését, miközben az öles léptekkel távolodó férfi csizmájának ropogását hallgatta az éles görgetegköveken. Valami sürgető türelmetlenség tolult fel benne, miközben azt latolgatta, mit tegyen. Hát mindörökké el kell már ezentúl fordulnia az emberektől? Mindig csak bujdokolni?
Mindig el kell taszítania magától a normális, hétköznapi élet pillanatnyi lehetőségeit is egy bűn miatt, amit el sem követett? Megkockáztathatja-e amit tennie kellene?
Tudta, mit mondana erre az anyja. Anya persze végtelenül szerette Jennsent, nem kegyetlenségből mondaná, amit mondana...
– Sebastian? – A férfi visszanézett a válla fölött, várta, mit akar mondani a lány. – Ha nem kerülsz fedél alá, lehet, hogy nem éred meg a holnapot. Gondolni sem szeretnék arra, hogy bőrig ázva, lázasan bolyongsz idekint.
A férfi csak állt, és nézte a lányt. A szél ritkás permetet kavart közöttük.
– Azt én sem szeretném. Megfogadom a tanácsodat, és mindent megpróbálok, hogy mielőbb találjak valami menedéket.
Mielőtt Sebastian újra elfordult volna, Jennsen felemelte a kezét, és az ellenkező irányba intett. Közben a lány észrevette, hogy az ujjai remegnek.
– Hazajöhetnél velem, hozzánk.
– Anyádat nem zavarná?
Anya pánikba esne. Anya sohasem engedte meg, hogy idegen aludjon a házukban, bármekkora segítségükre lett volna is az illető. Anya egész éjjel egy szemhunyást sem aludna, ha tudná, hogy idegen jár akár csak a közelben is. De ha Sebastian lázasan kint marad a hegyek között, meg is halhat. Ezt Anya sem akarná. Anyának nagyon jó szíve van. A szerető féltés, nem pedig rosszindulat miatt óvta annyira Jennsent.
– A házunk kicsi, de van hely a barlangban, ahol az állatokat tartjuk. Ha ez nem zavar, ott megalhatnál. Nem olyan szörnyű ám, mint amilyennek hangzik. Időnként magam is aludtam ott, amikor túl szűknek éreztem magam körül a házat. Tüzet gyújtanék a bejárat közelében. Meleg helyen lennél, és kipihenhetnéd magad, hiszen szükséged van rá.
Sebastian vonakodni látszott. Jennsen magasba emelte a halfüzért.
– Enni is kapnál – tette még csábítóbbá az ajánlatot. – Ennél egy jó vacsorát, és melegben alhatnál. Azt hiszem, mindkettőre nagy szükséged lenne. Te segítettél rajtam. Hadd segítsek én is rajtad!
Sebastian arcán hálás mosoly jelent meg.
– Jószívű lány vagy, Jennsen. Ha anyád is beleegyezik, elfogadom az ajánlatodat.
Jennsen fellebbentette a köpenye szélét, kivillantva alóla a bőrtokba rejtett míves kést, amelyet az övébe csúsztatva viselt.
– Majd felajánljuk neki a kést. Értékelni fogja.
Sebastian meleg, és hirtelen, vidámmá és könnyeddé váló mosolya olyan kedves és szívet melengető volt, amilyet Jennsen még soha életében nem látott.
– Nem hiszem, hogy a kés forgatásában ennyire jártas asszonyoknak álmatlan éjszakát kellene, okozzon egy lázbeteg idegen, aki náluk tölt egy éjszakát.
Jennsen ugyanerre gondolt, de ezt a világért sem árulta volna el. Remélte, hogy Anya is így fogja fel majd a dolgot.
– Akkor ezt megbeszéltük. Gyere, induljunk, mielőtt elkap bennünket az eső!
Sebastian sietve igyekezett utolérni a máris meginduló lányt. Jennsen kivette Sebastian kezéből a hátizsákot, és a saját vállára kanyarította. A legyengült férfi számára elég teher volt a saját zsákja, és az újonnan szerzett fegyverek együttes súlya is.

4. FEJEZET

– Várj itt! – mondta Jennsen halkan. – Megyek, megmondom anyámnak, hogy vendégünk van.
Sebastian nehézkesen egy alacsony sziklakiszögellésre huppant, ami kényelmes ülést nyújtott.
– Mondd csak meg neki, amit én mondtam, hogy megértem, ha nem akarja, hogy egy idegen nálatok töltse az éjszakát. Tudom, nem lenne indokolatlan a félelme.
Jennsen nyugodt, komoly tekintettel mérte végig a férfit.
– Anyámnak és nekem nincs okunk félni a látogatóinktól.
Jennsen nem a szokványos fegyverek nyújtotta védelemre gondolt, és hanghordozásából ezt Sebastian tisztán ki is érthette. Találkozásuk óta először, a férfi arcán a bizonytalanság szikrája villant át: halvány nyugtalanság, amelyet nem a lány késforgatásban való jártassága váltott ki.
Jennsen ajka finom kis mosolyra húzódott a férfi arckifejezése láttán, ami világosan mutatta, hogy Sebastian azt latolgatja, vajon miféle sötét veszélyt jelenthet számára a lány.
– Ne aggódj! Csak azoknak van okuk a félelemre, akik bajt akarnak hozni ránk.
Sebastian megadóan emelte fel a kezét.
– Akkor én olyan biztonságban vagyok, mint a csecsemő az anyja ölében.
Jennsen otthagyta Sebastiant a sziklán ülve várakozni, mialatt ő a földből kiálló fagyökereket lépcsőül használva elindult felfelé a rejtekadó fenyőlombok között kanyargó ösvényen a házuk felé, amely egy, a hegyoldalból kiugró sziklavállon lapult fákkal körülvéve. A ház körüli füves tisztás szebb napokon napsütötte, nyitott folt volt a köré tornyosuló vén tölgyek között. Az udvar elegendő bóklászó helyet nyújtott Jennsenék kecskéjének, meg pár tyúknak és kacsának. A ház mögötti meredek sziklafal megakadályozta, hogy onnan váratlan látogatók lephessék meg őket. A házat csak az elülső ösvényen lehetett megközelíteni.
Arra az esetre, ha mégis veszélybe kerülnének, Jennsen és az anyja jól álcázott lépcsősort vájtak a ház mögött egy keskeny sziklapárkányig, ahonnan kacskaringós szarvascsapásokon át egy vízmosásba juthattak, és azon keresztül elmenekülhettek. A rejtekút szinte használhatatlan lett volna olyan ember számára, aki nem ismerte alaposan a pontos útvonalat a meredek sziklafalak, hasadékok és szűk párkányok útvesztőjében, emellett Jennsenék még arról is gondoskodtak, hogy egyes kulcsfontosságú elágazásokat hulladékfával, és stratégiai pontokra ültetett bokrokkal külön is elrejtsenek.
Jennsen egészen kicsi kora óta nagyon gyakran utaztak, soha nem maradtak egyazon helyen hosszabb ideig. Itt azonban biztonságban érezték magukat, és immár több mint két éve laktak itt. A környéken járó utazók nem fedezték fel hegyi rejteküket, ahogy más lakhelyeikkel nem egyszer előfordult, a legközelebbi város, Briarton lakói pedig soha nem merészkedtek el ilyen mélyre a sötét, fenyegető erdőségben.
A házukhoz legközelebb eső hegyi út a tó körül futó, ritkán használt ösvény volt, amelyről a katona lezuhant. Jennsen és az anyja egyetlen egyszer jártak Briartonban. Aligha sejthette bárki is, hogy ők idekinn laknak a hatalmas, ismeretlen hegyek között, távol minden falutól és tanyától. A Sebastiannal odalenn, a tó felé vezető vízmosásban történt véletlen találkozást kivéve soha senkit nem láttak a házuknak még csak a környékén sem. Eddig ez volt a legbiztonságosabb hely, amelyet anyjával találtak, és Jennsen már-már kezdett abban reménykedni, hogy otthonaként gondolhat a házukra.
Jennsent hatéves kora óta üldözték. Bármilyen óvatos volt is Anya, néhányszor ijesztően közel kerültek hozzá, hogy elkapják őket. Nem hétköznapi ember volt, aki Jennsenre vadászott, és a rendelkezésére álló lehetőségek sem voltak köznapiak. Amennyire Jennsen tudta, üldözője akár most is figyelheti őt, amint felfelé igyekszik a sziklás ösvényen, talán épp a felette magasló faágról rábámuló bagoly szemein keresztül.
Amint Jennsen a házhoz ért, anyjával találkozott, aki köpenyét vállára kanyarítva épp az ajtón lépett ki. Ugyanolyan magas volt, mint Jennsen, ugyanolyan vállig érő dús hajkoronával, amelynek a színe azonban inkább gesztenyebarna volt, mint vörös. Anya még nem volt harmincöt éves, és ő volt a legszebb asszony, aki Jennsen valaha is látott, olyan alakkal, amit nyilván maga a Teremtő is megcsodált volna. Más körülmények között Anyát kétségkívül körüldongták volna az udvarlók, akik között nyilván akadtak volna olyanok is, akik királyi vagyonokat áldoztak volna a kezéért. Anya szíve azonban éppoly csodás és kedves volt, akár az arca, és mindent feladott érte, hogy a lányát megvédelmezhesse.
Ha Jennsen néha megsajnálta magát, amiért neki nem jutott ki a hétköznapi élet örömeiből, mindig Anyára gondolt, aki önszántából mondott le mindezekről, és még sokkal többről is a lánya kedvéért. Anya maga volt a megtestesült őrangyal.
– Jennsen! – Anya odafutott a lányához, és megmarkolta a vállait. – Ó, Jenn, már annyira kezdtem aggódni! Hol voltál? Éppen utánad indultam volna, hogy megkeresselek. Azt hittem, valami bajba keveredtél, és...
– Úgy is volt, Anya – ismerte be Jennsen.
Anya csak egy pillanatig habozott, aztán minden további kérdés nélkül óvó karjaiba zárta Jennsent. A mai rettenetes nap után Jennsen őszintén hálás volt Anya vigasztaló öleléséért. Végül, egyik karját még mindig védelmezőn lánya válla köré fonva, Anya az ajtó felé nógatta Jennsent.
– Gyere be és szárítkozz meg! Látom, remek fogásod volt. Eszünk egy jó vacsorát, aztán elmondhatod...
Jennsen megvetette a lábát.
– Anya, hoztam magammal valakit.
Anya hirtelen megtorpant, és a lány arckifejezését fürkészte, arról próbálva leolvasni, milyen fajta, és milyen nagy lehet a baj.
– Hogyhogy? Kit hoztál ide?
Jennsen visszaintett az ösvény irányába.
– Odalenn vár. Megmondtam neki, hogy várjon. Mondtam neki, hogy megkérdezem tőled, itt alhat-e a barlangban, az állatok közt.
– Micsoda? Hogy itt maradjon? Jenn, mi jut az eszedbe? Nekünk nem lehet...
– Anya, kérlek, hallgass végig! Ma valami szörnyűség történt. Sebastian...
– Sebastian?
Jennsen bólintott.
– Az ember, akit magammal hoztam. Sebastian segített nekem. Egy katonára akadtam, aki lezuhant az ösvényről... A fenti útról, a tó mellett.
Anya arca hamuszürkére sápadt, de nem szólt semmit.
Jennsen mély levegőt vett, hogy lenyugodjon, aztán újra nekikezdett.
– Egy halott d'harai katonát találtam a vízmosásban, a fenti út alatt. Megnéztem: nem voltak körülötte más nyomok. Nagyon nagy ember volt, és állig fel volt fegyverkezve. Csatabárd, egy kard az oldalán, egy másik a hátára szíjazva.
Anya félrehajtott fejjel figyelmeztető pillantást küldött Jennsen felé.
– Mi az, amit nem mondasz el nekem, Jenn?
Jennsen addig nem akarta elmondani Anyának, amíg előbb el nem magyarázza Sebastian ottlétét, de Anya olvasni tudott Jenn szeméből, kihallotta a hanghordozásából. A papírdarab a zsebében, rajta a két rettenetes szóval, szinte sikoltozva jelezte jelenlétét.
– Anya, hadd mondjam el a magam módján!
Anya tenyerével végigsimított Jennsen arcán.
– Akkor hát mondd a magad módján, ha úgy jobb.
– Éppen kikutattam a katonát, hátha találok nála valami fontosat. Találtam is. De akkor meglepett ez az ember, ez a vándor. Ne haragudj, Anya, de én annyira meg voltam ijedve a katonától, hogy ott van, meg attól, amit nála találtam, hogy nem figyeltem magam körül annyira, amennyire kellett volna. Tudom, hogy ostobán viselkedtem.
Anya rámosolygott.
– Nem, kicsikém, mindnyájunknak vannak gyenge pillanatai. Senki sem lehet tökéletes. Néha követünk el hibákat. Ettől még nem vagy ostoba. Ne mondj ilyet magadra!
– De annak éreztem magamat, amikor az a férfi megszólalt, és amikor felnéztem, ott láttam magam mögött. Bár a késemet azonnal előrántottam. – Anya elismerő mosollyal bólintott. – Aztán a vándor meglátta, hogy a katona zuhantában lelte a halálát. Azt mondta – Sebastiannak hívják – Sebastian azt mondta, ha hagyjuk ott heverni, akkor nagyon valószínű, hogy a többi katona megtalálja, és mindannyiunkat kikérdeznek majd, és lehet, hogy bennünket fognak okolni a társuk haláláért.
– Úgy látszik, ez az ember, ez a Sebastian tudja, mit beszél.
– Én is úgy gondoltam. Én is el akartam tüntetni a halott katonát, de nagyon nagy darab volt. Egyedül soha nem tudtam volna bevonszolni egy hasadékba. Sebastian felajánlotta, hogy segít eltemetni a holttestet. Együtt el tudtuk húzni, és belegurítottuk egy mély sziklarepedésbe. Jól betemettük. Sebastian pár nehéz követ rakott a görgetegre, amit én kapartam a tetemre. Senki nem fogja megtalálni.
Anya megkönnyebbültnek látszott.
– Ez bölcs dolog volt.
– Mielőtt eltemettük, Sebastian úgy gondolta, el kellene vennünk az értékeit, inkább, mint hogy a föld alatt menjenek kárba.
Anya felvonta az egyik szemöldökét.
– Igazán?
Jennsen bólintott. Előhúzta a pénzt a zsebéből. A másik zsebéből, nem abból, amelyikben a papírdarab volt. Anyja tenyerébe öntötte az összes érmét.
– Sebastian ragaszkodott hozzá, hogy fogadjam el az egészet. Arany márka is van közte. Ő nem akart belőle semmit magának.
Anya elvette a pénzt, aztán kurta pillantást vetett az ösvényre, amelynek az alján Sebastian várakozott. Közelebb hajolt a lányához.
– Jenn, ha eljött ide veled, akkor talán azt gondolja, bármikor visszaveheti a pénzt, amikor csak akarja. Talán csak azért tette, hogy nagylelkűnek mutassa magát, így nyerje el a bizalmadat; mégis elég közel legyen hozzád, hogy amikor jónak látja, megszerezze a pénzt.
– Ez nekem is megfordult a fejemben.
Anya hangja együttérzően ellágyult.
– Jenn, te nem vagy hibás, én őriztelek annyira a külvilág elől, de te nem tudhatod, mi mindenre képesek a férfiak.
Jennsen lesütötte a szemét Anya mindentudó tekintete előtt.
– Gondolom, amit mondasz, igaz is lehet, de én nem hiszem, hogy úgy lenne.
– Éspedig miért nem?
Jennsen ismét felemelte a pillantását, ami ezúttal sokkal határozottabb volt.
– Lázas, Anya. Nincs jól. El akart menni, egyáltalán nem kérte, hogy velem jöhessen. El is köszönt. Attól féltem, meg fog halni az éjszaka az esőben, amilyen beteg és kimerült. Utána szóltam, és felajánlottam, hogy ha nem bánja, megalhat az állatok közt a barlangban, ahol legalább szárazon és melegben lehet.
Rövid szünet után Jennsen hozzátette:
– Azt mondta, ha te nem akarod, hogy idegen legyen a ház közelében, megérti, és elmegy.
– Tényleg? Nos, Jenn, ez az ember vagy nagyon becsületes, vagy nagyon ravasz. – Átható tekintettel nézett Jennsenre. – Te mit gondolsz, melyik lehet, hm?
Jennsen összefonta az ujjait.
– Nem tudom, Anya. Tényleg nem. Magam is végiggondoltam mindazt, amit elmondtál. Igazán végiggondoltam.
Eszébe jutott valami.
– Sebastian azt is mondta, szeretné, ha elfogadnád ezt, hogy ne kelljen félned egy közelben alvó idegentől.
Jennsen tokostól előhúzta az övébe dugott kést, és anyja felé nyújtotta. Az ezüst nyél fehéren csillant az Anya háta mögötti kis ablakból szivárgó halvány sárga fényben.
Anya döbbent tekintettel vette át a fegyvert, óvatosan két kezébe fogva.
– Drága szellemek... – suttogta.
– Tudom – mondta Jennsen. – Én is kis híján felsikoltottam ijedtemben, amikor megtaláltam. Sebastian azt mondta, míves fegyver, túl jó ahhoz, hogy eltemessük, és azt akarta, hogy tartsam meg. Ő a katona csatabárdját és a rövid kardját vette magához. Én megmondtam neki, hogy neked fogom adni a kést. Ő azt felelte, hogy reméli, ez majd segít neked, hogy biztonságban érezhesd magad.
Anya tekintete arról árulkodott, hogy ebben a pillanatban sokkal nagyobb gondok foglalkoztatják, mint a férfi, akit Jennsen magával hozott.
– Anya, Sebastian beteg. Itt maradhat a barlangban? Elhitettem vele, hogy neki jobban kell tartania tőlünk, mint nekünk tőle.
Anya ravasz mosollyal nézett a lányára.
– Jó kislány.
Mindketten tudták, hogy ha életben akarnak maradni, össze kell dolgozniuk, egy csapatot alkotni, jól begyakorolt szerepük felvételéhez nem volt szükségük külön, előzetes megbeszélésre.
Anya felsóhajtott, mintha annak a tudata nyomná a lelkét, hogy mi mindentől fosztotta meg a lányát az élet. Gyengéden végigsimított Jennsen haján, aztán keze megpihent a lány vállán.
– Jól van, kincsem – szólalt meg végül. – Megengedjük, hogy maradjon éjszakára.
– És megetetjük. Megígértem neki, hogy kap egy meleg vacsorát, amiért segített nekem.
Anya mosolya szélesebbé vált.
– Akkor vacsora is.
Most végre kivonta a kést a tokjából. Kritikus szemekkel vizsgálgatta, erre-arra forgatva nézte a formát, a kivitelt. Kipróbálta az élét, méregette a súlyát. Megpörgette finom, karcsú ujjai között, hogy érezze a fegyvert, a fogását, a súlyelosztását.
Végül nyitott tenyerére fektetve, a díszes „R" betűt vette szemügyre. Jennsen elképzelni sem tudta, miféle rémes gondolatok – és emlékek – futhatnak át anyja fejében, ahogy csendesen nézegeti a Rahl házat jelképező emblémát.
– Drága szellemek! – suttogta Anya megint maga elé.
Jennsen hallgatott. Teljesen megértette az anyját. Az a jel csúf, gonosz dolog volt.
– Anya! – suttogta végül, mikor úgy tűnt neki, hogy anyja már egy örökkévalóság óta mered a kés nyelére. – Már majdnem teljesen besötétedett. Lemehetek Sebastianért, és felhozhatom a barlanghoz?
Anya visszacsúsztatta a fegyvert a tokjába, és úgy nézett ki, mint aki fájdalmas emlékek egész seregét rejti el szem elől a bőrtokban ezzel a mozdulattal.
– Igen, gondolom, jobb lesz, ha lemész, és felhozod. Vezesd a barlangba! Gyújts neki tüzet! Én megfőzöm a halakat, és valami gyógyteát is, ami segít majd neki kialudni a lázát. Maradj ott vele, amíg én is ki nem megyek hozzátok! Tartsd rajta a szemed! Mi is odakint eszünk vele. Nem akarom, hogy a házba bejöjjön.
Jennsen bólintott. Megérintette anyja karját, megállítva, mielőtt besietne a házba. Még valamit el kellett mondania neki. Szívből kívánta, bár ne kellene. Nem akar ekkora gondot okozni Anyának, de nem tehetett mást.
– Anya! – kezdte olyan hangon, ami alig volt több suttogásnál. – El kell mennünk erről a helyről.
Anya meglepettnek látszott.
– Találtam valamit a d'harai katonánál.
Jennsen előhúzta a zsebéből a papírdarabot, kihajtogatta, és nyitott tenyerén anyja felé nyújtotta.
Anya egy pillantással elolvasta a két szót a papíron.
– Drága Szellemek... – Csak ennyit mondott. Csak ennyit bírt mondani.
Aztán megfordult, szemügyre vette a házat, és szemei hirtelen megteltek könnyel. Jennsen tudta, hogy anyja is kezdte otthonuknak tekinteni a házat.
– Drága szellemek! – suttogta Anya megint magában, mert semmi egyéb nem jött ki a torkán.
Jennsen attól tartott, hogy a hír túl sok volt Anya számára, és reménytelen zokogásba fog kitörni a súlya alatt. Tulajdonképpen Jennsen maga is zokogni szeretett volna. Egyikük sem tette meg.
Anya ujjhegyével letörölt egy könnycseppet a szeme sarkából, Jennsenre meredt, és egy pillanatra kiszakadt belőle egyetlen rövid, szakadozott hüppögés.
– Annyira sajnálom, kicsim!
Jennsen szívét összetörte, hogy Anyát ennyire szenvedni látja. Bármit is hiányolt Jennsen a saját életéből, Anyának minden kétszer annyira hiányozhatott. Egyszer önmaga, egyszer pedig a lánya miatt. Mindennek tetejébe, Anyának még erősnek is kellett maradnia.
– Reggel, a hajnal első fényére indulunk – jelentette be Anya monoton, érzelemmentes hangon. – Nem szolgálna hasznunkra éjszaka, esőben gyalogolni. Találnunk kell új búvóhelyet. Ehhez már túlságosan közel jutott.
Jennsen szemeiből is kicsordultak a könnyek, és alig tudott egy gyenge hangot kipréselni magából:
– Nagyon sajnálom, Mama, hogy annyi gondot okozok neked! – Könnyei fájdalmas zuhatagként eredtek meg. Keze önkéntelenül ökölbe szorult, gombóccá gyűrve benne a papírdarabot. – Annyira sajnálom, Mama! Bárcsak megszabadulhatnál tőlem!
Anya a karjaiba zárta a zokogó Jennsent, és vállára húzta a lány fejét.
– Dehogy, dehogy, kicsikém! Soha ne mondj ilyet! A bajainkat mások okozzák nekünk. Nem szabad magadra venned a bűntudatot azért, mert ők gonoszok! Te vagy az én életem gyönyörűsége. Ezerszer és még egyszer ugyanígy feladnék mindent érted, és boldog lennék, hogy megtehetem.
Jennsen most örült annak, hogy neki sohasem lesz gyereke, mert belőle hiányzott Anya ereje. Úgy kapaszkodott az egyetlen személybe, aki vigasztalást nyújthat neki, mintha az élete függött volna rajta.
Aztán mégis kibontakozott az anyai ölelésből.
– Mama, Sebastian messziről jött. Elmondta nekem. Azt mondta, egy D'Harán túli helyről. Vannak más helyek is; más országok. Sebastian ismeri őket. Hát nem csodálatos dolog ez? Van olyan hely is, amelyik nem D'Hara.
– De azok a helyek megközelíthetetlen határokon, áthághatatlan akadályokon túl vannak.
– Akkor hogy lehet, hogy Sebastian mégis itt van? Kell lenni valami átjárónak, különben ő sem juthatott volna el ide.
– Szóval Sebastian egy olyan helyről jött?
– Úgy mondta, délről.
– Délről? Nem tudom, hogy lenne ez lehetséges. Biztos, hogy azt mondta?
– Igen – felelte Jennsen, megerősítve egy határozott bólintással is. – Délről, azt mondta. Épp csak futólag említette meg. Én nem tudom, hogyan lehetséges, de mi van, ha mégis? Anya, lehet, hogy ő el tudna kalauzolni bennünket oda. Ha megkérjük, talán kivezetne minket ebből a rémálom-országból.
Bármilyen józan és megfontolt volt is Anya, Jennsen látta rajta, hogy fontolgatja lánya vad ötletét. Nem volt őrült gondolat. Anya elgondolkodik rajta, akkor hát nem lehet őrültség. Jennsen szívét hirtelen elöntötte a remény. Lehet, hogy olyasmit talált ki, ami megmentheti őket.
– És miért tenné ezt meg Sebastian a mi kedvünkért?
– Nem tudom. Azt sem tudom, érdekelné-e egyáltalán a dolog, vagy, hogy mit kérne érte cserébe. Meg sem mertem említeni neki, amíg veled nem beszélek előbb róla. Ez is az egyik oka, amiért azt akartam, hogy ide jöjjön. Hogy kikérdezhesd. Nem akartam elveszíteni a lehetőséget, ha esetleg mégis igaz, amit mondott.
Anya ismét felmérte tekintetével a házat. Az épület kicsi volt, egyetlen szobányi. Maguk faragta gerendákból építették fel. Dísztelen volt és egyszerű, de meleg, száraz és meghitt. Ijesztő volt belegondolni, hogy a tél közepén itt kell hagyniuk. Igaz, még sokkal szörnyűbb volt annak a gondolata, hogy elkaphatják őket.
Jennsen tudta, mi történne, ha elfognák őket. A halál nem jönne gyorsan. Ha elfognák őket, a halál hosszúhosszú kínszenvedés után jönne csak el.
Anya végre összeszedte magát, és megszólalt.
– Ez jó ötlet, Jenn. Nem tudom, lesz-e egyáltalán valami belőle, de beszélünk Sebastiannel, és majd meglátjuk. Egy dolog biztos: hogy innen el kell mennünk. Nem halaszthatjuk tavaszig; ha ilyen közel járnak, akkor nem. Hajnalban elindulunk.
– Anya, ezúttal hova megyünk, ha Sebastian nem akar kivezetni bennünket D'Harából?
Anya elmosolyodott.
– Kicsim, a világ nagyon nagy hely. Mi csak két kis emberke vagyunk benne. Egyszerűen eltűnünk újra. Tudom, hogy nagyon nehéz, de együtt vagyunk. Minden rendben lesz. Látunk megint egy csomó új dolgot, nem igaz? Megint többet a világból. Most pedig menj, és vezesd el Sebastiant a barlangba. Én nekikezdek a vacsorafőzésnek. Mindannyiunknak szüksége lesz egy tartalmas étkezésre.
Jennsen gyorsan arcon csókolta az anyját, és futva indult lefelé az ösvényen. Az eső rákezdte, és olyan homály szállt le a fák közé, hogy alig látott. A fák megannyi d'harai katonának látszottak számára, nagyoknak, erőseknek, kegyetleneknek. Tudta, hogy miután olyan közelről látta a halott d'harai katonát, sokáig rémálmai lesznek tőle.
Sebastian még mindig a sziklán ülve várt rá. Felállt, mikor látta Jennsent felé sietni.
– Anyám azt mondta, rendben van, megalhatsz a barlangban, az állatokkal. Már elkezdte megfőzni vacsorára a halakat. Találkozni akar veled.
Sebastian túl fáradtnak látszott hozzá, hogy igazán örüljön, de azért kipréselt magából egy halvány mosolyt. Jennsen megragadta a férfi csuklóját, és maga után húzta. Sebastian mostanára vacogott a hideg esőtől, de a karja forró volt. Jennsen tudta, hogy ez a láztól van. Amikor belül lángol az ember, akkor kifelé reszket. De egy jó meleg vacsora, és némi gyógynövénytea, meg egy jó éjszakai pihenés hamar rendbe fogja hozni.
Csak abban nem volt biztos, hogy azután akar-e majd rajtuk segíteni.

5. FEJEZET

Betty, Jennsenék barna kecskéje figyelmesen leste karámjából, ahogy a lány sietve gyűjtötte össze a szalmát az egyik oldalra, időnként hangosan is jelezve bosszúságát a felett, hogy szentélyét idegennel kell megosztania. Az idegesen mekegő Betty csak akkor nyugodott valamelyest, amikor Jennsen megvakarta az állat füle tövét, megveregette keményszálú szőrrel borított hasát, és adott neki egy fél sárgarépát is az egyik felső sziklaperemre halmozott készletből. A kecske rövid, felfelé álló farka egész idő alatt idegesen reszketett.

Sebastian levette a hátizsákját, levetette a köpenyét is, de az övét, benne újonnan szerzett fegyvereivel, magán hagyta. Zsákja aljáról leszíjazta a hálózsákját, és a Jennsen által felhalmozott szalma derékaljra terítette. Jennsen biztatása ellenére nem hevert le pihenni addig, amíg a barlang bejáratánál letérdelve elő nem készítette a tűzrakó helyet a begyújtáshoz.

Segített Jennsennek felhalmozni az aprófát, közben a lány a tisztás túloldalán álló ház ablakából kiszűrődő halvány fényben, hogy a férfi arcán gyöngyözik az izzadság. Sebastian kése élét ismételten végighúzta egy faág oldalán, és tenyerében hamarosan jókora marék bolyhos farost gyűlt össze. Párszor összeütögetett egy kovakövet egy acéllal, a barlang homályába bevillanó szikrákat repítve a tenyerébe gyűjtött rostok közé. Aztán másik kezével leárnyékolva a kupacot, gyengéd fújogatással bátorította az apró lángocskákat, amíg azok lassan erőre kaptak. Ekkor az égő gyújtóst az aprófa rakás alá tolta, ahol a lángok gyorsan életre keltek, és belemartak a száraz gallyakba. Az égő fenyőágak kellemes gyantaillatot árasztottak.

Jennsen úgy tervezte, hogy gyorsan átszalad a közeli házba, és pár parázsdarabot hoz onnan, amivel majd meggyújtja a tüzet, de mire egyáltalán felvethette volna az ötletét, Sebastian már el is készült a begyújtással. Jennsen látta a férfi reszketését, és úgy vélte, nagyon vágyhat a tűz melegére, még ha belül a láz forrósága emészti is. A lány érezte a sülő halak ház felől áramló illatát, és amikor a szél néha elcsendesedett a fenyők lombja között, még a sülő hús sercegését is hallotta.

A tyúkok elhátráltak az életre kapó tűz fénye elől a barlang hátsó, sötét területeire. Betty füleit hegyezve leste Jennsen minden mozdulatát, hátha valamelyik újabb répát eredményez. Farkát időről időre reménykedve lengette meg.

A barlang nem volt több mint egy üreg a sziklafalban, ahonnan valamikor réges-régen kihullott egy nagy sziklatömb, mint valami hatalmas, kilazult gránit fog, és legördült a hegy aljára, száraz lyukat hagyva a maga helyén. Odalenn a völgyben sok ilyen sziklatömb hevert, amit mostanára teljesen körbenőttek az erdő fái. A barlang nem volt mélyebb húsz lábnyinál, de a nyílása fölé ernyőként boruló kőpárkány segített megőrizni az üreg szárazságát. Jennsen nyúlánk termetű volt, de a barlang mennyezete elég magas volt hozzá, hogy a legtöbb részében egyenesen meg tudott állni, és mivel Sebastian alig volt valamivel magasabb nála, hófehér hajának rövid tüskéi, amelyek most meleg sárgának tűntek a tűz fényében, nem súrolták az üreg tetejét, még akkor sem, amikor hátrament, hogy hozzon némi fát a tűzre az ott felhalmozott készletből. A tyúkok zajosan kárálva tiltakoztak ellene, hogy megzavarják őket, de hamar le is nyugodtak újra.

Jennsen Sebastiannal szemközt, a tűzrakás másik oldalára kuporodott, hátat fordítva az alaposan megeredt esőnek, és a férfi arcát nézte a tűz fényében, mialatt mindketten a kezüket melengették a pattogó lángok hevénél. A hideg, nyirkos időben odakint töltött egész nap után a tűz melege csodás luxusnak érződött. Jennsen tudta, hogy a tél hamarosan újult erővel fog rátörni a vidékre. Bár most is hideg és kényelmetlen volt odakint tartózkodni, lesz még sokkal rosszabb is.

Próbált nem gondolni rá, hogy el kell hagyniuk a házat, ráadásul épp az évnek ebben a szakában. Persze az első pillanattól fogva, ahogy megtalálta a papírt, sejtette, hogy ez bekövetkezhet.

– Éhes vagy? – kérdezte a férfit.
– Mindjárt éhen halok – felelte Sebastian, és arckifejezése alapján legalább annyira vágyhatott a sült halra, mint Betty a répára. A ház felől szállongó fenséges illatoktól Jennsen gyomra is megkordult.
– Az jó. Anya mindig azt mondja, ha beteg vagy, de az étvágyad megmaradt, akkor nem lehet komoly a dolog.
– Egy-két napon belül rendbe jövök.
– Egy kis pihenés jót fog tenni.

Jennsen előhúzta a kését az övén függő tokból.
– Eddig még soha nem engedtük meg senkinek, hogy itt éjszakázzon. Meg kell értened, hogy szükségünk lesz némi óvintézkedésre.
Jennsen látta Sebastian értetlen tekintetéből, hogy a férfinak fogalma sincs róla, miről van szó, de azért egy vállrándítással jelezte, hogy megérti az óvatosságot.
A lány kése nem valami harcos kezébe illő mestermunka volt. Nekik soha nem tellett volna olyasmire. Jennsen késének egyszerű szarvasagancs markolata volt, és a pengéje is vékony, de a lány gondoskodott róla, hogy mindig borotvaéles legyen.
Jennsen most felszínes vágást ejtett a késsel az alsókarja belső oldalán. Sebastian rosszalló arccal ugrott fel, hogy tiltakozzon, de a lány szigorú, figyelmeztető pillantása félúton megállította. Visszakuporodott a sarkaira, és növekvő aggodalommal figyelte, ahogy Jennsen pengéje mindkét oldalát megforgatta a sebből felszivárgó vérben. A lány szándékos kihívással mélyen a férfi szemébe nézett, mielőtt hátat fordított volna neki, és a barlangnyílás pereméhez indult, ahol a beszivárgó eső nyirkossá áztatta a talajt.
Jennsen a férfi figyelő tekintetétől kísérve először egy jókora kört rajzolt a vérrel bekent kés hegyével. Aztán egyenes vonalakból egy négyzetet, amelynek csúcsai éppen érintették a kör vonalát. Alig pár pillanatnyi szünet után egy kisebb kör következett, amely belülről érintette a négyzet oldalait.
Rajzolás közben a lány imát mormolt magában a jó szellemekhez, hogy vezessék a kezét. Úgy gondolta, ez jó ötlet. Tudta, hogy Sebastian hallja a monoton kántálást, de a szavakat nem veheti ki. Hirtelen úgy tűnt neki, saját mormolása hasonlít a Hanghoz, amit időnként a fejében hallott. Néha, amikor a külső kört rajzolta, mintha az a halott Hang az ő nevét suttogta volna.
Ima közben lehunyt szemét kinyitva most egy nyolcágú csillagot rajzolt, amelynek a sugarai keresztülvágtak a belső körön, a négyzeten, és a külső kör vonalán is. A csillag minden második sugara a négyzet egy-egy sarkát szelte át.
A sugarak, úgy mondják, a Teremtő ajándékát jelképezik, ezért, miközben Jennsen a csillagot rajzolta, köszönetet mormolt magában az ajándékért, amit ő kapott: az anyjáért.
Mikor a rajzot befejezve felnézett, Anya állt előtte. Ahogy a Jennsen mögött lobogó tűz fénye megvilágította, mintha csak a barlangon kívüli világ árnyaiból testesült volna meg, vagy magának a rajznak a pereméből emelkedett volna elő. A táncoló fényben Anya olyan volt, mint egy látomás, egy elmondhatatlanul szépséges Szellem.
– Tudod-e fiatalember, mit jelent ez a rajz? – kérdezte Anya suttogásnál alig hangosabban.
Sebastian az asszonyra meredt, olyan bámuló tekintettel, mint nagyon sokan, amikor Anyát első alkalommal meglátták.
– Úgy hívják, a Kegyelem. A mágia ajándékával bírók rajzolják ezt a jelet évezredek óta: sokan úgy tartják magának a Teremtésnek a kezdete óta. A külső kör az Alvilág, a holtak Őrzőjének örökkévalóságát jelképezi. A belső kör az élők világa. A négyzet a Fátyol, amely a két világot, az élőkét és a holtakét elválasztja egymástól, és amely néha mindkét világgal egyszerre érintkezik. A csillag a Teremtő ajándékának, a mágiának a fénye, amely betölti az életet, és átnyúlik a holtak birodalmába is.
A tűz ropogott és sziszegett. Az asszony fantomszerű jelenésként tornyosult a két kuporgó alak fölé. Sebastian hallgatott. Jennsen anyja igazat mondott, de olyan igazság volt ez, amibe különleges jelentést csempészett, jelentést, ami hamis volt.
– A lányom védelemül rajzolta a Kegyelmet számodra, hogy nyugodtan alhass az éjjel, és védelemül számunkra is. A ház ajtaja előtt ugyanilyen jel van. – Szándékosan elnyújtott szünet után tette hozzá: – Nem lenne bölcs dolog, ha bármelyiket átlépnéd a mi hozzájárulásunk nélkül.
– Megértettem, Daggett asszony. – A tűz fényében a férfi arcán semmiféle érzelem nem látszott.
Aztán Sebastian Jennsen felé fordult. Arcán halvány mosoly árnyéka jelent meg, bár a hangja komolyan csengett.
– Teli vagy meglepetésekkel, Jennsen Daggett. A rejtélyek asszonya. Ma éjjel biztonságban alhatok.
– És mélyen – tette hozzá Jennsen anyja. – A vacsora mellé hoztam neked néhány gyógyfüvet is, amelyek hozzásegítenek a nyugodt alváshoz.
Anya egyik kezében a tálat tartotta, a másikkal átfogta Jennsen vállát, és a tűzrakás belső oldalára vezette. Egymás mellé ültek le, Jennsen középre, Sebastian és Anya közé. A férfi komoly arckifejezéséből ítélve a két nő bemutatója elérte a kívánt hatást.
Anya Jennsenre nézett, és apró mosollyal jutalmazta, amit Sebastian nem láthatott meg. Ügyes volt a lány.
Anya Sebastian felé kínálta a tálat a halakkal, és azt mondta:
– Szeretném megköszönni neked, fiatalember, a segítséget, amit ma Jennsennek nyújtottál.
– Sebastiannak, hívnak, asszonyom.
– Jennsen mondta már.
– Örültem, hogy segíthetek. Tulajdonképpen magamon is segítettem. Én sem szeretném, ha d'harai katonák lihegnének a sarkamban.
Anya a tálra mutatott.
– Ha elfogadod, ez a darab itt, legfelül gyógyfüvekkel van meghintve, amelyektől jól alszol majd.
Sebastian a kése hegyére szúrva emelte ki a sötétebb színű gyógyfüves halat. Jennsen a saját késével kivett egy másikat, miután a pengét előbb szoknyája szövetében tisztára törölgette.
– Jennsen azt mondja, D'Harán kívülről jöttél.
Sebastian felpillantott az ételéről.
– Úgy van.
– Nehezen tudom elhinni. D'Hara átjárhatatlan határokkal van körülvéve. Az én életemben senki nem tudott bejutni D'Harába, sem kijutni belőle. Hogy lehet, hogy neked mégis sikerült?
Sebastian fogaival harapott le egy darab gyógyfüves halat a késéről. Fogain át szűrve a levegőt, hűtötte a forró falatot. Rágás közben a késre tűzött étellel gesztikulált.
– Mióta éltek itt egyedül ebben a hatalmas erdőben? Anélkül, hogy emberekkel találkoznátok? Anélkül, hogy híreket hallanátok?
– Pár éve.
– Ó. Akkor azt hiszem, érthető, hogy nem tudjátok, de amióta idekint éltek, az akadályok leomlottak.
Jennsen és édesanyja szótlanul hallgatták a megdöbbentő, már-már hihetetlen újságot. Hallgatásuk közben mindkettőjükben pislákolni kezdett a remény, felcsillant a csábító lehetőség. A menekülés valódi esélye, Jennsen életében először. A korábban lehetetlennek látszó gondolat, hogy egyszer saját életük legyen, most egy utazásnyi távolságra közeledett hozzájuk. Egész életükben bujkáltak és vándoroltak eddig is. Most úgy érezték, talán folytonos utazásuk hamarosan véget érhet.
– Sebastian – kérdezte Jennsen anyja – Miért segítettél ma Jennsennek?
– Szívesen segítek másokon. Jennsennek szüksége volt segítségre. Láttam, mennyire megrémült attól a katonától, még ha halott volt is. – Rámosolygott a lányra. – Jennsen szép lány. Segíteni akartam rajta. Ráadásul – ismerte be végül – én sem nagyon rajongok a d'harai katonákért.
Az asszony kínáló gesztussal Sebastian felé nyújtotta a tálat, és a férfi késhegyre szúrt egy újabb darab halat.
– Daggett asszony, én valószínűleg hamarosan el fogok aludni. Miért nem mondod meg nyíltan, mit forgatsz a fejedben?
– A d'harai katonák vadásznak ránk.
– Miért?
– Az egy másik estére való történet. A ma éjszaka kimenetelétől függően még megismerheted, de ami pillanatnyilag igazán számít, az, hogy üldöznek minket: és Jennsent még inkább, mint engem. Ha a d'harai katonák elfognak, megölnek minket.
Anya szájából olyan egyszerűnek hangzott ez az egész. A végeredmény sokkal rettentőbb lenne egyszerű gyilkosságnál. A halál csak elképzelhetetlen kínszenvedések, és véget nem érő könyörgések után váltaná meg őket.
Sebastian Jennsenre nézett.
– Azt nem szeretném.
– Akkor egyformán gondolkodunk – mormogta Jennsen anyja.
– Szóval ezért vagytok mindketten olyan jó ismeretségben a késeitekkel, ami állandóan a kezetek ügyében van?
– Ezért – helyeselt az asszony.
– Tehát – szögezte le Sebastian – attól féltek, hogy a d'harai katonák megtalálnak benneteket. De ebben az országban nem olyan nagy ritkaság a d'harai katona. Ettől a maitól azonban mindketten nagyon megrémültetek. Mi volt az oka, hogy pont ettől, pont ma, ennyire megijedtetek?
Jennsen egy vaskos gallyat rakott a tűzre, közben örült, hogy az anyja vállalta el a beszélgetést. Betty répáért mekegett, vagy legalább egy kis törődésért. A tyúkok bosszúsan káráltak a fény és a zaj miatt.
– Jennsen! – szólt rá az anyja. – Mutasd meg Sebastiannak a papírt, amit a d'harai katonánál találtál!
Jennsen meghökkent, és igyekezett elkapni anyja tekintetét. A pillantás, amit váltottak, azonban meggyőzte róla: Anya eltökélte magát, hogy kihasználja a kínálkozó alkalmat, és ha már próbálkoznak, akkor muszáj legalább valamennyire beavatni a férfit a titkukba.
Jennsen előhúzta a zsebéből a gyűrött papírgalacsint, és anyja mögött átnyúlva odaadta Sebastiannak.
– Ezt a d'harai katona zsebében találtam – nagyot nyelt a halott ember látványának feltoluló emlékétől –, éppen mielőtt megjelentél.
Sebastian kibontogatta az összegyűrt papírdarabot, hüvelykés mutatóujja között kisimogatta, közben gyanakvó pillantást vetett a két nőre. Aztán a tűz fénye felé fordította a lapot, hogy jobban lássa a ráírt két szót.
– Jennsen Lindie – olvasta. – Nem értem. Ki az a Jennsen Lindie?
– Én – felelte Jennsen. – Legalábbis én voltam egy ideig.
– Egy ideig? Még mindig nem értem.
– Ez volt a nevem – magyarázta a lány. – Illetve a név, amit viseltem néhány évvel ezelőtt, amikor még messze fenn, északon éltünk. Gyakran költözködünk, hogy meg ne találjanak bennünket. Ilyenkor mindig nevet is változtatunk, hogy még nehezebb legyen nyomon követni bennünket.
– Szóval... a Daggett sem a valódi neved?
– Nem.
– Akkor tulajdonképpen hogy hívnak valójában?
– Ez is egy másik alkalomra való történet. – Jennsen anyjának hangsúlya semmi kételyt sem hagyott felőle, hogy erről most nem akar társalogni. – Ami a lényeg, hogy a katonánál ott volt a név. Ez pedig csak a legrosszabbat jelentheti.
– De azt mondtátok, hogy már nem ezt a nevet használjátok. Most másképp hívnak benneteket: Daggettnek. Itt senki sem ismer benneteket a Lindie néven.
Az asszony közelebb hajolt Sebastianhoz. Jennsen tudta, hogy Anya most azzal a tekintettel néz a férfire, amitől az zavarba jön. Anya nagyon jól értett hozzá, hogy elbizonytalanítsa az embereket, ahogy rájuk néz jellegzetes éles, átható pillantásával.
– Lehet, hogy már nem az a nevünk, hogy azt a nevet csak odafenn, északon használtuk, de annál az embernél ott volt a név, ő pedig itt volt, alig pár mérföldnyire a helytől, ahol most vagyunk. Ez azt jelenti, hogy valahogyan kapcsolatba tudta hozni a nevet velünk: két magányos nővel, akik itt élnek a vadonban, az isten háta mögött. Talált valami összefüggést, pontosabban, az ember, aki üldöz minket, ő talált összefüggést, és küldte utánunk a katonáit. És most itt kutatnak utánunk.
Sebastiannak sikerült elszakítania a tekintetét az asszonyétól, és elgondolkodva sóhajtott.
– Értem már, mire gondolsz.
Aztán újra a kése hegyére tűzött sült halba harapott.
– A halott katona nem egyedül jött – mondta Jennsen anyja.
– Azzal, hogy eltemettétek, nyertünk egy kis időt. A többiek nem tudják, mi történt vele. Ebben szerencsénk van. Pár lépéssel még előttük járunk. Ki kell használnunk ezt az előnyt, és eltűnni innen, mielőtt megszorulna a hurok körülöttünk. Reggel korán indulnunk kell.
– Biztos vagy benne? – Sebastian nyomatékul a késével gesztikulált beszéd közben. – Itt megvan a magatok élete. Elrejtőzve éltek, távol a világtól. Én sem találtam volna rátok soha, ha meg nem látom Jennsent ott a halott katona mellett. Hogy találhatnának meg benneteket? Itt van hol laknotok, jó helyetek van.
– Abból, amit mondtál, egy szó volt a lényeg: az életünk. Én ismerem azt az embert, aki üldöz minket. Évezredek véres öröksége irányítja és segíti a kutatásban. Ő nem nyugszik. Ha itt maradunk, előbb-utóbb meg fog találni minket. Addig kell menekülnünk innen, amíg lehet.
Az asszony tokostól előhúzta övéből a különleges kést, amit Jennsen hozott el neki a halott katonától. Ujjai között megpörgetve markolattal előre Sebastian felé nyújtotta.
– Ez az „R" betű a markolaton a Rahl Ház jelvénye. Az üldözőnké. A Rahl Nagyúr nyilván csak valami különleges emberének ad egy ilyen fegyvert. Én nem akarok olyan fegyvert hordani, ami attól a gonosz embertől származik.
Sebastian a felé kínált késre pillantott, de nem nyúlt érte. Ehelyett váratlanul olyan tekintettel nézett fel a két nőre, amitől Jennsen ereiben megfagyott a vér. Sebastian szemeiben könyörtelen elszántság izzott.
– Ahonnan én jövök, ott azt valljuk, hogy az ellenség ellen az a legjobb fegyver, ami legközelebb áll hozzá, vagy legalábbis tőle származik.
Jennsen eddig soha nem hallott ilyesféle hiedelemről. Anya meg sem mozdult, a kés még mindig ott hevert a tenyerén.
– Én nem...
– Hogy döntötök? Felhasználjátok az ellenségetek ellen, amit akarata ellenére is a kezetekbe adott, vagy áldozatok akartok inkább maradni?
– Ezt meg hogy érted?
– Miért nem ölitek meg?
Jennsennek leesett az álla. Anyja kevésbé látszott meglepettnek.
– Nem tudjuk megtenni – magyarázta. – Ő nagyon nagyhatalmú. Rengetegen őrzik, egyszerű katonáktól kezdve a gyilkolásban legjártasabbakig, olyanokig, mint akit ma eltemettetek. És olyanok is, akiknek a mágia is rendelkezésére áll. Mi csak egyszerű nők vagyunk.
Sebastiant nem tántorította el az asszony érvelése.
– Ő nem fog nyugodni, amíg el nem pusztít benneteket. – Feltartotta a papírdarabot, és megvárta, amíg az asszony figyelme is a papírra irányul. – Ez itt rá a bizonyíték. Soha nem fog megállni. Miért nem ölitek meg, mielőtt ő végezne veletek? Mielőtt elpusztítaná a lányodat. Vagy máris halottak vagytok, akiken csak az ítéletet nem hajtották még végre?
Jennsen anyja felhevült hangon kérdezte:
– És mit javasolsz, hogyan lehetne megölnünk a Rahl Nagyurat?
Sebastian újabb haldarabot szúrt a kése hegyére.
– Kezdetnek tartsd meg a kést. Sokkal jobb fegyver, mint amit most viselsz. Harcolj ellene azzal, ami az övé. Az érzelgős elutasítás, amit a késsel kapcsolatban mutattál, csak az ő hasznát szolgálja, nem a tiédet, sem Jennsenét.
Az asszony szobormereven ült. Jennsen soha, senkit nem hallott még így beszélni. Sebastian szavai nyomán más fényben tűntek fel előtte a dolgok, mint bármikor ezelőtt.
– Be kell ismernem, van értelme annak, amit mondasz – szólalt meg végül Jennsen anyja. Hangja lágy volt, és fájdalom remegett benne. – Felnyitottad a szememet. Egy kicsit, legalábbis. Abban nem értek egyet veled, hogy meg kellene próbálnunk megölni őt. Ehhez túl jól ismerem azt az embert. Ez a próbálkozás legjobb esetben is merő öngyilkosság lenne, rosszabb esetben pedig magunk adnánk a kezébe, amire vágyik. De a kést csakugyan meg fogom tartani, hogy megvédjem vele magamat, és a lányomat. Köszönöm, Sebastian, hogy bölcsen szóltál, amikor nem akartam meghallani a józan ész szavát.
– Örülök, hogy legalább a fegyvert hajlandó vagy megtartani. – Sebastian harapott a kése hegyére tűzött halból. – Remélem, jó hasznát veszed. – Kézfejével letörölte a homlokán gyöngyöző izzadságot. – Ha nem akarod megölni őt, hogy magatokat megmentsd, akkor mi az elképzelésed? Folyton csak menekülni tovább?
– Azt mondod, a Határ leomlott. Én azt gondolom, el kellene hagynunk D'Harát. Elmenni más országba, ahol Darken Rahl már nem tud elérni bennünket.
Sebastian újabb halat szúrt a késére, és felnézett az asszonyra.
– Darken Rahl? Darken Rahl meghalt.
Jennsen elképedt. Halott. Az az ember, akitől kiskora óta folyamatosan menekül. Számtalanszor riadt fel rémálmaiból, amelyekben ennek az embernek a félelmetes kék szemei meredtek rá minden árnyékból, amelyekben ő üldözte, miközben Jennsen lábai ólomnehezen vonszolták előle. Minden napot úgy élt meg, hátha ma lesz az, amikor utoléri. Ezerszer és újra ezerszer elképzelte, miféle válogatott szörnyű kínzásoknak fogja alávetni, naponta azért imádkozott a jó szellemekhez, mentsék meg őt könyörtelen üldözőjétől és annak kegyetlen szolgáitól. Csak most döbbent rá, hogy mindeddig úgy gondolt üldözőjére, mint valami halhatatlan erőre. Mint aki halhatatlan, akár maga a gonoszság.
– Darken Rahl... halott? ... Ez lehetetlen! – kiáltotta, és arcán a megkönnyebbülés könnyei peregtek. Vad, szívdobogtató reménység töltötte el... ugyanakkor a sötét veszélynek valami megmagyarázhatatlan előérzete is.
Sebastian bólintott.
– Ez az igazság. Úgy hallottam, vagy két éve történt.
Jennsen most már hangot is adott reménykedésének.
– Akkor már nem jelent ránk veszélyt, mint ahogy eddig hittük. – Elgondolkodó szünetet tartott. – De ha Darken Rahl halott, akkor...
– Darken Rahl fia az új Rahl Nagyúr – mondta Sebastian.
– A fia? – Jennsen reményei kezdtek elmerülni sötét előérzete mélyére.
– A Rahl Nagyúr üldöz minket – szólalt meg Anya nyugodt, szilárd hangon, amelyben nyoma sem volt semmiféle örömteli reménykedésnek. – A Rahl Nagyúr az a Rahl Nagyúr. Ez így van és mindig is így volt. Így is lesz mindörökké.
Halhatatlan, mint maga a gonoszság.
– Richard Rahl – szólt közbe Sebastian. – Most ő a Rahl Nagyúr.
Richard Rahl. Jennsen tehát most már üldözője új nevét is ismerte.
Hirtelen rettentő gondolat ötlött eszébe. Eddig soha nem hallott mást a Hangtól, mint annyit, hogy „Hódolj be", meg a saját nevét. Esetleg, nagy ritkán azokat a furcsa, idegen szavakat, amelyeket nem értett. Most már a testét, az akaratát is követelte a Hang. Ha a Hang az üldözője hangja volt, ahogy Anya vélte, akkor ez az új Rahl Nagyúr még szörnyűségesebb hatalommal rendelkezhet, mint a gonosz apja. A menekülés reménye elenyészett Jennsen szívében, keserű tehetetlenséget hagyva maga után.
– Ez a Richard Rahl – kérdezte Anya, igyekezve megérteni a meglepő új hírek jelentőségét –, az apja halála után került D'Hara trónjára Rahl Nagyúrként?
Sebastian előre dőlt, és kék szemeibe váratlanul alig leplezett harag lángja költözött.
– Richard Rahlból akkor lett Rahl Nagyúr, amikor meggyilkolta az apját, és magához ragadta a hatalmat. És ha most netán azt akarjátok mondani, hogy hátha a fiú kisebb veszélyt jelent számotokra, mint az apja, akkor hadd ábrándítsalak ki benneteket. Richard Rahl volt az, aki ledöntötte a Határt.
Erre a hírre Jennsen zavarodott tanácstalansággal emelte az ég felé a kezeit.
– De hát ezzel csak esélyt adott azoknak, akik szabadok akarnak lenni, akik el szeretnének menekülni D'Harából!
– Egyáltalán nem. Azért pusztította el az ősi védőerőt, hogy zsarnoki uralmát azokra az országokra is kiterjeszthesse, amelyeket még az apja sem volt képes elérni. – Sebastian ökölbe szorított kezével a saját mellkasára vágott. – Az én hazámat akarja! A Rahl Nagyúr egy őrült. D'Hara kevés neki, hogy uralkodjon rajta. Ő az egész világ fölött akar zsarnokoskodni!
Jennsen anyja reményvesztett arccal meredt a lángokba. – Én mindig úgy gondoltam, – talán azt kellene mondanom, abban reménykedtem, – ha Darken Rahl meghal, akkor lesz valami esélyünk a nyugodt életre. Az a papír, amit Jennsen ma talált, rajta az ő nevével, azt mondja nekem, hogy a fiú még az apjánál is veszélyesebb, és hogy én eddig csak áltattam magam. Eddig még Darken Rahl sem volt képes ilyen közel jutni hozzánk.
Jennsen bénultnak érezte magát érzelmeinek hirtelen zavaros kavargása után, amely az eddigieknél is nagyobb tanácstalanságot, és reménytelenséget hagyott maga után. De az, hogy most Anya arcán is ugyanezt a kilátástalanságot kell látnia, az a szívébe markolt.
– Megtartom a kést. – Anyának ez a döntése is csak arról árulkodott, mennyire tart ő is az új Rahl Nagyúrtól, és milyen szorongatott helyzetben vannak.
– Helyes.
A házból átszűrődő gyenge fény visszatükröződött a barlang szája előtt felgyülemlett víztócsákról, de a folyamatosan zuhogó eső cseppjei ezernyi szikrára tördelték a csillogást: mintha maguk a jó szellemek sírtak volna fénylő könnyeket. A tócsák egykét napon belül síkos jégfoltokká fognak szilárdulni. Az utazás abban a hidegben könnyebb lesz számukra, mint ebben a mostani esőben.
– Sebastian – kérdezte Jennsen – gondolod... szóval úgy véled, el tudnánk menekülni D'Harábol? Esetleg a te hazádba... Ki tudnánk kerülni ennek a szörnyetegnek a karmai közül?
Sebastian vállat vont.
– Talán igen. De ameddig az az őrült életben lesz, lesz olyan hely egyáltalán, ahol teljes biztonságban lehetnétek?
Jennsen anyja visszadugta a különleges kést az övébe, aztán összefonta az ujjait az egyik felhúzott térde körül.
– Köszönjük, Sebastian. Sokat segítettél. Sajnos a bujkálás közben elmaradtunk a világtól. Te legalább hoztál egy kis fényt a tudatlanságunk homályába.
– Sajnálom, hogy nem szolgálhattam jobb hírekkel.
– Az igazság az igazság. Az igazság segít eldöntenünk, hogy mit kell tennünk. – Az asszony a lányára mosolygott. – Jennsen mindig is mindenben az igazságot kereste. Én pedig soha nem titkoltam előle semmit. Az igazság a túlélésünk legfőbb eszköze: a dolog ilyen egyszerű.
– Ha nem akarjátok megölni a Rahl Nagyurat, hogy elhárítsátok a veszélyt a fejetek fölül, akkor talán ki tudnátok találni valamit rá, hogy az új Rahl Nagyúr elveszítse az érdeklődését irántatok – Jennsen iránt.
Anya a fejét rázta.
– Sokkal több mindenről van itt szó, mint amit ma éjjel el tudnánk mondani neked. Dolgok, amiről te nem tudsz. Dolgok, ami miatt a Nagyúr soha nem nyugszik, soha nem fogja feladni az üldözésünket. Te nem értheted meg, milyen messzire lenne képes elmenni a Rahl Nagyúr; bármelyik Rahl Nagyúr, hogy Jennsent elpusztítsa.
– Ha úgy van, akkor alighanem igazatok van. Talán valóban menekülnötök kellene.
– És te hajlandó lennél segíteni nekünk? Segíteni, hogy kijuthassunk D'Harából?
Sebastian egyik nőről a másikra nézett.
– Ha meg tudom tenni, azt hiszem, megpróbálhatom. De én azt mondom nektek, nincs biztos hely, ahová elbújhatnátok. Ha csakugyan szabadok akartok lenni, meg kell ölnötök őt.
– Én nem vagyok gyilkos – jelentette ki Jennsen, nem is annyira tiltakozásként, mint inkább saját gyengeségét beismerve a brutális, nyers erővel szemben. – Élni szeretnék, de egyszerűen hiányzik belőlem a képesség az ölésre. Meg tudom védeni magam, de nem hiszem, hogy hideg vérrel ölni tudnék. Az a szomorú igazság, hogy nem is tudnám jól csinálni. A Rahl Nagyúr született gyilkos. Én nem vagyok az.
Sebastian Jennsen tekintetébe fúrta jeges pillantását. Hideg kék szemét a fehér haján játszó vörhenyes tűzfény foglalta keretbe.
– Meg lennél lepve, ha tudnád, mi mindenre képes valaki, ha megfelelő motivációja van rá.
Jennsen anyja felemelt kezével jelezte, hogy elég az efféle beszédből. Gyakorlatias nő volt, aki nem vesztegette az értékes időt esztelen tervekre.
– Pillanatnyilag az a legfontosabb, hogy továbbálljunk innen. A Rahl Nagyúr pribékjei túl közel jutottak ide. A katona leírásából, meg ebből a késből ítélve a halott, akit ma találtatok, valószínűleg egy quad tagja volt.
Sebastian összevont szemöldökkel nézett fel az asszonyra.
– Micsodáé?
– Egy négytagú orgyilkos csapaté. Alkalmanként több quad is dolgozik együtt, például, ha a célpont különösen nehezen lelhető fel, vagy ha felbecsülhetetlenül fontos. Jennsenre mindkettő igaz.
Sebastian a térdére támasztotta a karját.
– Úgy látszik, elég sokat tudsz erről a quad dologról, ahhoz képest, hogy évek óta menekültök és bujkáltok. Biztos vagy benne, hogy róluk van szó?
Az asszony szemében visszatükröződött a tűz fénye. Hangja távolivá, elmerengővé vált.
– Fiatal koromban a Népek Palotájában éltem. Ott láttam ezeket az embereket, a quadok tagjait. Darken Rahl embervadászatra használta őket. Minden képzeletet felülmúlóan kegyetlenek.
Sebastian arcán aggodalom látszott.
– Nos, ezt te nyilván jobban tudod nálam. Akkor hát reggel indulunk. – Nyújtózkodott és ásított egyet. – A gyógyfüveid máris hatnak, és a láz is kimerített. Egy jó éjszakai alvás, és utána segítek nektek eltűnni D'Harából, és elvezetlek az Óvilágba vivő útra, ha ezt akarjátok.
– Ezt akarjuk. – Az asszony felállt. – Ti ketten egyétek meg a maradék halat. – Jennsen mellett elhaladtában szerető ujjai végigcirógatták a lány tarkóját. – Én megyek, összeszedek egy pár holmit, amennyit magunkkal tudunk vinni az útra.
– Én is mindjárt jövök – felelte Jennsen – csak épp eloltom a tüzet.

6. FEJEZET

Az eső egyre jobban zuhogott. A barlang szája fölötti sziklapárkányról patakokban csorgott le a víz. Jennsen megvakarta Betty füle tövét, hogy lecsillapítsa a mekegését. A folyton nyugtalan kecske ugyanis most szinte vigasztalhatatlanná vált. Talán megérezte, hogy másnap elmennek. Lehet, hogy csak azért volt boldogtalan, mert Jennsen anyja bement a házba. Betty rajongott az asszonyért, és gyakran kiskutyaként követte a ház körül. Boldogan aludt volna bent a házban a két nővel, ha engedték volna.

Sebastian, jóllakva a halvacsorával, beburkolózott a köpenyébe. Le-lecsukódó szempillákkal nézte, hogyan fojtja le a tüzet a lány. Aztán felkapta a fejét, és a nyugtalanul fel-alá járkáló kecskére nézett rosszallóan.

– Betty le fog nyugodni, amint én átmegyek a házba – nyugtatta a férfit Jennsen.
Sebastian félálomban motyogott valamit válaszul, amit Jennsen nem értett meg az eső zaja miatt. Tudta, nem igazán lehetett fontos ahhoz, hogy megismételtesse a férfival. Sebastiannak alvásra volt szüksége. A nap történései feletti aggodalma, és a jövő bizonytalansága miatti félelmei ellenére az eső monoton zaja őt is elálmosította.
Bár égett a vágytól, hogy kifaggassa Sebastiant arról, milyen a világ D'Harán túl, csak jó éjszakát kívánt neki. Igaz, a férfi meg sem hallhatta az eső mindent elnyomó zajától. Lesz még elég idő rá, hogy mindent megkérdezhessen. Anya pedig biztosan várja már, hogy segítsen neki kiválogatni, mit pakoljanak össze az útra. Nem sok tulajdonuk volt ugyan, de egy részét még annak is hátra kell hagyniuk.
A szerencsétlenül járt d'harai katona jóvoltából legalább pénzük volt már, most, amikor a leginkább szükségük lett rá. Elég nagy összeg ahhoz, hogy lovakat és annyi készletet vásároljanak maguknak, ami elég lesz a kijutáshoz D'Harából. Az új Rahl Nagyúr, a fattyú fattya, a fattyak hosszú, töretlen sorában, akarata ellenére is rendelkezésükre bocsátotta az eszközöket, amivel kimenekülhetnek a markából.
Az élet olyan nagy érték! Jennsen csak annyit akart, hogy ő és az anyja a saját életüket élhessék. Valahol messze, a sötét látóhatáron túl most ott várta őket az új élet lehetősége.
Jennsen a válla köré terítette a köpenyét. Fejére húzta a csuklyát védelemül az eső ellen, de ahogy zuhogott, a lány gyanította, hogy így is teljesen át fog ázni, mire átfut a házhoz. Csak azt remélte, hogy reggelre kiderül, és az útjuk első napján tiszta égbolt alatt tehetnek meg minél nagyobb távolságot, hogy egérutat nyerjenek üldözőik elől. Örömmel látta, hogy Sebastian úgy alszik, mint egy darab fa. A férfinek szüksége volt egy jó alapos alvásra. A lány hálás volt érte, hogy a sok szenvedés és igazságtalanság közepette jó sorsuk legalább Sebastiant elhozta nekik.
Felvette a földről a tálat a maradék pár darab hallal, bedugta a köpenye alá, és fejét lehajtva, hogy ne vágjon az arcába az eső, kifutott a zuhogó vízfüggönybe. A lezúduló eső hidege a lélegzetét is elakasztotta, rohanva gázolt át a sötétlő tócsákon a ház felé.
Mire odaért, esőcseppektől összetapadt szempilláin át az olajlámpák, és a tűzhely fényeit csak életlen fényfátyolként látta. Szélesre tárta az ajtót, és anélkül, hogy felnézett volna, berontott a házba.
– Olyan hideg van, akár az Őrző szívében – szólt oda az anyjának.
Mellkasából nagy nyögéssel szakadt ki a levegő, ahogy egy szilárd falba ütközött ott, ahol annak korábban nyoma sem volt.
Az ütközéstől visszatántorodva felnézett, és egy hatalmas kezet látott, amint kinyúl érte.
A kéz csak a köpenyét markolta meg. A súlyos gyapjúkabát lecsúszott a hátraszökkenő lány válláról. A tál a földre hullott, részeg búgócsigaként pörögve. A faltól visszalökődő ajtó becsapódott Jennsen mögött, csapdába ejtve a nekihátráló lányt.
Jennsen cselekedett.
Nem tudatos mozdulat volt, csak a kelepcébe esett vad ösztöne.
Jennsen.
A rémület mozdulata, nem tanult technika.
Hódolj be.
Elkeseredettség, nem szándékos terv.
A lány felé vetődő nagydarab férfi szögletes arcát jól megvilágította a tűzhely fénye. Loncsos, vizes hajú szörnyeteg. Az arcon feszülő inakat, izmokat düh torzította rémítővé. A Jennsen markában szorongatott kés lecsapott, a rettenet kölcsönzött neki többleterőt.
Jennsen kiáltása félig az erőfeszítésé, félig a rettegésé volt. Kése a támadó koponyájának oldalába fúródott. A penge pendülve tört ketté, amint a járomcsontnak ütközött. A támadó feje félrecsapódott az ütközéstől. Az arcra vér buzgott.
A sebesült vadul hadonászó hatalmas tenyere arcon találta Jennsent. A lány vállával a falnak vágódott. Karjába égő fájdalom nyilallt: Megbotlott valamiben, és egyensúlyát vesztve a földre esett.
Arccal ért a padlóra, mellette egy másik hatalmas test hevert. Épp olyan, mint a halott katonáé, akit eltemetett.
Jennsen agya kétségbeesetten próbált valami értelmet kihámozni a mozaikszerűen elé villanó képekből. Honnan kerültek ide ezek a férfiak? Hogy jöttek be a házba?
A lány lába a halott katona lábain hevert keresztben. A falnak támaszkodva félig feltápászkodott. A halott szemei mintha őt nézték volna. Füle alatt kimeredt a cifra „R" betűvel díszített markolat. A kés hegye a vaskos nyak másik oldalából állt ki. Véráztatta vörös ing fedte a felsőtestét.
Hódolj be.
Jennsen hideg borzadállyal meredt a felé közelítő újabb támadóra.
Törött kését görcsösen markolva talpra evickélt, és az újabb veszedelem felé fordult. Közben meglátta az anyját, akit egy másik férfi rángatott a hajánál fogva. Vér mindenütt.
Minden olyan valószerűtlen.
Rémálomszerű kábulatban látta Anya levágott karját a földön heverni nyitott tenyérrel, elernyedt ujjakkal. A kart döfések véres sebei borították.
Jennsen.
Páni rémület öntötte el. Saját, szaggatott sikolyát hallotta vissza, mintha kívülről jött volna. A padlóra fényesen csillanva friss, nedves vér fröccsent. Villámgyors mozdulat villanása. Jennsen testének egy súlyos test csapódott. Mellkasát satuba préselte a fájdalom.
Hódolj be.
– Nem! – A saját hangja is ismeretlennek hangzott Jennsen számára.
Kaszált egyet a törött késével, felszakítva a belé ütközött katona karját. A férfi valami ocsmány káromkodást bömbölt. A Jennsen anyját fogva tartó férfi elengedte az asszonyt és ő is a lányra támadt. Jennsen vadul, kétségbeesetten döfködött a támadói irányába. Kinyúló karok kapkodtak felé. Egy hatalmas marok elkapta hadonászó fegyveres kezét.
Hódolj be.
Jennsen torkából sikoly tört elő. Rugdalózott. Harapott. A férfiak káromkodtak. A második támadó vasmarokkal szorította meg a lány torkát.
Nincs levegő. Nincs levegő! Jennsen próbálkozott. Ó, milyen elkeseredetten próbálkozott! De nem és nem. Nem jött a levegő. Fojtogatója rávicsorgott. A lány halántékába lüktető fájdalom nyilallt. A férfi arca, amit Jennsen kése felhasított, szája sarkától a füléig tátongó, vért lövellő seb volt. A résen át látni lehetett vörösen csillogó fogait.
Jennsen vadul küzdött, de nem volt levegője. Gyomrába egy ököl vágódott. A lány visszarúgott. Támadója bokában elkapta az újra rúgásra lendülő lábat. Egy ellenség halott, kettő Jennsent támadja. Anyja harcképtelen.
A lány szemei előtt sötét alagúttá szűkült a világ. Égető kín a mellkasában. Annyira fáj! Annyira...
A hangok is eltompultak.
Velőt rengető puffanás.
A Jennsen torkát szorongató orgyilkos megtántorodott, feje hátrarándult.
A szorítás a nyakán elernyedt. Jennsen nem értette, mi történik, de hálásan kapott levegőért. A támadó feje előre csuklott. Tarkójából félhold-pengéjű csatabárd nyele meredt ki. A fegyver éle átmetszette a katona gerincét. A hátából kiálló fejszenyél ívet írt le a levegőben, ahogy az élettelen test elzuhant. A támadó mögött Sebastian bukkant fel, a hidegvérű, kimért harag fehér hajú istenségeként.
Az utolsó életben lévő támadó elengedte Jennsen karját. Jobb kezében vértől iszamós kard villant. Sebastian gyorsabb volt, mint a d'harai.
Jennsen még Sebastiannál is gyorsabb volt.
Hódolj be.
Jennsen felsikoltott. Állati hang volt ez, a rettegés és az őrjöngő düh vad, féktelen sikolya. Törött pengéje végigszántott az orgyilkos nyakának oldalán.
A félbetört kés csontig tépett, átvágva izmot, artériát. A katona felordított. A vér szökőkútként tört elő a sebből. Jennsen számára lelassult az idő: ahogy a vér kilövellve szétterjed a levegőben, ahogy a hatalmas test lassítva dől a távolabbi fal felé, reflexből megtámaszkodva elzuhantában. A csapás lendülete a lányt is elsodorta, áldozatával együtt zuhant a földre. Közben Sebastian rövid kardja villámsebesen sújtott le, keresztülszelve a katona vaskos, hordószerű mellkasát.
Jennsen a vérben csúszkálva, négykézláb evickélt keresztül a földön heverő testeken. Csak az anyját látta maga előtt, aki a távolabbi falhoz támaszkodott, félig ülő helyzetben. Az asszony a lányát nézte. Jennsen képtelen volt abbahagyni szaggatott, el-elfúló sikoltozását.
Anya vérrel borítottan, félig leeresztett szempillákkal úgy nézett ki, mint aki mindjárt elalszik. De félig hunyt pillái mögött az öröm szikrája csillant, hogy élve látja a lányát. Az a jellegzetes szikra még mindig ott volt. Arcán, vaskos ujjú kéz mázolta vércsíkok alatt gyönyörű mosolya ült, ahogy Jennsenre nézett.
– Kicsikém... – suttogta.
Jennsen egész testében reszketett, és még mindig sikoltozott. Nem bírt ránézni anyja szörnyű, véres sebeire. Csak Anya arcát látta.
– Mama! Mama! Mama!
Az asszony fél karral ölelte át a lányát. A másik karja hiányzott. A fegyverforgató kar.
A Jennsen köré fonódó másik kar azonban még mindig maga volt a szeretet, a gondoskodás, a menedék.
Anya arcán fáradttá halványult a mosoly.
– Jól csináltad, kicsim. Most pedig figyelj ide.
Sebastian is ott volt mellettük, lázasan igyekezett valamivel szorosan körbekötözni az asszony jobb karjának megmaradt csonkját, elállítani a vér ömlését. Anya azonban csak Jennsent látta.
– Itt vagyok, Mama. Minden rendben lesz! Itt vagyok veled. Mama, ne halj meg! Ne halj meg! Tarts ki, Mama! Tarts ki!
– Figyelj! – Anya hangja alig volt több, mint elhaló suttogás.
– Figyelek, Mama – zokogta Jennsen. – Figyelek.
– Én befejeztem. Most átkelek a túloldalra, a jó szellemekhez.
– Ne, Mama, ne! Kérlel, ne!
– Nem tehetünk semmit, kicsikém... De jó lesz ez így. A jó szellemek majd gondomat viselik.
Jennsen két keze közé fogta anyja arcát, amelyet csak homályosan látott tehetetlenül ömlő könnyei fátyolán át. Testét rázta a görcsös zokogás.
– Mama... ne hagyj itt engem egyedül! Ne hagy el! Ne, ó, kérlek, ne menj el! Jaj, Mama, annyira szeretlek!
– Én is szeretlek, kicsikém! Mindennél jobban szeretlek. Megtanítottalak mindenre, amire csak tudtalak. De most figyelj rám!
Jennsen csak bólintott, attól való félelmében, hogy Anya egyetlen kincset érő szavát is elszalaszthatja.
– A jó szellemek most elvisznek engem magukkal. Értsd ezt meg jól. Ahová én megyek, ott erre a testre már nem lesz többé szükségem. Érted? Ez a test nem kell már nekem. Nem is fáj. Egyáltalán nem. Hát nem csodálatos ez? Ott leszek a jó szellemek között. Neked most erősnek kell lenned, és itt kell hagynod azt, ami többé már nem én leszek.
– Mama! – Jennsenből fájdalmas dadogással tört ki a szó, miközben annak az arcát tartotta a két keze között, akit az életénél is jobban szeretett.
– Ő el fog jönni érted, Jenn. Menekülj! Ha én már elmentem a jó szellemekhez, ne maradj itt te sem emellett a test mellett, ami már többé nem én vagyok. Megértetted?
– Nem, Mama. Nem hagyhatlak itt téged. Képtelen lennék rá!
– Muszáj! Ne kockáztasd botorul az életedet, hogy eltemess egy semmit sem jelentő testet! Az már nem én leszek. Én a szívedben leszek majd, és a jó szellemek között. Ez a test már nem én leszek. Érted, kicsikém?
– Igen, Mama. Nem te leszel. Te a jó szellemek között leszel. Nem itt.
Anya feje bólintásra mozdult Jennsen kezei között.
– Jó kislány vagy. Vedd magadhoz a kést. Egyiküket elintéztem vele. Méltó fegyver hozzád.
– Mama, szeretlek! – Jennsen azt kívánta, bár volnának szebb, kifejezőbb szavai. Ilyenek azonban nem léteztek. – Szeretlek!
– Én is szeretlek... épp ezért kell menekülnöd innét. Nem akarom, hogy olyasmiért dobd oda az életed, ami már nem én vagyok. A te életed ehhez túlságosan értékes. Hagyd itt ezt a kiürült edényt. Fuss innen, Jenn. Különben ő elfog. Menekülj! – Az asszony Sebastian felé fordította a tekintetét. – Segítesz neki?
Sebastian azonnal rábólintott.
– Esküszöm rá!
Anya visszanézett Jennsenre csodálatos, szeretetteljes mosolyával.
– Mindig ott leszek veled, a szívedben, kicsim. Mindig! Mindig szeretni foglak.
– Jaj, Mama, tudod, hogy én is szeretlek! Mindig! Az anya mosolyogva nézte a lányát, a lány ujjai anyja gyönyörű arcát simogatták. Az asszony örökkévalóságnak tűnő percekig figyelte a lányát. Amíg Jennsen rá nem döbbent, hogy Anya immár semmit nem lát többé ezen a világon.
A lány zokogástól fuldokolva omlott anyja teste mellé, szeméből gáttalanul áradtak a fájdalom és a félelem könnyei. Mindennek vége. Vége ennek az őrült, értelmetlen, érzéketlen világnak...
Érezte, hogy arrébb vonszolják. Karja önkéntelen, kapaszkodó mozdulattal nyúlt ki anyja teste felé.
– Jennsen! – Sebastian egészen közelről suttogott a lány fülébe. – Azt kell tennünk, amit ő kért tőled.
– Nem! Kérlek, ne! – nyöszörögte Jennsen.
A férfi gyengéd határozottsággal húzta arrébb a lányt.
– Jennsen, tedd azt, amire kért! Muszáj!
Jennsen ökleivel a vértől iszamós padlót püfölte.
– Nem! – Vége a világnak. – Könyörgöm, ne! Ez nem lehet!
– Jenn, mennünk kell!
– Menj – hüppögte a lány. – Engem nem érdekel. Én feladom.
– Nem, Jenn, nem adod fel. Nem teheted!
Sebastian derékon kapta, és bizonytalanul imbolygó lábaira állította a lányt. Jennsen bénult mozdulatlanságba dermedt. Ez az egész nem lehet igaz! Ez csak egy rossz álom. A világ összeomlott, hamuvá roskadt körülötte.
Sebastian, aki felkarjánál fogva támogatta Jennsent, most megrázta a lányt.
– Jennsen, el kell tűnnünk innen!
Jennsen hátra fordította a fejét. Anyja padlón heverő testét nézte.
– Tennünk kell valamit. Kérlek szépen! Tegyünk valamit!
– Teszünk is. Eltűnünk innen, mielőtt még több katona jelenne meg itt.
Sebastian arcáról víz csepegett. „Vajon csak esővíz?"– futott át Jennsen agyán. Saját gondolatait valami testetlen távolból, kívülről figyelte, mintha a tudata meghasadt volna.
– Jennsen, figyelj ide! – Ezt kell mondani, ez nagyon fontos. A lány anyja is ezeket a szavakat használta. – Figyelj! Odébb kell állnunk innen. Anyádnak igaza volt. Indulnunk kell.
Sebastian a hátizsákhoz lépett, ami az oldalt álló asztalon hevert, a lámpa mellett. Jennsen összeroskadt. Térdei tompa puffanással ütődtek a padlónak. Teljesen üresnek érezte magát. Semmi nem maradt benne. A fájdalom izzó parazsánál, amitől képtelen volt menekülni, és ami mindent kiégetett belőle. Miért kellett mindennek ennyire elromlani?
Anyja felé kezdett kúszni. Alszik. Csak alszik. Nem halhatott meg. Az egyszerűen nem lehet! Jennsen túlságosan szerette őt ahhoz, hogy most meghalhatna!
– Jennsen! Később majd lesz időd a gyászra! Most mennünk kell!
A nyitott ajtón át látni lehetett a lezúduló eső vízfüggönyét.
– Nem hagyom itt őt!
– Anyád feláldozta magát érted. Hogy te élhess. Ne vesd el magadtól az ő bátorságának végső áldozatát!
Sebastian közben a hátizsákot tömte teli mindazzal, ami csak a keze ügyébe került.
– Azt kell tenned, amit ő mondott neked. Ő szeret téged, és azt akarja, hogy életben maradj. Megmondta, hogy menekülnöd kell. Én megesküdtem rá, hogy segítek neked. Mennünk kell innen, mielőtt elfognak minket.
Jennsen az ajtóra meredt. Be volt csukva. Emlékszik rá. Háttal esett neki, és ettől az ajtó becsapódott. Most meg sarkig tárva áll. Lehet, hogy a zár nyelve törött el...
Az esőből egy hatalmas árny bontakozott ki, és az ajtón át a házba tornyosult.
Az óriás tekintetét a lányra szegezte. Jennsent elöntötte az állati rettegés. A katona egyre közeledett. Mind gyorsabban és gyorsabban.
Jennsen látta a díszes „R" betűs markolatú tőrt, ami az egyik halott orgyilkos nyakából állt ki. Az orgyilkoséból, akit Anya ölt meg. Aki levágta Anya karját. Aki elvette Anya életét. A kés, amiről Anya azt mondta, vegye magához. Nem is volt messze tőle a fegyver.
Az új támadó, láthatóan észre sem véve Sebastiant, Jennsen felé vetődött. Jennsen meg a kés felé. Vértől csuszamlós ujjaival megragadta a markolatot. A szakértő kezekkel megmunkált fém kiváló fogást biztosított. Művészet, amelynek célja van. Halálos művészet. Jennsen összeszorította a fogát, kirántotta a kést a hullából, és ugyanazzal a lendülettel arrébb is gördült.
Mielőtt a katona elérhette volna a lányt, Sebastian hatalmas lendülettel a d'harai tarkójába vágta a bárdját, felnyögve az erőfeszítéstől. A hatalmas test szétcsapódó kezekkel zuhant Jennsen mellé a földre, egyik combvastagságú karja estében a lány derekára hullott.
Jennsen velőtrázó sikollyal kúszott ki a halott kéz alól. Sebastian talpra segítette a lányt. Addigra a katona feje alatt jókora tócsa képződött a friss vérből.
– Vedd magadhoz, amit el akarsz hozni – utasította Sebastian a lányt.
Jennsen alvajáróként járkált a szobában. Az egész világ megőrült. Vagy talán csak ő, egyedül?
A Hang ott suttogott a fejében sajátos, érthetetlen nyelven. Jennsen hallgatta, és szinte megnyugtatónak találta a duruzsolását.
Tu vash misht. Tu vask misht. Grushdeva du kalt misht.
Mennünk kell – szólt rá Sebastian. – Szedd össze, amit magaddal akarsz hozni.
Jennsen képtelen volt gondolkodni. Fogalma sem volt róla, mit tegyen. Elfojtotta a Hangot a fejében, és azt mondta magának, azt kell tennie, amit Anya mondott.
A konyhaszekrényhez ment, és gyorsan kezdte kiszedegetni a holmikat, amiket mindig magukkal vittek, ha útra indultak: a holmikat, amelyek mindig elő voltak készítve. Úti öltözékét állandóan a hátizsákjában tartotta, hogy bármely pillanatban azonnal elindulhasson. Ezek tetejére most elkezdte behajigálni a fűszereket, gyógyfüveket, szárított húst. Egy vesszőfonatos ládából további ruhákat, hajkefét, apró tükröt rángatott elő.
Keze tétován megállt, amikor észrevette, hogy anyja számára kezdi előszedni a ruháit. Remegő ujjakkal állt, anyja utasításaira koncentrálva. Képtelen volt a gondolkodásra, úgy mozgott, mint valami betanított cirkuszi állat, aki rutinból teszi, amit mondanak neki. Hiszen már eddig is sokszor kellett menekülniük...
Körbe nézett a szobán. Négy halott d'harai. Egy másik ma reggel. Ez már öt. Egy quad, meg még egy fő. Hol a többi három? Odakint az ajtó előtt, a sötétben? A fák között? Vagy lenn, az erdő sötétjében várakoznak? Arra várnak, hogy a Rahl Nagyúr elé hurcolhassák őt, mielőtt halálra kínozzák?
Sebastian két kézzel markolta meg a lány mindkét csuklóját.
– Jennsen, mit művelsz?
Akkor vette észre, hogy az üres levegőt döfködi maga előtt.
Hagyta, hogy a férfi kifeszegesse a kést ökölbe szorított kezéből, és visszadugja a fegyvert a tokjába. Végül Sebastian a kést a tokkal együtt Jennsen övébe tűzte. A lány gépiesen felvette a földről a köpenyét, amit az óriás d'harai katona lerántott róla még a rémálom kezdetén, amikor először esett el az ajtónak tántorodva.
– Siess, Jennsen! Hozd, amit még akarsz.
Sebastian közben átkutatta a halottak zsebeit, a pénzt, amit talált náluk, a saját zsebeibe tömködte. Lecsatolta a késeket mind a négy tetemről. Egyik sem volt olyan jó, mint az, ami most Jennsen övében lapult, a díszes „R" betűvel a nyelén, amit a lezuhant katonától vettek el, amivel Anya küzdött.
Sebastian a négy kést a hátizsákba csúsztatta, és ismét megsürgette Jennsent. Amíg a férfi szemügyre vette a kardokat, és elvette, amelyiket a legjobbnak találta, Jennsen a gyertyákat szedte össze az asztalról, és a hátizsákba tömködte őket. Sebastian hüvelyestől a fegyverövére csatolta a zsákmányolt kardot. A lány közben újabb holmikat szedett össze: fazekat, fakanalat, evőeszközöket. Mind bezsúfolta a zsákba. Igazából nem is volt tudatában, miket szed össze. Egyszerűen felszedegette, amit meglátott, és elpakolta.
Sebastian felvette a zsákot, megfogta a lány egyik csuklóját, és átfűzte a zsák szíja alatt. Akárcsak, mintha egy rongybabát öltöztetett volna. Kifeszítette a másik vállszíjat, és átdugta rajta Jennsen másik karját. Aztán a lány válla köré kanyarította a köpenyt, fejére húzta a csuklyát, és alá gyömöszölte a rakoncátlan vörös fürtöket.
Végül felkapta a halott asszony zsákját, és kirángatta csatabárdját a d'harai katona koponyájából. A katona vére végigcsorgott a bárd nyelén, amint Sebastian az övére akasztotta a fegyvert. Jobb tenyerével finoman meglökdöste Jennsen hátát, indulásra ösztökélve a lányt.
– Van még valami? – kérdezte. – Jennsen, akarsz még bármi mást elhozni a házatokból, mielőtt elindulunk?
Jennsen hátranézett, anyja padlón heverő testére.
– Ő elment, Jennsen. Jó szellemek vették gondjaikba. Most már odafentről mosolyog le rád.
Jennsen felnézett a férfira.
– Tényleg? Úgy gondolod?
– Igen. Ő már egy jobb világban van. Ő mondta nekünk, hogy el kell mennünk innen. Szót kell fogadnunk neki.
Egy jobb világban. Jennsen ezekbe a szavakba kapaszkodott vigasztalásul. Az ő világában csak gyász volt, és fájdalom.
Az ajtó felé indult, ahogy Sebastian mondta neki. A férfi gondosan körbekémlelt. Jennsen gépiesen követte, átlépkedve a holttesteken, véres karokat, lábakat kerülgetve. Annyira rémült volt, hogy többé már nem is érezte a félelmet, annyira fájt a szíve, hogy már semmi sem érdekelte. Gondolatai kuszán örvénylettek. Jennsen mindig büszke volt a tiszta, logikus gondolkodására. Hol van most ez a tisztaság, a logika?
Odakinn, az esőben Sebastian Jennsen karját fogva rángatni kezdte a lányt lefelé, az ösvény irányába.
– Betty – szólalt meg Jennsen, megvetve a sarkát. – Bettyt is el kell hoznunk.
A férfi az ösvény felé nézett, aztán a barlang irányába.
– Azt hiszem, nem kellene a kecskével vesződnünk, de a hátizsákomat, meg a többi holmimat tényleg hoznunk kellene.
Jennsen ekkor vette észre, hogy a férfi köpeny nélkül áll az esőben, bőrig átázottan. Eszébe ötlött: lehet, hogy nem ő az egyetlen, aki nem képes tisztán gondolkodni ebben a helyzetben? Sebastian annyira a menekülésre koncentrált, hogy majdnem itt felejtette a felszerelését. Ez pedig a halált jelentené a számára. Nem szabad hagynia, hogy a férfi meghaljon. Betty hasznukra lehet ebben, de volt még valami, ami éppen most jutott Jennsen eszébe. Visszafutott a házba, semmibe véve Sebastian tiltakozó kiabálását.
Odabent nem vesztegette az időt: egyenesen egy, az ajtó mellett álló kis faládához lépett, és a szoba belsejére egyetlen pillantást sem vetve két feltekert birkabőr subát húzott elő. Egyik az övé volt, a másik Anyáé. Itt tartották a subákat összecsomagolva, az ajtó mellett, arra az esetre, ha sürgősen el kellene hagyniuk a házat. Sebastian az ajtóból nézte, türelmetlenül, de amikor látta, mit akar a lány, nem sürgette hangos szóval. Jennsen, életében utoljára, kisietett a házból, nem nézett a bent heverő halottakra.
Együtt futottak át a barlanghoz. Odabent a tűz hamuja még mindig forrón sziszegett. Betty idegesen, remegve járkált fel-alá, de szokatlanul csendes maradt. Mintha tudta volna, hogy valami nagyon nincsen rendben, hogy valami szörnyű dolog történt.
– Előbb szárítkozz meg egy kicsit – mondta Jennsen.
– Arra nincs időnk. El kell tűnnünk innen. A többiek bármelyik pillanatban ideérhetnek.
– Halálra fogsz fagyni, ha nem száradsz meg. Akkor pedig mit ér a menekülés? Aki halott, az halott, így, vagy úgy.
Jennsent magát is meglepte józan, ésszerű érvelése.
Gyapjúköpenye alól előhúzta a két birkabőr subát, és kezdte kibogozni a csomókat a bőröket összetartó szíjakon.
– Ezek majd szárazon tartanak bennünket, de meg kell szárítkoznod, különben nem fogsz tudni eléggé felmelegedni alattuk.
Sebastian fogvacogva rábólintott, és összedörzsölve melengetni kezdte a kezeit a forró hamu fölött. Végre belátta, hogy Jennsennek igaza van, és a józan belátás felülkerekedett sürgető menekülési vágyán. A lány azon csodálkozott, hogy tudta a férfi megtenni mindazt, amit tett, lázasan, gyógyfüvektől kábán. A félelem, gondolta. Vad, nyers, őrjöngő félelem. Ezt ő is meg tudta érteni.
Jennsen egész teste sajgott. Nem csak lökdösték, fojtogatták, falnak, bútoroknak vágták, de most vette észre, hogy a válla vérzik is. A seb nem volt túl komoly, de lüktetően fájt. A tartós félelem és feszültség elmúltával kimerültnek, erőtlennek érezte magát.
Csak lefeküdni szeretett volna, és sírni, sírni. De Anya azt mondta, meneküljön. Most már csak Anya szavai számítottak. Ezek nélkül az utolsó utasítások nélkül Jennsen képtelen lett volna rá, hogy bármit is tegyen magától. Most is egyszerűen csak azt teszi, amit Anya mondott neki.
Betty magán kívül volt. A felzaklatott kecske át akart mászni a karám kerítésén, hogy Jennsenhez mehessen. Amíg Sebastian a zsarátnok mellett melegedett, a lány egy kötelet kötött Betty nyaka köré. Az állat olyan hálás volt érte, hogy kiengedték, amilyen hálás egy kecske csak lehet.
Persze, Bettynek meglesz még a lehetősége rá, hogy visszaszolgáltassa a szívességet. Mikor innen elmennek, ha találnak is maguknak valami menedéket, ilyen esős éjszakán nem fognak tudni tüzet gyújtani. Ha találnak egy száraz beugrót egy sziklapárkány alatt, vagy kidőlt fatörzsek között, összebújnak majd, és a kecske teste tartja őket melegen, hogy halálra ne fagyjanak.
Jennsen megértette a kérdő mekegést, amit Betty a ház felé nézegetve hallatott. A kecske aggódott az asszony miatt, aki láthatólag nem fog velük jönni. Jennsen összegyűjtötte a sziklapárkányokról az összes sárgarépát és makkot, teletömte vele a zsebeit, a maradékot pedig valahogy a csomagokba ügyeskedte bele.
Amikor Sebastian már megszáradt annyira, amennyire megfelelőnek ítélte – és megengedte magának – magukra öltötték gyapjúköpenyeiket, és föléje terítették a birkabőr subákat. Jennsen kötélvégre fogta Bettyt, és elindultak kifelé a sötétségbe és a szakadó esőbe. Sebastian élre vágott, és az ösvény felé indult: arra, amerről jöttek.
Jennsen megragadta a férfi karját, és megállította.
– Lehet, hogy odalenn várnak ránk.
– De nekünk is ki kell jutnunk innen.
– Van egy jobb út is. Kiépítettünk egy menekülési útvonalat.
Sebastian egy pillanatig Jennsen arcát fürkészte a kettőjüket elválasztó jéghideg esőfüggönyön át, aztán egyetlen szó további tiltakozás nélkül követni kezdte a lányt az ismeretlenbe.

7. FEJEZET

Oba Schalk a nyakánál markolta meg a tyúkot, és kiemelte a fészekből. A tyúk egészen aprónak tűnt vaskos, húsos öklében. Másik kezével egy barna tojást halászott ki a szalmafészek mélyedéséből. A tojást óvatosan a kosarába helyezte, a többi közé.

A tyúkot nem tette vissza.
Vigyorogva az arcához emelte a rémült szárnyast, ami kétségbeesetten tátogatta a csőrét, és jobbra-balra tekergette a fejét. Olyan közel vitte a tyúkot, hogy szája a csőrhöz ért. Ekkor teljes erejéből belefújt a madár nyitott csőrébe.
A tyúk rikácsolt, és szárnyaival vadul csapkodva igyekezett kimenekülni a nyakát satuként szorító marokból. Oba mély torokhangon felnevetett.
– Oba! Oba, hol vagy?
Anyja hangos, türelmetlen kiáltozását meghallva Oba visszadobta a tyúkot a fészekre. Anyja hangja a szomszédos pajtából hallatszott. A halálra rémült szárnyas méltatlankodó kárálással menekült ki a tyúkólból. Oba követte a madarat az udvarra, és sietve az istállóajtó felé indult.
A múlt héten nagy eső esett, ami télen ritkaság errefelé. Másnapra a tócsák befagytak, és az eső havazásra váltott. A jeget mostanra szélhordta hó takarta, amitől nehézzé és veszélyessé vált a járás. Oba, hatalmas termete ellenére minden nehézség nélkül tudott közlekedni a jeges talajon is. Mindig is büszke volt könnyed járására.
Az ember számára fontos, hogy sem a teste ne lassuljon le, sem az agya ne tompuljon el. Oba hitt benne, hogy fontos állandóan új dolgokat megtanulni. Azt is vallotta, hogy az embernek használnia is kell mindent, amit megtanul. Így lesz képes az állandó fejlődésre.
A ház és az istálló egybeépült, paticsfalú kis tákolmány volt, a falak szalmával és trágyával kevert agyaggal tapasztott vesszőfonatból készültek. A lakóházat a pajtától belül kőfal választotta el. Miután Oba felépítette a házat, a belső elválasztó falhoz a mezőn gyűjtött lapos szürke szikladarabokat rakott egymásra. A módszert az egyik szomszédtól leste el, aki a földje szélén halmozta fel a szántásból kiszedett köveket. A belső fal olyan luxus volt, amit csak nagyon kevés házban lehetett megtalálni.
Oba hallotta, hogy anyja ismét a nevét kiabálja, és átgondolta, vajon mit csinálhatott rosszul. Gondolatban átvizsgálta az anyjától kapott feladatok listáját, és semmi olyat nem talált közte, ami a pajtában felkelthette volna anyja haragját. Oba nem volt feledékeny, amellett csupa olyan munkáról volt szó, amit rendszeresen el kellett végeznie. Semmi nem volt ott a pajtában, ami felbosszanthatta volna az anyját.
Persze mindezzel együtt az asszony dühétől semmi sem óvhatta meg. Anyja képes volt rá, hogy időnként olyan feladatokat találjon neki, amit korábban soha nem kellett megcsinálnia.
– Oba! Oba! Hányszor kell, még szóljak?
Oba gondolatban maga elé idézte anyja csúf, kicsi száját, amint keskenyre húzott, feszes ajakkal kimondja Oba nevét, elvárva, hogy a fiú abban a pillanatban ott teremjen, amint a nevét elvisítja. Az asszonynak olyan hangja volt, amitől a feszesre font kötél is nyomban elvásott volna.
Oba féloldalt fordult, hogy széles vállaival átférjen az istálló keskeny ajtaján. Lábai elől patkányok surrantak szerte. A szénapadlásos istállóban tartották a fejőstehenüket, két disznajukat és a két igás ökröt. A tehén most is bent volt az épületben. A két disznót szabadon engedték a tölgyesben, hogy makkot túrjanak maguknak a hó alól. Az istálló túlsó végén lévő, szélesre tárt nagy ajtón át Oba látta az udvaron a két ökör farát.
Anyja a keményre fagyott, alacsony trágyadomb tetején állt csípőre tett kézzel, orrlyukaiból úgy szállt fel lélegzete fagyos párája, mint valami tűzokádó sárkány horkantása.
Oba anyja nagy csontú asszony volt, széles vállal, széles csípővel. Mindene széles volt. Még a homloka is. Az emberek mondogatták, hogy fiatalabb korában csinos nő volt, és valóban, Oba emlékezett rá, hogy amikor még kisfiú volt, anyja körül számos udvarló legyeskedett. Az azóta eltelt évek során azonban megviselték az élet viharai, és csak mély ráncokat, és löttyedt zsírfodrokat hagytak maguk után. Az udvarlók réges-régen elmaradtak már.
Oba átsietett az istálló fekete, fagyos földjén és zsebre dugott kézzel állt meg az anyja előtt. Az asszony végigvágott Oba vállán a kezében lévő vastag bottal.
– Oba!
A fiú arca mindannyiszor megrándult, amikor az anyja még háromszor megütötte, minden ütést hangsúlyosan aláhúzva a fiú nevével.
– Oba! Oba! Oba!
Mikor Oba még kisebb volt, egy ilyen veréstől kék-zöld lett volna a teste. Most azonban már túl nagy és erős volt, anyja botja már nem árthatott neki. Az asszonyt ez is feldühítette.
Míg a bot és a verés nemigen zavarta a nagyra nőtt Obát, az anyja hangjából kihallatszó rosszallástól, ahányszor csak a nevét kimondta, máig vörösre gyulladt a füle. Az anyja apró szájú, nagy, gonosz pókra emlékeztette Obát: arra a pókra, amelyet fekete özvegynek hívtak.
Oba összehúzta magát, hogy kisebbnek látsszon.
– Mi a baj, Mama?
– Hol csavarogsz, amikor az anyád hív?
Az asszony szigorúra összeráncolt vonásai aszalt szilvára emlékeztettek.
– Oba, te ökör! Oba, te tökfej! Oba, te fajankó!
Oba védekezően maga elé emelte a karját, ahogy a bot újra lecsapott.
– A tojásokat szedtem össze, Mama. A tojásokat.
– Nézd meg itt ezt a mocskot. Magadtól soha nem jutna eszedbe bármit is tenni itt az istállóban, hacsak valaki, akinek esze is van, meg nem mondja neked?
Oba alaposan körülnézett, de nem látott semmi olyat, amit el kellene végezni – a szokásos napi feladatokon túl – és ami ennyire kihozhatta volna a sodrából az anyját. Elvégezni való persze mindig akad.
A patkányok apró orrukat szimatolva dugták ki a jószágállások deszkái alól, csillogó fekete gyöngy-szemeikkel mereven figyeltek, apró patkány-füleikkel hallgatóztak.
Oba visszanézett az anyjára, de nem tudott mit válaszolni neki. Nem mintha bármilyen válasz is megfelelt volna...
Az asszony a lába alá mutatott.
– Nézd meg ezt, itt! Hát soha nem jutna eszedbe magadtól, hogy kihányd innen a trágyát? Hamarosan itt az olvadás, és a trágyalé be fog folyni a fal alatt a szobába, ahol alszom. Azt hiszed, ingyen etetlek téged? Nem gondolod, hogy valahogy meg is kéne szolgálnod a betevődet, te fajankó? Oba a fajankó.
Az utolsó jelzőt az asszony többször is használta rövid egymásutánban. Obát időnként meglepte, mennyire hiányzott anyjából a kreativitás, a képesség arra, hogy új dolgokat tanuljon. Mikor a fiú még kicsi volt, úgy tűnt neki, hogy az anyja tévedhetetlen gondolatolvasó képességgel rendelkezik, és borotvaéles nyelvvel, amit céltudatos keménységgel használt arra, hogy a fiát bántsa vele. Most, hogy anyjánál már sokkal nagyobbra nőtt, néha elgondolkodott rajta, vajon anyja más dolgokban is kevésbé félelmetes volt-e akkoriban, eltűnődött, vajon az asszony hatalma fölötte nem valami... mesterkélt dolog volt-e csak? Illúzió. Egy madárijesztő, csúf, kicsi szájjal.
És mégis, ez az asszony még ma is valahogy képes volt rá, hogy porig alázza Obát. Ráadásul az anyja is volt. Az embernek illik törődnie az anyjával. Ez az ember legfontosabb dolga. Ezt a leckét alaposan megtanulta, épp az anyjától.
Oba úgy vélte, nem tudna sokkal többet tenni érte, hogy megdolgozzon a betevő falatjáért. Hiszen már így is hajtotta magát napkeltétől napnyugtáig. Büszke volt rá, hogy sohasem lustálkodik. Oba a tettek embere volt. Erős volt, és mindig dolgozott annyit, mint bármelyik két más ember. Bárkit képes volt lekörözni. A férfiakkal nem volt semmi gondja. A nők azonban zavarba ejtették. A nők közelében sehogy sem tudta, mit kellene tennie. Akármekkora is volt, a nők társaságában valahogy mindig kicsinek érezte magát.
Csizmája talpával megdörgölte a sötét, egyenetlen, sikamlós rakást a talpa alatt, a massza keménységét tesztelve. Az állatok folyamatosan növelték a domb tömegét, és a trágya java része megfagyott, még mielőtt kilapátolhatta volna. Az egész hosszú, hideg tél folyamán fokozatosan, rétegről rétegre növekedett a trágyarakás. Oba alkalmanként szalmával hintette be a tetejét, hogy kevésbé csúszós legyen. Nem akarta, hogy anyja megcsússzon rajta, és elessen. Nem tartott azonban hosszú ideig, hogy a szalma hozzáfagyjon a dombhoz, és maga is bejegesedjen. Ekkor lehetett hozni az újabb adag szalmát.
– De Mama, az egész át van fagyva!
Eddig minden évben azonnal elkezdte kilapátolni a trágyát, amint az idő olvadásnak indult, és a lapátot bele tudta mélyeszteni a dombba. Tavasszal, amikor melegebb lett, és a trágya körül dongani kezdtek a legyek, a lapáttal könnyen szét lehetett szedni a rakást a szalmarétegek mentén. Most azonban ez lehetetlen volt. Most az egész egy szilárd, sziklakemény tömbbe volt összefagyva.
– Mindig csak a kifogást keresed, nem igaz, Oba? Mindig csak kötözködsz az anyáddal. Te mihaszna fattyú kölyök!
Az asszony összefont karokkal, szikrázó szemekkel meredt a fiára. Oba nem tudott elbújni az igazság elől, képtelen volt a színlelésre, és ezt az anyja is jól tudta.
A fiú körbenézett az istállóban, és meglátta a falhoz támasztott nehéz acéllapátot.
– Kitrágyázok, mama. Te menj csak vissza a házba a fonásodhoz, én majd alaposan kitrágyázom ezt az istállót.
Azt még nem igazán tudta, hogyan fogja tudni kilapátolni a csonttá fagyott trágyát, csak annyit tudott, hogy muszáj lesz megcsinálnia.
– Rögtön kezdj is hozzá – mordult rá az anyja. – Használd ki, ami a nappali világosságból még maradt. Ha besötétedik, azt akarom, hogy menj be a városba, és hozzál nekem gyógyszert Latheától.
Oba most már értette, miért jött ki az anyja az istállóba, megkeresni őt.
– Megint fájnak a térdeim – panaszkodott az asszony, mintha csak elejét akarta volna venni mindenfajta ellenkezésnek, amit Oba esetleg mondani akarna, bár a fiú hangosan sohasem ellenkezett. Az igaz, hogy most azért eszébe jutott. Az anyja mintha mindig pontosan tudta volna, mire gondol Oba. – Ma elkezdheted kitakarítani az istállót, holnap meg majd folytatod, és egészen az aljáig felkaparod a trágyát, amíg ragyogóan tiszta nem lesz az egész. Ma estére viszont azt akarom, hogy hozd el a gyógyszeremet.
Oba a fülcimpáját rángatta, és lesütötte a szemét. Nem szeretett Latheához menni, az asszonyhoz, akinek gyógyfüvei voltak. Nem szerette Latheát. A vénasszony mindig úgy nézett Obára, mint valami féregre. Aljas egy dög volt. Sőt, ami még rosszabb, boszorkány.
Aki nem tetszett Latheának, az megnézhette magát. Latheától mindenki félt, így Oba sem érezte magát kivételnek emiatt. De ez semmit nem változtatott rajta, hogy nem szívesen kereste fel a vén banyát.
– Úgy lesz, Mama. Elhozom a gyógyszeredet. És ne aggódj, kitrágyázok, ahogy mondtad.
– Mindent úgy kell külön mondanom neked, igaz, Oba? – Anyja haragtól izzó tekintete szinte lyukat égetett a fiúba. – Nem is tudom, minek vesződtem annyit vele, hogy egy ilyen fattyút felneveljek – tette hozzá az asszony, csak úgy magának.
– Mindjárt az elején azt kellett volna tennem, amit Lathea tanácsolt.
Oba gyakran hallotta az anyját így lamentálni, amikor az asszony megsajnálta magát, hogy nem jönnek többé az udvarlók, hogy ma már senki nem akarja feleségül venni többé őt. Oba volt az ő életének az átka, amit keserű megbánással viselt. Fattyúkölyök, aki kezdettől fogva csak gondot okozott neki. Ha Oba nincs, talán találhatott volna magának egy rendes férjet, aki eltartotta volna.
– És nehogy nekem elmaradj a városban mindenféle ostobaságok miatt!
– Nem maradok el, Mama. Sajnálom, hogy ma nincs jól a térded.
Az asszony végighúzott a bottal a fiú hátán.
– Nem fájnának annyira, ha nem kellene állandóan egy ostoba barom sarkában lennem, hogy megcsinálja, amit magától is meg kellene.
– Igen, Mama.
– Felszedted a tojásokat?
– Igen, Mama.
Az asszony gyanakodva nézte Obát, aztán egy pénzdarabot húzott ki a köténye zsebéből.
– Mondd meg Latheának, az én gyógyszereim mellett neked is keverjen ki valamit. Hátha meg tudnál szabadulni az Őrző gonoszságától. Ha a gonoszt ki tudnánk hajtani belőled, talán nem lennél olyan mihaszna többé.
Oba anyja időről időre megpróbálta kikúrálni a fiát abból, amit ő a fiú gonosz természetének tartott. Mindenféle főzetekkel kísérletezett. Kicsi korában gyakran arra kényszerítette a fiút, hogy szappanos vízbe kevert égetően csípős porokat nyeljen. Aztán bezárta ólba, remélve, hogy a túlvilági gonosz nem szereti, ha bezárják, és ráadásul égetően csípi is valami, ezért inkább elhagyja ennek a földi testnek a ketrecét.
Oba ólja nem lécekből készült, mint az állatok óljai, hanem vastag deszkákból. Nyáron olyan forróság volt benne, mint valami kemencében. Mikor az anyja égető porokat itatott vele, aztán a karjánál fogva bevonszolta az ólba, és rázárta az ajtót, Oba kis híján belepusztult a rettegésbe, hogy az anyja soha többé nem engedi ki onnét, vagy soha nem ad már neki vizet inni. Boldogan viselte el a verést, amit az anyjától kapott, aki ezzel akarta elhallgattatni őt – csak, hogy kiszabadulhasson az ólból.
– Megveszed a gyógyszeremet meg a te orvosságodat Latheától. – Az asszony magasra emelte az apró ezüstérmét és rosszindulatú hunyorgással nézett a fiúra. – És nehogy a rosszlányokra vesztegesd ezt a pénzt!
Oba úgy érezte, lángba borulnak a fülei. Valahányszor az anyja vásárolni küldte, gyógyszert, bőrárut, edényeket, vagy ennivalót, soha nem mulasztotta el hozzátenni, hogy nehogy lányokra vesztegesse a pénzt.
Oba tudta, hogy az anyja ilyenkor gúnyolódik rajta.
Nem volt benne elég bátorság, hogy szóba álljon a nőkkel. Mindig megvette, amit az anyja mondott neki, és soha nem vesztegette el semmire a pénzt: ahhoz túlságosan is félt az anyja haragjától.
Utálta, hogy az anyja folyton arra figyelmezteti, nehogy elvesztegesse a pénzt, amikor soha nem tette. Ettől úgy érezte magát, mintha az anyja azt hinné, hogy ő folyton valami rosszaságot forgat a fejében, pedig ez egyáltalán nem volt igaz. Vétlen volt, mégis bűnösnek érezte magát. Gondolatai – a legártatlanabbak is – gonosznak érződtek tőle.
Megcibálta égő fülcimpáját.
– Nem vesztegetem el, Mama.
– És öltözz fel tisztességesen, nem, mint valami bamba ökör. Már így is elég rossz fényt vetsz rám.
– Úgy lesz, Mama, majd meglátod.
Oba futva körbement, be a házba, és kihozta nemezkalapját és barna gyapjúzubbonyát, amiben majd bemegy Grettonba, a pár mérföldre északnyugatra fekvő városkába. Anyja szigorú tekintettel figyelte, hogyan akasztja fel a ruhadarabokat egy fapecekre a kerítésen, ahol tisztán maradhatnak, amíg el nem indul a városba.
Oba a trágyalapáttal nekiesett a sziklakemény trágyadombnak. Az acél lapát harangmód kondult minden alkalommal, amikor belevágta a fagyott mocsokba. Oba minden hatalmas csapását hangos nyögéssel kísérte. Fekete jégszilánkok röpködtek szerte a lapát nyomán mindegyik egy-egy végtelenül apró darabja volt csak a jókora, sötét trágyahalomnak. Hosszú időbe és sok munkába fog telni, mire mindezt eltakarítja. Oba azonban nem bánta a munkát, időnek meg aztán alaposan bőségében volt.
Anyja egy pár percig az istálló ajtajából figyelte, megbizonyosodva róla, hogy Oba csakugyan izzadásig hajtja magát a fagyos trágya feltörésével. Mikor végre elégedettnek érezte magát, eltűnt az ajtónyílásból, visszament a saját munkájához, otthagyva Obát a Latheához teendő látogatás gondolataival.

Oba.
Oba megtorpant a munkájában. A patkányok kicsiny rejtekhelyeiken hirtelen abbahagyták a neszezést. Az apró feketegyöngy szemek éberen lestek, hogyan lesi őket Oba. Aztán kisvártatva visszatértek élelemkereső motozásukhoz. Oba az ismerős Hangot várta. Közben hallotta, hogy a ház ajtaja becsukódik. Anyja, aki fonónő volt, visszament a gyapjúfonala mellé. Tuchmann úr szokott gyapjút hozni neki, amit Oba anyja megfont, hogy aztán Tuchmann úr szövőszékén ruhaanyag legyen belőle. A fonalért kapott soványka fizetés tartotta el az öregasszonyt és fattyú fiát.
Oba.
Oba nagyon is jól ismerte a Hangot. Amióta csak az eszét tudta, mindig hallotta időről időre. Az anyjának soha nem beszélt a Hangról. Csak megharagudna érte, és azt gondolná, hogy az Őrző gonosz szelleme szólongatja Obát. Csak még több főzetet és gyógyszert etetne vele. Oba ma már túl nagy volt hozzá, hogy be lehessen zárni az ólba, de ahhoz nem volt túl nagy, hogy Lathea kotyvalékait ne kelljen lenyelnie.
Mikor az egyik kis kövér patkány megpróbált elsurranni Oba mellett, a fiú a farkára lépett, és foglyul ejtette. A kis patkány kis patkányvisítást hallatott. Apró patkánykarmok kapartak vadul a fekete jégen.
Oba lehajolt, és felmarkolta a kövér, szőrös testet. Belebámult az állatka bajszos képébe. A fej hiábavalóan vonaglott. A fekete-gyöngy szemek azonban meredten bámulták közben a fiút.
A fekete-gyöngy szemek félelemmel voltak teli.
Hódolj be.
Oba úgy gondolta, létfontosságú, hogy mindig megismerjünk valami újat.
A lecsapó hiúz gyorsaságával harapta le a patkány fejét.

8. FEJEZET

A terem legnyugalmasabbnak tűnő sarkából Jennsen fél szemmel az ajtót figyelte, a másikat a zsivajgó tömegen tartotta. Fél szobányival arrébb Sebastian a masszív fapultra támaszkodva a kocsma tulajdonosával beszélgetett. A tulajdonos nagydarab nő volt, arcán morcos, fenyegető kifejezéssel, amitől olyannak látszott, mint aki állandóan készen áll rá, hogy kitörhet valami kalamajka, és olyannak, mint aki el is tud bánni a rendbontókkal.

A szoba teli volt jókedvű emberekkel, jobbára férfiakkal. Egyesek kockáztak vagy más asztali szerencsejátékokat játszottak. Páran szkandereztek. Többségük azonban csak ült, ivott, és tréfákat mesélt, amelyek poénjára az asztaltársaság falrengető nevetésbe tört ki, ököllel püfölve az asztalt tetszésnyilvánításul.

Jennsen szinte obszcénnek érezte a nevetést. Az ő világában nem volt vidámság. Nem volt hely a jókedv számára.
Az elmúlt hét alaktalan emlékekké mosódott össze a tudatában. Vagy több is volt már egy hétnél? Nem tudta volna pontosan megmondani, mióta is vannak úton. De hát számított is ez? Számított valami is egyáltalán?
Jennsen nem szokott hozzá az emberi társasághoz. Az emberek mindig csak a veszélyt jelentették számára. A nagyobb csoportok feszültté, idegessé tették, és ez fokozottan igaz volt, ha kocsmában italozó, szerencsejátékokat játszó emberekről volt szó.
Amikor a férfiak észrevették a fal mellett, a bárpult végénél álló lányt, elfeledkeztek a tréfáikról vagy szünetet tartottak a játékban, és meglegeltették szemüket a lányon. Jennsen merészen szembenézett velük, és hátralökte a csuklyáját, úgy, hogy vállára göndörödő, sűrű, vörös hajának fürtjei láthatóvá váltak. Ennyi elég volt a vendégeknek, hogy elforduljanak, vissza a korábbi tevékenységükhöz.
Jennsen vörös haja megborzongatta az embereket, különösen a babonásokat. A vörös hajszín elég szokatlan volt hozzá, hogy felkeltse a gyanakvásukat. Attól tartottak, esetleg varázstudó lehet, sőt, akár boszorkány is. Jennsen, merészen állva az emberek tekintetét éppen ezt a félelmet erősítette meg bennük. Az ilyen viselkedés a múltban is nyújtott már védelmet neki, sokszor hatásosabbat, mint akár a kése tette volna.
Otthon a házban azonban semmi hasznát nem vette a támadókkal szemben.
Miután a bámuló férfiak visszafordultak italaikhoz, meg a kockájukhoz, Jennsen a bárpult felé fordult. A testes tulajdonosnő Jennsent nézte, a vörös haját. Jennsen vele is szembenézett, mire az asszony sietve újra Sebastian felé fordította a figyelmét. A férfi ismét kérdezett valamit, amire az asszony közelebb hajolva, halkan válaszolt. Jennsen nem hallotta, mit mondott, a halk beszédet elnyomta a terem lármája, a beszélgetés, nevetés, a szerencsejátékosok ujjongásának vagy átkozódásának a zaja. Sebastian bólogatott a majdhogynem fülébe suttogott szavakra. A kocsmárosnő élénken gesztikulálva, láthatóan valami útirányt magyarázott a férfinak.
Sebastian felegyenesedet, egy pénzérmét húzott elő a zsebéből, és a pult tetején az asszony felé csúsztatta. A nő elvette a pénzt, cserébe a háta mögött lévő dobozból egy kulcsot vett elő. Sebastian elvette a kulcsot a számtalan korsó, meg a rátámaszkodó karok által fényesre koptatott pultról. Aztán felvette a saját korsóját, és elköszönt az asszonytól.
A pult végéhez ment, odahajolt Jennsenhez, és a korsójával gesztikulálva megkérdezte:
– Biztos, hogy nem akarsz egy italt? A lány a fejét rázta.
Sebastian körbepillantott a termen. A vendégek immár újra teljesen elmerültek korábbi foglalatosságaikban.
– Ügyes húzás volt, hogy levetted a csuklyádat. Amíg a tulaj meg nem látta a vörös hajadat, megjátszotta nekem a bambát. Amikor a hajadat meglátta, rögvest megeredt a nyelve.
– A kocsmáros ismeri az öregasszonyt? Még mindig Grettonban él, ahogy anya mondta? Biztos benne a kocsmáros?
Sebastian nagyot húzott a korsójából, és pár pillanatig a kockázókat figyelte, akik ujjongva üdvözöltek egy különösen szerencsés dobást.
– Elmagyarázta, merre kell mennünk.
– Szobákat is vettél ki?
– Csak egyet. – Sebastian újra kortyolt a söréből, közben észrevette Jennsen reakcióját. – Jobb, ha együtt maradunk arra az esetre, ha valami gond akadna – magyarázta. – Úgy gondoltam, nagyobb biztonságban leszünk, ha egy szobában alszunk mindketten.
– Szívesebben aludnék Bettyvel. – Jennsen azonnal rájött, hogyan értheti ezt a férfi. Zavarában elfordította a tekintetét, és hozzátette: – Mármint úgy értem, mint bent a fogadóban. Szívesebben vagyok magamban, mint egy olyan helyen, ahol ennyi ember van a közelben. Nagyobb biztonságban érzem magam kinn az erdőben, mint itt, egy szobában, bezárt ajtó mögött. Nem úgy értettem, hogy...
– Tudom, hogy értetted. – Sebastian kék szemeiben mosoly villant. – Jobb lesz, ha fedél alatt alszol. Nagyon csípős lesz a mai éjszaka. Bettynek meg jó dolga lesz odakint az istállóban.
Az istálló gondozója kissé meglepődött ugyan, amikor azt kérték tőle, hogy egy kecskét szállásoljon el éjszakára, de mivel a lovak általában jól kijönnek a kecskékkel, elég könnyen beleegyezett a kérésbe.
Betty valószínűleg az életüket mentette meg menekülésük első éjszakáján. Sebastian, lázas állapotában aligha élte volna túl azt az éjszakát, ha Jennsen nem talál egy száraz helyre, egy kiugró sziklapárkány alatt. A párkány alatti keskeny hasadék hátul szinte egy ponttá szűkült, de kettejüknek azért elégnek bizonyult. Jennsen balzsamfenyő és erdei fenyő ágakat vágott, amivel kibélelte a mélyedés alját, hogy a hideg kő ne szívja el testmelegüket. Aztán bevackoltak a hasadékba. Jennsen az állat kötelével irányítva a barlangocska szájába halmozott fenyőgallyak mögé térdeltette Bettyt, aki az emberekhez simulva heveredett le. Betty teste elzárta előlük a külső hideget, és saját hőjével biztosított emberi útitársainak meleg, száraz menedéket.
Jennsen csendesen végigszipogta azt a hosszú, nyomorúságos éjszakát. Annyi vigasza volt csak, hogy a lázban égő Sebastian végül el tudott aludni. Reggelre lement a férfi láza. Ez a reggel volt Jennsen anya nélküli új, sivár életének első napja.
A lányt folyamatosan kísértette a gondolat, hogy anyja testét otthagyták temetetlenül heverni a házban. A hátborzongató, véres látvány azóta is visszajárt rémálmaiban. Anyja hiánya összetörte Jennsen szívét, és könnyei gyakran áradtak meg gáttalanul. Az élet sivárrá és értelmetlenné vált számára.
De ő és Sebastian megmenekültek. Életben maradtak. A túlélés ösztöne hajtotta tovább Jennsent, meg annak a gondolata, hogy Anya az ő életéért áldozta fel a sajátját. Néha azt kívánta, bár ne lenne olyan gyáva, merne szembe nézni a halállal, és egyszerűen véget vetni az életének. Máskor az üldözöttség tudata, és az üldözőktől való rettegés hajtotta előre. Megint máskor szenvedélyes elkötelezettséget érzett az élet iránt, és az iránt, hogy Anya áldozata ne legyen hiábavaló.
– Vacsoráznunk kellene valamit – mondta Sebastian. – Van báránypörköltjük. Aztán talán szükséged lenne egy jó alapos alvásra meleg ágyban, mielőtt ezt a régi ismerősödet felkeresnénk. Majd én őrt állok, amíg te alszol.
Jennsen megrázta a fejét.
– Nem. Menjünk, látogassuk meg most. Aludni alhatunk majd később is.
Jennsen látta, ahogy az emberek falatozzák a sűrű pörköltet fatálaikból, de az étel és az evés gondolata egyáltalán nem vonzotta.
Sebastian egy ideig figyelmesen tanulmányozta a lány arckifejezését, és megállapította, hogy aligha tudná most lebeszélni a szándékáról. Kiitta maradék italát, és a korsóját visszatette a pultra.
– Nincs messze. Ugyanabban a városrészben vagyunk.
Odakint a leszálló alkonyatban Jennsen megkérdezte:
– Miért akarsz itt maradni, ebben a fogadóban? Ennél sokkal jobb helyeket is láttunk, ahol az emberek nem néznek ki ilyen... faragatlanoknak.
Sebastian élénk kék szemei fáradhatatlanul pásztázták a környezetüket: a sikátorokat, sötét kapualjakat, ujjai közben köpenye derekához tévedtek, hogy biztonságérzetet nyerjenek a kardmarkolat megnyugtató érintésétől.
– Az efféle társaságban kevesebbet kérdezősködnek. Különösen olyan kérdéseket nem tesznek fel, amelyekre mi nem szeretnénk válaszolni.
Jennsen úgy vélte, Sebastian olyasféle ember lehet, akinek kellő gyakorlata van benne, hogy elkerülje a kérdezősködést.
Egy fagyott, keskeny keréknyomot követtek az öregasszony háza felé vezető úton. Az asszonyra Jennsen alig-alig emlékezett. Mégis minden erejével kapaszkodott a reménybe, hogy az asszony segíthet rajta. Anyának bizonyára megvolt a jó oka rá, hogy ne jöjjön el ehhez az öregasszonyhoz többé, de Jennsennek semmi jobb nem jutott eszébe, minthogy tőle kérjen segítséget.
Most, hogy Anya nem volt többé, Jennsennek segítségre volt szüksége. A második quad maradék három tagja nyilvánvalóan továbbra is kereste őt. Az öt halott azt jelezte, hogy az üldözésben legalább két quad vett részt, azaz legalább három gyilkos még a nyomában van. Nagyon is elképzelhető, hogy akár többen is. Az is elég valószínű, hogy ha eddig nem is, ezután majd többen lesznek.
A rejtekúton menekültek el a háztól – az üldözők erre nyilván nem számítottak – így Sebastian és Jennsen átmenetileg biztos távolságra maguk mögött hagyták a katonákat. Az eső alighanem eléggé elmosta menekülésük nyomait. Lehetséges, hogy ők ketten nyomtalanul tűntek el a quad elől, és egyelőre teljes biztonságban vannak. De mivel üldözőjük maga a Rahl Nagyúr volt, ugyanígy lehetséges, hogy valami rejtélyes, sötét praktikával a gyilkosok most is percről percre közelebb jutnak hozzájuk.
Az óriás bérgyilkosokkal való rettenetes találkozás után, a házuknál, ez a lehetőség állandóan ott rejtőzött Jennsen félelmei között.
Egy elhagyatott utcasarkon Sebastian jobbra mutatott.
– Itt, ez az az utca.
Sötét, szögletes, ablaktalan épületek mellett haladtak el, amelyek alighanem csak raktárépületekül szolgáltak. Úgy tűnt, egyetlen élő ember sem lakik ebben az utcában. Hamarosan maguk mögött hagyták az épületeket. A csípős, fagyos szélben didergő csoportokba bújtak össze a csupasz gallyú fák. Amikor az utca keskeny ösvénnyé szűkült, Sebastian előre mutatott.
– Az útmutatás szerint az a ház az, ott az ösvény végében, amellett a facsoport mellett.
Az ösvény elhanyagoltnak látszott, mint amit ritkán használnak. A csupasz tölgy- és égerágak között halvány fény szűrődött át egy távoli ablakból. A fény nem valami meleg, hívogató világosságnak tűnt, inkább afféle parázsló figyelmeztetésnek, hogy óvakodj ettől a helytől.
– Mi lenne, ha itt megvárnál? – javasolta Jennsen. – Lehet, hogy jobb, ha egyedül megyek oda.
A lány kibúvót kínált fel Sebastiannak. A legtöbb ember egyáltalán nem akart semmiféle kapcsolatba kerülni egy varázslónővel. Maga Jennsen is azt kívánta, bárcsak lenne valami más lehetősége is.
– Veled megyek.
Jennsen már korábban észrevette, hogy Sebastian határozott bizalmatlansággal viseltetett minden iránt, ami bármilyen kapcsolatban is volt a mágiával. Abból, ahogy a férfi gyanakvó éberséggel figyelte a faágak és bokrok mögül átsejlő házat, Jennsen úgy gyanította, a férfi igyekszik bátrabbnak látszani, mint amit valójában érez.
Aztán gyorsan megrótta magát, hogy még csak gondolni is mert ilyesmire. Sebastian bátran szembeszállt a nála sokkal nagyobb, ráadásul túlerőben lévő d'harai katonákkal. Ott maradhatott volna elrejtőzve a barlangban, nem kellett volna kockáztatnia az életét. Eltűnhetett volna a mészárlás színhelyéről, és tovább állhatott volna. Az, hogy a férfi tartott a mágiától, csupán az egészséges ésszerűség jele volt. Ha valaki, akkor hát Jennsen nagyon is jól meg tudta érteni, miért kell félni a mágiától.
Csizmájuk talpa alatt megcsikordult a hó, ahogy az utca végére érve rátértek a fák között kanyargó keskeny ösvényre. Sebastian elsősorban két oldalra figyelt, míg Jennsen figyelmét inkább maga a ház kötötte le. Az aprócska épület mögött az erdő a közeli dombok oldalára kúszott fel. Jennsen úgy vélte, nyilván csak az igazán komoly szükségben lévők merészkedtek rálépni erre az útra, ami a varázslónő ajtajához vezet.
Aztán végiggondolta, hogy ha a varázslónő ilyen közel lakik a városhoz, akkor valószínűleg olyan valaki lehet, aki segíteni szokott az embereken, olyan valaki, akiben a város népe megbízik. Nagyon is elképzelhető volt, hogy az öregasszony a közösség megbecsült, köztiszteletben álló tagja: gyógyító, aki mások megsegítésének szenteli az életét. Nem olyasvalaki, akitől félni kellene.
Mikor Jennsen hangosan bekopogott az ajtón, a szél felnyögött mögöttük, a fák csupasz gallyai között. Sebastian továbbra is két oldalt a fák közé figyelt. Mögöttük a város házaiból és boltjaiból idáig szűrődő fények legalább ahhoz elegendőek voltak, hogy megvilágítsák az útjukat visszafelé.
Jennsen várakozás közben elnézett a körülöttük sűrűsödő sötétségbe. Képzeletében fürkésző szemek lesték a fák közül. Tarkóján borzongva felmeredtek a pihék.
Végre kinyílt az ajtó, de csak akkora résnyire, amelyen át egy asszony arca kinézhetett rájuk.
– Igen?
Jennsen nem tudta tisztán kivenni az árnyékba burkolózó arcot, de a házból kiszűrődő fényben az asszony tisztán láthatta Jennsen vonásait.
– Te vagy Lathea? – kérdezte a lány. – Lathea, a... varázslónő?
– Miért?
– Azt mondták nekünk, hogy itt lakik Lathea, a varázslónő. Ha te vagy az, beengednél bennünket?
Az ajtó továbbra sem nyílt ki jobban. Jennsen összébb vonta magán a köpenyét, legalább annyira a fagyos fogadtatás, mint a csípős esti levegő elleni védekezésül. Az asszony pillantása felmérte Sebastiant, és Jennsent, akinek alakját elrejtette a nehéz gyapjúköpeny.
– Nem vagyok bábaasszony. Ha szabadulni akartok a bajból, amibe magatokat kevertétek, én nem tudok rajtatok segíteni. Keressetek egy bábaasszonyt.
– Nem azért jöttünk ide – replikázott Jennsen sértődötten.
Az asszony kis ideig némán méregette az ajtaja előtt álló két idegent.
– Akkor milyen orvosságra lenne szükségetek?
– Nem orvosságra. Valami... varázslatra. Egyszer már találkoztunk. Olyan varázslatra lenne szükségem, amit akkor bocsátottál rám. Amikor még kicsi voltam.
Az árnyakba burkolózó arcon fintor vonult át.
– Mikor? Hol?
Jennsen megköszörülte a torkát.
– A Népek Palotájában. Amikor még ott éltem. Kicsi koromban segítettél rajtam.
– Miben segítettem? Beszélj már, te lány!
– Segítettél... elbújtatni engem. Azt hiszem, valamilyen varázslattal. Akkor még nagyon kicsi voltam, így nem emlékszem pontosan.
– Elbújtatni?
– A Rahl Nagyúr elől.
A házból erre csak nyomasztó csend volt a válasz.
– Nem emlékszel? A nevem Jennsen. Akkoriban még kislány voltam. – Jennsen hátralökte a csuklyáját, hogy az asszony megláthassa göndör, vörös fürtjeit az ajtón át kivetülő fényben.
– Jennsen. Nem emlékszem a névre, de a hajra igen. Az ember nem túl gyakran láthat a tiédhez hasonló hajat.
Jennsen megkönnyebbült, és reménykedni kezdett.
– Régen volt már. Úgy örülök, hogy...
– Én nem foglalkozom a te fajtáddal – hűtötte le rögtön az asszony. – Soha nem is tettem. Nincs a számodra varázslatom.
Jennsen meg sem tudott szólalni a döbbenettől. Fogalma sem volt, mit mondjon erre. Meg volt győződve róla, hogy ez az asszony egyszer igenis bocsátott rá egy varázslatot.
– Most pedig tűnjetek el! Mind a ketten. – Az ajtó kezdett becsukódni előttük.
– Várj! Kérlek! Van pénzem... tudok fizetni.
Jennsen a zsebébe kotort, és sietve előhúzott egy érmét. Csak miután benyújtotta az ajtórésen, akkor vette észre, hogy arany.
Az asszony egy ideig vizsgálgatta az arany márkást, talán azt fontolgatva, megéri-e újra belekeveredni valamibe, ami nyilvánvalóan főbenjáró bűn lehetett, még ha egy kisebb vagyont kínáltak is neki érte.
– Most már emlékszel? – kérdezte Sebastian.
Az asszony odafordult.
– Hát te meg ki vagy?
– Egy barát.
– Lathea, ismét szükségem van a segítségedre. Anyám... – Jennsen képtelen volt kimondani a szörnyű szót, így inkább más megközelítéssel kezdte újra. – Emlékszem, anyám mesélt rólad, és hogy hogyan segítettél egyszer rajtunk. Akkoriban én még nagyon kicsi voltam, de arra emlékszem, hogy varázslatot bocsátottál rám. Az a varázslat már régen szertefoszlott. Most megint segítségre van szükségem.
– Nos, nem a megfelelő személyhez fordultál.
Jennsen köpenye szövetét markoló keze ökölbe szorult. Nem jutott semmi további ötlet az eszébe. Ez maradt az egyetlen reménye.
– Kérlek, Lathea! Semmi mást nem tudtam kitalálni. Segítened kell!
– Nagyon szép összeget kaptál – szólt közbe Sebastian. – Ha azt mondod, nem te vagy a megfelelő személy, és nem akarsz segíteni, akkor azt hiszem, vissza kéne adnod az aranyat, hogy a megfelelő személynek adhassuk oda.
Lathea ravaszul a férfira mosolygott.
– Ó, azt mondtam, nem a megfelelő személyhez fordultatok. Azt nem mondtam, hogy nem tudom megszolgálni a pénzeteket.
– Nem értem – mondta Jennsen, és a hidegtől reszketve markolta össze a nyakán a köpenyét.
Lathea egy percig csak nézte a lányt, mintha biztos akarna lenni benne, hogy kellőképp odafigyelnek rá.
– Ti a nővéremet, Altheát keresitek. Altheát. Én Lathea vagyok. Ő Althea. Ő segített rajtad, nem én. Anyád valószínűleg összekeverte a nevünket, vagy te emlékszel rá rosszul. Mások is gyakran követték el ezt a hibát régebben, amikor még együtt voltunk. Althea és én a Tehetség más-más formáját birtokoljuk. Ő segített rajtad és az anyádon, nem én.
Jennsen zavarodottnak és csalódottnak érezte magát, de legalább nem legyőzöttnek. Még mindig maradt egy halvány reménysugár.
– Kérlek, Lathea, nem tudnál ezúttal te segíteni rajtam? A nővéred helyett?
– Nem. Én semmit sem tehetek érted. Én nem érzékelem a te fajtádat. Csak Althea képes meglátni a szakadásokat a világ szövedékében. Én nem.
Jennsennek fogalma sem volt, hogy ez mit jelenthet. Szakadások a világ szövedékében:
– Nem érzékeled... a fajtámat?
– Igen. Elmondtam, amit elmondhattam. Most pedig menjetek.
Az asszony hátrébb húzódott az ajtóból.
– Várj! Kérlek! Akkor legalább azt mondd meg, hol lakik a nővéred!
Az öregasszony Jennsen feszült, reménykedő arcába nézett.
– Ez egy veszélyes dolog...
– Ez üzlet – vágott közbe Sebastian. Hangja fagyos volt, mint az éjszaka. – Egy arany márka értékű üzlet. Ezért az árért legalább ahhoz jogunk van, hogy megtudjuk, hol találhatjuk meg a nővéredet.
Lathea fontolóra vette Sebastian szavait, aztán a férfiénál semmivel sem melegebb hangon Jennsenhez fordult.
– Semmiben nem akarok közösködni a fajtáddal. Megértetted? Semmiben. Ha Althea igen, az az ő dolga. Kérdezz utána a Népek Palotájában.
Jennsennek úgy rémlett, egy asszonyt látogattak meg akkor régen, aki nem túl messze lakott a palotától. Azt hitte Lathea volt az, de nyilván a nővére, Althea lehetett.
– De hát nem tudnál ennél többet is mondani valamivel? Hol lakik, hogyan találhatnám meg...
– Mikor utoljára találkoztunk, a Palotától nem messze lakott a férjével. Arra felé kérdezősködj Althea, a varázslónő után. Az emberek tudni fogják, ki ő; már ha még él egyáltalán.
Sebastian visszatartotta az ajtót, mielőtt még az öregasszony becsukhatta volna.
– Ez meglehetősen soványka információ. Azért az árért, amit kínáltunk, ennél több jár!
– Azért, amit elmondtam, a fizetségetek elég silány. Megkaptátok az információt, amiért jöttetek. Ha a nővérem ki akarja hívni a sorsot maga ellen az az ő dolga. Amire viszont nekem semmi szükségem nincs, a baj, még ha százannyit fizetnétek is érte.
– Mi nem akarunk bajt hozni rád – felelte Jennsen. – Csak egy segítő varázslatra van szükségünk. Ha azzal nem tudsz szolgálni nekünk, megköszönjük, hogy megmondtad a nővéred nevét. Meg fogjuk keresni őt. De van még néhány fontos dolog, amit tudni szeretnénk. Ha meg tudnád mondani nekem...
– Ha van benned egy szemernyi tisztesség, békén hagyod Altheát. A te fajtád csak a bajt hozza ránk. Most pedig táguljatok az ajtómból mielőtt még rémálmot küldenék rátok!
Jennsen az árnyékba rejtőzött arcba meredt.
– Valaki már megtette helyetted – mondta, és elfordult.

9. FEJEZET

Oba elegánsnak és divatosnak érezte magát posztókalapjában és barna gyapjúzubbonyában, miközben a keskeny utcákon haladt a fal mellé húzódva. Közben egy kis dallamot dúdolgatott, amit az egyik kocsmában játszottak furulyán, és megragadt Oba fülében, miközben elhaladt a kocsma mellett. Mielőtt befordult volna abba az utcába, ahol Lathea lakott, meg kellett várnia egy lovast, aki keresztbe ügetett át előtte. Valaha Obának is volt egy lova, szeretett is lovagolni rajta, de anyja úgy döntött, nem engedhetik meg maguknak egy ló tartását. Az ökrök hasznosabbak voltak, és sokkal több munkát el tudtak végezni, de közel sem voltak olyan szórakoztató társaság, mint a lovak.

Oba lefelé sétált a sötét utcán, csizmatalpa alatt ropogott a fagyott hókéreg. Szemből, Lathea háza irányából egy pár haladt el mellette. Oba arra gondolt, vajon ők is orvosságért jártak a vén boszorkánál? A nő aggodalmas pillantást vetett Obára. Ilyen sötét utcán jogos is volt az aggodalom, és Oba jól tudta, hogy voltak nők, akik megriadtak a hatalmas méretei láttán. A szembe jövő nő széles ívben kikerülte Obát. A vele lévő férfi viszont merészen Oba szemébe nézett: ezt nem sok férfi merte megtenni.

Ahogy rá néztek, az a patkány tekintetére emlékeztette Obát. Az emlék hatására elvigyorodott: annak az emlékére, hogy megint megtapasztalt valami újat. Azok ketten azt hitték, rájuk vigyorog. Oba megemelte a kalapját a hölgy előtt. Az visszamosolygott rá. Olyasféle üres mosoly volt ez, amit Oba gyakran láthatott a nők ajkán. Olyan mosoly, amitől pojácának érezte magát. A pár eltűnt az éjszaka sötétjében.

Oba zubbonyzsebébe dugta a kezeit, és továbbindult Lathea háza felé. Utálta, ha sötétben kellett ide jönnie. A varázslónő enélkül is elég félelmetes volt, ráadásul még a házáig ezen a keskeny, sötét ösvényen kellett végigmenni. Oba mély, zavart sóhajjal szívta be a fagyos téli levegőt.

Nem félt attól, hogy férfiak erejével szembeszálljon, de a mágia rejtelmeivel szemben védtelen volt. Jól tudta, mennyi kínt okoztak neki Lathea főzetei. Égették, amikor lenyelte őket, és égették ott, ahol megszabadult tőlük. A tinktúrák nem csak fájdalmat okoztak neki, de az önkontrollját is elvesztette tőlük. Ilyenkor nyilván nem is embernek látszott, csak valami nagytestű állatnak. Megszégyenítő!

Persze hallott másokról, akik magukra haragították a varázslónőt, és az Obáénál sokkal rosszabb sorsra jutottak. Láz érte el őket, vakság, lassú, fájdalmas halál. Az egyik férfi megőrült, és meztelenül rohant el hazulról a mocsárba. Azt mesélik, valahogyan ujjat húzott a boszorkánnyal. Kígyó marta halálra, lila, felpuffadt testét a nyálkás hínár között lebegve találták meg. Oba el sem tudta képzelni, mit művelhetett ez a férfi, amivel ilyen véget érdemelt ki a varázslónőtől. Igazán okosabb lehetett volna, óvatosabb a vén banyával.

Néha Obának rémálmai voltak róla, hogyan bánhat el vele a boszorkány a mágiájával. Elképzelte, hogy Lathea ezernyi mágikus lándzsadöféssel hasogatja össze a testét, vagy akár a húst is lefaragja a csontjairól. Beleégeti a szemeit a koponyájába. Megduzzasztja a nyelvét akkorára, hogy azon fuldokolva szenvedjen lassú kínhalált.

Közben sietve haladt előre az ösvényen. Aki előbb kezd, hamarabb végez. Oba ezt jól megtanulta.
A házhoz érve kopogtatott.
– Oba Schalk vagyok. Anyám küldött az orvosságáért.
A fiú várakozás közben a hideg levegőben párálló leheletét tanulmányozta. Végre apró résnyire kinyílt az ajtó, és a vénasszony kikukucskált rajta. Oba azt hitte, az asszony a varázserejével képes őt szemügyre venni anélkül is, hogy kinyitná az ajtót. Előfordult olykor, hogy amíg Oba arra várt, hogy Lathea elkészítse anyjának a gyógyfű keveréket, érkezett valaki, és Lathea egyszerűen kijött elé ajtót nyitni. Valahányszor azonban Oba érkezett, a varázslónő előbb mindig kikukkantott, megnézni, vajon ki keresi.
– Oba. – A felismerés olyan savanyúan hangzott az asszony szájából, amilyen savanyú képet vágott hozzá.
Az ajtó kinyílt, a varázslónő beeresztette Obát. A fiú félénken, tisztelettudóan óvakodott beljebb. Lopva körbekémlelt, habár régóta jól ismerte már a helyet. Mindig gondosan vigyázott rá, nehogy viselkedésével megbántsa a boszorkányt. Lathea egyáltalán nem félt Obától. Vállára csapva ösztökélte beljebb, hogy végre becsukhassa mögötte az ajtót.
– Megint az anyád térde? – Kérdezte a varázslónő, miközben az ajtót sietősen becsapva kizárta a kinti fagyos levegőt.
Oba a padlót bámulta, és bólintott.
– Azt mondta, nagyon fájnak, és hogy szeretne rá a gyógyszeredből. – Tudta, hogy a többit sem hallgathatja el. – Azt is kéri, hogy... készíts valamit nekem is.
Lathea jellegzetes, ravasz mosolyával kérdezett vissza.
– Valamit neked, Oba?
Oba tudta, hogy a boszorkány pontosan tudja, mit akart mondani a fiú. Soha nem jött ide másért, csak két dologért: az egyik az anyjának, a másik Obának. Lathea azonban szerette ki is mondatni a fiúval. Lathea olyan gonosz tudott lenni, akár egy fogfájás.
– Orvosságot nekem is.
A boszorkány arca közelebb úszott Obához. Alulról nézett fel a fiúra, alattomos vigyora még mindig ott terpeszkedett az ajkai körül.
– Orvosságot a rosszaságra? – A boszorkány hangja úgy sziszegett, mint egy kígyó. – Erről van szó, Oba? Ezt kéri tőlem Schalk mama?
Oba krákogott, aztán bólintott. A boszorka csúfondáros vigyorától nagyon kicsinek érezte magát, ezért újra lesütötte a szemét.
Lathea pillantása lustán elidőzött a fiún. Oba azt találgatta, mi járhat a boszorkány ravasz elméjében, miféle alattomos gondolatok, milyen gonosz tervek. Az asszony végül megmozdult, elindult a jókora szekrényhez, hogy a gyógyszerhez való alkotórészeket összeszedje. A gyalulatlan fenyőből készült szekrényajtó hangosan megnyikordult, amikor kinyitotta. A kiválasztott üvegeket bal karjába nyalábolva vitte a szoba közepén álló asztalhoz.
– Anyád csak próbálkozik, ugye, Oba? – Az öregasszony hangja most színtelen motyogás volt csak, mintha magában beszélne. – Egyre csak próbálkozik, pedig a kész tényeket nem tudja megváltoztatni.
Oba.
A kecskelábú asztalon álló olajlámpás fénye megvilágította az üvegek karéját, amelyeket Althea egyenként rakott le az asztalra, alaposan megszemlélve előtte mindegyiket. Valami járt a fejében. Talán azon, miféle gonosz kotyvalékot keverjen ki ezúttal Obának, milyen válogatott kínokat okozzon neki a fiúban állandóan jelen lévő, pontosabban soha meg nem nevezett gonosz kiűzésének örve alatt.
A kandallóban tölgyfarönkök parázslottak sárgás-narancsos ragyogással, kellemes meleget és fényt sugározva a szoba belseje felé. Oba és anyja szobájának közepén egy kis gödör volt kiásva a tűz számára. Obának nagyon tetszett, hogy Lathea kandallójában a füst egyenesen felszállt a kéménybe, ki a házból, ahelyett, hogy ott terpeszkedett volna szét a szobában, amíg lassan ki nem szivárog a tetőben lévő apró lyukon át. Oba szerette a jól elkészített tűzhelyeket, és arra gondolt, hogy egyszer majd ő is épít egyet magának és az anyjának. Valahányszor Latheához kellett jönnie, mindig igyekezett egyre alaposabban megfigyelni, hogy építették ki a boszorkány kandallóját. Tanulni nagyon fontos dolog.
Fél szemét azért közben Lathea hátán tartotta, aki éppen valamilyen folyadékokat öntögetett össze az üvegekből egy széles szájú korsóba. Üvegbottal mindig jól megkevergette a kotyvalékot, valahányszor újabb adalékot töltött hozzá. Mikor végre megelégedett a művével, a gyógyitalt egy kis üvegbe töltötte és parafával bedugaszolta. A kis üvegcsét Oba kezébe nyomta.
– Ez az anyádé.
Oba átnyújtotta az érmét, amit anyjától kapott. Az öregasszony mereven a fiú szemébe nézve vette el a pénzt göcsörtös ujjaival, és a ruhája zsebébe csúsztatta. Oba csak akkor mert újra lélegzetet venni, amikor Lathea végre elfordult tőle, és visszament dolgozni az asztalhoz. A boszorkány ismét a fény felé emelve vizsgálgatott néhány üveget, mielőtt elkezdte kikeverni Oba gyógyszerét. Azt az átkozott gyógyszert.
Oba nem szeretett Latheával beszélgetni, de a boszorkány hallgatása néha még jobban zavarta, szinte bizsergett tőle a bőre. Nem jutott eszébe semmi értelmes társalgási téma, de végül mégis úgy döntött, muszáj mondania valamit.
– Mama örülni fog az orvosságnak. Reméli, hogy segíteni fog a térdein.
– És reméli, hogy kap valamit, ami a fiát is meggyógyítja?
Oba megrántotta a vállát. Már sajnálta, hogy társalgásba kezdett az öregasszonnyal.
– Igen, asszonyom.
A varázslónő a válla fölött hátranézett a fiúra.
– Én megmondtam Schalk mamának, nem hiszek benne, hogy bármi is használna neked.
Oba sem hitt benne, főként, mert nem hitte, hogy bármi is meg kellett volna benne gyógyítani. Amikor még kicsi volt, úgy gondolta, az anyja biztosan jobban tudja, és nyilván nem adna neki gyógyszereket, ha nem lenne szükség rájuk, de azóta már kételkedni kezdett a dologban. Többé már nem tartotta olyan okosnak a mamát, mint valamikor régen.
– De azért nyilván fontos vagyok neki. Különben nem akarna meggyógyítani.
– Vagy azt reméli, hogy a gyógyszer segítségével megszabadulhat tőled – jegyezte meg Lathea, szinte csak úgy mellékesen, munkája közben.
Oba.
Oba felkapta a fejét. Mereven bámult a varázslónő hátára. Ez a gondolat eddig eszébe sem jutott. Talán épp Lathea reménykedik benne, hogy az orvossága megszabadítja a fattyútól őt is, meg az anyját is? A mama néha eljött Latheához beszélgetni. Talán akkor ezt is megbeszélték?
Ostobán azt hitte, hogy a két asszony jót akar neki, segíteni akar rajta, holott épp az ellenkezője az igaz? Lehet, hogy együtt főzték ki a tervüket? Hogy egész idő alatt őellene szőttek összeesküvést? Hogy méreggel akarják eltenni láb alól?
Ha Obával történne valami, az anyjának többé nem kellene gondoskodnia róla. A Mama gyakran panaszkodott rá, hogy mennyit eszik Oba. Időről időre mondogatta, hogy Oba etetése sokkal többe kerül neki, mint a saját fenntartása, és hogy Oba étvágya miatt nem tudnak egy fillért sem félretenni. Lehet, hogy ha Oba etetése helyett félrerakta volna az árát, már egész csinos kis vagyona lehetne belőle.
De ha Obával valami történne, akkor az anyjának minden munkát magának kellene elvégeznie.
Talán a két asszony egyszerűen csak puszta gonoszságból akarja őt megmérgezni.
Esetleg csak nem gondolták végig az egészet a következményeivel együtt, mint ahogy most Oba tette. Anyja gyakran meglepte Obát az együgyű gondolkodásával. Lehet, hogy a két asszony egy nap egyszerűen csak elhatározta, hogy gonoszul fognak bánni Obával.
A fiú a lángok fényét nézte, ahogy meg-megvillant a boszorkány egyenes szálú, gyér hajfürtjein.
– Ma a Mama azt mondta, rögtön az elején azt kellett volna tennie velem, amit te javasoltál neki.
Lathea valami sűrű, barnás folyadékot öntött éppen a korsóba. Most ismét hátranézett a fiúra.
– Igazán?
Oba.
– Mit mondtál neki, mit kellett volna, tegyen velem mindjárt az elején?
– Hát nem nyilvánvaló?
Oba.
A felismeréstől jeges hideg kúszott végig Oba hátán.
– Azt mondtad neki, meg kellene, öljön engem.
Életében soha nem beszélt még ilyen nyíltan, merészen. Eddig soha nem mert szembeszállni a boszorkánnyal, mert túlságosan félt tőle. Most azonban a merész szavak egyszerűen megjelentek az agyában, ahogy a Hang szokott, és ő azonnal ki is mondta őket anélkül, hogy végiggondolta volna, vajon bölcs dolgot cselekszik-e.
Szavaival Latheát még jobban meglepte, mint saját magát. Az asszony kezei tétován megtorpantak a korsó fölött, és úgy nézett Obára, mint aki a szeme előtt változik át éppen valami egészen új emberré. Lehet, hogy ez is történt.
Oba rájött, tulajdonképpen tetszik neki, hogy nyíltan kimondja, amit gondol.
Eddig még egyszer sem látta Latheát habozni. Talán azért, mert a boszorkány biztonságban érezte magát a körbeírt, de nyíltan soha ki nem mondott szavak árnyékában.
– Ez volt az, amire mindig is biztattad a Mamát, Lathea? Ez volt az? Hogy ölje meg a fattyát?
Lathea vékony arcán apró mosoly jelent meg.
– Nem azt jelenti, ahogy most a te szádból hangzik, Oba. – A korábbi halk, lassú, gőgös hanghordozás most teljesen eltűnt az öregasszony hangjából. – Egyáltalán nem. – Lathea most úgy beszélt Obához, mint egy felnőtt férfihoz, nem, mint egy épp csak megtűrt, rossz, fattyú kölyökhöz. Már-már szinte kedvesen. – Egy asszonynak néha jobb, ha nem tartja meg az újszülött csecsemőjét. Nem is olyan szörnyű a dolog, ha a baba épp hogy csak megszületett. Akkor még nem annyira... nem annyira személyiségek.
Oba. Hódolj be.
– Úgy érted, akkor még könnyebb.
– Úgy van – kapaszkodott bele mohón Oba kifejezésébe az öregasszony. – Akkor még könnyebb.
Oba beszéde lelassult, és hangjába olyan rideg él költözött, amiről a fiú maga sem tudta, hogy benne rejtőzött.
– Ez azt jelenti, hogy könnyebb megtenni... amikor a gyerek még nem elég nagy hozzá, hogy ellenálljon.
Rejtett képességeinek sokfélesége kellemesen meglepte Obát. Ez az új csodák éjszakája.
– Nem, nem, én egyáltalán nem így értettem. – De Oba tudta, hogy a boszorkány igenis így értette. Lathea hangja sürgetővé, bizonygatóvá gyorsult, a fiú iránti, frissen ébredt tisztelettel telten. – Csak azt akartam mondani vele, hogy könnyebb az asszonynak megtenni, mielőtt még igazán megszeretné a gyermeket. Mielőtt még a baba személyiséggé válna. Igazi, tudatos személyiséggé. Akkor még könnyebb, és néha az asszonynak úgy a jobb.
Oba most is újat tanult, de még nem volt képes rá, hogy teljesen átlássa a dolgot. Tudta, hogy ez az új, valami rendkívül fontos dolog, hogy az igazi, mély megértés küszöbén áll.
– Miért lenne jobb?
Lathea abbahagyta a folyadék kitöltését, és letette az üveget.
– Nos, néha nagyon nehéz dolog egy újszülöttet felnevelni. Mindkettejüknek nehéz. Néha mindkettejüknek úgy a jobb, ha...
Gyors léptekkel a szekrényhez sietett. Újabb üveggel tért vissza, és ezúttal az asztal másik oldalára állt, nem fordított többé hátat Obának. A fiú számára készülő szer mindenféle porokból és főzetekből állt, és Oba nem tudta róluk, melyik micsoda. Az öregasszony által most hozott üvegben azonban azon kevés szerek egyike volt, amit a fiú is megismert: lázvörös hegyi rózsa szárított bibéi. Kicsi, barna, aszott karikák voltak, csillagszerű alakzattal a közepükön. Lathea gyakran használta ezt a komponenst az Obának készített orvossághoz. Ezúttal kiszórt egy jókora adagot a begörbített tenyerébe, összemorzsolta a kezében, és az apró, barna morzsákat a korsóba szórta.
– Mindkettőjüknek jobb? – kérdezte Oba.
Lathea ujjai tanácstalan mozdulatokkal mintha elfoglaltságot kerestek volna maguknak.
– Igen, néha előfordul. – Úgy tűnt, a varázslónő nem akar többet beszélni erről a témáról, de nem tudja, hogyan térjen ki előle. – Néha az újszülött sokkal több gondot jelent, mint amennyit az anyja el tud viselni, ennyi az egész... olyan nehézséget, ami veszélyezteti az asszonyt, meg a többi gyerekét is.
– De a mamának nincs is több gyereke.
Lathea hosszan hallgatott.
Oba. Hódolj be.
A fiú a Hangra figyelt. A Hangra, amely most valahogy más volt, mint eddig. Valahogy sokkal fontosabbá vált.
– Nincs, de te akkor is nagyon sok gondot jelentettél neki. Borzasztó nehéz egy nőnek egyedül felnevelni egy gyereket. Különösen egy... – Lathea időben visszafogta, amit majdnem kimondott, és újra kezdte. – Mármint csak úgy értem, nagyon nehéz.
– Mama mégis megtette. Én úgy gondolom, tévedtél. Nem igaz, Lathea? Te tévedtél, nem a Mama. Mama igenis akart engem.
– És soha nem ment férjhez. – Csattant fel Lathea. Hirtelen támadt haragjától pillantásába visszatért a dölyfös felsőbbrendűség. – Lehet, hogy ha... lehet, hogy ha férjhez mehetett volna, esélye lett volna rá, hogy terjes családja lehessen, nem csak egy...
– Egy fattyú kölyke?
Lathea ezúttal nem válaszolt. Úgy látszott, megbánta az előbbi kitörését. A harag szikrája kihunyt a szeméből. Enyhén remegő kézzel újabb adagot szórt a tenyerébe a bibékből, sietve szétmorzsolta őket, és a keverékhez szórta a korsóba. Aztán elfordult, és egy kék folyadékkal teli üveget tartott a tűz fénye felé, úgy vizsgálgatta.
Oba lépett egyet az asztal felé. A boszorkány felkapta a fejét, tekintete Oba szemébe mélyedt.
– Jóságos Teremtő! – suttogta a fiú szemébe nézve. Oba ráébredt, hogy az öregasszony nem is hozzá beszél, csak önmagához. – Néha, amikor belenézek ezekbe a kék szemekbe, őt látom magam előtt...
Oba összevonta a szemöldökét haragos pillantású, hideg kék szemei fölött.
A palack kicsúszott az öregasszony kezéből, tompán puffant az asztalon, majd legurult róla, és a földnek csapódva összetört.
Oba. Hódolj be! Add fel az akaratodat!
Ez új volt. Ezt még soha nem mondta neki a Hang.
– Azt akartad, hogy a Mama megöljön engem, ugye, Lathea?
A boszorkány szemében félelem villant. Ez határozottan új dolog volt. Oba olyan gyorsan kezdett új dolgokat megismerni, hogy szinte követni sem tudta már őket.
Oba látta, hogy az öregasszony felemeli a kezeit. A kezeit, amelyek a varázstudók fegyverei. Megtorpant. Óvatosan várakozott.
Hódolj be, Oba, és legyőzhetetlenné válsz.
Ez már nem csupán új volt, de határozottan meglepő.
– Én azt hiszem, el akarsz pusztítani engem a „gyógyszereiddel", nem igaz, Lathea? Azt akarod, hogy meghaljak.
– Nem! Nem, Oba. Ez nem igaz! Esküszöm, nem igaz!
Oba újból lépett egyet előre, próbálgatva, amit a Hang ígért neki.
Althea kezei egyenesen kinyúltak maga elé, karomként behajlított csontos ujjai között fényudvar jelent meg. A boszorkány varázsolt.
– Oba! – Az öregasszony hangja most sokkal határozottabb, sokkal magabiztosabb volt. – Maradj ott, ahol vagy!
Hódolj be, Oba, és legyőzhetetlenné válsz.
Oba ismét előbbre lépett, és érezte, hogy a combja az asztal peremébe ütközik. Az üvegek összeütődtek és megcsörrentek az asztalon. Az egyik erősen meg is tántorodott. Lathea látta, ahogy az üveg táncol egy kissé, majdnem visszabillen eredeti helyzetébe, aztán mégis eldől, és sűrű, vörös folyadék csordul ki belőle az asztalra.
A boszorkány arca hirtelen eltorzult a dühtől, a gyűlölettől és az erőfeszítéstől. Görcsös ujjait előrelökte Oba felé, és varázshatalmának minden erejével lesújtott a fiúra.
Vakító fény lobbant fülsiketítő dörrenés kíséretében, és egy pillanatra fehérben fürdött az egész szoba.
Oba sárgásfehér fénycsóvát látott maga felé száguldani: gyilkos villámot, amit ellene küldtek.
Semmit sem érzett.
Háta mögött a villám ember nagyságú lyukat vágott a fából épült falba, izzó faszilánkokat permetezve szét a fagyos éjszakába. Odakint a hóban sisteregve aludt ki mindahány.
Oba megérintette a mellkasát, ahová a mágikus villám teljes erejével lesújtott. Semmi vér. Semmi seb. Oba teljesen sértetlen maradt.
Oba úgy látta, Latheát még nála is jobban megdöbbentette ez az eredmény. A boszorkány tágra nyílt szemekkel, tátva maradt szájjal bámult a fiúra.
És ő egész életében rettegett ettől a madárijesztőtől!
Lathea gyorsan összeszedte magát, arca ismét eltorzult az erőfeszítéstől, miközben felemelte a kezeit. A levegőnek perzselt haj szaga volt. Lathea felfelé fordította a tenyerét, és útjára engedte halálos varázslatát, pusztulást küldve Obára. Olyan energia száguldott a fiú felé, aminek élő ember nem tud ellenállni.
A kék fénysugár megperzselte a falat Oba mögött, de ő megint nem érzett semmit. Elvigyorodott.
Lathea újra varázsló mozdulatokat tett a karjaival, de ezúttal gyors, félig elharapott szavakat is kántált hozzá, amelyeket Oba nem értett: mágikus fenyegetésüket azonban megérezte. A boszorkány előtt hullámzó körvonalú fényoszlop bomlott ki: rettenetes erejű varázskígyóként. Semmi kétség, gyilkos hatalmú csapásra készült.
Oba felemelte a kezét, hogy megérintse a sistergő halálfonatot, amit Lathea alkotott. Ujjai belehatoltak a fényoszlopba, de nem érzett semmit. Olyan volt, mintha egy másik világban létező jelenést próbált volna megérinteni. Ott volt, és mégsem volt ott.
Olyan volt, mintha Oba... legyőzhetetlen lett volna.
A boszorkány dühös visítással emelte fel megint a kezeit.
Oba villámsebességgel ragadta torkon az öregasszonyt.
– Oba! – sikoltotta Lathea. – Oba, ne! Kérlek!
Ez megint új dolog volt. Oba még soha nem hallotta Latheát azt mondani, hogy „kérlek".
Oba az asztalon keresztül rántotta magához a boszorkányt a torkánál fogva. Az üvegek szanaszét repülve csapódtak a padlóhoz. Volt, amelyik leesve tovagördült, mások vékony tojáshéjként roppantak össze.
Oba megmarkolta a vénasszony ritkás szálú haját. Lathea kétségbeesetten karmolászta a fiú vaskos karját, közben vadul igyekezett titkos tehetségét segítségül hívni. Misztikus szavakat sikoltozott, amelyek nyilván varázskifejezések lehettek: varázslói tehetségét próbálták újból megidézni. Oba számára ismeretlenül hangzottak ezek a szavak, de a gyilkos szándékot egyértelműen kiérezte belőlük.
Oba azonban feladta önmagát, és legyőzhetetlenné vált.
Végignézte, ahogy az öregasszony szabadjára engedi gyilkos haragját: most őrajta volt a sor.
A szekrényhez csapta a boszorkányt Lathea szája néma sikolyra nyílt.
– Miért akartad, hogy a Mama megszabaduljon tőlem?
Lathea tágra nyílt nagy, kerek szemei rettegése forrásán: Oba arcán függtek. Egész életében abban lelte örömét, hogy másokat megfélemlítsen: most mindaz a félelem, amit másoknak okozott, százszorosan tért vissza hozzá.
– Miért akartad, hogy a Mama megszabaduljon tőlem?
Oba válaszul csak szaggatott, ziháló sírást kapott.
– Miért?! Miért?!
Oba egyetlen rántással letépte a vénasszonyról a ruháját. A ruha zsebéből pénzdarabok záporoztak a földre.
– Miért?!
Megmarkolta a fehér alsóinget, amit Lathea a ruhája alatt viselt.
– Miért?!
Az öregasszony megpróbálta a testéhez szorítani az alsóneműjét, de a fiú olyan erővel szakította le róla, hogy Lathea a lendülettől csontos, vékony karjaival tehetetlenül kalimpálva elvágódott a földön. Aszott mellei kiszáradt tőgyekként csüngtek alá. Ez a nagyhatalmú varázslónő most mezítelenül remegett Oba lábai előtt, és senki sem volt többé.
Lathea végre visszanyerte elveszett hangját, és teli torokból sikoltozott. Oba fogcsikorgatva markolt a vénasszony hajába, és talpra rántotta. Ismét odavágta a szekrényhez. A fa megrepedt, és a szekrényből palackok záporoztak alá. Oba megragadta az egyik kigurult palack nyakát, és a szekrényhez csapva szilánkokra törte.
– Miért, Lathea?! – A palack letörött nyakát az öregasszony testéhez nyomta. – Miért? – A boszorkány még hangosabban sikoltozott. Oba megcsavarta az éles szélű üvegdarabot az asszony hasában. – Miért?!
– Kérlek! Ó, édes Teremtőm... kérlek...ne!
– Miért, Lathea?!
– Mert – nyüszítette az öregasszony – te annak a szörnyetegnek, Darken Rahlnak a fattya vagy.
Oba tétovázott. Ez megdöbbentő hír volt – ha igaz.
– Mamát megerőszakolták. Ő maga mondta el nekem. Azt mondta, az apám egy olyan férfi volt, akit ő nem is ismert.
– Ó dehogynem. Bizony, hogy ismerte. Anyád fiatal korában a Palotában dolgozott. Akkoriban nagy mellei voltak, és még nagyobb tervei. Bután kigondolt tervei. Nem volt elég okos hozzá, hogy felfogja, nem volt több egyéjszakás kalandnál egy olyan férfi számára, aki annyi nőt kaphatott meg, amennyit csak akart: nőket, akik olyan mohón mentek az ágyába, mint ő, de olyanokat is, akik nem akartak.
Ez határozottan új dolog volt Oba számára. Darken Rahl a világ legnagyobb hatalmú embere volt. Lehetséges, hogy az ő ereiben a nemes Rahl vér folyik? A lehetséges következmények elgondolásába beleszédült a feje.
Ha a boszorkány igazat mond.
– Anyám ott maradt volna a Népek Palotájában, ha Darken Rahl fiával lett volna viselős.
– Te nem örökölted a Tehetséget.
– Akkor is, ha én az ő fia vagyok...
Fájdalmai ellenére Latheának sikerült azt a mosolyt az arcára ölteni, amitől Oba úgy érezte magát, mint a mocsok a csizmatalpán.
– Benned nincs meg a Tehetség. A te fajtád csak holmi féreg volt az ő számára. Könyörtelenül kiirtotta valamennyit, akit csak megtalált. Ha tudott volna rólad, halálra kínozta volna anyádat is, meg téged is. Mikor anyád erről tudomást szerzett, elmenekült a palotából.
Oba úgy érezte, kezdik elönteni az újdonságok, és átláthatatlan zűrzavarrá duzzadnak az agyában.
Közelebb húzta magához a boszorkányt.
– Darken Rahl nagyhatalmú varázsló volt. Ha igaz lenne, amit mondtál, üldözőbe vett volna bennünket. – Újra a szekrénynek lökte az öregasszonyt. – Vadászott volna rám! – Megrázta a vékony testet, mintha a választ akarná kirázni belőle. – Megkeresett volna!
– Megpróbálta, de nem képes meglátni a szakadásokat a világ szövedékében.
Lathea szemei fennakadtak. Törékeny teste szinte semmi ellenállást nem jelentett Oba számára. Jobb füléből vér csordult ki.
– Mit mondasz? – Oba úgy gondolta, Lathea most már csak összevissza zagyvál.
– Csak Althea képes...
Már semmi értelme nem volt annak, amit mondott. Oba azon töprengett, vajon a vénasszony korábbi szavaiban mennyi volt az igazság.
Lathea feje erőtlenül félrebillent.
– Megmenthettem volna... mindnyájunkat... amikor esélyem nyílt rá. Althea tévedett...
Oba megrázta az asszonyt, hogy még többet szedjen ki belőle. Lathea orrából habos vér buggyant elő. Oba minden rángatása, kiabálása, követelése ellenére az öregasszony nem szólalt meg többé. A fiú egészen közel húzta a törékeny testet, annyira, hogy súlyos, forró lélegzete meglebegtette az aszott koponyán ülő ritkás hajszálakat. Hiába bámult a semmibe meredő szemekbe.
Mindent megtudott, amit az öregasszony képes volt elmondani neki.
Eszébe jutottak az orvosságok, amiket a boszorkány kikevert neki, a maró, égető porok, amelyeket le kellett nyelnie, a napok, amelyeket az ólban kellett töltenie bezárva. Visszaemlékezett, mennyiszer hányt kimerülésig a vén banya gyógyszereitől, és mégsem tudta elmulasztani belei égető fájdalmát.
Oba dühös vicsorgással emelte magasba a könnyű, csontos testet, és a harag ordításával vágta a falhoz. Lathea sikolyai csak még jobban feltüzelték a bosszúvágyát. Perverz örömöt lelt az öregasszony reménytelen szenvedésében.
Lecsapta a boszorkány testét a súlyos kecskelábú asztalra, olyan erővel, hogy az asztal is, a test is összetörött. A vénasszony teste minden ütközéssel egyre ernyedtebbé, egyre véresebbé, egyre élettelenebbé vált.
De Oba még épp csak hogy elkezdte bosszúszomjas dühöngését.

10. FEJEZET

Jennsen nem akart visszamenni a kocsmába, de sötét volt és hideg odakinn, és nem tudta, mi mást tehetne. Elkeserítette, hogy Lathea nem válaszolta meg a kérdéseiket. Jennsen minden reményét abba vetette, hogy a varázslónő majd segít rajta.

– Mit csinálunk holnap? – kérdezte Sebastian.
– Holnap?
– Nos, akarod-e még, hogy segítsek neked eltűnni D'Harából, ahogy anyád kérte tőlem?

Ezen Jennsen még nem igazán gondolkodott el. Annak a kevés információnak a fényében, amennyit Lathea elmondott nekik, a lány elbizonytalanodott. Elgondolkodva meredt maga elé a sötétben, miközben a megkérgesedett havat taposta szórakozott léptekkel.

– Ha elmennénk a Népek Palotájába, talán választ kaphatnánk egyre-másra – gondolkodott hangosan. – És lehet, hogy Althea segítene rajtam.

Elmenni a Népek Palotájába vitán felül messze a legveszélyesebb választás volt. De akárhová meneküljön is, a Rahl Nagyúr mágiája mindenhol elérné. Althea viszont esetleg segíthet. Talán valahogyan el tudná rejteni Jennsent a Nagyúr elől, és a lány végre élhetné a saját életét.

Úgy tűnt, Sebastian komolyan fontolgatja Jennsen szavait.
– Akkor hát a Népek Palotájába megyünk. Megkeressük azt az Althea nevű nőt. – A férfi szájából kitóduló párafelhőt hosszú csíkban sodorta magával a csípős szél.
Jennsent zavarta kissé, hogy Sebastian egyáltalán nem kezdett el vitatkozni vele, meg sem próbálta lebeszélni az ötletéről.
– A Népek Palotája a D'Harai Birodalom szíve. És nem csak a Birodalom szíve, de a Rahl Nagyúr otthona is.
– Akkor nem valószínű, hogy számítana rá, hogy ott bukkansz fel, nem igaz?
Váratlanul vagy sem, akkor is az ellenség barlangjába sétálnának be. Márpedig egy ragadozó előbb-utóbb felfedezi, ha préda jár a fészke körül, és akkor védtelenül állnának az agyarai előtt.
Jennsen a mellette gyalogló alakra nézett, aki csak árnyként sejlett a sötétben.
– Sebastian, mit keresel te D'Harában? Úgy veszem észre, nem kedveled ezt az országot. Miért utazol olyan helyre, ami ellenszenves neked?
Sebastian arca mosolyra húzódott a csuklyája árnyékában.
– Ennyire átlátsz rajtam?
Jennsen megrántotta a vállát.
– Korábban is találkoztam már utazókkal. Mesélni szoktak a helyekről, amerre jártak, a csodákról, amiket láttak. Gyönyörű völgyekről. Lélegzetelállító hegyekről. Lenyűgöző városokról. Te soha nem beszélsz róla, merre jártál, miket láttál.
– Kíváncsi vagy az igazságra? – kérdezte Sebastian, immár teljes komolysággal.
Jennsen elfordította a fejét. Hirtelen szörnyen kellemetlenül érezte magát. Tolakodónak, különösen azt tudva, ő mi mindent nem mondott el a férfinak.
– Bocsáss meg. Nem volt jogom ilyesmit kérdezni tőled. Felejtsd el, hogy szóba hoztam.
– Én nem bánom. – Sebastian savanyú mosollyal nézett a lányra. – Nem hiszem, hogy pont te jelentenél fel a d'harai katonáknak.
Jennsent már a gondolat maga is felháborította.
– Hát persze, hogy nem.
– A Rahl Nagyúr és az ő D'Harai Birodalma az egész világ fölött uralkodni akar. Én azért vagyok itt, hogy segítsek ezt megakadályozni. Mondtam már neked korábban, hogy délről jöttem, D'Harán túlról. Vezérem, az Óvilág Császára küldött, Jagang, az Igazságos. Én Jagang Császár stratégája vagyok.
– Akkor te magas rangú személy lehetsz – suttogta Jennsen meglepetten. – Nagy hatalommal. – A meglepődés gyorsan megilletődöttségre váltott. Nem is mert belegondolni, milyen fontos, jelentős ember lehet a férfi. Jennsen gondolataiban Sebastian rangja szinte pillanatonként magasabbra emelkedett.
– Hogy kell szólítanom egy ilyen rangos személyt, mint te vagy?
– Szólíts Sebastiannak.
– De te egy fontos ember vagy, én pedig egy senki.
– Dehogy vagy senki! Valaki vagy te, Jennsen Daggett. A Rahl Nagyúr nem vadászik holmi senkikre.
Jennsent váratlanul valami furcsa, kényelmetlen érzés árasztotta el. Persze ő sem rajongott D'Haráért, de mégis, valahogy kellemetlen volt megtudnia, hogy Sebastian azért jött ide, hogy Jennsen hazájának bukását segítse elő.
A hazafias lojalitás érzése zavarba hozta a lányt. Elvégre is a Rahl Nagyúr küldte rájuk a katonákat, akik megölték az anyját. A Rahl Nagyúr üldözte Jennsent, ő akarta holtan látni...
De a Rahl Nagyúr volt, aki Jennsen életére tört, és ez nem jelentette szükségszerűen a hazája népét is. A hegyek, a folyók, a hatalmas síkságok, a fák, a növények, mind táplálták és rejtették őt. Igazából ezt így soha nem gondolta eddig végig: hogy akkor is szeretheti a hazáját, ha gyűlöli azt, aki a hazájában uralkodik.
Viszont ha ez az Igazságos Jagang győzne, akkor ő végre megszabadulna az üldözőjétől. Ha D'Harát legyőzik, a Rahl Nagyurat győzik le – és ezzel a gonoszok uralma érne véget. És Jennsen végre szabadon élhetné a saját életét...
Figyelembe véve, hogy a férfi milyen nyíltan beszélt vele, Jennsen butaságnak érezte, sőt szégyellte is egy kissé, hogy ő nem mondta el, miért üldözi a Rahl Nagyúr. Igaz, ő maga sem tudott minden részletet pontosan, de ahhoz eleget tudott, hogy megértse, ha Sebastiant vele együtt fogják el, akkor a férfira ugyanaz a sors vár, mint Jennsenre.
Ahogy végiggondolta a dolgot, kezdte megérteni, miért nem tiltakozott Sebastian az ellen, hogy a Népek Palotájába menjenek, miért volt hajlandó vállalni egy ilyen veszélyes kaland kockázatát. Mint Jagang Császár stratégája, Sebastian nyilván mindennél jobban szeretett volna körülnézni az ellenség főhadiszállásán.
– Megérkeztünk – rebbentette fel Sebastian a gondolataiból a lányt.
Jennsen felnézett, és a kocsma fehérre meszelt deszkafalát látta maga előtt. Fejük fölött egy falikarról lógó fémkorsó nyikorgott, ide-oda lengve a szélben. Odabentről ének és tánc zajai szűrődtek ki a hóba burkolt éjszaka csendjébe. Sebastian Jennsen vállát átkarolva takarta a lányt a kíváncsi szemek elől, amíg átvágtak a nagy ivón és elérték a lépcsőket a terem hátuljában. Ha ez egyáltalán lehetséges, akkor a terem még tömöttebb, és zajosabb volt, mint amikor korábban elhagyták.
Megállás nélkül felsiettek a lépcsőn. A félhomályos emeleti folyosó közepe táján Sebastian kulcsával kinyitott egy ajtót a jobb oldalon. Odabent a szobában felcsavarta az apró asztalon álló olajlámpás kanócát. Az asztalon a lámpa mellett egy kancsó és egy mosdótál állt, az asztal mellett pedig egy pad. A fal mellett egy gyűrött, sötétbarna takaróval leborított magas ágy tornyosult.
A szoba jobb volt, mint az otthoni, amit Jennsennek el kellett hagynia, de a lánynak mégsem tetszett. Az egyik falat iszapszürkére festett vászon borította. A meszelt falakat légypiszok szennyezte. Mivel a szobájuk az emeleten volt, az egyetlen kijárat lefelé, az ivón keresztül vezetett. Jennsen undorodott a szoba savanyú, állott pipafüstből és vizelet bűzéből keveredett szagától. Az éjjeli edényt, ami az ágy alatt hevert, nem ürítették ki a legutóbbi vendég után.
Jennsen kihúzott egy pár holmit a hátizsákjából, és az asztalhoz ment, hogy megmossa az arcát. Sebastian magára hagyta, és lement a földszintre. Mire a lány befejezte a mosdást, és megfésülködött, a férfi két tányér bárányraguval tért vissza. Fekete kenyeret és két korsó sört is hozott. Az asztal melletti rövid padon, egymáshoz közel szorulva vacsoráztak, az olajmécses remegő fénye világított nekik.
A ragu nem volt olyan ízes, mint amilyennek kinézett. Jennsen kiette belőle a húsdarabokat, de otthagyta a színtelen, íztelen, puha zöldségeket. A kemény kenyérrel kimártogatta a lé egy részét. A sörét Sebastiannak adta, ő inkább vizet ivott. Nem szokott hozzá a sörhöz, a szagát épp olyan kellemetlennek találta, akár a lámpaolajét. Sebastiannak azonban, úgy látszott, ízlett a sör.
Miután Jennsen befejezte a vacsorát, olyan türelmetlenül járkált fel-alá a szűkös szobában, ahogy Betty szokott a karámban. Sebastian lovagló ülésbe telepedett a padon, és a hátát a falnak vetette. Kék szemével követte a lány útját az ágytól a vászonnal borított falig, és vissza, ahogy lassan szinte ösvényt vágott a deszkapadlóba.
– Miért nem fekszel le, és pihensz egy kicsit? – mondta gyengéden. – Én majd őrködöm.
Jennsen csapdába esett állatnak érezte magát. Sebastiant nézte, ahogy a férfi nagyot húzott a söröskorsójából.
– És holnap mihez kezdünk?
Nem csak a kocsma iránti ellenszenve tette Jennsent nyugtalanná. A lelkiismerete sem hagyta nyugodni. Nem hagyott időt a férfinak, hogy a kérdésére válaszoljon.
– Sebastian, el kell mondanom neked, hogy ki vagyok. Te őszinte voltál velem. Nem maradhatunk együtt, mert veszélybe sodornám a küldetésedet. Én semmit nem tudok azokról a fontos dolgokról, amikkel te foglalkozol, de ha velem maradsz, azzal csak szükségtelen kockázatnak teszed ki magad. Már eddig is sokkal többet segítettél nekem, mint amiben reménykedni mertem, többet, mint amit valaha is kérni mertem volna tőled.
– Jennsen én már azzal is kockázatot vállaltam, hogy itt vagyok. Hogy az ellenségem földjén tartózkodom.
– Ráadásul te magas rangú személy vagy. Fontos ember. – Jennsen összedörzsölte a kezeit, hogy jeges ujjait kissé megmelengesse. – Ha azért fognának el, mert mellettem vagy... hát azt nem tudnám elviselni.
– Vállaltam a veszélyt azzal, hogy idejöttem.
– De én nem voltam őszinte veled. Hazudni nem hazudtam neked, de nem mondtam el, amit már régen el kellett volna. Túl fontos ember vagy ahhoz, hogy megkockáztasd, hogy meglátnak velem, amikor még azt sem tudod, miért üldöznek engem, vagy, hogy miért támadták meg a házunkat. – Nagyot nyelt, hogy legyűrje a fájdalmas görcsöt a torkában. – Hogy miért kellett az anyámnak meghalnia.
Sebastian nem szólt semmit. Egyszerűen időt adott a lánynak arra, hogy összeszedje magát, és a maga módján mondja el, amit mondani akar. Találkozásuk első pillanatától, amikor nem közelített a lányhoz, mert látta, hogy az fél tőle, Sebastian mindig hagyott annyi távolságot Jennsennek, hogy az biztonságban érezhesse magát. Többet is megérdemelt volna, mint amit kapott cserébe.
Jennsen végre abbahagyta a járkálást, és egyenesen Sebastian kék szemébe nézett. Kék, mint az övé. Mint az apja szeme.
– Sebastian, a Rahl Nagyúr... a volt Rahl Nagyúr, Darken Rahl... az apám.
A férfi minden látható külső reakció nélkül fogadta a hírt. Jennsen nem tudta megállapítani, mit gondolhat. Olyan nyugodtan nézett fel a lányra, mintha nem is hallott volna semmi rossz hírt. Jennsen biztonságban érezte magát a társaságában.
– Anyám a Népek Palotájában dolgozott. A személyzet tagja volt. Darken Rahl... szemet vetett rá. A Rahl Nagyúr előjoga, hogy megkapjon minden nőt, akit csak akar.
– Jennsen, nem kell...
A lány felemelt keze intésével elhallgattatta a férfit. El akarta mondani az egészet, mielőtt elveszti a bátorságát. Eddig mindig mellette volt az anyja, most attól félt, hogy egyedül marad. Félt tőle, hogy Sebastian elhagyja, de mindent el kellett mondania a férfinak, amit tudott.
– Mindössze tizennégy éves volt – kezdett bele Jennsen a történetbe olyan nyugalommal, amennyit csak össze bírt szedni magában. – Túl fiatal hozzá, hogy megértse, hogyan működik a világ körülötte, a férfiak világa. Te is láttad, milyen gyönyörű nő volt. Fiatalon máris olyan szép volt, amilyen csak lehet, hamarabb vált nővé, mint sokan a korabeliek közül. Teli volt ártatlan életörömmel, és gyönyörű volt a mosolya.
Ezzel együtt csak egy senki volt, és felvillanyozta, hogy egy férfi, egy olyan nagy hatalmú férfi, aki bármelyik nőt megkaphatta, észrevette, sőt megkívánta őt. Persze ez butaság volt, de az ő korában és társadalmi helyzetében hízelgett neki, és gondolom, ártatlanságában még el is bűvölte.
A palota idősebb asszonyai megfürdették, felcicomázták. A haját asszonyosra fésülték. Gyönyörű ruhákat adtak rá, amikor magával a nagy emberrel vitték találkozóra. Mikor végre előtte állt, a Nagyúr meghajolt előtte, és finoman kezet csókolt neki. Neki csókolt kezet, neki, aki egyszerű kis szolgáló volt a Palotában. A kamaszlány minden tekintetben olyan vonzónak látta a gáláns férfit, hogy, szépsége számára a Palota legszebb márványszobrait is elhomályosította.
Együtt vacsoráztak a nagy ebédlőben, ritka, egzotikus ételeket ettek, amilyeneket a lány soha nem kóstolt még azelőtt. Csak ők ketten vacsoráztak, és életében először őt szolgálták ki mások.
A Nagyúr elbűvölő volt. Bókolt a lánynak a szépségéhez, a kecsességéhez. Saját kezűleg töltött neki bort: maga a Rahl Nagyúr.
Mikor végül kettesben maradtak, a lánynak rá kellett ébrednie a valóságra, miért van ott. Túlságosan megijedt hozzá, hogy ellenálljon. Persze ha nem adta volna meg engedékenyen magát, a Nagyúr akkor is azt tette volna vele, amit akar. Darken Rahl nagyhatalmú varázsló volt. Könnyen tudott olyan kegyetlen is lenni, mint amilyen elbűvölő. Minden gond nélkül el tudott volna bánni bármelyik asszonnyal. Csak ki kellett adnia a parancsot, és mindenkit, aki ellentmondott, vagy ellenállt neki, halálra kínoztak.
De a kis szolgálólány fejében meg se fordult, hogy ellenálljon. Egy rövid ideig a pompának és a hatalomnak a közelsége minden félelme ellenére is nyilván izgatóan hatott rá. És amikor terrorrá vált számára, azt is csendes megadással viselte el.
Nem erőszak volt ez abban az értelemben, hogy akarata ellenére, torkának kést szegezve tette volna magáévá a Nagyúr, mégis bűntett volt ellene. Súlyos bűntett.
Jennsen elfordította a fejét Sebastiantól.
– A Nagyúr az ágyába vitte anyámat egy időre, amíg rá nem unt, és más asszonyok felé nem fordult az érdeklődése. Annyi asszony volt körülötte, amennyit csak akart. Anyámnak már ilyen fiatalon sem voltak illúziói afelől, hogy ő bármit is jelentett volna a Nagyúrnak. Tudta, hogy a férfi egyszerűen elvette, amit akart, addig, ameddig akarta, és hogy amikor Darken Rahl ráun, hamarosan el is fogja felejteni őt. Anyám azt tette, amit egy szolga tesz. Talán hízelgéssel elkápráztatott, de ártatlan és fiatal szolga, aki azért pontosan tudja, hogy nem ellenkezhet egy olyan emberrel, aki semmiféle törvényt nem ismer maga felett saját akaratán kívül.
Jennsen képtelen volt ránézni Sebastianra. Elvékonyult, nagyon halk hangon tette hozzá a történet végét:
– Én lettem anyám életében ennek a rövid megpróbáltatásnak az eredménye, és sokkal súlyosabb próbatételeinek kezdete.
Jennsen ezelőtt soha senkinek nem mesélte el ezt a szörnyű történetet, a rettenetes igazságot. Most fázott, és mocskosnak érezte magát. Émelygett. De mindenek felett mély fájdalommal töltötte el a gondolat, hogy mi mindenen kellett anyjának keresztülmennie, hogy milyen könnyedén tették tönkre fiatal életét.
Anya soha nem mesélte el a történetét így, teljességében. Jennsen apró töredékekből és foszlányokból rakosgatta össze magának, míg végül teljes egésszé állt össze a fejében. Nem is mondott el mindent a legapróbb részletekig Sebastiannak: hogy milyen rettentő megaláztatásokat és szenvedéseket kellett anyjának Darken Rahltól eltűrnie. Égő szégyen árasztotta el annak a gondolatára, hogy létezésével minden egyes nap arra a szörnyűségre emlékeztette az anyját, amelyet teljes egészében soha nem is bírt elmondani.
Mikor Jennsen könnyein keresztül felpillantott, Sebastian ott állt előtte, egészen a közelében. Ujjai hegyével finoman megérintette a lány arcát. Ez volt a leggyengédebb érintés, amit Jennsen valaha is érzett.
A lány letörölte a könnyeit.
– Az asszonyai és a gyerekei soha nem jelentettek semmit a Nagyúrnak. Minden utódát el akarta pusztítani, aki nem örökölte a Tehetséget. Mivel nagyon sok asszonnyal hált, nem is kevesen vannak az ilyen gyermekei. Csak azt az egyet akarta, aki az örököse lett, aki hordozta magában a Tehetséget.
– Richard Rahlt – mondta Sebastian.
– Richard Rahlt – hagyta jóvá Jennsen. – A féltestvéremet.
Richard Rahlt, a féltestvérét, aki épp úgy üldözte Jennsent, ahogy az apjuk üldözte előtte. Richard Rahlt, a féltestvérét, aki quadokat küldött ki Jennsen elpusztítására. Richard Rahlt, a féltestvérét, akinek a quadjai megölték Jennsen anyját.
De hát miért? Jennsen nem jelenthetett semmi veszélyt Darken Rahlra, még kevésbé az új Rahl Nagyúrra. A Nagyúr hatalmas varázsló volt, hadseregek ura, varázstudók seregeinek parancsolója, számtalan hűséges szolgával körülvéve. Jennsen pedig? Jennsen nem volt több mint egyetlen magányos nő, aki alig ismert embereket, és semmi mást nem akart, mint a maga egyszerű életét békében élni. Aligha fenyegethette a Nagyúr hatalmát!
Még ha a története, az igazság kiderült volna, akkor sem rebbent volna senki szempillája sem tőle. Mindenki tudta, hogy minden Rahl Nagyúr a saját törvényei szerint él. Senki sem kételkedett volna a történet igazában, de nem is törődtek volna vele egy szemernyit sem. A legtöbb, hogy egymásra kacsintottak volna, vagy oldalba könyökölték volna a másikat, hogy „lám-lám, hogy élnek a hatalmasok". Márpedig Darken Rahl korának legnagyobb hatalmú embere volt.
Jennsen hirtelen úgy érezte, egész élete eköré a központi kérdés köré sűrűsödik: Miért akarta olyan eltökélten megölni az apja, egy ember, akit Jennsen soha nem is látott? És miért akarja ugyanolyan elszántan megölni őt Darken Rahl fia, az új Rahl Nagyúr, a féltestvére? Ennek nem volt semmi értelme.
Mit tehetne Jennsen, ami esetleg árthatna nekik? Miféle veszélyt jelenthetne ő ekkora hatalmasságokra?
Jennsen ellenőrizte, hogy a kése – a kés, amelyen a Rahl Ház emblémája díszlett – biztonságosan van-e rögzítve az övén. Kissé megemelte a pengét, hogy megbizonyosodjon róla, szabadon mozog-e a tokjában. A kés megnyugtató fémes koccanással csusszant vissza, amikor Jennsen visszalökte a helyére a félig kihúzott pengét. A lány ezután felmarkolta a köpenyét az ágyról, és a válla köré kanyarította.
Sebastian tenyerével hátra simította tüskés, fehér haját, és nézte, hogyan köti be Jennsen a köpeny zsinórját a nyaka körül.
– Mi a csodát művelsz?
– Kimegyek. Hamarosan visszajövök.
Sebastian a saját köpenyéért, és fegyveréért nyúlt.
– Jól van. Én is...
– Nem. Ezt hagyd rám, Sebastian. Már így is eleget kockáztattál miattam. Egyedül akarok menni. Ha végeztem, visszajövök.
– Végeztél? Mivel?
Jennsen az ajtóhoz sietett.
– Azzal, amit tennem kell.
Sebastian bizonytalanul megállt a szoba közepén, ökölbe szorított kezeit lelógatta az oldala mellett. Láthatóan nem akart szembeszállni Jennsen határozott kívánságával. A lány gyorsan behúzta maga után az ajtót, ami eltakarta a férfi szeme elől. Kettesével vette a lépcsőket, gyorsan ki akart jutni a kocsmából, és eltűnni, mielőtt Sebastian meggondolja magát, és utána ered.
Odalent a tömeg ugyanolyan zajos volt, mint korábban. Jennsen ügyet sem vetett a kockázó, táncoló, hahotázó férfiakra, egyenesen a kijárat felé igyekezett. Mielőtt azonban elérhette volna, egy szakállas férfi hátulról derékon kapta, és visszapenderítette a tömeg sűrűjébe. Jennsen halk, meglepett sikolya elveszett a vigalom zajában. Bal karját a testéhez szorította a szakállas karja. Foglyul ejtője megperdítette Jennsent, közben elkapta a lány jobb kezét, és táncolni kezdett vele a parketten.
Jennsen megpróbálta hátrahúzni a csuklyáját, hogy kibukkanó vörös hajával elijessze a szakállast, de képtelen volt kiszabadítani a karját. A férfi vasmarokkal szorította a másik kezét. Nem csak a haját nem tudta kiszabadítani, de a kését sem volt képes elérni, hogy megvédje magát. Lélegzete zihálóvá vált a félelemtől.
A szakállas férfi összenevetett a barátaival, és megforgatta a lányt, szorosan tartva közben, nehogy elveszítse vonakodó táncpartnerét. Szemeiben vidámság csillogott, nem volt bennük semmi fenyegetés, de Jennsen tudta, hogy csak azért, mert eddig nem próbált meg komolyan ellenállni. Tudta, hogy amikor a férfi rájön, hogy ő nem akar táncolni vele, kedélyes vidámsága bizonyosan el fog tűnni.
A szakállas elengedte Jennsen derekát, és kipörgette. Most, hogy csak a lány egyik kezét tartotta fogva kérges kezében, Jennsen abban bízott, hogy kiszabadulhat. Bal kezével a kése után tapogatózott, de az a köpenye alatt rejtőzött, nem könnyen elérhetően a gyakorlatlanabb keze számára. A tömeg ütemesen tapsolt a dobok ritmusára, a duda dallamára. A kifelé pördülő Jennsent egy másik férfi kapta derékon, olyan erősen rántva magához, hogy a lány tüdejéből nyögve szakadt ki a levegő. Új táncosa átvette a lány kezét a szakállastól. Jennsen elvesztegette a lehetőségét, hogy hátrarántsa a csuklyáját, mert helyette a kést próbálta elérni.
Immár férfiak tengerén sodródva találta magát. A többi jelenlévő nő – jobbára pincérlányok – vagy nevettek rajta, csatlakozva a jó hangulathoz, vagy kis időre megpróbálták tartani vele a táncban a lépést, aztán odébb suhantak, akár a vízen járó rovarok. Jennsen nem tudta, hogy csinálják ezt a trükköt: őt magát kis híján elnyelte a hullámzó embertenger, akik kézről kézre adták vonakodó táncosukat.
Mikor meglátta maga előtt az ajtót, váratlanul kirántotta magát a férfi karjából, aki épp forgatta. Táncosa nem számított rá, hogy a lány hirtelen kitör a fogásából. A többiek jót nevettek a pórul járt férfin, aki elveszítette partnerét. A férfi arcáról, ahogy Jennsen számított is rá, lehervadt a vidámság. A többiek azonban sokkal elnézőbben fogadták a lány szökését, mint gondolta volna, és hangos hurrázással üdvözölték az akcióját.
A férfi, akitől Jennsen megszabadult, harag helyett meghajolt a lány előtt.
– Köszönöm, szépséges leányzó, a remek táncot. Nagy kegy volt ez részedről egy ilyen esetlen vénségnek, mint én vagyok.
A férfi rávigyorgott és rákacsintott Jennsenre, aztán csatlakozott a többiek ütemes tapsolásához.
Jennsen meghökkenten állt, most döbbent rá, hogy semmi veszély nem fenyegette. Ezek az emberek csak jól akarták érezni magukat, nem volt bennük semmi rossz szándék. Egyetlen egy sem érintette illetlenül, vagy mondott neki tapintatlan szavakat. Csak mosolyogtak, nevettek, és táncoltak vele. Jennsen ennek ellenére gyorsan az ajtó felé vette az útját.
Mielőtt sikerült volna kijutnia, újabb kéz ragadta derékon. Jennsen azonnal el akart húzódni.
– Nem is tudtam, hogy szeretsz táncolni.
Sebastian volt az. Jennsenben felengedett a feszültség, és hagyta, hogy Sebastian kikísérje a kocsmából.
Odakinn, a sötét éjszaka hideg levegője megkönnyebbüléssel töltötte el Jennsent. Nagyot szippantott belőle, hogy kiűzze orrából a sör, a pipafüst és az izzadt emberi testek számára szokatlan szagát. Örült, hogy megszabadulhatott a rengeteg ember ricsajától.
– Megmondtam, hogy hagyd rám – fordult Sebastian felé.
– Mit hagyjak rád?
– Visszamegyek Latheához. Te maradj itt, Sebastian. Légy szíves!
– Csak, ha megmondod, miért nem akarod, hogy veled menjek.
Jennsen felemelte a kezét, aztán tehetetlenül visszaejtette.
– Sebastian, te fontos ember vagy. Rémesen érzem magam miatta, hogy máris mennyi veszélybe sodortalak. Ez az én gondom, nem a tiéd. Az én életem... nem is tudom. Nekem tulajdonképpen nincs is életem. Neked van. Nem akarom, hogy teljesen belegabalyodj az én ügyeimbe. – Elindult a kérges havon.
– Te csak várj meg itt.
Sebastian zsebre vágta a kezeit, és felzárkózott a lány mellé.
– Jennsen, én felnőtt ember vagyok. Ne döntsd el te helyettem, mit tegyek, jó?
Jennsen nem válaszolt, csak befordult a sarkon egy elhagyatott utcába.
– Mondd meg, miért akarsz újra találkozni Latheával!
A lány megállt az út szélén, egy lakatlan épület mellett, nem messze a Lathea házához vezető utca sarkától.
– Sebastian, én egész eddigi életemben menekültem. Anyám is bujdosással töltötte el élete nagyobb részét, engem bújtatva Darken Rahl elől. Abba halt bele, hogy a szörnyeteg fia, Richard Rahl elől is menekült Darken Rahl én utánam kutatott, engem akart megölni, és most Richard Rahl üldöz, ő akar elpusztítani, és én még csak azt sem tudom, hogy miért.
Belefáradtam. Az életem üldöztetés, bujdosás és rettegés. Semmi mást nem teszek. Ez az egész: menekülni valaki elől, aki meg akar ölni. Mindig egy lépéssel előtte járni, hogy életben maradhassak.
Sebastian nem vitatkozott.
– Szóval, akkor miért is akarsz visszamenni a varázslónőhöz?
Jennsen behúzta a kezeit a köpenye alá, és a hóna alá dugta őket, hogy kissé felmelegedjenek. Elnézett a sötét utcasarkon a Lathea háza felé vezető útra, a jeges szélben ingadozó csupasz, tollseprűre emlékeztető faágak szövevényére. Az egymáshoz súrlódó ágak ropogtak és nyögtek.
– Ma még Latheától is elmenekültem. Én magam nem tudom, miért üldöz a Rahl Nagyúr, de ő igen. El akartam menni egészen a Népek Palotájáig, hogy megtaláljam a nővérét, Altheát, reménykedve benne, hogy ha elég alázatosan állok meg az ajtaja előtt, talán kegyeskedik úgy dönteni, hogy segít rajtam, megmondja nekem, amit tudni szeretnék.
Na, de mi van, ha mégsem? Ha ő is elküld? Akkor mit tehetek? Milyen nagyobb veszélynek tehetném még ki magam, mint hogy egyenesen odamegyek a Népek Palotájához? És mindezt miért? Abban a halvány reményben, hogy valaki végre megszán egy magányos nőt, akit egy gyilkos szörnyeteg fattyú által uralt ország üldöz minden erejével?
Hát nem érted? Ha végre megkötöm magam, és nem fogadom el a „nem"-et válaszul, hanem ragaszkodom hozzá, hogy Lathea elárulja a titkot, talán megspórolhatok magamnak egy veszélyes utazást D'Hara még veszélyesebb központjába, helyette elhagyhatom az országot. Akkor életemben először szabadnak érezhetem magam. Mégis, majdnem eldobtam magamtól ezt az esélyt, mert Latheától is megijedtem. Halálosan unom már, hogy mindig, mindenkitől félnem kelljen.
Sebastian megtorpant a sötétben, és az esélyeiket latolgatta.
– Hát akkor egyszerűen menjünk el innen. Hadd vezesselek ki D'Harából, ha ezt szeretnéd.
– Nem. Addig nem, amíg meg nem tudom, miért akar elpusztítani engem a Rahl Nagyúr.
– Jennsen, mit számít, hogy...
– Nem! – A lány keze önkéntelenül ökölbe szorult. – Addig nem, amíg meg nem tudom, miért kellett anyámnak meghalnia.
Jennsen érezte, hogy keserű könnyei jegessé dermedve siklanak le az arcán.
Végre Sebastian rábólintott.
– Megértelek. Akkor menjünk, beszéljünk Latheával. Majd én segítek, hogy kicsikarjuk belőle a választ. Talán aztán megengeded, hogy el vigyelek innen D'Harából oda, ahol biztonságban lehetsz.
Jennsen letörölte a könnyeit.
– Köszönöm, Sebastian. De nem köt téged ide a feladatod? Nem hagyhatom, hogy az én gondjaim továbbra is a te munkádat akadályozzák. Ez az én ügyem. Neked a saját életedet kell élned.
Sebastian a lányra mosolygott.
– Népem lelki vezetője, Narev Testvér azt szokta mondani, hogy a legfontosabb feladatunk segíteni a rászorulókon.
Ettől a gondolkodásmódtól Jennsen új reményt tudott meríteni, holott úgy gondolta, már képtelen rá.
– Úgy hangzik, mintha ez a Narev Testvér egy csodálatos ember lenne.
– Az is.
– De te ettől még vezéred, az Igazságos Jagang küldetését teljesíted, nem?
– Narev Testvér Jagang Császárnak is közeli barátja, és lelki vezetője. Mindketten azt mondanák, hogy segítenem kell rajtad. Biztos vagyok benne, hogy ők is így látnák helyesnek. Végtére is a Rahl Nagyúr a mi ellenségünk is. A Nagyúr rengeteg bajt és nehézséget okozott már a népünknek. Jagang Császár és Narev Testvér mindketten ragaszkodnának hozzá, hogy segítsek neked. Ez a színtiszta igazság.
Jennsen torka elszorult a meghatottságtól, képtelen volt megszólalni. Hagyta, hogy Sebastian átkarolja a derekát, és vezesse az úton. A csöndben, ami kettőjük köré telepedett, Jennsen a csizmáik talpa alatt beszakadó hókéreg halk ropogását hallgatta.
Latheának segítenie kell rajta. Jennsen határozott szándéka volt, hogy rá is veszi erre.

11. FEJEZET

Oba gyűlölte, hogy vége legyen, de tudta, hogy muszáj befejeznie. Haza kell mennie. Anyja haragudni fog, ha sokáig marad el a városban. Ráadásul Latheából már nem lehet több szórakozást kicsikarni. Megkapta már tőle azt a kielégülést, amit csak valaha is megkaphatott.

Lenyűgöző élmény volt, amíg tartott. Végtelenül lenyűgöző. És közben rengeteg új dolgot megtanult. Az állatok egyszerűen nem tudják azt az érzést nyújtani, amit Latheától most megkapott. Igaz, egy ember lassú halálát végignézni sokban hasonlít ahhoz, ha egy állatét nézzük végig, ezzel együtt mégis... óh, annyira más. Oba ma ezt is megtanulta.

Ki tudhatná, mire gondol egy patkány – vagy, hogy a patkányok gondolkodnak-e egyáltalán? Az emberek viszont gondolkodnak. Tudni lehet, mert a szemükön keresztül belelátni az elméjükbe. És tudni, hogy igazi ember-gondolataik vannak, nem holmi tyúk-nyúl-patkány gondolataik, belelátni a gondolataikba a szemükön át, azokon a mindent-elmondó tekinteteken át. Lathea szenvedését végignézni maga volt a gyönyör. Különösen, amíg arra az egyetlen ihletett pillanatra várakozott, amikor Lathea lelke elhagyja az emberi formáját, és a Holtak Őrzője befogadja örök birodalmába.

Az állatok halála is mámorossá tette Obát, habár belőlük hiányzott az a bizonyos utánozhatatlan emberi elem. Hatalmas örömöt okozott neki odaszegezni egy-egy állatot a kerítéshez, vagy a pajta falához, és elevenen megnyúzni őket. De Oba nem hitte, hogy az állatoknak lenne lelkük. Azok csak egyszerűen... meghaltak.
Lathea is meghalt, de ez mégis teljesen új élmény volt.
Lathea halála olyan széles vigyort csalt Oba arcára, amilyet még soha semmi más.
Oba lecsavarta a lámpa tetejét, kihúzta a vászonkanócot, és lámpaolajat csorgatott a padlóra, a kecskelábú asztal roncsaira, Lathea orvosságos szekrényére, amely ajtajára borulva a szoba közepén hevert.
Bármennyire élvezte volna is, Oba tudta, hogy nem hagyhatja itt csak úgy egyszerűen Lathea tetemét, hogy mások megtalálják. Ha így találják meg, az kellemetlen kérdezősködést vont volna maga után. Ismét a tetemre pillantott. Különösen, ha így találnák meg.
A gondolat maga azért eléggé vonzó volt. Obának nagyon szerette volna hallani a hisztérikus pletykákat, Lathea halálának hátborzongató részleteit mások szájából. Önmagában a gondolat, hogy valaki képes volt a hatalmas varázslónőt ilyen rettenetes módon kivégezni, szenzáció lenne a városban. Egyes emberek szemében a tettes bosszúálló hőssé nemesedne. Az emberek felbolydulnának. Ahogy Lathea szenvedésének és rémes végének híre elterjedne, a pletyka lázas találgatássá vadulna. Jó móka lehetne.
Mikor Oba az utolsó csepp lámpaolajat is kilocsolta, észrevette, hogy elhagyta a kését. Megtalálta, ahol hagyta, a felborult gyógyszeres szekrény mellett. Az üres lámpát a roncshalmaz tetejére dobta, és lehajolt a késéért. A fegyver rémes állapotban volt. De hát nem lehet rántottát sütni anélkül, hogy feltörnénk a tojást, szokta volt mondogatni Oba anyja. Nagyon is sokszor mondogatta. Ez estben, gondolta Oba, az elcsépelt öreg mondás nagyon is illett a helyzetre.
Oba fél kézzel felemelte Lathea kedvenc karosszékét, és a szoba közepére hajította, aztán nagy gonddal tisztogatni kezdte a kését a székből kitépett afrikbéléssel. A kés értékes szerszám volt, és Oba mindig borotvaélesen tartotta. Megkönnyebbülten látta, hogyan tér vissza a penge régi csillogása, ahogy a vért és mocskot ledörzsölte róla. Sokszor hallotta már, hogy a mágia mindenféle titokzatos módokon képes bajt okozni. Egy rövid ideig az is eszébe jutott, hogy a boszorkánynak talán valami szörnyű savas vére is lehetett, ami képes keresztülmarni az acélt is.
Gyorsan körülnézett. Semmi, csak közönséges vér. Rengeteg.
Igen, a szenzáció, amit ez a látvány keltene a városban, nagyon izgalmas lenne.
Az a gondolat viszont nem tetszett neki, hogy kérdezősködő katonák jönnének a városba. A katonák szörnyen gyanakvó népség. Beleütnék az orrukat mindenbe, ez olyan biztos, mint, hogy reggel felkel a nap. A gyanakvásukkal és a kérdéseikkel mindent tönkretennének. Gyanította, hogy a katonák nem nagyon szerethetik a rántottát.
Nem, mégiscsak az lesz a legjobb, ha Lathea háza leég. Persze ebben sokkal kevesebb öröme fog telni, mint telt volna a pletykákban és találgatásokban, de ugyanakkor kevésbé gyanús is így az egész. Az emberek házai gyakran leégnek, különösen télen. Kiesik egy fahasáb a tűzből, izzó parazsat szórva szét maga körül. Szikra pattan a függönyre, és felgyújtja az egész házat. Felborul a leégett gyertya, meggyújtja az asztalon hagyott holmikat. Mindennapos balesetek. Egy tűz a tél közepén egyáltalán nem kelt gyanút. Azzal a sok mágikus tűzzel, amit a varázslónő hajigált Obára, az a csoda, hogy eddig nem égett le a ház. Ez az öregasszony maga volt a megtestesült tűzveszély.
Persze lehet, hogy az út túlsó végéről valaki észreveszi a lángokat, de addigra már rég késő lesz. Addigra a tűz már túl forró lesz ahhoz, hogy bárki is képes legyen megközelíteni. Ha pedig senki nem veszi észre a tüzet, a házból reggelre már csak egy rakás üszkös hamu marad.
Oba szomorkás sóhajjal búcsúzott el magában a meg nem született pletykáktól, amelyek szárnyra kelhettek volna, ha nem a tragikus tűzesetet kellene hibáztatni Althea haláláért.
Oba sokat tudott a tüzekről. Az évek során nem egy házuk égett már le nekik is. Az állataik élve elégtek. Ez még régebben volt, amikor más városokban éltek, mielőtt ideköltöztek volna a mostani helyükre.
Oba szerette bámulni az égő házat, szerette hallgatni a bent rekedt állatok sikoltozását. Szerette, amikor az emberek pánikba esve rohangáltak. Ügyetlen kétbalkezeseknek tűntek, amikor Oba művével szembe kellett nézniük. Az emberek féltek a tűztől. Az égő ház látványa okozta felfordulás és zűrzavar mindig az erő és hatalom érzetével töltötte el Obát.
Néha az emberek még több segítségért kiabáltak, miközben vödrökből vizet zúdítottak a tűzre, vagy nedves takarókkal próbálták elfojtani a lángokat. Az Oba gyújtotta tüzeket azonban soha nem sikerült eloltaniuk. Oba sosem végzett felületes munkát. Ő mindig tudta, mit csinál.
Miután megtisztogatta és kifényezte a kését, Oba a felborult szekrény mellé, az olajjal átitatott fatörmelék tetejére hajította a véres afrikot.
Ami Latheából megmaradt, átdöfve, a felfordult szekrény hátlapjára szegezve hevert, megtört fényű szemei a mennyezetre meredtek.
Oba elvigyorodott. Hamarosan nem lesz már mennyezet, amire a banya bámulhatna. Még szélesebb vigyor. Hamarosan szemei sem lesznek a banyának, amivel bámuljon.
Valami megcsillant a padlón a szekrény mellett. Oba lehajolt, és felvette az apró tárgyat a földről. Egy arany érme volt az. Oba még sohasem látott arany márkást. Nyilván Lathea zsebéből eshetett ki a többi érmével együtt. A fiú a saját zsebébe csúsztatta az aranyat, ahová a padlóról összegyűjtött többi érmét is rakta. A boszorkány szalmazsákja alatt is talált egy jól megtömött erszényt.
Lathea gazdaggá tette Obát. Ki sejthette volna, hogy a boszorkánynak ekkora vagyona van? A pénznek egy része, amelyet Oba anyja a fonással keresett meg, és a gyűlölt kezelésekre fizetett ki, végül visszakerült Obához. Győzött végre az igazság.
Ahogy Oba a kandalló felé indult, odakintről a léptek alatt ropogó fagyott hó halk, de eltéveszthetetlen hangját hallotta meg. Oba megtorpant.
A lépések egyre közeledtek Lathea házának ajtaja felé.
Ki jön Latheához ilyen késő éjjel? Ez egyszerűen tapintatlanság. Nem tudnának reggelig várni az orvosságaikra? Hát már pihenni sem hagyják ezt a szegény öregasszonyt? Egyesek csak magukra képesek gondolni!
Oba felkapta a kandallóhoz támasztott piszkavasat, és gyorsan kirángatta vele az égő tölgyfahasábokat az olajjal átitatott padlóra. Az olaj, a szilánkokra zúzott fa, az ágytakarók és az afrik haragos hussanással kapott lángra. Sűrű fehér füst gomolygott fel Lathea halotti máglyájából.
Oba menyétfürgeséggel surrant ki a hátsó falon tátongó lyukon, amit a bosszantó banya olyan előzékenyen robbantott ki rajta, miközben Obát próbálta megölni a varázstüzével.
Nem tudhatta, hogy Oba legyőzhetetlenné vált.
***
Jennsen megtorpant, mikor Sebastian karon ragadta. Visszanézett a férfi arcába. A ház egyetlen ablakából szivárgó narancsszínű fény ott táncolt a kék szemekben. Sebastian komoly arckifejezéséből azonnal rájött, hogy csendben kell maradnia.

Sebastian hangtalanul kivonta a kardját, és elsurrant a lány mellet, az ajtó felé. Pontos, rutinos mozdulatain látszott, hogy profi, aki hozzászokott az efféle helyzetekhez.

Kihajolt oldalra, hogy belásson az ablakon, anélkül, hogy bele kelljen gázolnia a mély hóba az ablak alatt. Visszafordult, és azt suttogta:

– Tűz.
Jennsen odafutott hozzá.
– Siess! Lehet, hogy alszik. Figyelmeztetnünk kell. Sebastian csak egyetlen pillanatig habozott, aztán berontott

az ajtón. Jennsen szorosan a nyomában. A lány alig volt képes felfogni, amit odabent látott. A szobát örvénylő narancsszín fény töltötte be, a falakon óriási, torz árnyak kavarogtak. A vibráló fényben minden valószerűtlen volt, és túlvilági.

A valóság csak akkor vált valósággá, amikor a bútorok roncsait meglátta a szoba közepén. Egy ráncos, öreg női kéz nyúlt ki egy felborult szekrénynek látszó dolog mögül. Jennsen meglepetésében nagyot szippantott a lámpaolaj-szagú, fojtogatóan sűrű füstből. Aztán az jutott eszébe, hogy a felboruló szekrény talán leütötte az öreg varázslónőt, aki most tehetetlenül hever a földön. Odasietett, hogy segítsen rajta.
Megkerülte a félig összetörött szekrény lábát, és szeme elé tárult, ami Latheából megmaradt.
A döbbenettől görcsösen megmerevedett. Képtelen volt megmozdulni, még a szemét sem tudta behunyni. Az emberi hús és vér orrába csapódó szagától öklendezés tört rá. Torkából fájdalmas sikoly tört elő, de a hangja beleveszett a tomboló tűz harsogásába, és az égő fa ropogásába.

Sebastian futólag szemügyre vette Latheának a szekrény hátuljára szögezett maradványait. Számára ez csak egy részlet volt a sok közül, ahogy pillantása végigsiklott a szobán. A férfi kiszámított, rutinos mozgásából Jennsen arra következtetett, hogy Sebastian elégszer láthatott már hasonló jeleneteket ahhoz, hogy az emberi halál képe ne kösse le annyira a figyelmét, mint a lányét.

Jennsen.
Jennsen ujjai önkéntelenül rákulcsolódtak kése markolatára. Érezte, hogy a fémdíszítés bordázata, a díszes „R" betűt formázó fémtüskék és örvények s tenyerébe nyomódnak. Kivonta a pengét, miközben a hányingerrel küszködve kapkodott levegőért.
Hódolj be!
– Ők jártak itt – nyögte. – A d'harai katonák jártak itt.
Amit erre Sebastian szemeiben látott, az leginkább meglepődésre és zavartságra emlékeztette.
– Valóban úgy gondolod? – vonta fel a szemöldökét a férfi, és újból körbe pillantott.
Jennsen.
Jennsen semmibe vette a fejében suttogó kísérteties Hangot, és visszagondolt a férfira, akivel az úton találkoztak a varázslónőnél tett látogatásukról visszafelé menet. Nagydarab volt, szőke, jóképű, mint a d'harai katonák többsége. Talán ő művelhette ezt itt?
Nem, mégsem, hiszen ő szinte jobban megijedt tőlük, mint ők tőle. A katonák nem viselkednek így.
– Ki más lehetett volna? Nem találkoztunk eddig az összessel. Alighanem a házunknál járt quad megmaradt tagjai voltak. Mikor megszöktünk előlük a rejtekúton, valahogy nyilván követtek.
Sebastian a lángokat nézte, amelyek már a mennyezetet nyaldosták.
– Valószínűleg igazad van.
Hódolj be.
– Sebastian, azonnal el kell tűnnünk innen, különben mi leszünk a következők. – Megragadta a férfi vállán a köpenyt, és rángatni kezdte. – Lehet, hogy épp most is itt vannak a közelben.
– De hogyan találhattak volna ránk?
– Ó, jóságos szellemek! A Rahl Nagyúr varázsló. Hogy tudja megtenni mindazt, amit tesz? Hogy talált rá a házunkra?
Sebastian a kardja hegyével belepiszkált az üszkösödő romhalmazba. Jennsen ismét megrángatta a köpenyét a nyitott ajtó felé terelve a férfit.
– A házatokra... – ráncolta a homlokát Sebastian. – Értem, mire gondolsz.
– Tűnjünk el innen, mielőtt elkapnak!
A férfi megnyugtatóan bólintott.
– Hová akarsz menni?
Mindketten a nyitott ajtó sötét négyszögére néztek, aztán a körülöttük lobogó lángokra.
– Most már nincs választásunk – mondta Jennsen. – Lathea volt az egyetlen esélyünk, hogy választ kapjunk. Most már el kell mennünk a Népek Palotájához, hogy megtaláljuk a nővérét, Altheát. A választ már csak ő ismerheti. Ő is varázslónő, ráadásul az egyetlen, aki képes meglátni a szakadásokat a világ szövedékében... bármit is jelentsen ez.
– Biztos vagy benne, hogy ezt akarod tenni?
Jennsen a Hangra gondolt. Olyan hidegnek és élettelennek hangzott a fejében. Meglepte, hogy ismét megszólalt. Anyja halála óta a Hang mindeddig néma maradt.
– Mi más választásunk lenne ezek után? Ha valaha is meg akarom tudni, miért akar megöletni a Rahl Nagyúr, miért gyilkoltatta meg az anyámat, miért üldöz, és talán azt is, hogyan szabadulhatnék ki végleg a karmai közül, akkor meg kell találnom azt a nőt, azt az Altheát. Muszáj!
Kisiettek az ajtón, ki a csípős, fagyos éjszakába.
– Jobb lesz, ha sietünk, vissza a fogadóba, és összeszedjük a holminkat.
– Most, hogy a quad ilyen közel van, félek tőle, hogy alvás közben csapdába eshetünk a fogadóban. Van elég pénzem anyámtól. Neked ott van, amit a katonáktól elvettél. Vásárolhatunk lovakat. Még ma éjjel el kell mennünk innen, és reménykedni benne, hogy senki sem látott bennünket idejönni, sem előzőleg, sem most.
Sebastian becsúsztatta a kardját a hüvelyébe. Kis ideig latolgatta, mit is tehetnének. Lélegzete fehér felhőként tódult ki az orrán. Hátranézett a lángokra a nyitott ajtón át.
– A tűz miatt nem marad semmi nyoma annak, hogy mi zajlott le itt. Ez nekünk is előnyös. Senki sem láthatott bennünket idejönni, ezért nem lesz okuk kérdezősködni utánunk. Senki nem tud róla, hogy kétszer is itt jártunk. Nem lesz semmi ok rá, hogy bárki is beszéljen rólunk a katonáknak.
– Feltéve, hogy eltűnünk innen, mielőtt bármi kiderülne, és az emberek gyanakodni kezdenének. – replikázott Jennsen. – Mielőtt a katonák a városban megfordult idegenek után kezdenének kérdezősködni.
Sebastian belekarolt a lányba.
– Jól van. Akkor hát siessünk.

12. FEJEZET

Nocsak, nocsak. Ez egyre furcsább. Ez az éjszaka teli van új dolgokkal, egyik jön a másik után.
A ház sarka mögötti búvóhelyéről Oba a beszélgetés legnagyobb részét jól hallotta. Az első pillanatban biztos volt benne, hogy rögtön el fognak rohanni segítségért. Oba úgy vélte, a tüzet képtelenség lenne eloltani, de egy ideig tartott tőle, hogy a férfi és a nő esetleg kivonszolja Latheát a házból. Kimentik a testet a tűzből, hogy az emberek megláthassák, mi történt. Ez pont ehhez a bajkeverő boszorkányhoz illene: holtában is módot találni rá, hogy megkínozza Obát. Ráadásul mennyi vesződség után, a tűzzel...
De azok mindketten ott akarták hagyni Latheát a tűz martalékául. Ők is azt remélték, hogy a tűz majd elfedi a varázslónő halálának valódi okát. A beszélgetésük majdnem olyan volt, mintha tolvajok lennének: a nő arról beszélt, hogy pénzt vett el az anyjától, a férfi meg valami katonáktól. Ez az egész nagyon gyanúsan hangzott.
Ha ezüstöt vagy aranyat találtak volna a házban, nyilván elvették volna. Talán ők is rabszolgaként gürcöltek egész életükben, mint Oba, hogy végül visszavehessék a pénzüket, ami eleve is őket illette volna meg? Vagy talán őket is egész életükben arra kényszerítették, hogy a Lathea átkozott orvosszereit nyeldekeljék? Oba bizony nem gondolta róluk! Az ő dolga egészen más. Ő csak visszavette a pénzt, ami jog szerint mindig is őt illette volna. Egy kicsit még sértve is érezte magát, hogy közönséges tolvajok társaságát kell eltűrnie a közelében.
Ez az éjszaka egyik meglepetést hozta a másik után. Obát elképesztette, hogy eddig az élete monoton egyformaságban, ugyanazzal a munkákkal, ugyanazzal a feladatokkal, ugyanazokkal a gondokkal telt el nap, mint nap, hónapról hónapra, évről évre. Most meg, egyetlen éjszaka alatt minden megváltozni látszik.
Először is, legyőzhetetlenné vált, és ezzel felszabadította magában az igazi énjét, ennek következményeként tudta meg, hogy az ereiben Rahl vér folyik, most pedig feltűnik ez a fura páros, hogy segítsen neki elkendőzni Lathea halálának igazi mikéntjét. Egyre furcsább.
A meghökkentő hírtől, hogy ő tulajdonképpen Darken Rahl fia, még mindig kissé kábult volt. Kiderült, hogy ő, Oba Schalk, tulajdonképpen fontos ember, nemes vérből való, magas születésű személy.
Azon tűnődött, nem kellene-e ezentúl úgy gondolnia magára, hogy ő Oba Rahl. Elmélázott rajta, hogy ő akkor most valójában egy herceg-e.
Ez nagyon érdekes gondolat volt. Sajnos az anyja nagyon is egyszerű körülmények között nevelte fel őt, így Oba nem sokat tudott az efféle dolgokról, hogy őt most milyen rang, vagy cím illeti is meg.
Arra is rájött, hogy anyja egy hazug. Saját fia, saját vére elől eltitkolta, kicsoda is ő valójában. Hogy ő Darken Rahl édesfia. Nyilván sértett volt és irigy, ezért nem akarta, hogy Oba saját nagyságáról tudomást szerezhessen. Ez nagyon is rá vallana. Az anyja mindig is le akarta őt igázni. A szuka!
A nyitott ajtón át kiáramló füst többé már nem lámpaolajtól szaglott. Most már inkább az égő hús szaga áradt belőle. Oba elvigyorodott, és bekukkantott az ajtón, hogy megnézze Lathea szekrény mögül kinyúló kezét, ahogy elfeketedik a lángokban. Mintha integetne Oba felé a holtak világából.
A havon keresztül osonva Oba egy jókora tölgyfa törzse mögé lapult, onnan leste a párt, akik a fák közötti ösvényen az utca felé igyekeztek. Amikor eltűntek a fiú szeme elől, az továbbra is rejtőzködve, követte a nyomaikat. Oba túl nagytermetű volt hozzá, hogy egy fa mögött jól el tudjon rejtőzni, de az éjszaka sötétje segített neki.
A találkozás bizonyos részletei nyugtalanították. Meglepte, hogy a pár nem akart segítséget hívni, helyette inkább elmenekültek. Különösen a nő akart eltűnni mielőbb, valamiért azt gondolta, hogy Lathea halála miatt valakik őket keresik. Egy quad, azt mondta. Ez is egyik olyan dolog volt, ami zavarta Obát.
Nagy vonalakban hallott már egyet-mást a quadokról. Valamiféle orgyilkosok. Orgyilkosok, akiket maga a Rahl Nagyúr küldött. Orgyilkosok, akik fontos emberekre vadásznak. Vagy azokra, akik valamiért különösen veszélyesek. Lehet, hogy erről van szó. Hogy ezek ketten veszélyes emberek, nem közönséges tolvajok.
Oba hallotta a nő nevét is: Jennsen.
De amire igazából felfigyelt, az volt, hogy Latheának van egy Althea nevű nővére is – még egy átokverte boszorkány – és ez az Althea az egyetlen, aki képes meglátni a szakadásokat a világ szövedékében. Ez volt a legzavaróbb az egészben, mert Lathea pont ezt mondta Obának is. Akkor Oba azt gondolta, hogy a vén banya már a holtak világában társalog a szellemekkel, vagy épp magával az Alvilág Őrzőjével, de amint kiderült, magánál volt, és igazat beszélt.
Valahogy ez a Jennsen nő és Oba mindketten olyanok voltak, akiket Lathea szakadásoknak hívott a világ szövedékében. Ez lényegesnek tűnt. Jennsen valahogy hasonlít Obához. Kell lennie valami kapcsolatnak közöttük. Ez nagyon tetszett Obának.
Azt kívánta, bárcsak jobban megnézte volna magának ezt a Jennsent. Először sötétben találkoztak. Másodszor, éppen ezelőtt, a lángok fénye csak gyenge, árnyékoktól zavart megvilágítást nyújtott. Ahogy a nő elfordult, Oba csak épp egy futó pillantásra látta tisztán. Ebből a röpke pillanatból is meg tudta azonban állapítani, hogy Jennsen nem mindennapi szépség.
Megpihent egy fa mögött, mielőtt egy nyílt, havas területen átvágott volna újabb fedezékig. Közben elgondolkodott. Az olyan emberek, mint ez a Jennsen, mint ő, Oba is, akik szakadások a világ szövedékében, valamiért fontosak. A quadokat a fontos emberekre küldik rá: olyanokra, akik különösen nagy veszélyt jelentenek a Rahl Nagyúrra. Lathea azt mondta, ha a Nagyúr tudott volna Oba létezéséről, őt is meg akarta volna öletni.
Oba nem tudta eldönteni, higgyen-e Latheának. A banya nyilván mindenkire féltékeny volt, aki nála jelentősebb személyiség. Mégis, lehet, hogy Oba tudtán kívül is veszélyben van. Vadásznak rá, mert fontos ember. Ez ugyan egy kicsit erőltetettnek hangzott, de a rengeteg újdonság fényében, amelyeket Oba ma éjjel megismert, úgy vélte, ezt a lehetőséget sem szabad figyelmen kívül hagyni. Egy fontos személyiség, egy olyan ember, aki folyton új ismereteket akar szerezni magának, nem vethet el egy ilyen új információt anélkül, hogy alaposan átgondolná.
Oba még mindig azon igyekezett, hogy egymáshoz kapcsolja mindazokat az új információkat, amelyeket ma szerzett meg. Az egész rendkívül komplikált: ennyi már most is világos volt. Mindent meg kell vizsgálnia minden oldalról, ha meg akarja ismerni a teljes képet.
Mialatt átsurrant a következő fa mögé, eldöntötte magában, az lesz a legjobb, ha elmegy a kocsmába, és ott megpróbálja jobban szemügyre venni Jennsent, és azt a férfit, Sebastiant, aki a lánnyal volt. Szemmel követte a párt, akik közben elértek a városba visszavezető utca végére.
Bár azok ketten időnként körbenéztek maguk körül, ilyen sötétségben Obának nem volt nehéz feladat észrevétlenül mögöttük maradni. Mikor visszaértek az épületek közé, még könnyebb lett a dolga. Az egyik ház sarka mögül leskelődve Oba fényt látott kiszűrődni az utcára, amikor a pár kinyitott egy ajtót, amely fölött jókora fém korsó lengett a szélben. Az ajtó mögül zene és nevetés hallatszott ki. Szinte mintha a varázslónő kimúlását ünnepelnék. Kár, hogy az emberek nem tudhatják meg, hogy Oba volt a hős, aki végzett mindnyájuk életének megkeserítőjével. Ha az emberek tudnák, mit sikerült megtennie, nyilván annyi ingyen italt kaphatna, ami csak belé fér. A sarok mögül figyelte, ahogy Jennsent és Sebastiant elnyeli az ajtónyílás fényes torka. Aztán az ajtó hangos döndüléssel bezárult. Visszatért a téli éjszaka csendje.
Obának még soha nem adatott meg, hogy betérhessen egy kocsmába egy italra. Soha nem volt rá pénze. Most azonban volt pénze. Nehéz éjszakája volt, de új emberként került ki belőle. Megtörölte az orrát a kabátja ujjába, aztán határozott léptekkel a kocsmaajtó felé vette az irányt. Itt volt az ideje, hogy beüljön egy jó meleg ivóba, meginni valamit. Ha volt valaki, aki valaha is megérdemelt egy italt, Oba Rahl most megérdemelte.
***
Jennsen gyanakodva kémlelte végig az arcokat az ivóban, keresve rajtuk a gyilkos szándék jeleit. Még mindig rosszul volt annak a látványától, amit Latheával műveltek a gyilkosai. Ezen az éjszakán előbújtak a szörnyetegek. A férfiak megbámulták Jennsent, de szemeikben látszólag vidámság csillogott, nem rosszindulat. Igaz, azért ezt nem tudhatta biztosan, addig, amíg esetleg már túl késő lesz.

Alig tudta türtőztetni magát, hogy ne kettesével rohanjon fel a lépcsőn.
– Csak nyugodtan – suttogta a fülébe Sebastian, láthatóan tartva tőle, hogy Jennsen közel áll a pánikszerű meneküléshez. Talán igaza is volt. Szorosabban markolta meg a lány karját. – Ne kezdjenek el gyanakodni.
Így hát feltűnés nélkül, kimért lépésekkel, egyenként vették a lépcsőfokokat: semmi több, csak egy pár, akik felsétálnak a szobájukba.
Mikor a szobába értek, Jennsen rohamos sietséggel kezdte bepakolni a zsákjaikba azt a pár holmit, amit egyáltalán elővettek addig. Beszíjazta és becsatolta a zsákokat. Még Sebastianon is meglátszott, hogy megrendítette, ami Latheával történt. Ideges mozdulatokkal ellenőrizte a fegyvereit a köpenye alatt. Jennsen is meggyőződött róla, hogy a kése szabadon mozog a tokjában.
– Biztosan nem akarsz aludni egy keveset? Bármit is mondott nekik Lathea, azt ő sem tudhatta, hogy itt szálltunk meg, a fogadóban. Jobb lenne kipihenten elindulnunk, hajnalban.
Jennsen csak egy mindent eláruló pillantással válaszolt, és vállára kapta a hátizsákját.
– Jól van, jól van – visszakozott Sebastian. Csillapítóan fogta meg a lány karját. – Lassíts le, Jennsen. Ha látják, hogy kapkodsz, az emberek kíváncsivá válnak, hogy vajon mi okod van rá.
Sebastian ellenséges területen tartózkodott. Ő nyilván tudta, hogyan kell viselkedni, hogy ne keltsen gyanút az ember. Jennsen engedékenyen rábólintott.
– Mit kell tennem?
– Viselkedj úgy, mintha csak egy italra mennénk le. Ha ragaszkodsz hozzá, hogy azonnal távozzunk, sétálj. Ne hívd fel magadra a figyelmet a sietséggel. Talán csak egy barátot, egy rokont indulunk meglátogatni, ki mondhatná meg? Nem akarjuk, hogy az emberek gyanakodni kezdjenek, talán valami nincs rendben körülöttünk. A köznapi viselkedést mindenki azonnal elfelejti, ha úgy tűnik, hogy valami nincs rendben körülöttünk, arra viszont emlékezni fognak.
Jennsen szégyenkezve bólogatott.
– Azt hiszem, nem vagyok túl jó ebben. Mármint a közeli ellenség elől menekülésben. Igaz, menekültem egész életemben, de nem így, amikor annyira közel vannak a nyomomban, hogy szinte a nyakamba lihegnek.
Sebastian azzal a meleg mosolyával válaszolt, ami olyan jól állt neki.
– Te soha nem gyakoroltad az ilyesmit. Nem várható el tőled, hogy tudd, hogyan kell viselkedned. Ezzel együtt soha nem találkoztam még olyan nővel, aki ekkora feszültséget olyan jól viselt volna, mint te. Jól csinálod. Tényleg nagyon jól.
Jennsen egy kissé jobban érezte magát, hallva, hogy nem viselkedik komplett sültbolondként. Volt Sebastianban valami, ami önbizalmat töltött Jennsenbe, megnyugtatta, és képessé tette rá, hogy olyan dolgokat is megtegyen, amire eddig képtelennek hitte magát. Sebastian hagyta, hogy a lány maga döntsön, mit akar tenni, és mellé állt a döntésében. Nem sok férfi tett volna meg ilyesmit egy nő kedvéért.
Még egyszer, utoljára, lementek a lépcsőn. Jennsen látta az ajtót, és úgy érezte magát, mint aki fuldoklik, és csak az ajtón túl várja friss levegő. Még mindig zavarták az emberek, akik olyan közel kerültek hozzá, hogy súrolták elhaladtában. Ettől még kétségbeesettebben vágyta az ajtón túli levegőt.
Korábban azonban már megtapasztalta, hogy ezek az emberek egyáltalán nem olyan veszedelmesek, mint először hitte. Kissé szégyellte is magát miatta, mekkorát tévedett velük kapcsolatban. Korábban csupa tolvajt és rablógyilkost gyanított bennük. Most parasztokat, kézműveseket, munkásokat látott, akik a jó társaság, és egy kis ártatlan szórakozás kedvéért jöttek össze.
És mégis, valahol a közelben gyilkosok jártak az éjszakában. Efelől semmi kétség nem lehetett az után, hogy látták, mi történt Latheával. Jennsen el sem tudta képzelni korábban, hogy ilyen perverz emberek is létezhetnek. Tudta, hogy ha a gyilkosok kezébe kerülne, azok vele is hasonló szörnyűségeket művelnének, mielőtt hagynák meghalni.
A látottak nagyon is élénken feltoluló emlékétől felkavarodott a gyomra, és bár a könnyeit nagy erőfeszítéssel képes volt visszatartani, még inkább szükségét érezte a kinti magánynak és friss levegőnek.
Ahogy Sebastiannal a friss levegő felé igyekeztek a vendégek sűrű tömegén át, egy nagydarab férfi keresztezte Jennsen útját. Egymásnak ütköztek, és Jennsen felnézett, egy jóképű, ismerős arcra. Az a férfi volt az, akivel az úton találkoztak, mikor először mentek el Lathea házába.
A férfi üdvözlésül megemelte a sapkáját.
– 'Stét! – vigyorgott rá a lányra.
– Jó estét – viszonozta Jennsen, és kényszerű mosolyra húzta az arcát, abban reménykedve, hogy elég természetesnek és hitelesnek fog látszani. Nem volt meggyőződve róla, hogy jól csinálja, de úgy tűnt, a férfi nem akadt fenn rajta.
A jóvágású idegen most nem látszott olyan félénknek, mint korábban. Még a mozgása is határozottabb, magabiztosabb volt, mint mikor először találkoztak. Jennsen abban reménykedett, hogy az ő mosolya volt ilyen hatékony.
– Ti ketten úgy néztek ki, mint akiknek jót tenne egy ital. – Amikor az idegen látta, hogy Jennsen értetlenül ráncolja a homlokát, magyarázatul a lány, majd Sebastian arca felé mutatott. – Az orrotok teljesen kivörösödött a hidegtől. Meghívhatlak benneteket egy sörre ezen a fagyos éjszakán?
Jennsen gyorsan válaszolt, mert attól tartott, Sebastian még elfogadná az invitálást.
– Köszönöm, de nem fogadhatjuk el. El kell mennünk... üzleti ügyben. De nagyon kedves tőled, hogy meghívtál. – Ismét mosolyt erőltetett az arcára. – Tényleg köszönjük.
Az ismeretlen tekintete felkavarta Jennsent. Azon kapta magát, hogy ugyanolyan feszülten viszonozza az élénk kék szemek pillantását, ahogy a férfi néz rá, és nem értette, mi történik vele. Végezetül sikerült elszakítania a tekintetét, és miután egy fejbólintással elköszönt a termetes férfitől, folytatta az útját az ajtó felé.
– Nem találtad ismerősnek valahonnan? – kérdezte súgva Sebastiantól.
– De igen. Az utcán láttuk korábban, amikor Lathea házához mentünk.
Jennsen hátrapillantott a válla fölött, a mögötte kavargó tömeget fürkészve.
– Hát akkor nyilván csak ennyi az egész.
Mielőtt az ajtóhoz értek, az ismeretlen visszanézett, mintha megérezte volna magán Jennsen tekintetét. Mikor a pillantásuk találkozott, és a férfi elmosolyodott, Jennsen úgy érezte, hogy a másikon kívül mindkettőjük számára megszűnt a környező világ. A férfi mosolya csupán udvarias volt, semmi több, Jennsen testén mégis hűvös bizsergés futott végig, mint néha a fejében megszólaló túlvilági Hangtól. Valami ijesztően ismerős volt az érzésben, ami a férfi láttán meglepte, és a tekintetben is, amit az rávetett. Volt valami közös az idegen pillantásában, ami a Hangra emlékeztette Jennsent.
Olyan volt, mintha a lány valami régi mély álomból emlékezne erre az emberre, álomból, amit eddig a pillanatig teljesen el is felejtett, és most, hogy immár a valóságban látja ezt az álombéli embert, teljesen felkavarta.
Jennsen határozottan megkönnyebbült, amikor végre kijutottak az üres és sötét téli éjszakába, és úgy érezte, hogy immár újra úton vannak. Átvágtak a havas utcán, közben köpenye csuklyáját szorosan az arca elé húzta a metsző szél ellen. Combját csípte a hideg. Örült, hogy az istálló közel van, bár tudta, hogy az csak rövidke menedéket fog jelenteni számukra. Hosszú, hideg éjszakájuk lesz, de nem volt más választásuk. A Rahl nagyúr emberei túlságosan közel voltak. Menekülniük kellett.
Mialatt Sebastian elment, hogy felébressze a lovászt, Jennsen átfurakodott a szűk ajtórésen. Egy gerendáról lelógó lámpa elegendő fényt adott hozzá, hogy megtalálja az állást, ahová Bettyt kötötték be éjszakára. A széltől védő falak, a lovak testének meleg kipárolgása, és a poros fa szaga a széna édeskés illatával keveredve kellemes menedékké varázsolták az istállót.
Betty panaszosan mekegni kezdett, amikor meglátta Jennsent, mintha attól tartott volna, hogy mindörökre magára hagyják. Felemelt farkát boldogan lengette, mikor Jennsen féltérdre ereszkedve átölelte a nyakát. A lány felállt, és megvakargatta a kecske selymes fülét. Betty imádta ezt a fajta becézést. Hátsó lábaira ágaskodott örömében, hogy újra láthatja életre szóló barátját. A szomszéd állásba kötött ló átdugta a fejét a palánk fölött, hogy jobban szemügyre vegye hálótársa fura viselkedését.
Jennsen most megveregette Betty durvább szőrrel borított hátát.
– Jó kislány. – Szelíden visszanyomta négy lábára kedves kecskéjét. – Örülök, hogy újra látlak, Betty.
Jennsen tízéves volt, amikor Betty megszületett, és ő adta neki a nevét is. Egyetlen gyerekkori barátja volt a kecske, és mindig végtelen türelemmel hallgatta végig, amikor Jennsen a gondjairól vagy félelmeiről beszélt neki. Amikor az állat rövid szarvai kezdtek kiütközni, Jennsenhez dörgölve csillapította a vele járó viszketést. Azt leszámítva, hogy egyetlen hűséges barátja elhagyja őt, Bettynek nagyon kevés félelme vagy gondja volt életében.
Jennsen addig kutakodott a zsákjában, amíg ujjai végre egy sárgarépát találtak, amit örökké éhes barátja számára tartogatott. Betty körbe táncolva nézte a lányt, aztán farka rezgetésével jelezve izgatottságát, elfogadta a csemegét. A répát ropogtatva fejét Jennsen combjához dörgölte, mintegy megbizonyosodva a lány valódiságáról, a szokatlan, kínzóan hosszú távollét után.
A szomszéd állásban a ló okos szemével figyelte a jelenetet, és lágyan felnyerítve felvetette a fejét. Jennsen elmosolyodott, és megsimogatta az állat csillagos homlokát, aztán neki is adott egy répát.
Jennsen felfigyelt a szerszám csörömpölésére, ahogy Sebastian és a lovász megérkeztek, kezükben egy-egy nyereggel, amelyet mindketten Betty állásának a palánkjára helyeztek. Betty, aki még mindig tartott egy kissé Sebastiantól, óvatosan hátrált egy pár lépést.
– Kár, hogy nem élvezhetem tovább a barátod társaságát – mondta a lovász Jennsennek, Betty felé intve.
Jennsen a kecske füle tövét vakargatta.
– Hálás vagyok a törődésért.
– Nem volt sok gondom vele. – A férfi Sebastianról Jennsenre pillantott. – Jócskán éjszaka van még. Miért akartok ilyenkor elindulni? És mire kellenek nektek lovak? Pláne ilyenkor?
Jennsen megdermedt ijedtében. Nem számított rá, hogy a férfi kérdezősködni kezd, és a válaszra nem volt felkészülve.
– Anyám miatt – felelt bizalmaskodóan halk hangon Sebastian. Mélyet, meggyőzőt sóhajtott. – Éppen most kaptuk a hírt, hogy nagyon beteg. Nem is biztos, hogy megéri, amíg hazajutunk. Képtelen lennék elviselni, ha nem tennék meg mindent... Szóval időben haza kell érnünk, ennyi az egész.
A lovász gyanakvó arckifejezését együttérzés lágyította meg. Jennsen meglepődött rajta, milyen meggyőzően játszotta el Sebastian a szerepét. Igyekezett ő is aggódó arcot vágni.
– Megértelek, fiam. Sajnálom... nem tudhattam. Tehetek még valamit értetek?
– Melyik két lovat tudnád eladni nekünk? – kérdezte Sebastian.
A lovász megvakarta borostás állát.
– Itt hagyjátok a kecskét?
– Igen – felelte Sebastian, vele egyszerre Jennsen:
– Nem!
A lovász sötét szemeivel hol egyikre, hol a másikra pillogott.
– Betty nem lassít le bennünket – érvelt Jennsen. – Képes lépést tartani velünk. Így is odaérünk időben az anyádhoz.
Sebastian csípőjével a palánknak támaszkodott.
– Azt hiszem, a kecske velünk jön.
A lovász elégedetlen sóhajtással a ló felé intett, amelyiket Jennsen megsimogatott.
– Ez itt Rozsdás, jól kijön a kecskétekkel. Szerintem éppúgy megteszi, mint bármelyik másik. Te amúgy is magas nő vagy, jól meg tudod majd ülni.
Jennsen egyetértően rábólintott. Betty, mintha csak mindent pontosan értene, helyeslően mekegett.
– Neked pedig egy erős gesztenyebarna heréltet tudok ajánlani – fordult a lovász Sebastianhoz –, amelyik könnyen elbírja a súlyodat. Pete amarra lejjebb van bekötve egy jobboldali állásba. Őt Rozsdással együtt el tudom adni nektek.
– Ezt miért hívják Rozsdásnak? – kérdezte Jennsen.
– Itt most sötét van, ezért nem igazán lehet látni, de ez egy vasderes, rozsdaszínű az egész teste, kivéve a homlokán a fehér csillagot.
Rozsdás megszaglászta Bettyt, mire a kecske megnyalta a ló orrát. Válaszul Rozsdás halkan felhorkantott.
– Hát akkor legyen Rozsdás – egyezett bele Sebastian – meg az a másik.
A lovász megint megvakarta a borostáját, és bólintással pecsételte meg az egyezségüket. – Megyek, idehozom Petét.
Amikor a lóval visszajött, Jennsen örömmel látta, hogy Pete üdvözlésképpen Rozsdás vállához dörgöli az orrát. A közeli veszéllyel a sarkukban más sem hiányozna most, mint civakodó lovakkal bajlódni, de ezek ketten láthatóan jól megférnek egymással. A két férfi sietve tette a dolgát. Végtére is egy haldokló anyáról volt szó.
Jennsen számára valóságos luxusnak ígérkezett a gyalogos utazáshoz képest, hogy ülve, takaróval az ölében lovagolhat. A ló testmelege is segít majd melegen tartani, és enyhíteni a hideg éjszaka kellemetlenségét. Bettyt hosszú kötélre kötötték, mert a kecske hajlamos volt rá, hogy út közben mindenféle elvonja a figyelmét, különösen, ha az a mindenféle épp ehető mindenféle volt.
Jennsen nem tudta, mennyit kellet Sebastiannak fizetnie a lovakért és a lószerszámért, de nem is érdekelte. A pénz anyja gyilkosaié volt, és most a meneküléshez segítette hozzá őket. Márpedig most nem számított semmi más, csak hogy eltűnjenek innen.
Egy intéssel elbúcsúztak az istálló ajtaját előttük szélesre táró lovásztól, és kilovagoltak a fagyos éjszakába. Úgy látszott, mindkét ló örömét leli a mozgásban a kései óra ellenére, és fürgén ügettek végig az utcán. Rozsdás hátra fordította a fejét, meg akart bizonyosodni róla, hogy Betty, aki a baloldalon kocogott, lépést tud tartani vele.
Rövid idő múltán elhagyták a városka utolsó házát is kifelé vezető útjukon. A felkelő holdat vékony bárányfelhők fátyolozták el, de elegendő fény szűrődött át rajtuk ahhoz, hogy a hófedte utat a két oldalt magasodó sűrű erdő sötét falai között kanyargó, csillogó selyemszalaggá varázsolja.
Betty kötele hirtelen megfeszült. Jennsen hátranézett, azt gyanítva, hogy a kecske valami gyenge faágat próbál harapdálni. Meglepetésére Betty merev lábait megvetve állt az út közepén, és szemmel láthatóan nem akart tovább menni.
– Betty! – suttogta Jennsen szigorúan. – Gyerünk! Mi van veled? Gyere már!
A ló számára nem jelentett nagy terhet a kecske súlya, így hát Bettyt akarata ellenére tovább tudta vonszolni a kötelénél fogva a havas úton.
Mikor Sebastian lova elhaladt mellettük, vállával Rozsdást súrolva, Jennsen észrevette, mi okozza az állatok nyugtalanságát.
Egy sötét ruhába öltözött ember mellett haladtak el az úton, akit az erdő nyújtotta fekete háttér előtt eddig nem vettek észre. Jennsen tudta, hogy a lovak nem szeretik a szokatlan dolgokat, ezért nyakát megveregetve nyugtatta Rozsdást, jelezve neki, hogy ez az utazó egyáltalán nem olyasvalami, amitől félni kellene. Bettyt azonban nem lehetett meggyőzni: olyan nagy ívben kerülte ki az idegent, amennyire csak a kötele engedte.
Jennsen felismerte az idegent. A magas, szőke férfi volt az a kocsmából, aki meg akarta hívni őket egy italra; a férfi, akiről valami bizonytalan okból úgy gondolta, inkább az álmokban lenne a helye, mint a valóságos világban.
Jennsen mindvégig szemmel tartotta a férfit, amíg elhaladtak mellette. Bármilyen hideg volt is az éjszaka, a lány mégis úgy érezte, mintha hirtelen egy ajtó nyílt volna ki a közelében, amely az Alvilág mérhetetlenül hideg, örök éjszakájára nyílna.
Sebastian és a szőke idegen futólag üdvözölték egymást. Ahogy túlhaladtak a gyalogos utazón, Betty előre rohant, és megfeszített kötéllel igyekezett minél hamarabb, minél távolabbra jutni a sötét idegentől.
Grushdeva du kalt misht.
Jennsenben bennszorult a lélegzet, és tágra meredt szemmel nézett hátra, a mögöttük gyalogló férfira. Egészen úgy hangzott, mintha az mondta volna ki a furcsa szavakat. De hát ez lehetetlen volt, hiszen ezek a fejében hangzó kísértethang titokzatos szavai voltak.
A lány úgy látta, Sebastian nem vett észre semmit az egészből, ezért nem is szólt neki a dologról semmit: Sebastian még azt hihette volna róla, hogy megőrült.
Jennsen most már Bettyvel teljes egyetértésben nógatta sietősebb léptekre a lovát.
Mielőtt egy útkanyar végleg eltakarta volna előlük az idegent, Jennsen még egyszer, utoljára hátra nézett. A Hold fényében jól látszott, hogy a magas, szőke férfi szélesen Jennsenre vigyorog.

13. FEJEZET

Oba épp egy szénabálát hajított le a padlásról, amikor meghallotta az anyja hangját.
– Oba? Merre vagy? Gyere le onnan!
Oba lesietett a létrán. Lesöpörte magáról a rátapadt szénát, és felegyenesedve lépett anyja rosszalló fintora elé.
– Mi a baj, Mama?
– Hol az orvosságom? És a te gyógyszered?! – Az asszony dühös pillantása most az istálló földjén siklott végig. – Látom, még mindig nem takarítottad el innen ezt a mocskot. Nem hallottam, mikor értél haza az éjjel. Mi tartott olyan soká? Nézd meg azt a korlátoszlopot! Még mindig nem javítottad meg? Mit csinálsz te egész nap? Minden apróságért nekem kell szólnom neked?
Oba nem tudta, melyik kérdést kellene megválaszolnia először. A mama mindig ezt művelte vele: összezavarta, még mielőtt válaszolni tudott volna. Aztán amikor csak dadogni tudott, sértegette, és kicsúfolta. A tegnap éjszakai tapasztalatok, és a történtek után Oba azt hitte, sokkal magabiztosabban tud ezentúl szembenézni az anyjával.
A nappali világosságban azonban, itt az istállóban, amikor anyja kitörni készülő viharként rontott rá, megint csak a régi érzések kerítették hatalmukba: kicsinek, értéktelennek, szégyenletesnek érezte magát. Az éjjel, mikor hazaért, nagynak és fontosnak hitte magát. Most szinte érezte, hogyan zsugorodik semmivé. Anyja szavai ismét jelentéktelen senkivé degradálták.
– Izé, én csak...
– Te csak eltekeregtél! Elpiszmogtad az időt. Itt ülök és várok a gyógyszeremre, a térdeim úgy fájnak, hogy majd megőrülök, a fiam, Oba, a félkegyelmű meg kavicsokat rugdos az úton, és elfelejti, miért küldtem el!
– Én nem felejtettem el...
– Akkor hol a gyógyszerem? Na, hol van?!
– Nem hoztam el, Mama, mert...
– Tudtam! Tudtam, hogy elvered a pénzt, amit adtam neked. Csontig lekoptatom az ujjam a fonással, hogy megkeressem, te meg a rossz lányokra pazarolod el! Kurvázol! Igen elkurváztad!
– Nem, mama, nem a rossz lányokra költöttem.
– Akkor meg hol a gyógyszerem? Miért nem hoztad el, ahogy parancsoltam?
– Nem tudtam elhozni, mert...
– Úgy érted, nem is akartad, te semmirekellő mamlasz! Csak el kellett volna menned Latheához, és...
– Lathea meghalt.
Tessék, kimondta. Visszavonhatatlanul kimondta. Anyja szája tátva maradt, de egy hang nem jött ki rajta. Oba életében még ilyen csendesnek nem látta az anyját. Döbbenten állt, képtelen volt megszólalni. Obának ez nagyon tetszett.
A fiú kihorgászott egy pénzdarabot a zsebéből. Azt a pénzdarabot, amit külön félretett, hogy bebizonyítsa az anyjának, nem költötte el a rábízott pénzt. A megrázó hír keltette némaságban átnyújtotta az érmét az asszonynak.
– Meghalt... Lathea? – Az asszony értetlenül bámulta a kezébe nyomott pénzt. – Hogyhogy meghalt? Beteg lett?
Oba a fejét rázta, Érezte, hogy önbizalma ismét növekvőben van, ahogy arra gondolt, mit tett Latheával, hogyan intézte el a bajkeverő boszorkányt.
– Nem, Mama. Leégett a háza. A tűz ölte meg.
– Leégett a háza... – A mama zavartan ráncolta össze a szemöldökét. – Honnan tudod, hogy meg is halt? Nem valószínű, hogy Lathea túl későn vette volna észre a tüzet. Végtére is varázslónő!
Oba megrántotta a vállát.
– Hát, én csak azt tudom, hogy amikor a városba értem, nagy volt a kavarodás. Az emberek mind Althea háza felé rohantak. Az egész épület lángolt. Nagy tömeg gyűlt össze, de akkora forróság volt, hogy senki nem tudott a tűz közelébe férkőzni. Esély sem volt rá, hogy megmenthessük a házat.
Ez tulajdonképpen bizonyos mértékig igaz is volt. Oba épp el akarta hagyni a várost, elindult hazafelé, mert úgy gondolta, ha eddig senki nem vette észre a tüzet, talán nem is fogják már reggelig. Nem akart pont ő lenni az, aki „tűz van!"-t kezd kiabálni. A későbbiekben ez esetleg gyanússá válhatna, különösen az anyja szemében. A mama nagyon gyanakvó volt, ez is része volt a zsémbes természetének. Oba úgy tervezte el, hogy elmondja majd az anyjának, amiről tudta, hogy úgyis meg fog történni: hogy füstölgő romokat találtak, meg szénné égett holttestet.
Ahogy hazafelé indult, röviddel az után, hogy az a Jennsen nőszemély, meg a férfi, aki vele volt, elhagyták őt Althea keresésére indulva, Oba meghallotta az emberek kiabálását, hogy tűz van Lathea házánál. Oba a többiekkel együtt futni kezdett a sötét ösvényen a fák közül áttűnő narancsszín fény felé. Csak egy bámészkodó volt ő is a többi között. Senkinek nem volt oka, hogy bármiért is gyanakodjon rá.
– Lehet, hogy Lathea kimenekült a lángok közül. – Oba anyja mintha önmagát akarta volna meggyőzni inkább, mint a fiát.
Oba a fejét rázta.
– Ott maradtam, mert én is abban bíztam, amiben te, mama. Tudtam, hogy te is azt szeretnéd, hogy segítsek Latheán, ha baja esett volna. Ott maradtam, hátha tehetek valamit érte. Azért értem haza olyan későn.
Bizonyos értelemben ez is igaz volt. Ott maradt a tömegben, bámulta a tüzet, fülelt, miről beszélnek körülötte. Élvezte a találgatásokat. A pletykát. A spekulációkat.
– Lathea varázslónő volt. Az ilyeneket nem könnyen lepi meg a tűz sem.
A mama hangjában gyanakvás bujkált. Oba számított erre. Kissé közelebb hajolt az anyjához.
– Amikor a tűz már majdnem teljesen leégett, néhányan, férfiak, elkezdtünk havat hányni a parázsra, hogy be tudjunk menni a füstölgő romok közé. Odabent megtaláltuk Lathea csontjait.
Oba egy elszenesedett ujjpercet húzott ki a zsebéből, és az anyja orra alá dugta. Az asszony rámeredt a gyászos bizonyítékra, de nem nyúlt utána, inkább összefonta a karjait maga előtt. Oba elégedett volt az elért hatással. Visszatette kincsét a zsebébe.
– Lathea teste a szoba közepén hevert. Egyik kezét a feje fölé emelte, mintha az ajtóhoz igyekezett volna eljutni, de a füst hatása legyűrte. Az emberek azt mondták, a tűz füstje az, ami legyűri az embert, aztán jön a tűz, ami megöli. Nyilván Latheával is ez történhetett: elkábította a füst. Aztán, ahogy ott hevert a földön az ajtó felé nyújtva a kezét, elérte és halálra égette a tűz.
Anyja dühösen meredt Obára, csúf, kicsi száját vonallá préselve, de hallgatott. Most az egyszer nem tudott mit mondani. Oba azonban rájött, hogy a metsző tekintete semmivel sem jobb a szidásnál. A szúrós, haragos pillantásban benne volt, hogy a mama semmirekellőnek tartja Obát. Az ő fattyú fiát.
A Rahl Nagyúr fattyát. Aki majdnem, hogy királyi rangú személyiség.
Végül az asszony leeresztette szorosan összefont karjait a teste mellé, és elfordult.
– Vissza kell mennem, folytatni a fonást Tuchmann úrnak. Te meg tüntesd el ezt a katyvaszt innen a földről, hallod?
– Igen, Mama.
– És jól teszed, ha rendbe hozod azt az oszlopot, mielőtt még visszajövök, és meglátom, hogy az egész napot áthenyélted!
***
Oba napokon át vergődött a fagyott trágyával az istállóban, de nem sokat haladt vele előre. Az idő dermesztően hideg maradt, úgyhogy a trágyadomb, ha lehet, csak még keményebbé vált. Oba erőfeszítései, hogy szétbontsa, látszólag teljesen hatástalanok maradtak. Mintha gránitsziklát kellett volna szétforgácsolnia. Vagy az anyja kőkemény természetét.

Persze, ezen kívül megvoltak az egyéb feladatai is, és azokat sem hanyagolta el. Megjavította az oszlopot, és az istállóajtó egyik törött sarokvasát. Az állatokat is el kellett látni, száz egyéb más, apró dolog mellett.

Munka közben fejben a kandallójukat tervezgette. A ház és az istálló közötti falat fogja felhasználni a kandalló hátoldalául, mivel az már egyébként is áll. Gondolatban felrakta a fal mellé a köveket, kialakítva a tűztér alakját. Már ki is szemelt egy hosszú szikladarabot magának, amiből majd az áthidaló kő lesz. Mindent habarccsal fog összefogatni jó alaposan. Amikor Oba valaminek nekidurálta magát, azt mindig szívvel-lélekkel tette. Bármit elkezdett, soha nem végzett félmunkát.

Elképzelte magában, milyen meglepett és boldog lesz a mama, ha meglátja, mit épített maguknak Oba. Akkor majd be fogja látni, milyen okos az ő fia. Akkor végre majd elismeri Oba értékeit. De még sok más munka vár rá, mielőtt hozzákezdhetne a kandallóhoz.

Egy feladat különösen nagy kihívást jelentett számára. A fagyott trágyadomb felszíne mostanára már számos harci sebbel volt borítva. Teli volt lyukakkal, olyan helyeken, ahol Oba talált rajta valami gyenge pontot, légzsákot, száraz szalmacsomót a belsejében, amelyek lehetővé tették számára, hogy egy-egy darabot kitörjön belőle. Minden alkalommal, amikor hangos reccsenés kíséretében sikerült kiszakítania egy kisebb szilánkot, biztos volt benne, hogy most végre sikerült rést nyitnia a terjedelmes jégtömb belsejébe, de mindannyiszor csalódnia kellett. A rövid nyelű lapáttal nagyon lassan haladt a munka, de Oba nem az a fajta volt, aki feladja.

Szöget ütött a fejébe, hogy egy olyan fontos embernek, mint ő, talán nem kellene ilyen alantas munkára vesztegetnie az idejét. A fagyott trágya aligha tartozik az olyan ember hatáskörébe, aki minden valószínűség szerint hercegi, vagy azzal közel egyenlő rangra érdemes. Egy olyan emberébe, akinek az ereiben Rahl vér folyik. D'Hara uralkodója, Darken Rahl egyenes ági leszármazottjának – fiának – a méltó feladatai közé. Aligha volt a földön ember, aki ne ismerte volna Darken Rahl nevét. Oba apjáét.

Előbb vagy utóbb anyja szemébe kell mondania, hogy ismeri az igazságot, amit a mama eltitkolt előle: az igazságot, hogy kicsoda ő tulajdonképpen. Csak épp nem tudta elképzelni, hogyan mondja el, anélkül, hogy az anyja rájönne: Lathea kottyantotta ki előtte a titkot, mielőtt ő a vérét ontotta volna a boszorkánynak.

Egy különösen lelkes támadás után a fagyott trágyadomb ellen, Oba kis időre a lapát nyelére támaszkodva megpihent, hogy kissé visszanyerje a lélegzetét. A hideg ellenére szőke haja közül kis izzadságpatakok csordogáltak a homlokára.

– Oba, a semmirekellő! – reccsentett rá az anyja, aki épp akkor törtetett be az istállóba. – Csak álldogál, semmit sem csinál, semmire sem gondol, semmit sem ér. Ez te vagy, nem? Oba, a mihaszna!

Megtorpant, vonallá préselte csúnya száját, és összehúzott szemöldökkel meredt a fiára.
– Mama, épp csak egy kicsit szusszantottam! – Oba maga köré mutatott, a földön heverő jeges trágyadarabokra, amelyek az erőfeszítéseiről tanúskodtak. – Dolgozom én, mama! Tényleg!
Az anyja oda sem pillantott. A fiára meredt. Oba várt, tudta, hogy anyja eszében más valami jár, nem a fagyott trágyadomb. Mindig tudta, mikor forgat valamit a fejében a mama, valamit, amivel zavarba hozhatja Obát, amitől a fiú úgy érzi magát, mintha ő maga is csak a lába alatt heverő trágya lenne. A patkányok is Obát lesték pici, fekete-gyöngy szemeikkel a falakban lévő résekből, a sarkokban rejlő lyukakból.
A mama szigorú tekintetét egy pillanatra le nem véve Obáról, egy pénzdarabot mutatott fel. Hüvelyk- és mutatóujja között tartotta az érmét, nem egyszerűen magát a pénzt mutatva, de hangsúlyozva a dolog fontosságát is.
Oba kissé zavartan nézte. Lathea halott. Oba legjobb tudomása szerint más varázslónő nem lakott a környéken, aki el tudná készíteni anyja gyógyszerét – vagy akár az ő kezelésére való szereket. Mindenesetre kötelességtudóan kinyújtotta a tenyerét a pénzért.
– Nézd csak meg! – ejtette Oba tenyerébe a pénzdarabot az anyja.
Oba szófogadóan az ajtón át beáramló fény felé tartotta az érmét, és alaposan szemügyre vette. Tudta, a mama azt várja, hogy észrevegyen rajta valamit – de hogy mit, arról fogalma sem volt. Megfordította a pénzdarabot, és gondosan megvizsgálta a másik oldalát is, miközben loppal az anyja felé pillogott, de azon sem látott semmi figyelemre méltót.
– Igen, Mama.
– Látsz rajta bármi szokatlant, Oba?
– Nem, Mama.
– Nincs karcolás a peremén.
Oba egy pillanatig elmélázott ezen, aztán ismét szemügyre vette az érmét, ezúttal a peremére összpontosítva.
– Nincs, Mama.
– Ezt az érmét adtad vissza nekem.
Oba rábólintott, hisz semmi oka nem volt rá, hogy kételkedjen az anyja szavában.
– Igen, Mama. Ez az a pénz, amit Lathea számára adtál ide nekem. De mondtam már, hogy Lathea meghalt a tűzben, ezért nem tudtam megvenni neked az orvosságot. Ezért adtam vissza neked a pénzt.
Anyja pillantásában gyilkos villámok szikráztak, de hangja megtévesztően nyugodt és hűvös maradt.
– Ez nem ugyanaz az érme, Oba.
Oba vigyorgott.
– Pedig biztosan az, Mama.
– Annak a pénzdarabnak, amit én adtam neked, volt egy karcolás a peremén. Én jelöltem meg.
Oba vigyora lehervadt, közben lázasan járt az agya. Igyekezett kitalálni, mit mondjon – mit mondhatna – erre, amit anyja el is hinne. Azt nem állíthatja, hogy betette a pénzt a zsebébe, aztán másik érme akadt a kezébe, amikor visszaadta az anyjának, hiszen Obának soha nem volt egyetlen garasnyi saját pénze sem. Mama is pontosan tudta, hogy Obának nincs semmi pénze: soha nem is engedte volna meg, hogy legyen. A mama meg volt győződve róla, hogy Oba egy nagy mihaszna, és úgyis elverné a pénzét haszontalanságokra, ha lenne neki.
De Obának most volt pénze. Nála volt Lathea összes pénze: valóságos kis vagyon. Maga előtt látta a jelenetet, ahogy kapkodva összegyűjti az érméket, amelyek Lathea zsebéből gurulnak szerte, beleértve azt is, amelyiket épp azelőtt adott át neki. Mikor később félretette a pénzt, hogy visszaadhassa az anyjának, Oba nem tudta, hogy anyja megjelölte az érmét. Balszerencséjére másik pénzdarabot adott vissza, mint amelyiket eredetileg kapott.
– De Mama... biztos vagy benne? Talán csak meg akartad jelölni, aztán elfelejtetted. Csak hiszed, hogy megjelölted.
Az asszony lassan, nyomatékosan megrázta a fejét.
– Nem. Azért jelöltem meg, hogy ha elköltenéd italra vagy nőkre, tudjam mit műveltél, mert meg tudnám keresni, ha kell, és kideríteni, mit is műveltél vele.
Az alattomos szuka! Még a saját fiában sem bízik meg! Tulajdonképpen miféle anya az ilyen?
Na, és milyen más bizonyítéka van neki, mint egy hiányzó apró karcolás egy pénzérme peremén? Semmi. Ez az asszony egy holdkóros.
– De Mama, biztos, hogy tévedsz! Nekem semmi pénzem nincs... te is jól tudod! Honnan vehetnék én egy másik érmét?
– Pontosan ez az, amit tudni szeretnék! – Mama tekintete ijesztő volt. Oba alig kapott lélegzetet az átható pillantás súlya alatt. A hangja azonban határozott és összeszedett maradt. – Azt mondtam neked, hogy gyógyszert vegyél azon a pénzen.
– Hogy tehettem volna? Lathea meghalt. A pénzt meg visszaadtam neked.
Ahogy az anyja ott állt előtte, Oba olyan hatalmasnak és erősnek látta, mintha egy bosszúálló szellem testesült volna meg benne, hogy szót emeljen a halottakért. Lehet, hogy Lathea szelleme tényleg visszajött, hogy bevádolja Obát? Ez a lehetőség eddig nem merült fel a fiúban. De ez rávallana a kotnyeles boszorkányra. Mindig olyan alattomos volt. Lehet, hogy tényleg megtette, csak azért, hogy Obát megfossza a rangja szerint neki járó tisztelettől?
– Tudod, miért éppen Obának neveztelek el?
– Nem, Mama.
– Ez egy ősi d'harai név. Tudtad te ezt, Oba?
– Nem Mama. – A kíváncsiság nem hagyta békén Obát. – Mit jelent?
– Két jelentése is van. Szolga és király. Obának neveztelek el, azt remélve, hogy egy napon még király leszel, ha pedig mégsem, akkor legalább jó szolgája a Teremtőnek. A bolondokból ritkán lesz király. Te sohasem leszel az. Ez csak egy újdonsült anya buta álmodozása volt. Így aztán maradt a szolga. Kit szolgálsz te, Oba?
Oba pontosan tudta, kit szolgál. Ebben a szolgálatban vált legyőzhetetlenné.
– Honnan vetted ezt a pénzt, Oba?
– Már elmondtam, Mama. Nem tudtam megvenni a gyógyszert, mert Lathea meghalt a házában, a tűzben. Lehet, hogy a jeled lekopott a pénzről, mert valamihez odasúrlódott a zsebemben.
Úgy tűnt, anyja elgondolkodik ezen.
– Biztos vagy benne, Oba?
Oba bólintott, abban reménykedve, hogy végre sikerül anyja gondolatait elterelni a pénzdarab körüli kalamajkáról.
– Hát persze, Mama. Lathea meghalt. Azért is adtam neked vissza a pénzt. Nem vehettem már gyógyszert rajta.
Anyja kérdőn felvonta a szemöldökét.
– Valóban, Oba?
Lassan előhúzta a kezét a ruhája zsebéből. Oba nem láthatta, mi van anyja kezében, de örült neki, hogy végre el tudta terelni a figyelmét.
– Tényleg, Mama. Lathea halott.
Rádöbbent, hogy jól esik neki ezt kimondani.
– Valóban, Oba? Nem tudtad megvenni a gyógyszert? Anyádnak nem hazudnál, ugye, Oba?
A fiú lendületesen megrázta a fejét.
– Nem, Mama.
– Akkor ez micsoda? – Az asszony a fiú felé fordította a kezét, és felmutatta az üvegcsét, amiben Lathea odaadta Obának a gyógyszert, mielőtt az elbánt volna vele. – Ezt a kabátod zsebében találtam, Oba.
Oba rámeredt az átkozott üvegcsére, a bajkeverő boszorka bosszújára. Rögtön meg kellett volna ölnie a vénasszonyt, még mielőtt megkapta volna tőle az árulkodó orvosságot! Oba betette az üveget a kabátja zsebébe, azzal, hogy éjszaka, hazafelé majd valahol elhajítja az erdőben, de aztán megfeledkezett róla. A sok-sok új dolog közepette, amit akkor éjjel megtanult, az átokverte gyógyszeres üveg teljesen kiment a fejéből.
– Hát, azt hiszem... azt hiszem, nyilván egy régi üveg lehet.
– Régi üveg? Hiszen teljesen teli van! – Mama hangjába visszatért a borotvaéles hangsúly. – Hogy kaphattál egy teli üveg gyógyszert egy halott asszonytól, a házban, ami addigra már teljesen leégett? Hogy, Oba?! És hogyhogy egy másik pénzdarabot adtál vissza, mint amit én adtam a kezedbe, hogy azzal fizess? Hogyan? – Közelebb lépett egy lépéssel. – Hogyan, Oba?
Oba hátrált egy lépést. Képtelen volt levenni a szemét a megátkozott gyógyszeres üvegcséről. Nem bírt volna anyja dühtől izzó szemébe nézni. Ha megtette volna, sírva, könnyek között vonaglott volna a mama gyilkos tekintete alatt.
– Szóval, én...
– Szóval, te, micsoda, Oba? Szóval, te, micsoda, te mocskos fattyú kölyök?! Te semmirevaló, lusta, hazug fattyú! Te nyomorult, fondorlatos, gonosz fattyú, Oba Schalk!
Oba felkapta a fejét. Igaza volt: anyja szinte odaszegezte a helyére a rettenetes tekintetével.
De Oba legyőzhetetlen volt.
– Oba Rahl – vágott vissza.
Anyja tekintete meg se rebbent. Oba ekkor jött rá, hogy a Mama csapdát állított neki: beismertette vele, hogy ismeri a titkot. Ez is a Mama ravasz trükkjeinek egyike volt. A név, Rahl, szinte kiabált: mindent elárult az anyjának, azzal, hogy Oba ismerte. A fiú megkövülten állt, mint a patkány, aminek a farkára léptek. Fejében értelmetlenül örvénylettek a gondolatok.
– Megátkoztak engem a szellemek – suttogta maga elé az anyja. – Mégis meg kellett volna tennem, amit Lathea mindig is javasolt. Mindannyiunknak jobb lett volna. Megölted őt. Te undorító fattyú. Te hazug, aljas...
Oba meglendítette a lapátot, teljes súlyát és erejét beleadva az ütésbe. Az acél lapát harangként kondult anyja koponyáján.
Az asszony akkora puffanással rogyott a földre, mint egy zsák búza, mikor a padlásról lehajítják.
Oba gyorsan hátrált egy lépést, attól tartva, hogy anyja mindjárt elindul felé, akár valami pók, és rút, kicsi szájával bokán harapja. Oba meg volt győződve róla, hogy az anyja erre is képes. Az alattomos szuka!
Villámgyorsan előreugrott, és ismét odavágott a lapáttal, pontosan ugyanarra a helyre a széles homlokán, aztán visszaszökkent, hogy kikerüljön a fogai hatósugarából, mielőtt pók módra belemarna. Oba gyakran gondolt anyjára úgy, int valami pókra. Leginkább, mint egy fekete özvegyre.
A csonthoz csapódó acél kongása hosszan visszhangzott az egyébként csendes istállóban, aztán lassan, lassan, nagyon lassan elhalt. A csend úgy borult Obára, mint valami súlyos, vastag lepel.
Oba feszülten állt, feje fölé emelve a lapátot, készen állva, hogy újra lesújtson, ha kell. Figyelmesen nézte a trágyadombon heverő anyját. Az asszony mindkét füléből átlátszó, rózsaszínes folyadék szivárgott a fagyott trágyára.
Hirtelen őrjöngő félelem és düh öntötte el a fiút, előreugrott, és teljes erejéből lecsapott a lapáttal az anyja fejére újra meg újra meg újra. Az acél visszhangzó kondulásai a csonton fültépően hangos zenebonává olvadt össze. Az idáig éberen figyelő patkányok rémülten menekültek vissza rejtekhelyeikre.
Oba hátratántorodott. Hangosan zihált az erőfeszítéstől, amivel anyját igyekezett végleg elhallgattatni. Fújtatva bámult a mozdulatlan testre, amely szélesre tárt karjaival mintha ölelésért könyörgött volna. Az alattomos szuka! Biztos forgat valamit a fejében. Nyilván jóvá akar tenni valamit. Mintha csak egy öleléssel meg lehetne váltani azt a sok-sok alkalmat, amikor Obát bezárta az ólba.
A Mama arca most egészen másként nézett ki. Valami furcsa kifejezés ült rajta. Oba lábujjhegyen óvakodott közelebb, hogy szemügyre vegye. Mama koponyája egészen elformátlanodott, akár egy érett görögdinnye, ami leesett a földre, és szétrepedt.
Ez megint annyira új dolog volt, hogy Oba alig tudta összeszedni a gondolatait.
Mama dinnyefeje szétrepedt.
Biztos, ami biztos, Oba még háromszor gyorsan odavágott a lapáttal, aztán visszavonult, biztonságos távolságra, de a szerszámot továbbra is csapásra emelve tartotta, arra az esetre, ha a mama netán hirtelen felpattanna, és megint kiabálni kezdene vele. Ez igazán rá vallana. Alattomos! Holdkóros nőszemély!
Az istállóra leszállt a csend. Oba látta a saját lélegzetét, ahogy apró gőzpamacsokban tódult ki a száján. Az anyja szájából nem csapódtak ki gőzfelhőcskék. Mellkasa mozdulatlan maradt. Feje körül a vörössé vált tócsák lassan leszivárogtak a trágyadombba. Az Oba által vájt lyukak egyike-másika kezdett megtelni a Mama fura széttört dinnyefejéből kifolyt érdekes anyaggal.
Oba kezdte magabiztosabbnak érezni magát, kezdte elhinni, hogy anyja nem fog többé semmiféle utálatos dolgokat mondani neki. A mama nem volt túl okos. Nyilván Lathea beszélte tele a fejét vele, hogy gyűlölnie kell Obát, az ő egyszülött fiát. Ez a két asszony uralta Oba egész eddigi életét. Nem volt semmi egyéb, mint a két hárpia tehetetlen kiszolgálója.
Szerencsére végre legyőzhetetlenné vált, és megszabadította magát mindkettőtől.
– Akarod tudni, kit szolgálok, Mama? A Hangot a fejemben, amelyik legyőzhetetlenné tett. A Hangot, amely segített nekem tőled megszabadulni.
Anyja erre nem tudott mit mondani. Végre-végre, hosszú idő után az anyja nem tudott többé mondani semmit.
Oba erre elvigyorodott.
Lassan előhúzta a kését.
Új emberré vált. Tudományos érdeklődésű emberré, aki minden kínálkozó alkalmat megragad az új dolgok megismerésére. Az jutott eszébe, hogy meg kellene néznie, milyen újabb fura és érdekes dolgokat találhatna holdkóros anyja belsejében.
Oba szeretett megismerni minden újdonságot.
***
Oba éppen finom főtt tojást reggelizett, amit a most már saját maga kedvére elkezdett félig kész kandallón készített el magának, amikor kocsikerekek zörgését hallotta az udvarról. Több, mint egy hete múlt már, hogy alattomoskodó anyja utoljára kinyitotta azt a csúf, pici száját.

Oba az ajtóhoz lépett, résnyire kinyitotta, és tojást majszolva kukucskált ki a keskeny nyíláson. Egy társzekér hátulját látta, amiről épp egy férfi kászálódott lefelé.

Mr. Tuchmann volt az, aki rendszeresen hozott gyapjút Oba anyjának. A Mama fonónő volt, aki Mr. Tuchmannak készített fonalat, a szövőszékéhez. Most, hogy annyi minden új dolog kötötte le Oba figyelmét, Mr. Tuchmannról teljesen elfeledkezett. Oba a sarokba pillantott, hogy megnézze, mennyi fonal készült el az előző szállítmányból. Hát, nem sok. Oldalt megkezdetlen gyapjúbálák árválkodtak, megfonásra várva. Legalább annyit el lehetett volna várni a mamától, hogy elvégezze a munkáját, mielőtt nekifog bajt keverni.

Oba nem tudta, mit tegyen. Mikor visszanézett az ajtóra, Mr. Tuchmann már ott állt, és befelé nézett. Magas férfi volt, sovány, jókora orral és nagy fülekkel. Szürkülő haja olyan göndör volt, akárcsak a gyapjú, amivel dolgozott. Nem régen özvegyült meg. Oba tudta, hogy az anyjának tetszett Mr. Tuchmann. Talán a takács ki tudta volna húzni a mama méregfogát. Megpuhította volna egy kicsit. Érdekes elképzelés. Érdemes elgondolkodni rajta.

– 'napot, Oba. – A takács különös tekintetével, amit Oba úgy fogalmazott meg magának, hogy „nedves pillantás", befelé hunyorgott a ház sötétjébe a keskeny ajtórésen át. – Itthon van anyád?

Oba úgy érezte, mintha a takács kutakodó tekintete személyesen sértené őt. Ott állt a tojásokkal a tányérján, és lázasan gondolkodott, mit tegyen, mit mondjon. Mr. Tuchmann tekintete végül megpihent a kandallón.

Oba feszengve állt az ajtó mögött, de emlékeztette rá magát, hogy ő már egy új ember. Fontos ember. Valaki. A fontos emberek pedig soha nem bizonytalanok. A fontos emberek megragadják a pillanat nyújtotta lehetőséget, és megalkotják belőle saját nagyságukat.

– Mama? – Oba letette a tányérját, és a kandallóra nézett. – Ó, itt van valahol, a közelben.
A gyapjúfejű Mr. Tuchmann rezzenetlen kőarccal nézte a vigyorgó Obát.
– Hallottad, mi történt Latheával? Hogy mit találtak a házánál?
Oba arra gondolt, hogy a takács ugyanolyan, mint az anyja volt. Csúf szájú. Alattomos.
– Lathea? – Oba egy feltört tojásból szívta ki a félig folyós tartalmat a fogai között. Lathea halott. Ugyan mit találhattak volna?
– Mondhatnám inkább, hogy mit nem találtak. Pénzt. Mindenki tudja, hogy Latheanak volt pénze. De semmit nem találtak belőle a házban.
Oba megrántotta a vállát.
– Nyilván elégett. Elolvadt.
Mr. Tuchmann kétkedve felmordult.
– Lehet. Lehet, hogy nem. Vannak, akik szerint lehet, hogy eltűnt, még mielőtt a tűz kigyulladt.
Oba felháborodott rajta, hogy egyesek egyszerűen nem képesek túllépni a dolgokon. Nincs nekik saját dolguk, amivel törődjenek? Miért nem akarják békében hagyni az egészet? Örülniük kéne, hogy a boszorkány nem zavarja őket tovább, és hagyni annyiban az egészet. De ezek csak piszkálódnak. Csipegetnek a pletykában, mint gágogó libafalka a gabonaszemek közt. Okvetetlenkedő, minden lében kanál népség.
– Majd megmondom a Mamának, hogy itt járt.
– Szükségem van az elkészült fonalra. Hoztam neki egy újabb rakomány gyapjút is. Sietek. Mások is várnak rám.
Egy egész csapat asszony font a takácsnak. Hát nem képes egy lélegzetvételnyi pihenést sem hagyni a fonónőinek?
– Nos, attól tartok, a Mamának nem volt ideje rá, hogy...
Mr. Tuchmann megint a kandallóra meredt, de ezúttal sokkal figyelmesebben. Az arckifejezése több, mint kíváncsi volt, mármár haragos. A takács, aki hozzászokott a parancsolgatáshoz, és mindig sokkal határozottabb volt, mint amit Oba saját számára elviselhetőnek érzett, most magabiztos léptekkel besietett a házba, a szoba közepére, tekintetét közben le nem vette volna a kandallóról.
– Mi a... mi az ott? Jóságos Teremtő!
Oba odanézett, ahová a takács ujja mutatott: az új kandallóra, ami a szobát az istállótól elválasztó fal mellé épült. Oba úgy találta, határozottan jó munkát végzett, egyenes falú, erős tűzhelyet rakott. Tanulmányozta másoknál a kandallókat, és megtanulta, hogyan kell felépíteni. Bár a kémény még nem készült el teljesen, Oba már használta is a kandallót. Méghozzá igen hasznos célra.
Ekkor vette észre, mire is mutat valójában Mr. Tuchmann.
A mama állkapcsára.
Hát ez nem semmi. Oba nem várt látogatókat, különösen nem tolakodó látogatókat nem. Mi jogon dugja be az orrát ez az ember mások házába, csak azért, mert azok gyapjút fonnak neki?
Mr. Tuchmann az ajtó felé kezdett hátrálni. Oba jól tudta, hogy Mr. Tuchmann beszélni fog arról, amit itt látott. Ez az ember kész pletykafészek, most is összevissza hablatyol mindenkinek, aki csak hajlandó meghallgatni, Lathea hiányzó pénzéről, ami pedig, ha jól meggondoljuk, tulajdonképpen Obáé volt, csak bele kell gondolni, mennyi szenvedést kellett elviselnie egész életében azért, hogy azt a pénzt megkeresse. Egyáltalán, kik azok az emberek, akik képesek egy ilyen bajkeverő banyának a pártját fogni?
Mikor Mr. Tuchmann locsogni kezd róla, mit látott a kandallóban, elkerülhetetlen lesz, hogy az emberek kérdezősködni kezdjenek. Mindenki ide akarja majd dugni az orrát, és megtudakolni kinek a csontjai vannak ott a hamuban. És persze, most majd nyilván Oba anyjáról is kerengeni kezdenek mindenféle találgatások, akárcsak a varázslónőről.
Oba, az új ember, a tettek embere nem hagyhatja, hogy ez megtörténjen. Oba megtanulta, hogy ő fontos ember. Végtére is Rahl vér kering az ereiben. A fontos emberek pedig úgy oldják meg a problémákat, ahogy előállnak. Cselekszenek. Határozottan. Gyorsan. Hatékonyan.
Oba megragadta Mr. Tuchmann tarkóját, megállítva hátrálásában. A takács vadul küzdött. Magas, inas férfi volt, de sem Oba erejével, sem gyorsaságával nem vehette fel a versenyt.
Egy hangos mordulással kísérve Oba Mr. Tuchmann hasába döfte a kését. A takács szája tágra nyílt a döbbenettől. Folyton kíváncsi, nedves pillantású szemei ugyancsak kitágultak rémületében.
Oba lehajolt a földre rogyó ember mellé. Dolga volt még. Oba soha nem ijedt meg a munkától, még a nehezétől sem. Most először is el kell bánnia a földön vergődő gyapjas fejű szaglásszal. Aztán a szekerével is tenni kell majd valamit. Az emberek alighanem keresni fogják a takácsot. Oba élete kezdett egyre bonyolultabbá válni.
Mr. Tuchmann segítségért kiabált. Oba belevágta a kését a lágy szövetbe a férfi álla alatt. Fölé hajolt, nézte a haláltusáját. A takács is ráébredt, hogy meg fog halni.
Obának valójában nem volt semmi különösebb baja Mr. Tuchmannal, annak ellenére, hogy a férfi tolakodó és basáskodó természetű volt. Ez az egész tulajdonképpen annak az utálatos banyának a hibája. Még most is belezavar Oba életébe. Nyilván valamilyen üzenetet küldött a túlvilágról Oba anyjának, aztán Mr. Tuchmannak is. A szuka! Így aztán a Mama elkezdett gyanakodni és csapdát állítani. Most meg ez az átokverte Mr. Tuchmann. Mint a sáskák előrajzanak a semmiből, hogy Oba életét megkeserítsék.
Csak azért, mert ő egy fontos személy.
Alighanem itt volt a változtatás ideje. Oba nem maradhat itt tovább, nem engedhette, hogy az ismerősei kérdésekkel zaklassák. Különben is túl fontos valaki volt ő ahhoz, hogy itt maradjon, ezen a jelentéktelen semmi kis helyen.
Mr. Tuchmann hangosan nyöszörgött, hiábavaló menekülési erőfeszítések közepette. Itt volt az ideje, hogy a boldogtalan özvegy takács csatlakozzon Oba anyjához és az átkozott boszorkányhoz a holtak világában, az Alvilág Őrzője előtt.
Aztán pedig itt az idő, hogy Oba elkezdje új, nagyra hivatott életét új emberként, és elmenjen innét jobb, hozzá méltóbb helyre.
És abban a pillanatban, amikor ráébredt, hogy soha többé nem kell bemennie az istállóba, és látni a fagyott trágyadombot, amit őrült anyja állhatatos követelőzése ellenére sem sikerült megbontania a lapáttal, azonnal az is eszébe jutott, hogy könnyedén megoldhatta volna a problémát, ha a csákányt használja a lapát helyett.
Hát, ez nem semmi!

14. FEJEZET

Csuklója könnyed, de hibátlan pontosságú mozdulatával Friedrich Gilder finomszőrű ecsetjére emelt egy aranyfüst lemezkét, és átfordította a gipszalapra. A legkisebb fuvallat szárnyán is lebegni képes könnyűségű lemezt a nedves gipsz szinte varázslatként szippantotta magához. Friedrich feszült figyelemmel hajolt a munkaasztala fölé, és egy kis gyapjúpárnácskával végtelen óvatossággal dörzsölte át a stilizált madárfigura frissen aranyozott felületét, a legkisebb hibát is megpróbálva kitapogatni.

Odakint az esőcseppek időről időre megkoppantották az ablaküveget. Bár délidőre járt, az esőterhes felhők alkonyi sötétbe borították a külvilágot.

A ház hátsó traktusában lévő műhelyéből Friedrich fel-felpillantott a nyitott ajtón át a nagyszobába, amelyen át felesége Friedrich számára jól ismert mozdulatokkal éppen a köveit vetette ki a Kegyelem jelére. Sok-sok évvel ezelőtt aranyozta ki Friedrich az asszony Kegyelem-szimbólumát, a körön belüli négyzetbe rajzolt kör által bezárt nyolcágú csillagot – persze, miután a felesége kellő gonddal előrajzolta neki. A Kegyelem jele teljesen használhatatlan lett volna, ha Friedrich maga rajzolja le. A jelnek valóságosnak kellett lennie, olyannak, amit egy Tehetséggel bíró személy rajzol meg.

Friedrich örömmel tett meg bármit, amivel a felesége életébe egy cseppnyivel is több szépséget tudott vinni. Friedrich életét az asszonya tette gyönyörűvé. Mindig úgy gondolta, a felesége mosolyát maga a Teremtő aranyozta be.

Friedrich a várakozóan előre hajló asszonyra is rálátott, aki jövendőt mondatni tért be hozzájuk, és most elmélyülten figyelte, milyen sorsot vetnek ki számára a kövek. Persze, ha az emberek valóban képesek lennének kiolvasni a kövek helyzetéből az ilyesmit, nem kellene eljönniük Altheához, mégis minden idegszálukkal koncentráltak, amikor Althea hosszú, karcsú ujjai közül kigurultak a kövek a táblára, amelyen az aranyozott Kegyelem ábrája látszott.

A mostani kuncsaft középkorú, kellemes külsejű özvegyasszony volt, aki eddig már kétszer járt náluk, de ez pár évvel korábban történt. Miközben Friedrich a saját munkájára összpontosított, fél füllel azért hallotta, ahogy Althea a felnőtt gyerekeiről beszél az asszonynak, akik megházasodtak és az anyjuk közelében élnek, meg arról, hogy útban van az első unokája. Most azonban az asszony figyelmét nem az unoka híre kötötte le, hanem a kövek gördülését figyelte feszülten.

– Megint? – kérdezte. Nem is kérdés volt ez, inkább meghökkent csodálkozás. – Már megint ugyanaz.
Althea nem válaszolt. Friedrich a frissen lerakott aranylemezt fényesítgette, közben az ismerős hangokra fülelt, ahogy a felesége összeszedegeti a köveit a tábla felületéről.
– Gyakran szokott az ilyesmi megtörténni? – kérdezte az asszony, és tágra nyílt szemeit a Kegyelem jeléről Althea arcára emelte. Althea továbbra sem válaszolt. Az asszony olyan erővel szorongatta a kezeit, hogy Friedrich arra gondolt, akár el is törheti. – Mit jelent ez?
– Psszt! – mormogta Althea, és újra összerázta a kezében a köveket.
Friedrich még soha nem tapasztalta, hogy a felesége ilyen hallgatag lett volna bármelyik kliensével. Althea lazán összeszorított markában a kövek olyan feszültséget sugalló hanggal koccantak össze, mintha sürgetés zörrenne bennük. Az asszony a kezeit tördelte, és várta, hogy jövője feltáruljon előtte.
A hét kő ismét végiggördült a táblán, hogy feltárja a sors szent misztériumát.
Ülőhelyéről Friedrich nem láthatta a kövek gurulását, de hallotta a jól ismert hangot, amelyet az egyenetlen felszínű kődarabok gurulása keltett a tábla felszínén. Ennyi év után már nemigen figyelt rá, hogyan gyakorolja Althea a mesterségét, azazhogy nemigen figyelte a köveket, magukat. Máig szívesen figyelte azonban Altheát a sok együtt eltöltött év ellenére is. Elmosolyodott, ahogy felesége erős állát, arcába hulló, hátán arany napsugarakként szétterülő szőke haját.
A kliens elfúló lélegzettel kiáltott fel.
– Már megint! – A távolról feldübörgő mennygörgés mintha csak ki akarta volna hangsúlyozni az asszony önkéntelen felkiáltását. – Mit jelenthet ez, Althea asszony? – Hangjából egyértelműen kicsengett a szorongás.
Althea félkönyékre támaszkodva hevert a padlóra terített párnákon, sorvadt lábait oldalt kinyújtva. Most az asszonyra emelte a tekintetét.
– Ez azt jelenti, Margery, hogy nagyon erős lelkű asszony vagy...
– Én lennék a két kő közül az egyik? Én? Erős szellemű?
– Úgy van – erősítette meg egy bólintás kíséretében Althea.
– És akkor a másik kő? Az nem jósolhat semmi jót. Ebben a pozícióban semmiképp! Csak a legrosszabbat jelentheti!
– Épp azt akartam elmondani, hogy a másik kő, amelyik minden dobásnál követte a másikat, egy másik erős lelket jelez. Egy erős lelkű férfit.
Margery ismét szemügyre vette a táblán szétszóródott kövek helyzetét. Kezeit tördelte.
– De... de hát... mindkettő... – kétségbeesett gesztikulálással folytatta. – De hát mindkettő folyton kigurul... oda! A külső körön túlra. Az Alvilágba... – Az asszony Althea arcára függesztette értetlen, zavart tekintetét.
Althea kezeivel igazította maga elé és rakta keresztbe a lábait. Bár lábai szinte teljesen elsorvadtak, és alig vehette bármi hasznukat, ha keresztbe igazította őket maga elé, könnyebb volt neki egyenes ülésben megtartani magát.
– Dehogy, dehogy, kedvesem. Egyáltalán nem. Hát nem látod? Ez igenis jót jelent. A két erős lélek együtt halad át az életen. Ez a lehető legjobb jósjel.
Margery továbbra is aggódva pillogott a táblára.
– Tényleg? Biztosan, Althea asszony? Szóval te azt gondolod, jó jel, hogy az a két kő folyton... ugyanoda gurul?
– Hát persze, Margery. Jó bizony. Két erős lélek találkozása.
Margery ajkához illesztett ujjal, elgondolkodva nézett Altheára.
– És vajon ki lehet az? Ki az a rejtélyes férfi, akivel találkozni fogok?
Althea vállat vont.
– Túl korai még, hogy meg lehetne mondani. De a kövek azt mondják, találkozni fogsz egy férfivel – Hüvelykés mutatóujját látványos mozdulattal illesztette össze. – És hogy ti ketten szorosan kötődni fogtok. Gratulálok, Margery. Úgy tűnik, közel vagy hozzá, hogy rátalálj a boldogságra, amit keresel.
– Mikor? Mennyi idő múlva?
Althea megint csak a vállát rángatta.
– Még korán van megmondani az idejét. A kövek csak azt mondják el, hogy meg fog történni, azt nem, hogy mikor. Lehet, hogy holnap, lehet, hogy jövőre. A lényeg az, hogy közel az idő, amikor találkozni fogsz egy férfivel, aki hozzád illik, Margery. Mostantól tartsd jól nyitva a szemed. Ne rejtőzz el a házadban a világ elől, különben még elszalasztod.
– Na, de ha a kövek azt mondják...
– A kövek azt mondják, hogy erős jellemű, és hogy vonzódna hozzád, de nem teszik bizonyossá a dolgok megtörténtét. Ez rajtad áll, meg azon a férfin. Készülj fel, és légy nyílt és egyenes vele, amikor életutatok egymást keresztezi, különben elmegy melletted, anélkül, hogy észrevenne.
– Úgy lesz, Althea asszony. – Margery hangjából most már a meggyőzöttség csengett. – Úgy lesz. Fel leszek készülve, amikor megjelenik az életemben. Észre fogom venni, és ő is észre fog venni engem, ahogy a kövek megjövendölték.
– Jól van.
Margery az övén függő erszényében kotorászott, amíg egy érmére nem akadt benne. Izgatott örömmel nyújtotta Altheának, elégedetten a jövendölés kimenetelével.
Friedrich közel négy évtizede állandóan látta jósolni Altheát, és az asszony eddig még soha senkit nem csapott be.
Margery felállt, és kinyújtotta a kezét a jósnő felé.
– Felsegíthetem, Althea asszony?
– Köszönöm, kedvesem, de Friedrich majd segít felállnom később. Egyelőre szeretnék itt maradni még, a táblám mellett.
Margery elmosolyodott, talán máris a rá váró új életről álmodozva.
– No, akkor megyek is, mielőtt rám öregszik a nap. Haza kellene érnem az este leszállta előtt, és hosszú lovaglóút vár még rám hazáig. – Oldalra hajolva beintegetett a műhelybe is. – Szép napot, Friedrich mester!
Az eső komolyan nekifogott. Friedrich észrevette, hogy az ég még jobban besötétedett, szürke homályba burkolva a mocsárba épült házukat. Munkapadjáról felállva odaintett Althea kliensének.
– Hadd kísérjelek ki az ajtóig, Margery. Van valaki, ugye, aki visszakísérjen a városba?
– A vejem ott vár rám a kanyon szélén a lovakkal, ahol az út kezd leereszkedni ide. – Az asszony megállt az ajtóban, és a munkadarab felé intett, amin Friedrich dolgozott.
– Szép darab.
Friedrich elmosolyodott.
– Remélem, találok olyan vevőt rá a palotában, aki szintén így gondolja majd.
– Biztosan. Te nagyon ügyes mester vagy. Mindenki más is ezt mondja. Szerencsésnek tartják magukat, akiknek sikerül megvásárolniuk valamelyik munkádat.
Margery vidáman pukedlizett egyet Althea felé, újból megköszönte a jóslatot, aztán az ajtó melletti fogasról leakasztotta báránybőr köpenyét. Kimosolygott a haragos égboltra, aztán belebújt a köpenybe, fejére húzta a csuklyát, láthatóan alig várta, hogy elindulhasson meglelni a férfit, akit neki rendelt a sors. Hosszú út állt előtte, vissza a városig. Mielőtt becsukta volna az ajtót a távozó asszony mögött, Friedrich még figyelmeztette Margeryt, hogy semmi pénzért le ne térjen az útról, és a kanyonból kifelé menet gondosan ügyeljen minden lépésére. Margery megnyugtatta, hogy pontosan emlékszik az útmutatásokra, és megígérte, hogy gondosan betartja őket.
Friedrich addig nézett az asszony után, amíg az el nem tűnt az alkonyi árnyak között a felszálló ködben, aztán becsukta az ajtót. A házra csönd ereszkedett. Odakint a vihar mély hangon morajlott, mintha elégedetlen lenne valamivel.
Friedrich a felesége mögé csoszogott.
– Gyere, hadd segítselek fel a székedbe.
Althea összeszedegette a köveit. Újra megrázta őket a markában: mintha szellemcsontok zörögtek volna. Amilyen körültekintő és figyelmes Althea szokott lenni, nem valószínű, hogy nem hallotta volna meg, hogy a férje szól hozzá. Még valószínűtlenebb dolog volt, hogy újra sorsot vessen, miután a kuncsaftja már elment. A jövendőmondó csontvetés Friedrich számára nem teljesen érthető módon Althea Tehetségét vette igénybe, de a férfi annyit jól tudott, mennyire kimeríti a feleségét egy-egy jóslás. A sors kivetése mindig szemmel láthatóan igénybe vette az asszonyt, olyannyira, hogy szinte teljesen eltűnt előle a külvilág, és utána egy ideig mindent jobban kívánt, mint újra sorsot vetni.
Most azonban mintha valami néma hatalom kényszerítette volna az asszonyt.
Csuklója finom fordulatával egy időben kinyitotta a tenyerét, olyan könnyed kecsességgel gurítva el a köveket, ahogy Friedrich bánt éteri finomságú aranyfüst lemezeivel. A sima, sötét, szabálytalan alakú kavicsok végiggurultak a táblán, visszapattantak a pereméről, és átbotladoztak a Kegyelem aranyozott szimbólumán.
Együtt töltött életük során Friedrich sok tízezerszer látta már Altheát sorsot vetni. Sokszor előfordult, hogy a kliensekhez hasonlóan ő is megpróbálta értelmezni a kövek fordulását, de sohasem sikerült neki.
Altheának viszont mindig.
Az asszony olyan értelmet talált a kövek állásában, amilyet egyszerű halandó nem volt képes. A kődarabok véletlen hullásában olyan rejtett jeleket látott, amit csak egy varázslónő érthetett meg. A mágia mintázatait.
A mintázat azonban nem a kövek eldobásában rejlett. Maguknak a kavicsoknak a mozgását irányították olyan erők, amelyekbe Friedrich belegondolni sem akart, erők, amelyek csak a varázslónő számára nyilvánultak meg a Tehetségén keresztül. A látszólagos rendetlenség véletlenszerű motívumaiból Althea képes volt kiolvasni ezeknek az erőknek az áramlását az élők világán át, sőt, Friedrich titokban attól tartott, a holtak világán át is, bár erről Althea soha nem beszélt neki. Bármilyen közel álltak is egymáshoz testben-lélekben, ezt az egy dolgot nem oszthatták meg egymással közös életük során.
Ezúttal, ahogy a kövek imbolyogva átgurultak a táblán, Az egyik pontosan az ábra legközepén állt meg. Kettő egymáshoz képest átlósan, a négyzet két szemközti sarkában, ahol a sarkok a külső kört érintették. Másik kettő a négyzet és a belső kör két érintkezési pontjába került egymással szemben. A két utolsó kő a külső körön kívül állt meg egymás mellett, az Alvilágot képviselő területen.
Villám lobbant, másodperceken belül fülsiketítő mennydörgés követte.
Friedrich hitetlenkedve bámult. Arra gondolt, vajon mekkora esélye volt annak, hogy a kövek pontosan a táblának ezeken a speciális pontjain álljanak meg. Ezelőtt soha nem látta még a köveket semmiféle kivehető szabályos mintázatba rendeződni a dobás után.
Althea is a táblára meredt.
– Láttál már valaha is hasonlót ezelőtt? – kérdezte Friedrich.
– Attól tartok – motyogta az asszony, miközben karcsú ujjaival összegereblyézte a köveket.
– Tényleg? – Friedrich bizonyos volt benne, hogy ő bizony biztosan emlékezne egy ilyen valószínűtlen esetre, ilyen meghökkentő rendezettségre. – Mikor?
Althea összerázta a markában a kavicsokat.
– Az előző négy dobás alkalmával. Ezzel az utolsóval együtt már ötödszörre áll meg minden egyes kő pontosan ugyanazon a helyen.
Althea újra elhajította a köveket. Abban a pillanatban az ég mintha meghasadt volna, az eső dübörögve zúdult le a házuk tetejére. A robaj visszhangot vert a szobában, és Friedrich akaratlanul is felpillantott a mennyezetre, mielőtt Altheával együtt figyelni kezdte a kavicsok gördülését.
Az első kő pontosan a Kegyelem közepében állt meg. A többi kövek tétova, dülöngélő mozgása teljesen természetesnek tűnt, kivéve, hogy mindegyik hajszálpontosan ugyanazon a helyen állapodott meg, ahol az előző alkalommal.
– Hat – suttogta maga elé Althea. Mennydörgés válaszolt neki.
Friedrich nem tudta, hozzá beszél-e az asszony, vagy csak önmagának.
– De hát az első négy jóslat a kliensednek szólt, Margerynek! Neki vetetted ki a köveket! Ez az ő jóslata.
Friedrich érvelése saját magának is inkább afféle kívánságnak hangzott, mint józan érvelésnek.
– Margery jóslatért jött – mondta Althea. – Ez nem azt jelenti, hogy meg is kapta a kövektől. A kövek ezúttal úgy határoztak, hogy az én jövőmet mutatják meg.
– És akkor ez mit jelent?
– Semmit – felelte Althea. – Legalábbis egyelőre. E pillanatban ez még csak egy lehetőség. Egy viharfelhő a horizonton. A kövek még mondhatják azt is, hogy ez a vihar elkerül bennünket.
Friedrich nézte, ahogy Althea összeszedi a köveket, és rettegés futott át rajta.
– Most már elég ebből. Pihenned kell. Miért nem hagyod, hogy segítsek felkelni, Althea? Készítek valami ennivalót. – Nézte, ahogy Althea felemeli az utolsó követ, a középpontit. – Hagyd most már a köveidet! Főzök neked egy jó meleg teát.
Friedrich eddig soha nem gondolt úgy a kövekre, mint valami baljóslatú dolgokra. Most azonban úgy érezte, fenyegetést hoznak az életükbe.
Nem akarta, hogy Althea újra kivesse a köveit.
Letérdelt a felesége mellé.
– Althea...
– Pszt, Friedrich! – Althea monoton, színtelen hangon szólt rá a férjére. Nem haraggal, nem megrovóan, csak egyszerűen, mert csendre volt szükség. Az eső azonban őrjöngő dühvel verte a tetőt. A palacserepekről harsogva zúdult le a víz. A kinti sötétség újra meg újra meghátrált a cikázó villámok fénye előtt.
A kavicsok csörgése Althea kezében úgy hangzott, mintha a holtak csontjai beszélnének hozzá. Közös életükben először Friedrich valami homályos, védekező gyűlöletet érzett a felesége kezében tartott hét kő iránt, mintha titkos szeretőjeként el akarnák tőle hódítani az asszonyt.
Althea vörös-arany ülőpárnáján támaszkodva ledobta a köveket a Kegyelem jelére.
Friedrich csüggedt beletörődéssel nézte a dülöngélve gördülő kavicsokat, amint a világ lehető legtermészetesebb módján állapodtak meg hajszálpontosan ugyanazon a helyen, mint előzőleg. Talán még meg is lepődött volna rajta, ha máshová esnek.
– Hét – suttogta Althea. – Hét kő, hétszer.
A mennydörgés mély, visszhangos morajlása mintha az alvilág szellemeinek elégedetlen lázongása lett volna.
Friedrich a felesége vállára tette a kezét. Valami idegen jelenlét ülte meg az otthonukat, avatkozott be az életükbe. Látni nem láthatta, de érezte, hogy ott van közöttük. Mélységes fáradtságot érzett, akárha valamennyi megélt éve egyszerre telepedett volna a vállára az öregkor teljes súlyával. Friedrichnek átfutott az agyán, hogy talán valami hasonlót érezhet Althea, valahányszor olyan törődöttnek, fáradtnak látszott egy-egy jóslás után. A hideg is kirázta a gondolatra, hogy neki is ilyen állandó érzelmi kizsákmányolásban kellene élnie. Az ő világa, az aranylemezeké, olyan áldottan egyszerűnek tűnt a maga tudatlanságában, miközben ilyen vad, viharos erők örvénylettek körülötte mindenfelé.
A legrosszabb azonban az volt a dologban, hogy ezektől a láthatatlan fenyegetésektől nem tudja megvédeni Altheát. Ezen a területen teljesen tehetetlen volt.
– Althea, mit jelent ez az egész?
Az asszony meg sem mozdult, csak bámult mereven a Kegyelem jelén heverő sima, sötét kavicsokra.
– Eljön az egyik azok közül, akik hallják a Hangot.
Egy villám haragos villanása egy pillanatra földöntúli fehér ragyogásba öltöztette a szobát. A vakító fény, és az utána visszatérő vibráló sötétség kontrasztja megszédítette az embert. A villám utófényei még ott csillámlottak a retinán, amikor a nyomában járó mennydörgés földet rázó dörrenéssel megérkezett. Kettévágott fa törzsének hasadása csikordult rá visszhangként.
Friedrich nagyot nyelt.
– Azt is tudod, hogy melyik?
Althea felpillantott, és megveregette a vállán nyugvó kezet.
– Azt mondtad, teát? Az esőtől a csontjaimba fészkeli magát a hideg. Jól jönne egy tea.
Friedrich az asszony szeme körül feltorlódott mosolyráncokra, onnan a Kegyelem jelére nézett. Althea valami okból ezúttal nem hajlandó megválaszolni ezt a kérdését. Mást kérdezett hát helyette.
– Miért pont ilyen alakba hullottak a köveid, Althea? Mit jelent egy ilyen együttállás?
Egy villám megint a közelben csapott le. A kísérő mennydörgés robaja meg is lökte őket, mintha a villám szilárd levegőfalat hasított volna szét. Az eső szinte ököllel verte az ablak üvegét.
Althea levette a tekintetét az ablakról, a Teremtő haragjától, és visszafordult a tábla felé. Kinyújtott mutatóujjával megérintette a középre hullott követ.
– A Teremtő? – próbálta kitalálni Friedrich, mielőtt az asszony megszólalhatott volna.
Althea a fejét rázta.
– A Rahl Nagyúr.
– De a középponti csillag a Teremtőt jelenti... az Ő ajándékát!
– A Kegyelemben igen. De ne felejtsd el, hogy ez egy jóslás. Ez más. A jóslathoz csak felhasználjuk a Kegyelem jelét, és ebben a jóslatban a középre hullott kő azt a személyt szimbolizálja, aki rendelkezik a Teremtő ajándékával.
– Akkor bárki lehet – vetette közbe Friedrich. – Bárki, aki hordozza a Tehetséget.
– Nem. A csillag nyolc csúcsából induló sugarak az Életen áthaladó, a világok közötti Fátylon áthatoló, a külső körön is túl, az Alvilágba elérő Tehetséget jelképezik. Vagyis a Tehetséget abban az értelemben, ahogy nem birtokolja senki más: a mindkét Világ mágiáját, az élők és holtak mágiáját, Alkotó és Pusztító mágiát együtt tartalmazó Tehetséget. Ez a kő itt középen érinti mindkettőt.
Friedrich jól megnézte a Kegyelem közepében heverő követ.
– De miért pont a Rahl Nagyurat jelképezné?
– Mert háromezer éve ő az egyetlen, aki a Tehetség mindkét oldalával született. Háromezer éven át, amíg ő fel nem ismerte a Tehetségét, egyetlen kő, amelyet én vetettem ki, sem esett volna erre a helyre. Nem eshetett volna.
– Mióta is? Két éve, hogy elfoglalta az apja helyét? Még annál is rövidebb ideje, hogy a Tehetsége felébredt benne: ez már magában is felvet egy csomó kérdést, amire csak bizonytalan válaszok léteznek. Viszont emlékszem, évekkel ezelőtt azt mondtad nekem, hogy Darken Rahl is használta a Tehetség mindkét oldalát.
Sötét emlékeibe merülve Althea megrázta a fejét.
– Ő is tudta használni a Pusztító Mágiát, de nem a születése jogán. Ártatlan gyermekek tiszta lelkét ajánlotta fel az Őrzőnek a kegyeiért cserébe. Darken Rahlnak áldozatokat kellett hoznia a Pusztító Mágia nagyon is korlátozott használatának lehetőségéért. De ez az ember, az új Rahl Nagyúr a Tehetség mindkét oldalával született, akár csak a régiek.
Friedrich nem igazán tudta, hogy kellene ezt értenie, hogy mi lehet ebben az a nagy veszély, amelyet ösztönösen megérzett. Meglehetős pontossággal emlékezett még arra a napra, amikor az új Rahl Nagyúr hatalomra lépett. Éppen a palotában járt kisebb aranyozott faragványait árulni, amikor a nagy esemény bekövetkezett. Azon a napon látta az új Rahl Nagyurat, Richardot.
Az élet azon ritka pillanatainak egyike volt ez számára, amit soha nem felejt el az ember. Richard a harmadik Rahl uralkodó volt Friedrich élete folyamán. Jól emlékezett az Új Nagyúrra. Magas, erős férfi, ragadozó tekintettel, olyan léptekkel sietett át a palotán, mint aki egyáltalán nem tartozik oda, mégis, valahogy oda illett. Aztán ott volt a kard, amit viselt, a legendás kard, amit Friedrich gyermekkora óta senki sem látott D'Harában, jóval, mielőtt a határt, amely D'Harát elzárta az Újvilág többi részétől, megalkották volna.
Az új Rahl Nagyúr egy öregember oldalán járta végig a palota folyosóit – azt mondták az öregről, hogy valamiféle varázsló
– és egy fenséges nővel. A fehér szaténba öltözött, hosszú, buja hajkoronát viselő nő mellett a palota pompája és nagyszerűsége szinte teljesen elszürkült, közönségesnek és unalmasnak látszott.
Úgy tűnt, Richard Rahl és az a nő nagyon összeillenek. Friedrich ráismert arra a különleges tekintetre, amivel egymásra néztek. Mélységes elkötelezettség, hűség, összetartozás csillogott a férfi szürke és a nő zöld szemeiben.
– Na, és mit jelentenek a többi kövek? – kérdezte Friedrich a feleségét.
Althea a Kegyelem külső körén kívülre mutatott, ahová csak a Teremtő ajándékainak aranyozott sugarai merészeltek kitörni, a holtak világában heverő két kőre.
– Ők a Hallók. Ők azok, akik hallják a Hangot.
Friedrich bólintott, a válasz megerősítette, amit eddig is gyanított. Nem túl gyakran fordult elő vele, hogy a mágiával kapcsolatos dolgokban meg tudta sejteni az igazságot a szemmel látható jelekből.
– És a többi?
Althea a vonalak érintkezéseinél megállt négy követ nézte, hangja furcsán, lágyan keveredett az eső dobolásával.
– Azok a Védelmezők.
– A Rahl Nagyurat védelmezik?
– Mindnyájunkat védelmeznek.
Friedrich észrevette, hogy Althea ráncos, megviselt arcán könnycseppek gördülnek le.
– Imádkozzunk – suttogta az asszony – hogy elég erősek legyenek, különben valamennyien az Őrző karmai közé kerülünk.
– Úgy érted, csak ez a négy Védelmező létezik?
– Vannak többen is, de ez a négy kulcsfontosságú. Nélkülük minden elveszett.
Friedrich megnyalta kicserepesedett ajkát. Félelem öntötte el a négy Védelmező sorsa miatt, akik szembe kellett szállniuk a holtak Őrzőjével.
– Althea, te tudod, kik ők?
Althea a férje felé fordult, karjait a férfi dereka köré fonta, és arcát a mellkasára rejtette. Olyan védtelen, gyermeki gesztus volt ez, amilyet csak Friedrich el tudott képzelni, olyan mozdulat, ami mélyen megérintette a férfi szívét, és szinte fájdalmassá fokozta szeretetét a felesége iránt. Óvó karokkal, gyengéden átölelte az asszonyt, vigasztalni próbálta, annak ellenére, hogy valójában semmit sem tehetett, hogy megvédje Altheát azoktól a dolgoktól, amelyektől teljes joggal féltette.
– Vigyél a székembe, Friedrich!
A férfi bólintott, Karjaira emelte a nyakába kapaszkodó asszonyt, akinek aszott, béna lábai hasznavehetetlenül lógtak a levegőben. Nagyhatalmú varázslónő, aki képes meleg, esőáztatta mocsarat bűvölni a házuk köré a leghidegebb tél közepén is, mégis, Friedrichre van szüksége, hogy segítsen neki eljutni a székéig. Friedrichre, egy varázstehetség nélküli, egyszerű, közönséges emberre. Arra az emberre, aki szereti őt.
– Nem válaszoltál a kérdésemre, Althea.
Az asszony karjai szorosabbra fonódtak a férje nyakán.
– A négy Védelmező kő egyike – suttogta Friedrich fülébe – én vagyok.
Friedrich kitágult szemekkel pillantott vissza a Kegyelem jelére a rajta heverő kövekkel. Álla leesett döbbenetében, amikor azt látta, hogy a négy Védelmező kő egyike porrá omlott.
Altheának oda sem kellett néznie.
– Az egyik a nővérem volt – mondta, és Friedrich érezte, hogy a hozzá simuló testet megrázza a zokogás. – És most már csak hárman maradtunk.

15. FEJEZET

Jennsen félrehúzódott az úton dél felől áramló embertömeg sodrásából. Sebastianhoz bújva igyekezett védelmet keresni a fagyos szél elől, és egy pillanatra átvillant az agyán, hogy egyszerűen összegömbölyödve lefekszik a fagyos földre, és ott helyben elalszik. A gyomra hangos korgással jelezte éhségét.

Rozsdás oldalra táncolt, és Jennsen feljebb csúsztatta a kezét a kantáron, egészen a zabla közelébe. Betty nyugtalanságát egész teste jelezte a felmeredő füleitől idegesen rezgő farka csonkjáig. A kecske védelemért és megnyugtatásért szorosan Jennsen combjához simult. A fájós lábú állat időnként dühös fújtatással fejezte ki neheztelését a körülöttük hömpölygő tömegre. Mikor azonban Jennsen megveregette Betty pufók hasát, a kecske rövid farka azonnal fergeteges csóválásba kezdett. Betty felnézett a gazdájára, gyorsan megnyalintotta Rozsdás orrát, és lábait akkurátusan maga alá hajtogatva leheveredett Jennsen lábához.

Sebastian gyámolítóan átkarolta Jennsen vállát, közben a Népek Palotája felé tóduló emberek, szekerek, kordék mellettük elhaladó sokaságát nézte. A szekerek zörgése, az emberek beszélgetése, nevetése, a lábak csoszogása, paták dobogása egyenletes zsongássá olvadt össze, amelyből zenei hangsúlyokként emelkedett ki időnként pár összeütődő fémdarab csendülése meg a kenetlen tengelyek ritmikus nyikordulásai. A hömpölygő tömeg által felvert porfelhőben sültek illata szállongott, keveredve az emberi és állati izzadság bűzével, és az emberek torkán állott por íze rakódott le.
– Mire gondolsz? – kérdezte Sebastian halkan Jennsent.
A fagyos napfelkelte ragyogó levendulaszín fénybe burkolta a hatalmas fennsík peremén tornyosuló meredek sziklákat. Maguk a sziklák több ezer lábnyira tornyosultak az Azrith fennsík fölé, de az ember alkotta építmények a tetejükön még magasabbra emelkedtek. A lenyűgöző falak mögül tetők számlálhatatlan erdeje kandikált elő, együttesen alakítva ki a fennsíkon épült nagyváros bonyolult struktúráját. A kelő téli nap fénye meleg csillogást kölcsönzött az égbeszökő márvány falaknak és tornyoknak.

Jennsen egészen kicsi volt még, amikor anyja elvitte őt innen. Itteni életének gyermekkori emlékei nem készítették fel felnőtt érzékeit a palota igazi nagyszerűségére. D'Hara szíve nemes büszkeséggel, diadalmasan emelkedett a terméketlen fennsík fölé. A lány áhítatát csak az zavarta kissé, hogy ez a palota volt a Rahl Nagyúr ősi otthona is.

Jennsen kézfejével megtörölte az arcát, és egy pillanatra behunyta a szemét, hogy lüktető fejfájását, meg annak a gondolatát, hogy a Rahl Nagyúr prédájául eshetnek, elűzze. Az utazásuk nehéz volt és fárasztó. Minden este, miután megálltak, Sebastian felderítő körútra ment, mialatt Jennsen tábort vert. A férfi többször is azzal a riasztó hírrel érkezett vissza, hogy az üldözőik egyre közelebb érnek hozzájuk. Kimerültségük és Jennsen csalódott könnyei ellenére ilyenkor újra felszedelőzködtek, és menekültek tovább éjjel is.

– Arra gondoltam, hogy határozott céllal érkeztünk ide – válaszolt végül a lány Sebastian kérdésére –, és hogy nagyon is alkalmatlan lenne épp most elveszíteni a bátorságunkat.
– Ez az utolsó lehetőség rá, hogy elveszítsük a bátorságunkat.

Jennsen a figyelmeztető csillogást nézte Sebastian tekintetében egy pár pillanatig, aztán azzal válaszolt, hogy visszanyomakodott a mellettük áramló emberfolyamba. Betty talpra ugrott, és Jennsen bal combjához préselődve bámult fel az idegen emberek arcába. Sebastian a másik oldalról húzódott védelmezően Jennsen mellé.

Mellettük egy kordén ülő idősebb nő mosolygott le Jennsenre.
– Nem akarod eladni a kecskédet, kedveském?
Jennsen, aki fél kezével Betty kötelét markolta össze Rozsdás kantárszárával, a másikkal a csuklyáját szorította a fejére a szeszélyes szélrohamok ellen, visszamosolygott, de határozott tagadással rázta meg a fejét. A lóvonta kordén ülő asszony csalódott arcot vágott, és éppen tovább akart hajtani, amikor Jennsen észrevette a kordé oldalára festett szöveget, amely eladó kolbászt hirdetett.
– Asszonyság! Ma is van eladó kolbászod?
Az asszony maga mögé nyúlt, félretolt egy fedőt, és belenyúlt a háta mögött takarók és ruhanemű közé stabilan becsomagolt fazekak egyikébe. Mikor visszahúzta a kezét, vaskos kolbásztekercs lógott benne.
– Teljesen friss, ma reggel főztem. Érdekel? Csak egy ezüst penny az ára, és igazán megéri.
Jennsen mohó bólintására Sebastian átnyújtotta az asszonynak a megfelelő érmét. Kettévágta a kolbászt, és a felét Jennsennek nyújtotta. A kolbász csodálatosan meleg volt. A lány az első néhány harapást olyan mohón nyelte le, hogy megrágni sem volt ideje. Óriási megkönnyebbülés volt, hogy mardosó éhségét végre csillapíthatta. Csak az első falatok után kezdte élvezni a kolbász ízét is.
– Csoda finom – szólt oda az asszonynak. Az rámosolygott Jennsenre, egyáltalán nem lepte meg a dicséret. A kordéval lépést tartva Jennsen megkérdezte: – Nem ismersz véletlenül egy Althea nevű nőt?
Sebastian kutató pillantással pásztázta végig a hallótávolságon belül lévő emberek arcát. A kolbászárus nem jött zavarba a kérdéstől.
– Szóval jövendőt mondatni jöttetek?
Bár Jennsen nem volt teljesen biztos benne, mit értett ezen az asszony, elég biztonságosnak tartotta, ha ráhagyja.
– Úgy van. Nem tudod véletlenül, merre találom meg?
– Nos, kedvesem, én nem ismerem őt személyesen, de a férjét, Friedrichet igen. Ide szokott jönni a palotába az aranyozott faragványait árulni.
A palota felé haladók közül sokan láthatóan azért jöttek, hogy az áruikat eladják. Jennsen homályosan emlékezett rá kislány korából, hogy a palota mindig nyüzsgött az élettől, minden nap teli volt árusokkal, akiknél az élelmiszertől az ékszerekig mindent lehetett kapni. Később sokszor laktak különböző városok közelében, ahol mindenütt megvoltak a heti piacnapok. A Népek Palotája azonban magában akkora város volt, ahol minden nap tartottak piacot. Rémlett neki, hogy az anyja néha magával vitte a piacra, ahol különböző bódékban élelmet vettek, egyszer pedig ruhaanyagot is.
– Nem tudod, hol találhatjuk meg ezt az embert, ezt a Friedrichet, vagy bárki mást, aki tudja az utat Altheához?
Az asszony előre intett, a palota felé.
– Friedrichnek van egy kis bódéja a piactéren. A felső végen. Ahogy hallottam, Althea senkit sem fogad előzetes megbeszélés nélkül. Azt javaslom, mindenképp beszéljetek előbb Friedrichkel odafönn.
Sebastian Jennsen hátára tette az egyik kezét, és előrehajolt mellette.
– Odafönn? – kérdezte az asszonyt.
Az bólintott.
– Tudod! Odafönn, a Palotánál. Én magam nem szoktam felmenni odáig.
– Akkor hol adod el a kolbászaidat? – kérdezősködött tovább Sebastian.
– Ó, itt a kordém meg a lovam, úgy, hogy megállok valahol az út szélén, és azoknak árulok, akik felfelé mennek a palotába, vagy onnan jönnek. Nektek sem fogják megengedni, hogy a lovakat odáig felvigyétek, ha meg akarjátok keresni Althea férjét. Ami azt illeti, a kecskét sem. Vannak odafönn rámpák a lovas katonák, meg a futárok és más hivatalos ügyben járó lovas emberek számára, de az áruszállító szekerek, meg hasonlók főként a keleti oldalon lévő sziklaösvényt használják. Nem szokták csak úgy bárkinek megengedni, hogy lóháton menjen fel a palotába. Csak a katonák lovai lehetnek odafent.
– Hát akkor – állapította meg Jennsen –, találnunk kell egy istállót a lovainknak, ha meg akarjuk keresni Althea férjét.
– Friedrich nem gyakran jön piacra. Szerencsétek lesz, ha el tudjátok csípni valamelyik nap, amikor épp eljön. Mégis azt ajánlom, hogy vele beszéljetek először.
Jennsen újabb falat kolbászt nyelt le.
– Nem, tudod, itt lesz ma? Vagy, hogy melyik napokon szokott eljönni a palotába?
– Sajnálom, kedvesem, de nem. – Az asszony egy jókora vörös kendőt terített a fejére, és egy boggal megkötötte az álla alatt. – Szoktam látni időnként, ennyi az egész. Egyszer-kétszer vett tőlem kolbászt, hogy hazavigye a feleségének.
Jennsen felpillantott a föléjük tornyosuló Palotára.
– Azt hiszem, akkor fel kell mennünk, hogy megnézzük, itt van-e.
Még oda sem értek a palotához, de Jennsen szíve máris őrült ütemben vert. Látta, hogy Sebastian keze is végigsiklik a köpenyén, megérintve a kardja markolatát. Jennsen sem bírt ellenállni a kísértésnek, alkarját az oldalához érintette, hogy érezze a köpenye alá rejtett kése megnyugtató érintését. Remélte, hogy nem kell sokat időzniük a palotában. Ha kiderítik, hol lakik Althea, máris újra úton lehetnek. Minél előbb, annál jobb.
Eszébe ötlött, vajon a Rahl Nagyúr itthon van-e, a palotájában, vagy a harcmezőn, Sebastian hazája ellen viselve háborút. Őszintén együtt érzett azzal a szerencsétlen néppel, akik a Rahl Nagyúr kénye-kedvének vannak kitéve: olyan ember kegyének, akiről Jennsen tapasztalatból tudta, hogy a kegyelem egy szikrája sem lakozik a szívében.
Útjuk során a Népek Palotájához, Jennsen kikérdezte Sebastiant a hazájáról. A férfi mesélt az Óvilág szokásairól, hitéről, a nép érzékenységéről embertársaik sorsa iránt, és a Teremtő áldása iránti vágyakozásukról. Szenvedélyesen beszélt népe nagy lelki vezetőjéről Narev Testvérről és a Rend tanítványairól, akik azt hirdették, hogy a gondoskodás embertársaink jólétéről nem csak mindenki felelőssége, hanem minden ember szent kötelessége is. Jennsen eddig el sem tudott képzelni olyan helyet, ahol az emberek ilyen könyörületesek és jólelkűek.
Sebastian elmondta, hogy a Birodalmi Rend hősiesen védekezik a Rahl Nagyúr megszálló hadai ellen. Jennsen mindenki másnál jobban meg tudta érteni, mit jelenthet a Nagyúrtól való félelem. Ez a félelem aggasztotta őt a Palotába jövet is. Attól tartott, ha a Nagyúr itt tartózkodik, mágikus hatalma elárulhatja neki, hogy Jennsen itt van a közelében.
Egy láncingbe és bőrpáncélba öltözött, fegyelmezett lovas katonai csapat haladt el mellettük az ellenkező irányba. Fegyvereik – kardok, lándzsák, csatabárdok – fenyegetően villogtak a reggeli nap fényében. Jennsen a földre szegezte a tekintetét, igyekezett rá sem nézni a katonákra. Attól félt, első ránézésre felismerhetik a tömegben, mintha valami csak általuk látható sugárzással lenne megjelölve. Csuklyáját szorosan fejére húzta, nehogy vörös haja nem kívánt feltűnést keltsen.
Ahogy a hatalmas kapuk közelébe értek, a tömeg egyre sűrűbbé vált körülöttük. A szikláktól délre az Azrith fennsíkon az árusok bódéi álltak rögtönzött utcákat alkotva. Az újonnan érkezettek ott telepedtek le, ahol éppen helyet találtak maguknak. A hideg ellenére mindenki jókedvűnek látszott, ahogy kirakodták az áruikat. Sokan máris buzgón üzleteltek.
A d'harai katonák mindenütt jelen voltak a tömegben. Mind nagytermetű férfiak voltak, egyforma gyapjúruhából, láncingből és bőrpáncélból álló egyenruhában. Legalább karddal mind fel voltak fegyverkezve, de a legtöbbjüknél egyéb fegyverek is voltak: csatabárdok, láncos buzogányok, kések. Bár a katonák éberek voltak és mindenre figyeltek, úgy tűnt, a kereskedőket nem zaklatták, és nem zavarták az üzletelést.
A kolbászárus asszony minden jót kívánt Jennsennek és Sebastiannak, mielőtt integetve lehúzódott kordéjával az útról egy üres helyre három férfi mellett, akik boroshordókat pakoltak ki egy rövid, masszív asztalra. A három széles vállú, erős állú, kócos, szőke hajú, egyforma kinézetű férfi szemmel láthatóan három testvér lehetett.
– Vigyázzatok, kire bízzátok az állataitokat! – kiáltott Jennsenék után az asszony.
Az árusok közül sokan hoztak magukkal állatokat, és úgy tűnt, idekint is jó üzletet lehet kötni, ezért egyszerűbb volt számukra kint maradni, mint felmenni a palotába. Voltak, akik a sorok között járkálva kínálták portékájukat a mellettük elhaladóknak. Lehet, hogy egyszerű áruik hamarabb találtak vevőre itt, a szabadtéri piacon, mint fent a palotában. Mások, mint a kolbászárus asszony is, saját főzésű ennivalójukat árulták, és mivel idekint is bőséggel akadt vásárlójuk, feleslegesnek tartották, hogy beljebb menjenek. Jennsen gyanúja szerint voltak olyanok is, akiknek jobban megfelelt a kinti hely, mint a palota, ahol kétségkívül több a katona, és a tisztek nyilván sokkal kíváncsibbak.
Sebastian feltűnés nélkül mindent megfigyelt maguk körül. Jennsen elképzelte, amint a férfi gondolatban felméri a katonák számát is. Mások számára úgy tűnhetett, hogy Sebastian egyszerűen a kirakott holmikat bámulja elámulva az áruk sokféleségén, de Jennsen észrevette, hogy a férfi tekintete távolabbra fókuszál, a magasra tornyosuló kőoszlopok által közrezárt hatalmas kapu irányába.
– Mihez kezdünk a lovakkal – kérdezte Jennsen –, és Bettyvel?
Sebastian egy bekerített területre mutatott, amelyen belül lovak voltak kipányvázva.
– Itt kell hagynunk őket.
Jennsent azon kívül, hogy annak az embernek az otthona közelében van, aki makacsul próbálja megöletni őt, a körülötte lévő embertömeg közelsége is zavarta. A veszélyérzet annyira eltöltötte minden érzékét, hogy tisztán gondolkodni is nehezére esett. Egy dolog volt Bettyt egy városi vendéglő istállójába beadni, de valami egészen más, hogy éltre szóló barátját itthagyja idekint, ezek között az emberek között.
Állával a karámot őrző rosszkülsejű férfiak felé intett, akik éppen mélyen valami kockajátékba merültek.
– Gondolod, hogy rábízhatjuk az állatainkat efféle alakokra? Amennyit tudunk róluk, akár tolvajok is lehetnek. Esetleg te itt maradhatnál a lovakkal, amíg én elmegyek megkeresni Althea férjét?
Sebastian, aki a palota bejárata közelében álló katonákat vette éppen szemügyre, visszafordult a lány felé.
– Jenn, nem tartom jó ötletnek, hogy elszakadjunk egymástól egy efféle helyen. Amellett nem is szeretném, ha egyedül mennél be oda.
Jennsen aggodalmat olvasott ki a férfi tekintetéből.
– És ha bajba kerülünk? Gondolod, hogy fegyverrel ki tudjuk vágni magunkat a palotából?
– Nem. A fejünket kell használnunk, észnél kell lennünk, ravaszkodni. Elhoztalak idáig, nem foglak pont most magadra hagyni, és engedni, hogy egyedül menj be oda.
– Na, és ha karddal támadnak ránk?
– Ha a dolgok odáig fajulnának, egy ilyen helyen úgysem tudnánk fegyverrel megvédeni magunkat. Sokkal fontosabb olyan benyomást kelteni, hogy az emberek tartsanak tőlünk. Olyan veszélyesnek látszani, hogy kétszer is meggondolják, mielőtt belénk kötnének, hogy lehetőség szerint inkább elkerüljük a konfliktust. Blöffölnünk kell.
– Az ilyesmiben én egyáltalán nem vagyok jó.
Sebastian horkantva felnevetett.
– Azért egészen jól csináltad. Engem is átejtettél az első éjszaka, amikor megrajzoltad a Kegyelem jelét.
– De az csak te voltál egymagad, és akkor az anyám is ott volt velem. Az más, mint itt, ahol ennyi ember van együtt.
– A fogadóban is megtetted, amikor megmutattad a vörös hajadat a kocsmárosnak. A viselkedésed oldotta meg a nyelvét. És féken tartottad azt a sok férfit egyedül a viselkedéseddel és a tekinteteddel. Megilletődtek tőled annyira, hogy nem mertek beléd kötni.
Jennsennek ez így még eszébe sem jutott. Az akkori viselkedését inkább a reménytelen elszántság vezérelte, nem volt tudatos félrevezetés.
Betty Jennsen combjához dörzsölte a fejét. A lány szórakozottan vakargatta a kecske füle tövét, közben a karám őreit figyelte, akik félbehagyták a kockázást, hogy lovakat vegyenek át néhány érkező utastól. Jennsennek nem tetszett, hogy milyen durván bántak az állatokkal, hogy megnyugtató simogatás helyett ostorral próbálták fegyelmezni őket.
Pillantásával addig pásztázta a piacot, amíg meg nem pillantotta a vörös fejkendőt. Feszesre fogta Betty kötelét, és elindult abba az irányba, Rozsdást is maga után vezetve a kantárszárán. Sebastian meglepődve utána iramodott.
A vörös kendős asszony éppen a kolbászos asztalát állította fel, mikor Jennsen odaért.
– Asszonyom?
Az asszony Jennsenre hunyorgott az éles fényben.
– Tessék, kedvesem. Még egy kis kolbászt? – Felemelte az egyik fazék fedelét. – Finomak, ugye?
– Fenségesek, de inkább arra gondoltam, jó pénzért elvállalná-e, hogy vigyázzon a lovainkra és a kecskémre?
Az asszony visszatette a fedőt.
– Az állatokra? Nem vagyok én lovász, kedvesem.
Jennsen, egyik kezében tartva a kötelet és a kantárt, másik karjával nekitámaszkodott a kordé peremének. Betty maga alá hajtogatva a lábait, leheveredett a kordé kereke mellé.
– Azt gondoltam, hátha örülnél a kecském társaságának egy kis ideig. Betty remek állat, és semmi gondot nem fog okozni neked.
Az asszony elmosolyodott, és a kordén át lenézett a kecskére.
– Azt mondod, Betty? Hát... gondolom, vigyázhatnék rá...
Sebastian egy ezüstöt nyújtott az asszonynak.
– Ha kiköthetnénk a lovainkat a tiéd mellé, megnyugtatna bennünket, hogy jó kezekben vannak, és hogy szemmel tartod őket.
Az asszony gondosan szemügyre vette a pénzdarabot, aztán, sokkal kritikusabb tekintettel, Sebastiant nézte végig.
– Meddig lesztek oda? Ha eladom a kolbászt, utána ugyanis szeretnék hazamenni.
– Nem sokáig – nyugtatta meg Jennsen. – Csak azt a férfit akarjuk megkeresni, akiről beszéltél. Azt a Friedrichet.
Sebastian mintegy mellékesen a pénzdarabra mutatott, amit az asszony még mindig a kezében tartott.
– Ha visszaértünk, kapsz még egy ugyanilyet köszönetképpen, hogy vigyáztál az állatainkra. Ha nem érnénk vissza addigra, mire eladod az összes kolbászt, akkor kettőt adok a fáradságodért, hogy még külön várnod is kellett ránk.
Az asszony némi vonakodás után rábólintott.
– Hát, jól van. Itt leszek, itt árulom a kolbászt. Kötözd ide a kecskét a kerékhez, és majd rajta tartom a szemem, amíg visszaértek. – Kezével a háta mögé intett. – A lovakat meg odaköthetitek az enyém mellé. Az öreglány örülni fog a társaságnak.
Betty mohón kapott a répadarab után, ami megjelent Jennsen ujjai között. Rozsdás orrával megböködte a lány vállát, jelezve, hogy ő sem akar kimaradni, így hát Jennsen a lónak is adott egy darabot a ritka csemegéből, végül Sebastiannak is átnyújtott egy szeletet, hogy annak a lova, a mindig éhes Pete se érezze magát mostohán.
– Ha nem találnátok vissza ide, csak kérdezzetek Irma, a kolbászárus asszony után.
– Köszönjük, Irma. – Jennsen megvakargatta Betty füle tövét. – Nagyra értékeljük a segítségedet. Mielőtt észrevennéd, már vissza is érünk.
Ahogy a kapu felé sodródó tömegbe vegyültek, Sebastian Jennsen dereka köré fűzte a karját, közelebb vonta magához, hogy védelmezze, mialatt a Rahl Nagyúr palotájának tátongó torka magába nyeli őket.
Jennsen Betty elnyújtott mekegését hallotta a távolból, amint magára hagyatottságát panaszolja.

16. FEJEZET

Ragyogóra fényezett mellvértű katonák figyelték hallgatagon a hatalmas oszlopok között befelé áramló tömeget, borotvaélesre köszörült lándzsájuk hegyén csillámlott a délelőtti nap fénye. Mikor vizslató tekintetük Jennsenre és Sebastianra fordult, a lány gondosan ügyelt rá, hogy ne nézzen a szemükbe. Leszegte a fejét, és a többiekkel lépést tartva csoszogott át a katonák sorfala között. Nem láthatta, hogy nagyobb figyelmet fordítottak-e rájuk, mint másokra, de tény, hogy senki sem nyúlt ki felé, hogy megragadja, így tovább haladt.

Az óriási, barlangszerű bejáratot világos színű kővel bélelték, ezért Jennsennek inkább az volt az érzése, hogy egy hatalmas folyosóban jár, semmint hogy egy alagúton át egy hegyméretű fennsíkra igyekszik. Vastartókba tűzött sercegő fáklyák pontszerű fényei világították meg előttük az utat. A levegő teli volt az égő szurok szagával, de az alagútban meleg volt, és védelmet nyújtott a metsző téli széltől.

A sziklafolyosó oldalaiba termeket vájtak. Közülük sok alig volt több egyszerű üregnél, amely elé alacsony falat húztak. Bennük kereskedők kínálták áruikat. Az apró termek belsejét sok helyen élénk színű függönyökkel, vagy festett deszkapalánkokkal tették vonzóbbá. Míg odakint láthatólag bárki felüthette a sátrát vagy bódéját, és árusíthatott, idebent nyilván bérleti díjat kellett fizetni a termekért, cserébe viszont száraz, meleg helyet kaptak, ahol az időjárás viszontagságaitól védetten alighanem a vásárlók is nagyobb kedvvel válogattak az eladó holmik között.

A cipész terme előtt kisebb csoport várakozott jóízű beszélgetés mellett arra, hogy a cipőjüket megjavítsák. Másutt sorba álltak sörért, kenyérért, vagy egy tál gulyásért. Egy fülkében valaki éneklő hangon kínálgatott húspástétomot, kellemes hangja sok reménybeli vevőt vonzott oda. Az egyik zsúfolt, zajos teremben asszonyok haját csavarták be, tűzték kontyba, vagy díszítették finom láncba fűzött színes üveggyöngyökkel. Egy másikban a nők arcát festették, körmét lakkozták ki. Volt, ahol színes szalagokat árultak, csokorba kötve, hogy frissen vágott virágot formáztak, amelyeket ruhára lehetett díszül kitűzni. Az üzletek java részének jellegéből Jennsen rájött, hogy az emberek jó része szeretne a lehető legjobban kinézni, mikor felmegy a palotába, ahol legalább annyira látszani akartak, mint amennyire látni.

Sebastian láthatóan ugyanúgy elámult a látványon, mint Jennsen. A lány megállt egy fülkénél, ahol éppen nem volt egy vevő sem. Egy mosolygó kis emberke ónkupákat rakosgatott ki odabent.

– Jó uram, meg tudnád mondani, ismersz-e egy Friedrich nevű aranyozót?
– Ilyen nevű ember nincs idelenn. A finomabb árukat jobbára odafenn találjátok.
Ahogy mélyebben haladtak előre a földalatti folyosóban, Sebastian karja visszatért Jennsen dereka köré. Jennsen kellemesnek találta a férfi közelségét, csinos arcát, és azokat az alkalmakat, amikor rámosolygott. Fehér tüskehaja révén mindenki mástól különbözött: egyedi volt, különleges. Kék szemében Jennsen az általa soha sem látott helyek, országok ezernyi csodájára talált válaszokat. Sebastian jelenléte már-már szinte el is feledtette vele az anyja halála miatt érzett fájdalmát.
Áthaladtak egy sor nyitott, masszív, erős vaskapun. Ijesztő volt átmenni ezeken a kapukon, tudva, hogy ha becsukják őket mögöttük, csapdába kerülnek odabent. A vaskapuk mögött szalmasárgánál is világosabb színű, fehér erezetű márványból épült széles lépcsők vezettek tágas, kőmellvédes kerengőkre. A hatalmas vasajtókkal ellentétben itt az üzletek egy részébe míves faragású faajtók vezettek. A tükrös lámpákkal megvilágított, fehérre meszelt falú folyosók el is feledtették az emberrel, hogy a hegy belsejében jár.
A lépcsők végtelen hosszúnak tűntek, egyes helyeken különböző irányokba ágaztak el. A lépcsőfordulók egy részéből tágas átjárók nyíltak, sok ember éppen ezekbe az átjárókba igyekezett. Az egész olyan volt, mint egy örök éjszakára ítélt város, amelyet bőségesen szórtak be fénnyel a tükrök elé állított, vagy magas oszlopokra függesztett lámpák százai. A folyosók mentén gyönyörű kőpadok álltak, hogy a látogató megpihenhessen rajtuk. Egyes szinteken további kis üzletek voltak, amelyek kenyeret, sajtot, húsféléket árultak. Néhol az üzletek elé padokat, asztalokat is állítottak. A hatalmas barlangrendszer egyáltalán nem volt sötét és félelmetes, inkább otthonosnak, kicsit talán még romantikusnak is lehetett volna mondani.
Egyes folyosókat azonban katonák által őrzött nagy ajtók zártak el a járókelők elől: ezek talán katonai barakkok lehettek. Az egyik folyosó végén Jennsen egy spirális rámpát pillantott meg, amelyen lovas katonák vonultak.
Gyermekkorából Jennsen csak nagyon homályosan emlékezett a palota alatti városra. Most, végtelen sok újdonságával a földalatti labirintus maga volt a csoda számára.
Mikor érezte, hogy lábai elfáradtak a hosszú lépcsőjárástól és a számtalan folyosón és átjárón keresztüli sétától, kezdte megérteni, miért döntenek sokan úgy, hogy odakint a síkságon üzletelnek inkább. Hosszú volt az út fel a palotába térben és időben is, és igencsak fáradságos. Az akaratlanul is kihallgatott beszélgetés-töredékekből hallotta, hogy sokan, akik feljöttek idáig, szobát vesznek ki éjszakára, így hosszabbítják meg tartózkodásukat a városnyi palotában.
Jennsen és Sebastian erőfeszítésük jutalmául végül ismét megláthatták a napfényt.
Fonatos oszlopok tartotta boltíves nyílásokkal szabdalt három erkélysorra akadtak, amelyek a hatalmas márványcsarnokra néztek. A fejük felett üvegezett ablakok engedtek utat a külső fénynek, ettől a folyosó olyan fényárban úszott, amilyet még sohasem láttak. Ha Jennsent megindította a látvány, hát Sebastian egyenesen villámsújtottan bámulta.
– Hogy tud bárki ilyen helyet építeni? – suttogta. – És egyáltalán minek?
Jennsen egyik kérdésre sem tudta a választ. Mégis, annak ellenére, hogy szívből gyűlölte ennek az országnak az urait, a palota látványa teljesen lenyűgözte. Ezt a helyet látomásos, Jennsen minden képzeletét meghaladó alkotói fantáziával rendelkező emberek tervezték és építették.
– Annyi nélkülözés van a világban – mormogta maga elé Sebastian –, és a Rahl Ház ilyen palotát építtet a saját dicsőségére.
Jennsen arra gondolt, hogy a Rahl Nagyúron túl sok ezer más ember is hasznát látta a Népek Palotájának. Azok, akik ennek a helynek a forgalmából éltek, akár például Irma, a kolbászárus is, de most nem akarta azzal elrontani a látvány kiváltotta hangulatát, hogy hosszadalmas magyarázkodásba kezdjen Sebastiannak.
A folyosón, amelyen álltak, mindkét irányban az erkélyek alá épült üzletek nyíltak. Voltak köztük egyszerű, nyitott fülkék, egy-egy árussal bennük, de sok volt olyan is, amelyiknek ajtaja volt, díszes kirakatai, kiakasztott cégtáblája, és jó pár ember dolgozott bennük. Voltak borbélyüzletek, foghúzók, portréfestők, szabóműhelyek, árultak minden elképzelhető holmit, a legközönségesebb használati tárgyaktól a parfümökön át a drága ékszerekig. A rengeteg fajta ennivaló szállongó illata csábította az embert, a látványba bele lehetett szédülni.
Jennsen magába itta a látnivalókat, közben szemével az aranyozó üzlete után kutatott. Eközben meglátott két barna bőr egyenruhás nőt. Mindketten szőke, hosszú hajat viseltek tömött varkocsba fonva. A lány megragadta Sebastian karját, és berángatta egy szűk átjáróba. Egyetlen szó nélkül vonszolta maga után a férfit, ügyelve rá, hogy ne siessen annyira, hogy gyanút keltsenek, de ugyanakkor minél hamarabb kikerüljön a két nő látóteréből. Mihelyst elérték az oldalfolyosó mennyezetét tartó vaskos oszlopok közül az elsőt, Jennsen behúzódott mögé, maga után húzva Sebastiant is. Az arra járók furcsálló tekintetének hatására leültek a fal mellett álló kőpadra, és igyekeztek olyan átlagosnak látszani, amennyire csak tudtak. Az átjáró szemközti falánál egy lándzsára támaszkodó meztelen férfi kőszobra nézett le rájuk.
Óvatosan, feltűnés nélkül előredőltek, csak annyira, hogy épp kilássanak. Jennsen figyelte, ahogy a két bőrruhás nő elhalad az átjáró torkolata előtt, hideg, átható, intelligens pillantásukkal folyamatosan felmérve a körülöttük lévőket. Olyan nők tekintete volt ez, akik pillanatok alatt, habozás és lelkiismeretfurdalás nélkül képesek dönteni élet és halál között. Amikor egyikük az átjáró felé pillantott, Jennsen visszasüllyedt az oszlop mögé, szorosan a falhoz simulva. Határozottan megkönnyebbült, mikor végre a két bőrruha hátát látta, elvonulóban a főfolyosón.
– Mi volt ez az egész? – kérdezte Sebastian, hallva a lány felszabadult sóhajtását.
– Mord-Sithek.
– Micsoda?
– Az a két nő. Mord-Sithek voltak.
Sebastian óvatosan kikukucskált, hogy jobban megnézze őket, de a két nő már eltűnt a szeme elől.
– Nem sokat tudok róluk, kivéve, hogy valamiféle testőrök.
Jennsen ekkor jött rá, hogy Sebastian távoli földről érkezett ide, így nem biztos, hogy sokat hallott ezekről a nőkről.
– Igen, bizonyos értelemben tényleg azok. Nagyon különleges testőrök. Azt hiszem, ők a Rahl Nagyúr személyi őrsége. Védelmezik őt, de ennél sokkal többet is tesznek. Információkat szednek ki a mágikus képességekkel bíró személyekből kínzással.
Sebastian a lány szeméből próbálta kiolvasni, mit is jelentsen ez.
– Úgy érted, azokból, akik a mágia egyszerűbb formáit művelik.
– Bármilyen mágiát. Még a boszorkányokból és varázslókból is.
Sebastian kétkedő arcot vágott.
– A varázslók mágiája nagyon erős. A varázslataikkal könnyedén szét tudnák zúzni ezeket a nőket.
Jennsennek az anyja beszélt a Mord-Sithekről. Elmondta, milyen veszélyesek, és hogy Jennsennek minden áron el kell kerülnie őket. Anya soha meg sem próbálta eltitkolni a halálos veszedelmeket, amelyek a lányára leselkedtek.
– Nem. A Mord-Sitheknek olyan képességük van, amellyel ki tudják sajátítani a másik mágiáját: még a varázslókét, vagy a boszorkányokét is. Nem csak a személyt ejtik fogságba, hanem a mágiáját is. Egy Mord-Sith kezéből nem lehet szabadulni, hacsak ő maga el nem engedi a foglyát.
Sebastian csak még zavarodottabbnak tűnt.
– Hogyhogy kisajátítják a más mágiáját? Ennek semmi értelme. Mihez kezdhetnének olyan mágiával, ami egy másik személyé? Ez valami olyasmi, mintha kihúznád valakinek a fogát, és azzal próbálnád megrágni az ételedet.
Jennsen visszasimította a csuklyája alá rakoncátlanul előbújt vörös tincseit.
– Én sem értem jobban, mint te, Sebastian. Csak azt hallottam róluk, hogy az ellenfelük mágiáját fordítják a tulajdonosa ellen, azzal okoznak nekik fájdalmat.
– Akkor nekünk miért kellene félnünk tőlük?
– Mert kínzással ki tudnak ugyan csikarni információkat a Rahl Nagyúr mágiahasználó ellenségeiből, de bárki mást is meg tudnak kínozni. Láttad a fegyverüket?
– Nem láttam semmilyen fegyvert náluk. Csupán egy rövid, bőrborítású botot, vagy rudat.
– Az a fegyverük. Agielnek hívják. Rövid láncra akasztva hordják a csuklójukon, hogy mindig kéznél legyen. Mágikus fegyver.
Sebastian végiggondolta, amit a lány mondott, de láthatóan még mindig nem értette.
– Na, és hogyan használják a fegyverüket, ezt az Agielt?
Sebastian hitetlenkedésből jóval megfontoltabb, analitikus kérdezősködésre váltott át. Újra a munkáját végezte, amiért Jagang, az Igazságos ide küldte őt, ebbe az országba.
– Nem vagyok szakértő a témában, de ahogy hallottam, az Agiel puszta érintésével szinte bármit képesek okozni az embernek, elviselhetetlenül erős fájdalomtól a csontok összetörésén át az azonnali halálig. A Mord-Sith dönti el, mekkora legyen a fájdalom, eltörje-e a csontot, vagy öljön-e az érintéssel.
Sebastian a főfolyosó felé nézett, amerre a Mord-Sithek eltűntek, és a hallottakon gondolkodott.
– Miért félsz annyira tőlük? Ha mindezeket csak úgy hallottad róluk, miért rettegsz annyira?
Most Jennsenen volt a hitetlenkedés sora.
– Sebastian! A Rahl Nagyúr egész életemben vadászott rám. Ezek a nők az ő személyi gyilkosai. Nem gondolod, hogy esetleg szívesen hurcolnának engem az uruk lábai elé?
– Hát, alighanem.
– De most legalább barna bőrt viseltek. Amikor veszélyt éreznek, vagy meg akarnak kínozni valakit, vörös bőrruhát vesznek magukra, mert azon kevésbé látszik meg a vér.
Sebastian mindkét kezét a szeme elé emelte, majd hátrasimította velük fehér tüskehaját.
– Ez egy rémálom-világ, amiben te élsz, Jennsen Daggett.
Jennsen Rahl, javította ki kis híján a lány, merő önsajnálatból. Jennsen az anyja által adott, Rahl az apjától örökölt név alapján.
– Mit gondolsz, én nem tudom?
– És mi lesz akkor, ha ez a varázslónő nem akar segíteni rajtad?
Jennsen egy cérnaszálat csavargatott a ruhája térdén.
– Nem tudom.
– A Rahl Nagyúr soha nem fog békét hagyni neked. Utánad küldi a pribékeit. Soha nem lehetsz szabad.
...hacsak meg nem ölöd őt, hallotta magában Jennsen a mondatnak a Sebastian által elhagyott végét.
– Altheának muszáj segítenie... Olyan elegem van már belőle, hogy folyton félnem kell – mondta Jennsen majdnem sírva. – Hogy folyton menekülök.
Sebastian gyengéden a lány vállára tette a kezét.
– Megértelek.
Ebben a pillanatban nem volt olyan szó, ami ennél többet jelenthetett volna Jennsen számára. Nem tudott válaszolni, csak egy bólintással mondott köszönetet.
Sebastian hangja tárgyilagosabbá vált.
– Jennsen, nekünk is vannak varázstudó asszonyaink, mint Althea. Egy szekta tagjai, a Fény Nővérei. Az Óvilágban éltek, a Próféták Palotájában. Richard Rahl lerombolta a palotájukat, amikor megtámadta az Óvilágot. Azt mondják, gyönyörű, és nagyon különleges hely volt, de Richard Rahl romba döntötte. A Nővérek most Jagang Császárral tartanak, őt segítik. Lehet, hogy a mi varázslónőink is tudnának segíteni rajtad.
Jennsen Sebastian gondoskodást sugárzó szemébe nézett.
– Tényleg? Lehet, hogy a Császár varázslónői el tudnának rejteni engem a gyilkos féltestvérem varázstudománya elől? De ő mindig csak egy fél lépésnyire jár mögöttem, csak arra vár, hogy egyetlen egyszer megbotoljak, és lecsaphasson rám. Sebastian, én nem hiszem, hogy odáig kibírnám. Althea egyszer más segített elrejtőznöm a Rahl Nagyúr elől. Meg kell győznöm róla, hogy újra segítenie kell. Ha nem teszi meg, attól tartok, semmi esélyem rá, hogy megmeneküljek.
Sebastian ismét kihajolt az oszlop mögül, körülnézett, aztán biztatóan Jennsenre mosolygott.
– Meg fogjuk találni Altheát. Az ő mágiája elrejt majd téged, és akkor elmenekülhetsz innen.
Jennsen máris jobban érezte magát, és képes volt visszamosolyogni a férfira.
Úgy döntöttek, hogy a Mord-Sithek elmentek, így egyelőre biztonságban vannak, ezért visszatértek a főfolyosóra, hogy folytassák Friedrich keresését. Mindketten jó pár helyen érdeklődtek, mire Jennsen talált valakit, aki ismerte az aranyozót. Megújult bizakodással haladtak előre, követve a kapott eligazítást, még beljebb a Palotába, egy nagy kereszteződés felé, ahol több nagyobb folyosó találkozott.
Jennsen meglepődve látott meg a kereszteződés közepén egy csendes kis terecskét, közepén kis, szögletes, sötét vizű medencével. A medence köré a már megszokott márvány helyett csempeburkolatot raktak. A csempézett terület négy sarkán négy magasba törő oszlop között a szabad ég ragyogott be, bár a nyílást most, tél lévén, ólomüveg lapokkal fedték le. A rézsútos üveg valami szikrázó, folyékony állagot kölcsönzött a rajta áteső fénynek.
A medencében, középről kicsit félreesően, de olyan módon, hogy Jennsen, anélkül, hogy meg tudta volna mondani, miért, mégis így találta a legjobb elhelyezésűnek, egy sötét, lyukacsos szikladarab állt, tetején egy haranggal.
A terecskét látva a haranggal, Jennsenben rég elfelejtett emlékek törtek felszínre hasonló helyekről. Eszébe jutott, hogy amikor a harang megszólal, az emberek felsorakoznak az ilyen tereken, és kántálva a Rahl Nagyúrhoz imádkoznak. Azt gyanította, ez a megalázkodás volt az ár, amit azért a kiváltságért kellett fizetni, hogy bejuthattak a Nagyúr palotájába.
A medence körüli alacsony falon emberek üldögéltek, visszafogott hangon beszélgettek, és a sötét vízben fel-felvillanó narancsszín halakat nézegették. Még Sebastian is megállt néhány percre a halakat nézegetni, mielőtt tovább indultak.
Körülöttük mindenfelé éber katonákat láttak. Egyesek mintha posztot álltak volna a kulcsfontosságú helyeken. Őrjáratok vonultak a folyosókon mindenkit megfigyelve, időnként megmegállítottak valakit és beszéltek velük. Jennsen nem tudhatta, mit kérdeztek a katonák, de az egész dolog nagyon aggasztotta.
– Mi lesz, ha minket is kérdezgetni kezdenek? – fejezte ki aggodalmát hangosan is.
– Ha nem muszáj, legjobb, ha nem mondunk nekik semmit.
– Na, és ha muszáj? Akkor mi legyen?
– Mondd azt nekik, hogy délen élünk, egy farmon. A vidéki emberek elszigetelten élnek, és nem sok mindent tudnak a világ dolgairól a paraszti munkát kivéve, így nem kelt gyanút, ha minden másban tájékozatlannak bizonyulunk. Azért jöttünk, hogy megnézzük a Palotát, esetleg vásároljunk is egy pár dolgot. Gyógynövényeket, ilyesmit.
Jennsen többször találkozott már parasztokkal, és nem találta őket olyan tájékozatlannak a világ dolgaiban, mint amilyennek Sebastian láthatóan tartotta őket.
– A parasztok maguk termelik, vagy gyűjtik be a gyógynövényeket – felelte. – Nem gondolom, hogy a Palotába kellene jönniük megvásárolni az ilyesmit.
– Hát akkor... egy pár szép szövetanyagért jöttünk, hogy ruhákat varrhass a babának.
– Bébinek? Miféle babának?
– A te gyerekednek. Te a feleségem vagy, és csak nem régen jöttél rá, hogy terhes vagy. Gyereket vársz.
Jennsen érezte, hogy az arcát elönti a pír. Nem mondhatja azt, hogy terhes. Az csak újabb, további kérdésekhez vezetne.
– Jól van. Parasztok vagyunk, és vásárolni jöttünk egy pár apróságot, meg gyógynövényeket. Ritka gyógynövényeket, amelyek nálunk nem teremnek meg.
Sebastian csak egy lapos oldalpillantással, és egy mosollyal válaszolt. Ismét átkarolta Jennsen derekát, mintha csak a lány zavarát akarná elűzni vele.
Egy újabb széles kereszteződésnél jobbra fordultak egy másik folyosóra, a kapott útmutatást követve. Ez is üzletekkel volt teli. Jennsen azonnal észrevette a fülkét, amely elé egy aranyozott csillag volt kiakasztva. Nem tudta, szándékosan, vagy véletlenül, de a csillag nyolcágú volt, akárcsak a Kegyelem jelében. Jennsen épp elég gyakran rajzolta le a Kegyelmet ahhoz, hogy jól ismerje.
Sebastiannal az oldalán a fülkéhez sietett. Elszorult a szíve, amikor látta, hogy a fülkében csak egy üres szék árválkodik, de elvégre még csak reggel volt, és a lány abban reménykedett, hogy Friedrich épp csak nem érkezett még meg. A legközelebbi üzletek még szintén zárva voltak.
Néhány hellyel odébb Jennsen megállt egy bőrtömlőket árusító üzlet előtt.
– Nem tudod, itt lesz ma az aranyozó? – kérdezte a pult mögött tevékenykedő férfit.
– Sajnálom, de nem tudom – felelte a kérdezett, fel sem pillantva munkájából, bonyolult díszek kivágásából egy finom véső segítségével. – Nem régen nyitottam csak meg az üzletemet itt.
Jennsen tovább sietett a legközelebbi nyitva álló üzlethez, ahol drapériákat árultak, rájuk hímzett színes és mozgalmas jelenetekkel. Sebastianhoz fordult volna, hogy mondjon neki valamit, de látta, hogy a férfi pár fülkével odébb szintén kérdezősködik.
A rövid pult mögött álló asszony épp egy patakot hímzett kék fonallal hegycsúcsok közé egy kifeszített durva szövésű vászonra. A hímzések egy része párnákra készült, amelyek az üzlet hátuljában voltak feltornyozva.
– Asszonyom, nem tudod véletlenül, bejön-e ma az aranyozó?
Az asszony felmosolygott a munkájából a lányra.
– Sajnálom, de amennyire én tudom, ma nem.
– Ó, értem. – A kiábrándító hír hallatán Jennsen habozott, nem tudta, mit tehetne. – Azt legalább tudod, mikor lesz itt megint?
Az asszony öltött egyet a tűjével, és újabb aprócska darabbal gyarapodott a vízfelület a vásznon.
– Nem mondhatnám, hogy tudom. Mikor utoljára találkoztam vele, úgy körülbelül egy héttel ezelőtt, azt mondta, lehet, hogy egy ideig most nem jön be.
– És azt nem tudod, hogy miért?
– Nem tudhatom. – Az asszony feszesre húzta a kék szálat a szövetben. – Néha hosszasan elmarad, dolgozik a munkáin, hogy elkészítsen annyit, amennyivel már érdemes eljönnie a Palotába árulni.
– Nem tudod véletlenül, hol lakik?
Az asszony összeráncolt szemöldökkel pillantott fel.
– Miért akarod tudni?
Jennsen agya vadul dolgozott. Végül az egyetlen dolgot mondta, amit hirtelenében ki tudott találni: amit Irmától, a Bettyre felügyelő kolbászárus asszonytól hallott.
– Jósoltatni szeretnék.
– Á! – mondta az asszony, és gyanakvása máris szertefoszlott. Újabb öltést húzott át a vásznon. – Akkor te igazából Altheát szeretnéd.
Jennsen bólintott.
– Anyám egyszer elvitt Altheához, amikor még gyerek voltam. Mióta anyám... elment, azóta szeretném újból meglátogatni Altheát. Úgy gondolom, vigasztalást kaphatnék egy jóslatból.
– Sajnálom, ami anyáddal történt, kedvesem. Tudom, mit érezhetsz. Amikor én elvesztettem az anyámat, én is szörnyű időt éltem át.
– Meg tudnád mondani, hogy találom meg Althea lakhelyét?
Az asszony letette a hímzését, és a fülkéje elejét elzáró alacsony pulthoz lépett.
– Jó messze lakik innen, nyugatra, egy kietlen vidéken át.
– Az Azrith síkság.
– Úgy van. Ha nyugatra mész, zorddá válik a táj, hatalmas hegyek közé érsz. Az innen egyenesen nyugatra eső legnagyobb hófedte csúcson túl, ha északnak fordulsz, az ott lévő sziklás vidéknek mindjárt a túloldalán, az egyre mélyülő síkságon egy rémes helyre érsz. Egy mocsárhoz. Althea és Friedrich ott laknak, a mocsárban.
– Mocsárban? De télen biztosan nem az.
Az asszony közelebb hajolt, és cinkosan lehalkította a hangját.
– De, az emberek úgy mondják, még télen is. Althea mocsarának hívják. Gonosz hely, úgy hírlik. Vannak, akik azt mondják, nem természetes, ha érted, mire gondolok.
– Althea... mágiájára?
Az asszony megrántotta a vállát.
– Mondják.
Jennsen bólintott köszönetképpen, és elismételte a kapott eligazítást.
– Innen nyugatra a legmagasabb hófedte csúcs túloldalán, a sziklákon túljutva északnak menni lefelé, egy mocsaras vidékre.
– Egy csúnya, veszedelmes mocsárvidékre. – Az asszony hosszúra nőtt körmével megvakarta a feje búbját. – De én a helyedben nem mennék oda, hacsak meg nem hívnak.
Jennsen gyorsan körbenézett, hogy jelt adjon Sebastiannak, de abban a pillanatban épp nem látta sehol.
– Hogy lehet oda meghívást kapni?
– A legtöbben Friedrich-kel beszélik meg. Gyakran látok embereket, akik eljönnek hozzá, beszélnek vele, aztán elmennek anélkül, hogy egy pillantást is vetnének a munkáira. Azt hiszem, Friedrich ilyenkor megkérdezi Altheát, hajlandó-e fogadni ezeket az embereket, aztán mikor legközelebb újra elhozza az áruit, átadja nekik a meghívást. Néha a látogatók levelet küldenek Friedrich-kel Altheának.
Vannak, akik kimennek a mocsárhoz, és ott várakoznak. Hallottam, hogy Friedrich időnként kimegy a mocsárszélre, hogy találkozzon a várakozókkal és átadja nekik Althea meghívását. Jó páran jönnek vissza a mocsárszéltől hosszú várakozás után, anélkül, hogy meghívnák őket. Hívatlanul azonban senki nem mer nekivágni a mocsárnak. Legalábbis, ha bárki meg is tette, senki nem tért még vissza, hogy elmondja – ha érted, mire gondolok.
– Azt akarod mondani, hogy oda kell mennem, és várakozni? Várni addig, amíg Althea vagy a férje ki nem jön odáig, hogy behívjanak?
– Azt hiszem. De Althea maga nem megy ki a mocsárszélre. Ahogy hallottam, soha nem mozdul ki otthonról. De ide is visszajöhetsz minden nap, amíg Friedrich el nem jön megint az áruival. Egy hónapnál hosszabb ideig soha nem szokott távol maradni. Azt mondanám, legkésőbb pár héten belül újra meg fog jelenni.
Hetek. Jennsen nem maradhat hetekig egy helyen, várakozva, mialatt a Rahl Nagyúr emberei a nyomában járnak, napról napra közelebb. Sebastian véleménye szerint annyira közel voltak, hogy nem hetei, de napjai sem igen vannak addig, amíg végül az üldözői utolérik.
– Hát akkor mindent nagyon köszönök. Azt hiszem, visszajövök valamelyik nap, megnézni, megjött-e már Friedrich, és akkor majd megkérdem tőle, elmehetnék-e Altheához jósoltatni.
Az asszony rámosolygott Jennsenre, visszaült a helyére, és újból kezébe vette a hímzését.
– Alighanem az lesz a legjobb. – Felnézett a lányra. – És nagyon sajnálom, kedvesem, ami az édesanyáddal történt. Tudom, milyen nehéz lehet neked.
Jennsen csak bólintott, könnyektől elhomályosult szemekkel. Abban a pillanatban nem mert megszólalni, nem bízott a hangjában. Fájdalmas élességgel villant át az agyán az egész jelenet: a férfiak, vér mindenfelé, a rémület, amit a támadók láttán érzett, anyja a padlóra roskadva, átdöfködött testtel, a levágott karja ott hever mellette... Jennsen nagy erőfeszítéssel elhessegette magától a képeket: különben legyűrte volna a harag és a fájdalom.
Most azonban sürgősebb dolgok vártak rá. Hosszú, nehéz utat tettek meg a télben, hogy Altheát megtalálják, hogy a segítségét elnyerjék. Nem maradhatnak itt várakozva arra, hogy meghívást kapjanak Altheához, hiszen a Rahl Nagyúr pribékjei itt csörtettek a sarkukban. Legutóbb, amikor Jennsen habozott a döntésében, eljátszotta az adódó alkalmat: Latheát meggyilkolták. Akár újra megtörténhet valami hasonló. El kell jutnia Altheához, mielőtt azok odaérnének, ha másért nem, legalább, hogy elmondja neki, mi történt a testvérével, és figyelmeztesse.
Jennsen körbepillantott a hatalmas folyosón Sebastiant keresve a szemével. A férfi nem mehetett túl messze. Aztán hirtelen meglátta a széles folyosó másik oldalán. Sebastian éppen egy ezüstékszereket árusító üzletből fordult ki, és háttal állt a lánynak.
Mielőtt Jennsen kettőt léphetett volna felé, hirtelen katonák vették körül Sebastiant. A lány földbe gyökerezett lábbal torpant meg. Sebastian is döbbenten állt. Az egyik katona kardja hegyével óvatosan félrelibbentette Sebastian köpenyét, felfedve a tekintélyes fegyverarzenált, amit a férfi magán hordott. Jennsen túl rémült volt hozzá, hogy megmozduljon, hogy egyetlen lépést is tenni bírjon.
Féltucatnyi borotvaéles, veszedelmesen csillogó dárdahegy meredt azonnal Sebastianra. A katonák kardjai is kiröppentek a hüvelyükből. A közelben lévő járókelők elhátráltak a jelenettől, mások kíváncsian fordultak arrafelé. A fölé tornyosuló d'harai katonák gyűrűjében Sebastian megadó mozdulattal tárta szét maga mellett a karjait.
Hódolj be!
Abban a pillanatban megkondult egy harang. A sziklán álló harang volt az.

17. FEJEZET

Az egyetlen érces, messze zengő kondulás hosszan visszhangzott a tágas folyosókon. Két nagytermetű katona kétoldalt karon ragadta Sebastiant, és elindultak vele. Jennsen tehetetlenül figyelte, ahogy a többi katona kivont fegyverekkel szabályos alakzatban körbefogva kíséri őket. A helyzet azt jelezte, hogy a katonák nem csak a fogoly szökését megakadályozni vannak jelen, hanem bármilyen külső szöktetési próbálkozás elhárítására is felkészültek. Azonnal látszott, hogy ezek a katonák minden eshetőségre felkészültek, és nem akarnak semmit sem kockáztatni, hiszen nem tudhatják, hogy ennek az egy felfegyverzett embernek a megjelenése nem jelezheti-e egy jelentősebb erő jelenlétét a Palotában, amely esetleg támadásra készül.

Jennsen másokat is látott kardot viselni a Palotában, látogatókat, mint amilyen Sebastian is volt. A katonák gyanakvását talán az keltette fel, hogy Sebastian jó néhány támadó fegyvert viselt magán, és valamennyit elrejtve, a köpenye alatt. De Sebastian tenni nem tett semmit. Télidő volt, nyilvánvaló, hát, hogy köpenyt viselt. Kárt, zavart nem okozott senkinek. Jennsen első reakciója az volt, hogy rákiabáljon a katonákra, hagyják békén a férfit, de mégsem tette, attól tartott, ezzel csak azt érné el, hogy a katonák őt is letartóztatják.

Az emberek, akik odébb húzódtak a letartóztatás közeléből, nehogy ők maguk is bajba keveredjenek, az összes többi járókelővel együtt a medencés tér felé indultak. Az üzletekből is csatlakoztak hozzájuk az kézművesek és árusok, munkájukat félbehagyva. A katonákra többé ügyet sem vetett senki. Egyetlen harangütésre, melynek utózengése még mindig ott remegett a levegőben, a nevetés és hangos beszéd tiszteletteljes suttogássá tompult.

Jennsent pánik fogta el a látványtól, ahogy Sebastiant egy oldalfolyosóba vonszolták a katonák. A férfi fehér haja ki-kivillant a páncélok feketéje közül. Jennsennek fogalma sem volt, mit tegyen. Nem hitte, hogy ez megtörténhetett. Hiszen ők csak egy aranyozó mesterrel szerettek volna beszélni. Sikoltani akart a katonákra, hogy álljanak meg, de nem mert.

Jennsen.
Jennsen szilárdan állt meg a tér felé siető emberek áramlatában, amely őt is magával akarta sodorni, és tekintetével Sebastiant és a katonákat követte. A Rahl nagyúr őt üldözte, és most elfogták Sebastiant. Anyját megölték, és most Sebastiant is elviszik. Ez nem igazság!
Állt és nézett. Cselekedni nem mert, közben szégyenérzet öntötte el saját félelme miatt. Sebastian olyan sokat tett eddig érte! Annyi áldozatott hozott érte! Az életét kockáztatta, hogy az övét megmentse!
Jennsen szaggatottan, zihálva lélegzett. Mit tehetne, mit tudna tenni?
Hódolj be!
Csupa igazságtalanság. Amit Sebastiannal tettek, amit vele, amit ártatlan emberekkel tesznek. Jennsen félelmén kezdett áttörni a harag.
Tu vash mist!
Sebastian csak Jennsen kedvéért jött ide. Az ő kérésére.
Tu vash mist!
Most pedig komoly bajban van.
Grushdeva du kalt mist!
A szavak olyan jogosnak hangzottak. Izzó lánggal égtek benne, felgyújtva az izzó dühöt.
A tömeg ide-oda lökdöste. Összeszorított fogakkal, mogorván tört utat magának a szembe haladók áramlatában, megpróbálva követni a Sebastiant elhurcoló katonákat. Igazságtalanság. Azt akarta, hogy hagyják abba. Csak, hogy álljanak le vele. Álljanak le.
Tehetetlensége fájt neki. Szenvedett tőle. Az, hogy a katonák nem álltak meg, csak haladtak előre, még inkább feldühítette.
Hódolj be!
Jennsen keze a köpenye alá siklott. Megörült a hideg acél érintésének. Ujjai kése markolatára fonódtak. A Rahl Ház fémből formázott jelvénye keményen a tenyerébe nyomódott.
Egy mellette elhaladó katona megfogta a karját, és abba az irányba fordította, amerre a tömeg haladt.
– Az Imádkozás Tere arra van, hölgyem!
Az iránymutatás tanácsként hangzott, de a mélyén szigorú parancs lappangott.
Jennsen a látását elhomályosító harag ködén át a katona szemébe nézett, és a halott katonák szeme tekintett vissza rá. A katonákat látta a házukban: halott katonákat a földön, rátámadó, karjába markoló katonákat. A mozdulatok bíbor vérfüggönyön át villantak a szemébe.
A katona és Jennsen egy pillanatig farkasszemet néztek, és a lány érezte, hogy az övébe tűzött kés önkéntelenül kifelé mozdul a tokjából.
Ekkor egy kéz a karja alá nyúlt.
– Erre, kedvesem. Majd én megmutatom, hol van.
Jennsen pislogott, és a látása feltisztult. Az asszony fogta a karját, aki elmagyarázta neki, merre lakik Althea. Az asszony, aki a gyilkos fattyú Rahl Nagyúr palotájában üldögél a kis boltjában, és békés tájképeket hímez hegyekkel és patakokkal.
Jennsen az asszony arcába meredt, érthetetlen mosolyára, és próbálta felfogni, mit akar tőle a nő. Jennsen hirtelen mindent olyan értelmetlennek érzett maga körül. Csak annyit tudott, hogy a keze a kése markolatára fonódik, és mindennél jobban vágyik rá, hogy előhúzza a fegyvert.
A penge azonban valahogy makacsul a helyén maradt.
Jennsen először meg volt győződve róla, hogy valami rosszindulatú varázslat tartja fogva, aztán észrevette, hogy az asszony anyai gondoskodással átfogja a derekát, és anélkül, hogy tudatában lett volna, ezzel az öleléssel tartotta vissza Jennsen kezét attól, hogy a lány előránthassa a kését. Jennsen megfeszítette a lábát, így próbált ellenállni az asszony sürgető ráncigálásának.
A hímzőnő szemében most figyelmeztetés villant.
– Az imádkozást senki nem hagyhatja ki, kedvesem. Senki! Gyere, megmutatom, merre van.
A katona zord tekintettel nézte, hogy Jennsen végül megadja magát, és hagyja, hogy az asszony magával vigye. A két nő beleolvadt a tömeg áramába, amely a kis tér felé sodorta őket, és maguk mögött hagyták az éberen figyelő katonát. Jennsen felpillantott a hímzőasszony mosolygó arcába. Szeme előtt még mindig valami furcsa fényben úszott a világ. A körülötte hullámzó hangok értelmetlen mormolássá olvadtak össze, amelybe bele-beleszúrtak az emlékeiből felhangzó sikolyok, amelyeket a házukban hallott.
Jennsen.
A monoton háttérzajból élesen vált ki a tudatában megszólaló Hang. Jennsen azonnal felfigyelt rá, és várta, ezúttal mit üzen neki.
Add fel az akaratodat, Jennsen!
Bizonyos mély, ösztöni szinten volt értelme annak, amit a Hang akart tőle.
Add át a testedet!
Úgy tűnt, többé már semmi más nem számít. Semmi sem hozott Jennsen számára megváltást, békét vagy biztonságot, bármit próbált eddig egész életében. Épp ellenkezőleg, mindent elvesztett már, amije volt. Már semmi vesztenivalója sem maradt.
– Itt, vagyunk, kedves – mondta az asszony.
Jennsen bódultan nézett körül.
– Tessék?
– Megérkeztünk.
Jennsen érezte, hogy a térdei a követ érintik: az asszony sürgető mozdulattal nyomta térdre a lányt. Mindenütt emberek térdeltek körülöttük. Előttük a tér, közepén a csendes, sötét vizű tavacskával. Jennsen nem akart mást, csak a Hangot hallani.
Jennsen! Hódolj be!
A Hang durvábbá, parancsolóbbá vált. Táplálta és szította Jennsen haragját, elkeseredését, bosszúvágyát.
***
Jennsen előredőlt, teste remegett a feszítő haragtól. Valahol, elméje egy távoli sarkában rémület sikoltozott, de a gyenge balsejtelem ellenére a düh ereje kerítette hatalmába Jennsen akaratát.

Hódolj be!
A félig nyitott szájjal ziháló Jennsen szája sarkából nyúlós nyálcseppek lógtak. Az orra megindult. Szeméből könnyek peregtek az arca előtti kőlapokra. Hüppögve vette a levegőt. Szemét olyan tágra nyitotta, hogy arca izmai megfájdultak tőle. Egész teste remegett, mintha a tél legsötétebb, legfagyosabb éjszakája venné körül. Képtelen volt abbahagyni a reszketést.
Körülötte az emberek mélyen előrehajoltak, tenyerüket a kövezetre nyomták.
Jennsen a kését szerette volna előhúzni.
A Hangot akarta hallani.
Rahl Nagyúr, vezess minket!
Ez nem a Hang volt. Ez a tömeg volt körülötte, az imát kántáló, egy emberként mormoló tömeg. Amint az ima elkezdődött, az emberek még mélyebben hajoltak előre, amíg végül már a homlokuk is érintette a csempés kövezetet. Jennsen mögött nem messze egy őrjáratozó katona haladt el, nézte a térdelő lányt, aki fékezhetetlenül reszkető testtel dőlt előre a csempékre támasztott kezein.
Jennsen lassan-lassan, centiről centire dőlt mind előbbre zihálva, reszketve és zokogva, míg végül az ő homloka is érintette a kövezetet.
Rahl Nagyúr, taníts minket!
Jennsen nem ezt akarta hallani.
Ő a Hangot akarta. Izzó dühvel vágyott utána. A kését akarta. Vért akart ontani.
Rahl Nagyúr, védelmezz minket! – kántálták körülötte az emberek összehangzón.
Jennsen szaggatott zihálással lélegezve, gyűlölettel eltelve csak a Hangot akarta, meg a kését a kezében, de mindkét tenyere a csempeköveken nyugodott.
A Hangra fülelt, de csak az ima szövegét hallotta.
Fényedben gyarapodunk. Kegyelmedben oltalmat találunk. Bölcsességed előtt fejet hajtunk. Azért élünk, hogy szolgáljunk. Életünk a tiéd.
Jennsen először csak nagyon halványan emlékezett az ima szavaira kisgyerek korából, amikor még a Palotában éltek. Most azonban, hogy újra hallotta, az emlékek felerősödve tértek vissza a tudatába. Ismerte a szavakat. Tudta az imát. Kicsi korában együtt kántálta a többiekkel. Amikor azonban elmenekültek a palotából, ő is száműzte elméjéből az ima szövegét, az imáét, ami ahhoz az emberhez szól, aki el akarja pusztítani őt és az anyját.
Most, miközben a Hangot akarta hallani, az ő megadását sürgető Hangot, remegő ajkai szinte öntudatlanul kezdték mormolni az ima szavait, mintha nem is ő maga, hanem valaki más mondaná:
– Rahl Nagyúr, vezess minket! Rahl Nagyúr, taníts minket! Rahl Nagyúr, védelmezz minket! Fényedben gyarapodunk. Kegyelmedben oltalmat találunk. Bölcsességed előtt fejet hajtunk. Azért élünk, hogy szolgáljunk. Életünk a tiéd.
Az ima monoton lejtésű ritmusa megtöltötte a széles folyosókat, a sok ember egybehangzó mormolása felerősödve verődött vissza a falakról. Jennsen minden megfeszített idegszálával a Hangra figyelt volna, amely szinte egész eddigi életében kísérője volt, de az nem volt ott.
Az ima áradata immár a többiekhez hasonlóan menthetetlenül magával ragadta a lány tudatát. Tisztán hallotta a saját hangját is, amint az imát kántálja:
– Rahl Nagyúr, vezess minket! Rahl Nagyúr, taníts minket! Rahl Nagyúr, védelmezz minket! Fényedben gyarapodunk. Kegyelmedben oltalmat találunk. Bölcsességed előtt fejet hajtunk. Azért élünk, hogy szolgáljunk. Életünk a tiéd.
Jennsen csendes, monoton hangon ismételgette újra és újra az imát a többiekkel együtt. Újra és újra, szinte lélegzetvétel nélkül. Újra és újra, de kapkodás és sietség nélkül.
A monoton zúgás betöltötte a gondolatait. Hívta őt, beszélt hozzá. Elárasztotta elméjét, ahogy ő maga is újra és újra végigkántálta az imát a tömeggel. Olyan teljességgel betöltötte a tudatát, hogy abban immár semmi másnak nem maradt hely.
Megnyugtatta. Lecsendesítette.
Az idő észrevétlenül siklott tova, nem volt többé semmi jelentősége.
A lágy, kántálás békét árasztott szét Jennsen lelkében. Valahogy ahhoz hasonlított az egész, mint ahogy Bettyt szokta megnyugtatni azzal, hogy a füle tövét vakargatta. Jennsen haragja ugyanúgy nyugodott le. A lány küzdött ellene, de ahogy fokozatosan, lépésről lépésre egyre inkább magával ragadta az ima monoton ritmusa, az ismétlődés, a kántáló szövegmondás, úgy simult el, nyugodott le lágyult semmivé a düh a szívében.
Jennsen most értette meg az ima valódi értelmét.
Minden tapasztalata és érzelme ellenére az ima kiürítette a lelkét, kiszívta az indulatait, majd végtelen nyugalommal, az összetartozás derűs békéjével töltötte fel.
Többé nem küzdött már az ima szavai ellen. Hagyta, hogy ajkai maguktól suttogják őket, hagyta, hogy ezek a szavak áradásukkal kisodorják lelkéből a fájdalom szilánkjait. Amíg ott térdelt a téren, homlokát a csempézett kövezethez szorítva, és eltelve az ima szavaival, szabaddá vált mindentől és mindenkitől.
Mialatt ott térdelt és imádkozott a többiekkel együtt, a fejük fölé boruló katedrálüveg mennyezet tartóbordáinak árnyéka elvonult a feje fölül, és a nap fénye teljes erejével sütött le rá. Jennsen meleget, nyugalmat és biztonságot érzett. Olyan volt, mint anyja szerető ölelése. Testét könnyűnek érezte, és a körülötte érzett lágy, meleg sugárzás arra emlékeztette, ahogy gyerekkorában a jó szellemeket elképzelte magában.
Egy érzékelhetetlen időtöredékkel később az ima órái véget értek.
Jennsen kiegyenesítette a hátát, és lassan, mindkét kezével segítve magát ülő helyzetbe emelkedett a többi imádkozóval együtt. Aztán hirtelen, minden előzetes jel nélkül kitört belőle a zokogás.
– Van valami gond?
Egy katona tornyosult a kuporgó lány fölé.
A mellette gubbasztó asszony védelmezőn ölelte át a lány vállát.
– Az anyja nemrégiben halt meg – magyarázta csendesen.
A katona egyik lábáról a másikra állt, és láthatóan zavarban volt.
– Sajnálom, hölgyem! Szívből jövő részvétem neked és a családodnak!
Jennsen felnézett a katona kék szemébe, és látta benne, hogy teljesen őszintén gondolja, amit mondott.
A meghökkenéstől szótlanná merevedve nézte, ahogy a hatalmas, izmos, bőrpáncélos alak elfordul, ahogy a Rahl Nagyúr bérgyilkosa folytatja őrjáratát. Empátia páncélban. Ha ez a katona tudná, kicsoda Jennsen, azonnal átadná a lányt azok kezébe, akik aztán gondoskodnának róla, hogy Jennsen halála lassú, szenvedése hosszú és fájdalmas legyen.
Jennsen arcát az idegen asszony vállába temetve hosszan, keservesen sírni kezdett anyjáért, akinek az ölelése olyan jó volt valaha.
Elviselhetetlenül hiányzott neki az anyja, és most még Sebastian sorsa miatt is rettegnie kellett.

18. FEJEZET

Jennsen köszönetet mondott az asszonynak, aki tájképeket hímzett, és útbaigazítást adott. Csak miután elköszönt, és ott hagyta, akkor jutott eszébe, hogy azt sem tudja, hogy hívják a nőt. De ez nem is igazán számított. Hiszen mindkettőjüknek volt egykor édesanyjuk. Mindketten ismerték és átérezték a másik fájdalmait.

Most, hogy az ima órái véget értek, a Palotában ismét a szokásos szintre emelkedett a tömeg zaja, ami még nagyobb káoszba hajlott a márványfalakról és oszlopokról visszaverődve. A széles folyosókon mindenünnen harsány nevetés csendült. Az emberek visszatértek szokásos tevékenységeikhez, alkudozáshoz, vásárláshoz, megvitatták vágyaikat, gondjaikat. Őrjáratok tűntek fel, és a palota tisztviselői, legtöbbjük világos színű köpenyben, nyüzsögtek mindenfelé, hírvivők, ügyintézők, olyan dolgokkal elfoglalva, amik jellegét és természetét Jennsen legfeljebb találgatni tudta. Az egyik mellékfolyosó bejáratát elzáró jókora kétszárnyú tölgyfaajtó zsanérjait munkások javították.

A takarítók is újra megjelentek, sepregettek, portalanítottak, felmostak, fényezték a márvány felületeket. Jennsen anyja is közöttük dolgozott egykor, a Palotának a nagyközönség elől elzárt részében, ahol államügyeket intéztek, ahol a hivatalnokok és a személyzet szállása volt, és persze a Rahl Nagyúr szobái.

Az ima órákig tartó kántálása után Jennsen elméje olyan tiszta volt, mintha hosszú, rég megszolgált pihenésen lenne túl.
Ebben a nyugodt, de tiszta és rendkívül éber állapotban egyszer csak eszébe ötlött a megoldás. Már tudta, mit kell tennie.
Gyorsan elindult visszafelé azon az úton, amelyen ide jöttek. Nem volt vesztegetni való ideje. A felsőbb szintek erkélyeiről a Palota lakói dolguk után sietve le-lenéztek az alsóbb folyosókra, ahol a nagyszerű hely csodáit megbámulni érkezett emberek nyüzsögtek. Jennsen arra koncentrált, hogy gondosan figyeljen maga köré, és feltűnés nélkül viselkedjen a tömegben.
Sebastian figyelmeztette rá, hogy a sietséggel csak magára vonja az emberek figyelmét, akik esetleg elgondolkodnak rajta, hogy valami nincs rendben körülötte. Intette, hogy viselkedjék úgy, mint a többiek, ne vétesse észre magát a környezetével. Mégis akkora veszély fenyegette őket, hogy Sebastiant így is elfogták, holott jól tudta, hogyan kell elvegyülnie a tömegben. Ha Jennsen valamivel felkeltené a katonák gyanúját, bizonyos, hogy őt is azonnal elfognák. Ha pedig elfognák, és kiderülne, hogy ki is ő...
Jennsen nagyon szerette volna, ha Sebastian újra itt lehetett volna mellette. Az iránta érzett aggodalom csak még nagyobb sietségre késztette a lányt. Ki kell mentenie a férfit a d'harai katonák karmai közül, még mielőtt valami szörnyűséget művelnének vele. Jennsen tudta, hogy a férfi halálos veszélyben van minden egyes percben, amit a katonák fogságában tölt.
Ha megkínozzák, Sebastian esetleg nem lesz képes kitartani. Ha pedig bevallja nekik, hogy ki ő valójában, az a biztos halált jelenti Sebastian számára. A gondolatra, hogy Sebastiant kivégezhetik, Jennsen lába úgy elgyöngült, hogy kis híján összecsuklott alatta. Kínzás hatására az emberek mindent hajlamosak bevallani, még olyat is, ami nem is igaz. Ha a katonák úgy döntenek, hogy kínvallatásnak vetik alá Sebastiant, hogy vallomást csikarjanak ki belőle, a férfi sorsa meg lesz pecsételve. Jennsen szédült, és rosszul érezte magát Sebastian megkínzatásának már a gondolatára is.
Meg kell mentenie a férfit.
Ehhez azonban szüksége lesz a varázslónő segítségére. Ha Althea hajlandó segíteni, és védővarázst idéz Jennsenre, akkor a lány megpróbálhatja kimenteni Sebastiant. Altheának segítenie kell. Jennsennek meg kell győznie őt, hogy segítsen. Sebastian élete a tét.
Jennsen elért a lépcsőhöz, amelyen feljöttek a Palotába. A lépcsőn még sokan igyekeztek felfelé, izzadva, hangosan szuszogva a kapaszkodástól. Lefelé még csak kevesen tartottak. A lépcső tetejénél félreállva, kezével a márványkorlátba kapaszkodva Jennsen gondosan körülnézett, megbizonyosodva róla, hogy senki sem figyeli vagy próbálja meg követni. Bár legszívesebben futásnak eredt volna, kényszerítette magát, hogy nyugodtan, feltűnés nélkül viselkedjen. Voltak, akik őt nézték, de nem többen, vagy feltűnőbben, mint akárki mást. Az őrjáratok közül egy sem volt épp a közelben. Jennsen elindult lefelé.
Olyan gyorsan haladt, ahogy csak tudott, anélkül, hogy úgy tűnjön, az életéért fut. Sebastian életéért. Jennsen mégis ezt tette, hiszen ha ő nincs, a férfi sohasem került volna ebbe a helyzetbe.
Azt hitte, lefelé könnyebb lesz haladnia, de rá kellett jöjjön, hogy a lefelé menet is jócskán megviseli az ember lábait. Lábikrái sajogtak az erőfeszítéstől. Azt mondogatta magának, hogy ha futni nem is tud, legalább megállnia nem szabad, a folyamatos haladással is gyorsabban jut ki, mintha megáll pihenni.
A lépcsőfordulókon rézsút vágott át, ezzel is értékes lépéseket spórolva meg. Ha senki nem figyelt rá, kettesével vette a lépcsőfokokat. Mikor egy-egy folyosón kellett átvágnia, igyekezett nagyobb csoportok háta mögé rejtőzni az őrszemek figyelő tekintete elől. A padokon üldögélő, kenyeret, húspástétomot falatozó, sörözgető, barátaikkal beszélgető emberek neki sem szenteltek több figyelmet, mint a többi elhaladónak. Csak egy újabb látogató a palotában, egy a sok közül.
A Rahl Nagyúr féltestvére.
Ismét a lépcsőre érve Jennsen megint csak sietősre fogta a lépteit, bár lábai már remegtek a folyamatos erőfeszítéstől. Izmai égőn követelték a pihenést, de a lány egyetlen percet sem engedélyezett nekik. Helyette inkább csak még gyorsabbra vette a tempót, valahányszor alkalma nyílott rá. Egy üres lépcsőszakaszon, ahol senki sem láthatta, mert a közelben mindenki más irányba tekintett éppen, még rohant is lefelé. Aztán megint lelassított, amikor egy összekarolt párocska, összenevetve valami elsuttogott banalitáson, elérte a Jennsen alatti lépcsőfordulót, és elindult felfelé.
Lefelé haladva, a levegő egyre hűvösebb lett. Az egyik szinten, ahol a katonák olyan sűrűn rajzottak a lépcső körül, mint legyek a tavaszi istállóban, az egyik Jennsen szemébe nézett, és rámosolygott. A lány a döbbenettől megtorpant egy pillanatra, csak aztán ébredt rá, hogy a katona úgy mosolyog, mint férfi a nőre, nem, mint gyilkos az áldozatára. Jennsen udvariasan viszonozta a mosolyt, melegen, de nem annyira melegen, hogy bátorításnak tűnhessen. Aztán szorosabbra vonta maga körül a köpenyét, és nekiindult a következő lépcsőszakasznak. Mikor a fordulóhoz érve visszanézett, a katona ott állt a lépcső tetején, egyik keze a korláton, és nézte őt. Ismét elmosolyodott, és intett egyet a lány felé búcsúzóul, mielőtt dolgára indult volna.
Félelmével nem bírva tovább, Jennsen lerohant a lépcsőn, párosával véve a fokokat, és árfutott a következő szint folyosóján, el az ételeket, brossokat, míves tőröket árusító fülkék előtt, márványkorlát elé állított padokon üldögélő látogatók mellett a következő lépcsősor felé, amíg rá nem döbbent, hogy az emberek megbámulják. Ekkor megtorpant, és ugrándozó lépésekre váltott át, azt a benyomást igyekezve kelteni, mintha fiatalos lendületével nem bírna. A taktika működött is: Jennsen észrevette, hogy akik figyelték, megnyugodva konstatálták, hogy csak egy ficánkoló fiatal lányt látnak. Így aztán nem is foglalkoztak tovább vele, törődtek tovább a maguk dolgával. Mivel a dolog bevált, Jennsen ezután többször is alkalmazta a trükköt, és sikerült még gyorsabban haladnia.
A hosszú leereszkedéstől kissé zihálva érte el a sercegő fáklyák megvilágította barlangszerű átjárót. Mivel a síkságra vezető kapunál nagyon sok katonát látott, lelassított, és egy idős pár mögé közel húzódva igyekezett azt a látszatot kelteni, mintha a lányuk lenne, aki a szülei mögött kissé lemaradva lépdel. A pár élénk beszélgetésbe merülve azt tárgyalta, milyen esélye van egy barátjuknak az üzleti sikerre, aki most nyitott parókaboltot odafenn a Palotában. Az asszony jó ötletnek tartotta a dolgot. A férfi úgy gondolta, a barátjuk hamarosan ki fog fogyni azokból, akik hajlandók önként eladni a hajukat, így nem sokára mind kevesebbet fog foglalkozni az eladással, és mind többet azzal, hogy nyersanyagot szerezzen be az árujához.
Jennsen elképzelni sem tudott volna ostobább beszédtémát olyankor, amikor egy embert elfogtak a katonák, és valószínűleg hamarosan ki is végzik. Jennsen számára a d'harai Palota nem más volt, mint veszedelmes halálcsapda. Ki kell hoznia innen Sebastiant. Ki fogja hozni innen Sebastiant.
A pár észre sem vette Jennsent, aki fejét lehajtva, lassú lépteikhez alkalmazkodva ballagott mögöttük. A kapuőrök tekintete átsiklott hármójuk fölött. A barlang külső nyílásánál hideg szél tört be, belefojtva a lélegzetet Jennsen tüdejébe. A lámpák bevilágította sötétségben töltött hosszú idő után a lánynak hunyorognia kellett az éles napfényben. Mihelyt kiértek a szabadtéri piacra, Jennsen lefordult az egyik rögtönzött utcán a pár mögül, és elindult, hogy megkeresse Irmát, a kolbászárus asszonyt.
Nyakát nyújtogatva keresgélte tekintetével a piros kendőt, miközben a bódék és asztalok között keringett. A korábban oly nagyszerűnek és kápráztatónak tűnő piac most szegényesnek és kopottnak tűnt a Palota látványosságai után. Jennsen eddig még nem látott semmit, ami a Palota nagyszerűségéhez fogható lett volna. Nem fért a fejébe, hogy egy ilyen szépséges hely hogyan adhat otthont magában olyan visszataszítóságnak, mint a Rahl Ház.
Egy házaló furakodott a közelébe.
– Amulettet a hölgynek? Biztos szerencse! – Jennsen rendületlenül haladt tovább. A bűzös leheletű árus követte. – Különleges, mágikus amulettek! Csak egy ezüst garas, és megveszed a szerencsédet!
– Köszönöm, nem.
A vigéc félig Jennsen előtt, oldalvást hátrált.
– Hölgyem, csak egy ezüst garas.
Jennsen attól tartott, mindjárt felbotlik a házaló előtte kalimpáló lábaiban.
– Nem, köszönöm. Hagyj most békén, légy szíves!
– Akkor egy rézgarasért!
– Nem! – Jennsen mindannyiszor ellökte magától a vigécet, valahányszor az beleütközött, egyre közelebb nyomulva hozzá, folyamatosan az amulettjeiről karattyolva. A fickó folyamatosan vigyorgott, és félig meggörnyedve oldalazott a lány előtt, mind közelebbről bámulva bele Jennsen arcába.
– Nagyon jó talizmánok, kisasszony! – megint az őt kikerülni igyekező Jennsennek ütközött. A lány közben nyakát nyújtogatva továbbra is a piros kendőt kutatta a szemével. – Jó szerencsét hoznak rád.
– Azt mondtam, nem! – Jennsen kis híján keresztülesett a vigéc lábán, és nyújtott karral ellökte magától. – Kérlek, hagyj békén!
A lány megkönnyebbülten sóhajtott fel, amikor egy öregember jött szembe velük, és a házaló ahhoz fordult. Jennsen hallotta a makacs árus hangját elhalkulni maga mögött, amint az öregre próbál amulettet rásózni egy ezüst garasért. Arra gondolt, micsoda ironikus helyzet, hogy ez az ember itt mágiát kínál neki megvételre, ő pedig azért utasítja el, mert siet, hogy minél előbb mágiát kérjen valaki mástól.
Egy üres hely után, egy boroshordókkal teli stand előtt Jennsen hirtelen megtorpant. Felnézett, és a három testvért látta maga előtt. Az egyik bőrkupába töltött bort egy vásárlónak, a másik kettő egy teli hordót emelt le éppen a szekerük hátuljából.
Jennsen megfordult, és az üres helyet nézte. Itt árusított Irma! Szíve hirtelen a torkába ugrott. Irmára bízták a lovaikat. Irmára bízták Bettyt.
Pánik fogta el. Amint a vevő távozott, megragadta az asztal mögött tüsténkedő testvér karját.
– Kérlek, meg tudnád mondani nekem, hová lett Irma?
A férfi a napfénytől hunyorogva nézett fel Jennsenre.
– A kolbászárus asszony?
Jennsen bólintott.
– Ő. Hová lett? Még nem végezhetett! El kell adnia az áruját!
A férfi vigyorgott.
– Azt mondta, hogy mellettünk, borárusok mellett olyan gyorsan sikerült eladnia a kolbászait, mint még soha.
Jennsen csak a szemét meresztette.
– Elment?
– Sajnos. Attól, hogy kolbászt árultak mellettünk, a mi borunk is sokkal jobban fogyott. Az emberek megették az ő fűszeres kecskekolbászát, és mindjárt megszomjaztak tőle a mi borunkra.
– A micsodáját? – suttogta alig hallhatóan Jennsen.
Az árus vigyora lehervadt.
– A kolbászát. Mi a baj, hölgyem? Úgy nézel ki, mint akit épp vállon veregetett egy túlvilági szellem.
– Mit mondtál, mit árult? Kecskekolbászt?
A férfi bólintott, arcán aggodalom látszott.
– Többek között. Mindet megkóstoltam, de nekem legjobban a fűszeres kecskekolbász ízlett. – Ujjával a háta mögé bökve intett a testvérei felé. – Joe a marhahús kolbászt szereti legjobban, és Clayton, nos ő a disznóhúsból készültet, de én akkor is a kecskekolbászra szavazok.
Jennsent kirázta a hideg, és nem a téli hőmérséklettől.
– És most hol van? Hol találhatnám meg?
A férfi beletúrt kócos szőke hajába.
– Sajnos, azt nem tudom. Ide szokott járni, a kolbászait árulni. Az itteniek közül legtöbben szoktunk találkozni vele. Kedves asszony, mindig mosolyog, és mindenkihez van egy jó szava.
Jennsen érezte, hogy fagyos könnyek gördülnek le az arcán.
– De hol van most? Hol lakik? Meg kell találnom!
A férfi úgy markolta meg Jennsen karját, mint aki attól tart, hogy a lány ott helyben elájul.
– Sajnálom, hölgyem, de nem tudom. Miért? Mi a baj?
– Nála vannak az állataim. A lovaim. És Betty.
– Betty?
– A kecském. Mind Irmánál vannak. Fizettünk neki érte, hogy vigyázzon rájuk, amíg visszatérünk.
– Ó! – a férfi szomorúnak látszott, hogy nem tud jó hírekkel szolgálni Jennsennek. – Sajnálom. A kolbászok gyorsan és állandóan fogytak, amíg mind el nem adta. Általában egész napjába beletelik, mire az összesen túlad, de azt hiszem, néha egyszerűen jobban megy a bolt. Miután mind eladta a kolbászokat, még üldögélt itt egy jó darabig és beszélgettünk. Végül sóhajtott egy nagyot, és azt mondta, most már muszáj hazamennie.
Jennsen gondolatai vadul kavarogtak. Úgy érezte, forog körülötte a világ. Fogalma sem volt, mit tegyen. Kábultnak, zavarodottnak érezte magát. Életében még soha nem volt ennyire egyedül.
– Kérlek – nyögte ki végül, könnyeivel küszködve – kérlek, bérbe vehetném az egyik lovatokat?
– A lovunkat? De akkor mi hogy jutunk haza a szekérrel? Ráadásul ezek igáslovak. Nincs nyergünk, kantárunk a lovagláshoz, sem...
– Kérlek! Van aranyam! – Jennsen az övéhez nyúlt. – Tudok fizetni!
A dereka körül tapogatózó ujjai nem találtak rá az apró bőr erszényre, amelyben az arany és ezüst érméit tartotta. A keresgélést megkönnyítendő, hátra vetette a köpenye szárnyát. Az övén, a kése mellett csak egy rövidke, ügyesen elvágott bőrszalag darabot talált.
– Az erszényem... az erszényem eltűnt! – Elakadt a lélegzete.
– A pénzem...
A borárus arca szinte megnyúlta sajnálkozó együttérzéstől, ahogy az erszénye maradványát öve mellől kihúzó lány kétségbeesését látta.
– Vannak errefelé rossz emberek, akik azt nézik, kit lophatnának meg, és...
– De nekem szükségem van rá!
A férfi elhallgatott. Jennsen hátranézett, tekintetével a talizmánárust kereste. Gondolatban újra lejátszotta maga előtt a történteket. A vigéc nekiütközött, lökdöste őt. Valójában az erszényét vágta le közben az övéről. Jennsen vissza sem tudta idézni, hogy nézett ki a csirkefogó, csak, hogy ápolatlan volt, és rosszul öltözött. Akkor ő nem is akart s fickó arcába, szemébe nézni. Lélegzetvisszafojtva nézegetett erre-arra, hátha megtalálja a gazembert, aki ellopta a pénzét.
– Nem... – nyüszítette halkan, kétségbeesésében nem is tudva, mit mondhatna. – Jaj, nem, ó, ne! – Csüggedten roskadt le az asztal mellé a földre. – Szükségem van egy lóra. Ó, drága szellemek, szükségem van egy lóra!
A férfi sietve kitöltött egy pohár bort, és lekuporodott a zokogó Jennsen mellé.
– Tessék, idd meg ezt!
– Nincs pénzem – sikerült hüppögve kinyögnie a lánynak.
– Ingyen van – felelte a férfi félszeg, együttérző mosollyal, amely feltárta egészséges fehér fogsorát. – Ez jót fog tenni. Idd csak ki!
A két másik szőke hajú testvér, Joe és Clayton az asztal mellett ácsorogtak zsebre dugott kézzel, lehajtott fejjel, részvétteljes megértésük jeléül a nő iránt, akivel a testvérük foglalatoskodott.
A harmadik testvér megdöntötte a poharat, igyekezve megitatni a síró lányt. A bor egy része lecsorgott Jennsen állán, a többi bejutott a szájába, így kénytelen volt lenyelni.
– Miért kell neked ló? – kérdezte az árus.
– El kell jutnom Althea lakhelyére.
– Altheához? Az öreg varázslónőhöz?
Jennsen bólintott, és letörölte álláról a bort és arcáról a könnyeket.
– Van meghívásod?
– Nincs – ismerte be a lány – de akkor is muszáj.
– Miért?
– Élet-halál kérdése. Szükségem van Althea segítségére, különben egy ember meg fog halni.
A jól megtermett férfi ott guggolt Jennsen mellett, kezében még a pohárral, amiből a lányt megitatta. Pillantása Jennsen arcáról a csuklya alól kikandikáló göndör, vörös fültökre siklott. Kezét térdeire támasztva nehézkesen felállt, és visszament a testvéreihez, magára hagyva a lányt, aki mindhiába küszködött ki-kitörő sírásával. Jennsen most már Bettyt is siratta. Betty társa volt, barátja, és az egyetlen, még megmaradt kapocs meghalt anyjához. A szerencsétlen kecske most bizonyára elárvultnak és elárultnak érezhette magát. Jennsen bármit megadott volna érte, ha most ott láthatja maga előtt Betty felfelé meredő, buzgón lengő farkincáját.
Nem ücsöröghet itt sírva, mint egy gyerek, győzködte magát. Ezzel nem ér el semmit. Tennie kell valamit. A Rahl Nagyúr palotájának árnyékában nem várhat segítséget senkitől, pénze pedig nincs, amivel segíthetne magán. Nem szabad függnie senkitől – Sebastiant kivéve. Neki viszont Jennsen volt az egyetlen reménye. Sebastian élete most kizárólag attól függött, mit tesz Jennsen. Nem üldögélhet tovább itt, önmagát sajnálva. Anyja ennél sokkal többre tanította meg őt – ha Jennsen tanult tőle valamit egyáltalán.
Fogalma sem volt, mit tegyen, hogy Bettyt visszaszerezze, de arról legalább volt valami elképzelése, mit kellene tennie Sebastian megmentésére. Pillanatnyilag pedig ez volt a legfontosabb, ehhez kellett hát fognia. Ő meg itt vesztegeti a drága időt.
Felállt, dühösen lemázolta a könnyeit az arcán, aztán a homloka elé emelte a kezét, árnyékolásul a nap éles fénye ellen. Jó sokáig volt fenn a Palotában, így nem volt könnyű megbecsülnie az időt, de úgy vélte, késő délutánra járhat. Figyelembe véve a nap szokásos helyzetét az égen ebben az évszakban és napszakban, megbecsülte, merre lehet nyugat. Ha Rozsdás most itt lenne, milyen gyorsan haladhatna! Ha lenne egy kis pénze, vehetne, vagy bérelhetne magának egy másik lovat.
De mi értelme siránkozni azon, amin nem tud változtatni? El kell indulnia gyalog.
– Köszönet a borért! – mondta Jennsen a szőke férfinak, aki zavart izgés-mozgással figyelte őt.
– Szót sem érdemel – sütötte le a szemét a férfi.
Amikor azonban Jennsen elindult, a borárus összeszedte minden bátorságát, kilépett elé a poros útra, és megragadta a lány karját.
– Várj már egy pillanatot, hölgyem! Mit akarsz csinálni?
– Egy ember élete függ rajta, hogy eljussak Altheához. Nincs más választásom, megyek gyalog.
– Milyen emberről beszélsz? Mi történik itt, hogy azon múlik az élete, tudsz-e beszélni Altheával?
Jennsen egyenesen a férfi kék szemei közé nézve gyengéden, de határozottan kivonta karját a szorításból. Nagydarab, szőke, kék szemű férfi, erős állal, izmos testtel: Jennsent azokra a katonákra emlékeztette, aki az anyját megölték.
– Sajnálom, de ezt nem mondhatom meg.
Jennsen összefogta a csuklya szegélyét a nyaka körül egy különösen hideg széllökés ellen, és újra elindult. Mielőtt egy tucatnyi lépést megtehetett volna, a férfi pár hosszú szökelléssel utolérte, és finoman ismét karon ragadta.
– Ide figyelj – mondta halkan, amikor a lány dühösen ráfintorodott. – van egyáltalán valami elemózsiád, felszerelésed?
Jennsen haragos fintora ismét sírásba kezdett hajlani.
– Minden a lovaknál maradt. Mindenünk a kolbászárus Irmánál van, a pénzemet kivéve, ami viszont a zsebtolvajnál.
– Vagyis semmid sincs. – Ez nem annyira kérdés volt, mint dorgáló vélemény egy buta elképzelésről.
– Itt vagyok én magam, és tudom, hogy mit kell tennem.
– És el akarsz jutni Altheához gyalog, a tél közepén, minden nélkül.
– Egész életemet az erdőben éltem le. Tudom, hogy gondoskodjak magamról.
Jennsen ki akarta húzni a karját a férfi fogásából, de az erős kézzel tartotta vissza.
– Lehet, hogy úgy van, de az Azrith síkság nem az erdő. Ott nem tudsz menedéket építeni magadnak. Egy szál gallyat nem találsz, amivel tüzet rakhatnál. Miután a nap lemegy, olyan hideg lesz, mint az Őrző szívében. Nincs semmiféle felszerelésed. Enni mit fogsz?
Jennsen ezúttal sokkal hevesebben rántotta el a karját, és sikerült is kiszabadítania.
– Nincs más választásom. Lehet, hogy te nem érted meg, de vannak dolgok, amiket meg kell tennünk, még akkor is, ha a saját életünket tesszük kockára vele, különben az életünk többé nem ér semmit, és nem is érdemes élni tovább.
Mielőtt a férfi újra megállíthatta volna, Jennsen bevetette magát a sátrak között hevenyészett utcán áramló tömegbe. Átnyomakodott az emberek között, ételeket és italokat árusító standok között, ahonnan immár vásárolni sem tudott magának semmit. Az egész csak arra volt jó, hogy eszébe juttassa: a reggeli kolbász óta egy falat sem volt a szájában. A félelem azonban, hogy Sebastian esetleg meg sem éri a következő étkezés idejét, erőt adott neki, hajtotta tovább.
Ráfordult az első útra, ami nyugat felé irányult. A téli délután napsütése a bal arcát melengette, és ez eszébe juttatta a napfény melegét, amit a Palotában, az imádság terén érzett, és hogy az a meleg mennyire emlékeztette az anyai ölelés melegére.

19. FEJEZET

Jennsen kerülgette az embereket a fennsík lábánál elnyúló vásártér rögtönzött utcáin, közben elképzelte, hogy fákat kerülget az erdőben, ahol mindig jobban otthon érezte magát, mint az emberek között. Ott szeretett volna lenni most, egy csendes erdőben, óriás fák árnyai közé rejtőzve, anyjával az oldalán együtt nézni, ahogy Betty a bokrok friss hajtásait rágcsálja.

A kereskedők, a bámészkodók néha meg-megnézték maguknak Jennsent, de a lány lehajtott fejjel törtetett előre, nem nézett fel az emberek arcába.

Félholtra aggódta magát Betty miatt. Irma, a kolbászárus nő kecskekolbászt is árult. Semmi kétség, elsősorban ezért akarta volna megvenni Bettyt Jennsentől. A szerencsétlen kecske nyilván rémesen el volt keseredve miatta, hogy egy idegen vitte el magával. Bármennyire fájlalta is azonban Jennsen a kecske elvesztését, és bármennyire szerette volna is megtalálni és visszavenni, nem helyezhette ezt a vágyát Sebastian élete elé.

Amikor lacikonyhák és pékek állásai mellett haladt el, Jennsenben még inkább tudatosult, milyen éhes, különösen a hosszú lépcsőjárás erőfeszítései után. Reggel óta nem evett semmit, és nagyon szeretett volna valami ennivalót venni, de erre esélye sem volt. Az emberek egy része tábortüzek mellett főzte a vacsoráját. A tüzet ágakkal táplálták, amit kétségkívül úgy hoztak magukkal erre a célra. A serpenyőikben hagyma és egyéb fűszerek sercegtek az olvasztott vajban. A nyársakon sülő hús illata csiklandozta a lány orrát. Az illatok részegítően kavarogtak a levegőben, és szinte az elviselhetetlenségig fokozták Jennsen éhségét.

Mikor az éhség engedte, Jennsen gondolatai vissza-visszatértek Sebastianhoz. Minden percnyi késedelem egy újabb korbácsütést, újabb sebet, kicsavart végtagot, törött csontot jelenthetett a férfi számára. A szenvedés újabb végtelen hosszú percét. E gondolatoktól keserű epe tolult fel Jennsen torkába. Nem is csoda, hogy Sebastian azért jött ide, hogy segítse a D'Harát legyőzni akarók küzdelmét.

Hirtelen egy, még az eddigieknél is rémítőbb gondolat bukkant fel Jennsen elméjében: a Mord-Sithek. Bármerre vetődött Jennsen az anyja oldalán, egész D'Harában nem volt semmi és senki, amitől az emberek jobban féltek volna, mint a Mord-Sithektől. A képességük, hogy fájdalmat és szenvedést okozzanak másoknak, legendás hírű volt. Az a mondás járta, hogy az Őrző világától erre eső oldalon kínzásban nem volt párja a Mord-Sitheknek.

Mi van akkor, ha a d'haraiak egy ilyen nőt bíznak meg Sebastian megkínzásával? Még ha Sebastian nem is képes a mágia használatára, az sem számít. Az Agielükkel – és ki tudja még, mi egyéb fegyvereikkel – a Mord-Sithek bárkinek képesek elviselhetetlen szenvedést okozni. Az, hogy a mágiahasználókat a saját mágiájuk által ejtették foglyul, egyszerűen csak egy újabb képességük volt a többi között. Egy Mord-Sith számára egy Sebastianhoz hasonló mágia nélküli személy csak rövid, véres közjátékot jelenthetett.

A tömeg jócskán megfogyatkozott, mire Jennsen a szabadtéri vásár széléhez ért. A rögtönzött utca, amin haladt, az utolsó stand után, ahol egy hórihorgas férfi bőrszegeket és használt szekér-alkatrészeket árult, egyszerűen a semmibe enyészett. A langaléta árus mindenféle apró holmival megrakott nagy társzekerén túl nem volt semmi más, csak messzire elnyúló kietlen pusztaság. A dél felé tartó úton emberek sűrű sora haladt. A levegőben kavargó nagyobb porfellegek jelezték a déli irányú főutca távolabbi részén délkelet és délnyugat felé kiágazó mellékútvonalakat. Nyugatnak egyetlen út vagy ösvény sem tartott.

Néhány, a vásár szélén kódorgó ember megnézte magának Jennsent, aki magányosan indult előre, a lenyugvó nap irányába. És bár rácsodálkoztak néhányan, követni senki sem követte az Azrith síkság néven ismert kietlen pusztaságba. Jennsen örült neki, hogy végre egyedül lehet. Emberek között tartózkodni tényleg olyan veszélyesnek bizonyult, ahogy mindig is tartott tőle. Ahogy haladt előre nyugatnak, a vásár látványa gyorsan elenyészett mögötte.

Kezét becsúsztatta a köpenye alá, és megérezte a kése megnyugtató jelenlétét. A testén melengetett fegyver markolata melegnek érzett a tenyere alatt, mintha valami élőlény lenne, nem pedig ezüstből és acélból készült élettelen tárgy.

Legalább a pénzét vette el a tolvaj, nem a kését. Ha már választania kellett a kettő között, jobban örült neki, hogy a kése maradt meg. Egész életében soha nem volt sok pénze, anyjával együtt maguk gondoskodtak önmagukról. A kés viszont létfontosságú volt számára a túléléshez. Ha palotában élsz, szükséged van pénzre. Ha viszont a szabad ég alatt, akkor fontosabb a kés, és Jennsennek eddig még nem volt ilyen remekbeszabott kése, akármilyen fura módon jutott is hozzá.

Ujjai szórakozottan simogatták végig az ezüst markolatot díszítő cifra „R" betűt. Arra gondolt, hogy vannak, akiknek akkor is szükségük lehet egy késre, ha palotában élnek.

Hátrapillantott, és megkönnyebbülten vette tudomásul, hogy senki sem követi. A fennsík apróvá zsugorodott a megtett távolsággal, és a lábánál nyüzsgő emberek lassan mozgó kis hangyáknak tűntek. Örült, hogy maga mögött hagyhatja ezt a helyet, de azt is tudta, hogy vissza kell még térnie ide, miután Altheával találkozott, ha meg akarja menteni Sebastiant.

Egy ideig háttal lépkedett, hogy arcát kímélje a nyugatról fújó jeges széltől, közben alaposan szemügyre vette a Palotát körülvevő masszív kőfal sziklái között kanyargó szerpentint. Mivel délről érkezetek a Palotához, abból az irányból nem láthatták ezt az utat. Az egyik pontján egy különösen veszélyes sziklahasadékon felvonóhíd ívelt át, ami most éppen fel volt húzva. Ha a sziklák nem lettek volna elég elrettentőek, a Népek Palotája köré épült magas kőfal gondoskodott róla, hogy senki ne juthasson be a Palotába, akit nem akarnak beengedni.

Jennsen csak azt remélte, hogy Altheához ennél könnyebb lesz bejutnia.
Abban a távoli, hatalmas épületben tartják fogva valahol Sebastiant. A lány elgondolkodott, vajon a férfi most olyan teljesen és végleg magára hagyatottnak érzi-e magát, ahogy valószínűleg Betty is. Elmormolt egy imát a jó szellemekhez, kérve, hogy tartsák meg a reményt Sebastianban, és adják valahogyan a férfi tudtára, hogy Jennsen ki fogja őt hozni onnan.
Amikor belefáradt a hátrafelé gyaloglásba, és elege lett a Palota látványából, visszafordult, arccal nyugatnak. Ekkor azonban el kellett viselnie az arcát ostorozó szelet, ami néha szinte a lélegzetet is kikapta a szájából. Egy-egy erősebb széllökés egészen a szeme magasságáig kavarta fel a száraz síkság porát, törmelékét.
A táj lapos volt, száraz és jellegtelen, a talaj tömör kő, helyenként durvaszemcsés homoksávok húzódtak keresztül rajta. A rőtsárga síkságot néhol sötétebb barna foltok tarkították, mintha erős teával locsolták volna le. Növényzet alig-alig élt meg rajta, ahol volt is egy-egy szál, az is mind valami alacsony, satnya kóróféle, ami télire zörgősre és törékenyre száradt.
Messze nyugaton csipkés hegylánc körvonalai látszottak. A középen látszó csúcsot mintha hó borította volna, de a nappal szembe nézve ezt nehéz volt biztosan megítélni. Jennsen nem tudta megbecsülni, milyen messzire lehetnek azok a hegyek. Nem szokott hozzá az ilyen vidékekhez, és a síkságon nem tudta jól megítélni a távolságokat. Több óra járásnyira lehettek, de tőle akár több napira is. De legalább nem hóban kell gázolnia, mint azt jó párszor meg kellett tenniük a Népek Palotája felé jövet.
Jennsen rájött, hogy hiába van tél, vízre akkor is szüksége lesz. Úgy vélte, ha eléri a mocsarat, ott talál elég vizet magának. Arra is ráébredt azonban, hogy az asszony, aki a Palotában elmagyarázta neki az utat, csak annyit mondott, hogy messze van, azt nem, hogy neki mekkora utat jelent a messze. Lehet, hogy amit ő messzinek tart, az Jennsen számára csak pár órányi kemény gyaloglás. Lehet azonban az is, hogy az asszony több napi utat értett rajta. Jennsen most azért imádkozott, hogy ne tartson napokig az út, bár az a gondolat sem vidította fel, hogy utána egy mocsáron kell átkelnie.
Egyre erősödő zörgést hallott maga mögött. Hátranézett, és a távolban magasra emelkedő porfelhőt pillantott meg. Hunyorogva nézte egy darabig, mire rájött, hogy egy szekér közeledik felé a pusztaságon át.
Gyorsan körbenézett a kopár vidéken, nem lát e bármi olyan helyet a közelben, ahol elrejtőzhet. Egyáltalán nem tetszett neki a gondolat, hogy bárkivel is egyedül kelljen szembetalálkoznia itt a kietlen senki földjén. Eszébe ötlött, hogy talán azok közül, akik megfigyelték a vásár szélén, hogy ő egyedül indult el a pusztaságba, valamelyik kivárta, amíg a lány elég messzire elér, aztán utána eredt, hogy megtámadja.
Futni kezdett. Mivel a szekér a Palota irányából közeledett, Jennsen abba az irányba futott, amerre addig is igyekezett: nyugatnak, a láthatáron sötétlő hegyvonulat felé. Futás közben olyan nagy kortyokban nyeldekelte a fagyos levegőt, hogy a torka belefájdult. A síkság monotonan húzódott előtte, egyetlen apró repedés, mélyedés sem látszott a talajban, ahol megpróbálhatott volna elrejtőzni. A sötét hegyláncra koncentrált, afelé menekült teljes erejéből, de közben pontosan tudta, hogy elérhetetlenül messze van tőle.
Hamarosan megtorpant. Ostobaság, amit művel. A lovaknál úgy sem tud gyorsabban futni. Derékban meghajolva, tenyerét a combjaira támasztva lihegett, próbálta lecsillapítani a légzését, közben a felé közeledő szekeret figyelte. Ha valaki azért jött utána, hogy megtámadja, a lehető legostobább dolog, amit tehet, hogy kifárasztja magát a futással, előre felőrli minden erejét.
Visszafordult, arccal a lenyugvó nap irányába, és újra nekiindult, de most már olyan ütemben, ami nem meríti ki az erejét. Ha küzdenie kell, legalább ne kifulladtan álljon elé. Lehet az is, hogy egyszerűen csak egy hazafelé tartó szekér az, és hamarosan talán el is fordul, más irányba. Ő egyszerűen csak a szekérzörgésre figyelt fel, meg a jármű felverte porfelhőre. Valószínű, hogy azok ott a szekéren észre sem vették még Jennsen apró, gyalogló alakját.
Aztán vérfagyasztó gondolta futott át az agyán: talán valamelyik Mord-Sith máris vallomást csikart ki Sebastianból. Lehet, hogy az egyik könyörtelen nőszemélynek máris sikerült megtörnie. Bele se mert gondolni, ő maga hogyan viselné el, ha valaki módszeresen összetördelné a csontjait. Egyáltalán nem volt biztos benne, hogy képes lenne kitartani efféle kínzások alatt.
Lehet, hogy az elviselhetetlen szenvedés hatása alatt Sebastian elárulta nekik Jennsen nevét. A férfi tulajdonképpen mindent tudott róla. Tudta, hogy Jennsen apja Darken Rahl volt. Tudta, hogy Richard Rahl Jennsen féltestvére. Tudta, hogy Jennsen a varázslónőhöz igyekszik segítségért.
Talán azt ígérték Sebastiannak, nem kínozzák tovább, ha feladja nekik Jennsent. Vajon lehet hibáztatni Sebastiant az árulásáért ilyen körülmények között?
Lehet, hogy a Jennsen felé robogó szekér tömve volt nagydarab, marcona d'harai katonákkal, akit az ő elfogására küldtek ki. Lehet, hogy a lány számára csak most kezdődik még igazán a rémálom. Lehet, hogy a mai nap az, amelyik eljövetelét Jennsen egész életében rettegte.
Szemeit a félelem könnyei öntötték el. Ismét a köpenye alá nyúlt, és ellenőrizte, hogy kése könnyen és szabadon mozdul-e a tokjában. Kissé kijjebb húzta a fegyvert, majd határozottan visszalökte, figyelve a megnyugtató fémes csendülést, amellyel a kés a helyére csusszant.
Vontatottan teltek a percek, ahogy Jennsen előre haladt, arra várva, hogy a szekér utolérje. Igyekezett félelmét kordában tartani és gondolatban felidézni mindent, amit anyja a kés használatáról tanított neki. Jennsen egyedül volt, de nem volt védtelen. Tudta, hogyan védje meg magát. Egyre ezt ismételgette magában, nehogy megfeledkezzen róla.
Persze, ha túl sokan lesznek, akkor semmi nem segíthet rajta. Túlságosan is élénken fel tudta idézni, hogyan fogták le a férfiak ott, a házukban, és hogy milyen tehetetlen volt akkor. Igaz, akkor a meglepetés ereje is az ő oldalukon állt, de ez nem számít; a lényeg az, hogy elfogták. Ez volt, ami számított. Ha Sebastian nem lett volna ott...
Mikor ismét hátranézett, a szekér már egészen közel ért hozzá. Jennsen megvetette a lábát, köpenyét kissé szétnyitotta, hogy könnyen hozzáférjen a késéhez, és meglephesse a támadóit. Ez egyszer a meglepetés neki is hasznos szövetségese lehet: az egyetlen szövetséges, amire jelenlegi helyzetében számíthat.
Ekkor meglátott egy egészséges fehér fogakat kivillantó szégyellős mosolyt a szekér bakjáról felé sugározni. A jól megtermett szőke férfi közelebb irányította a szekeret, a kerekek alól apró kődarabok repkedtek, és porfelhő vágódott ki hátrafelé. Mikor a férfi befékezte a járművet, a por lassan leülepedett. A borárus férfi ült a bakon, a férfi az Irma melletti standról, a férfi, aki ingyen adott Jennsennek egy pohár bort. A férfi egyedül volt.
Jennsen azonban nem lehetett teljesen bizonyos a férfi szándékai felől, ezért a hangja rideg maradt, keze a kése markolata közelében.
– Mit keresel te idekinn?
A férfi még mindig mosolygott.
– Meg akarlak kocsikáztatni.
– És a testvéreid?
– A Palotánál hagytam őket.
Jennsen nem bízott a férfiben. Mi oka lett volna, hogy segítsen egy ismeretlen nőn?
– Köszönöm, de azt hiszem, jobban tennéd, ha visszamennél, és a saját dolgoddal törődnél inkább. – Ezzel tovább is indult.
A férfi nagy huppanással ugrott le a szekérről. Jennsen megpördült, és készen állt rá, hogy védekezzen, ha kell.
– Nézd, úgy gondoltam, hogy ez az egész így nincs rendjén – mondta a férfi.
– Mi nincs rendjén?
– Soha nem tudnám megbocsátani magamnak, hogy én csak álltam ott, és hagytalak, hogy a halálodba indulj. Élelem, víz és felszerelés nélkül ugyanis az vár rád idekint a síkságon. Elgondolkodtam azon, amit mondtál, hogy vannak dolgok, amiket az embernek meg kell tennie, különben az élete nem ér semmit, és nem is érdemes élnie tovább. Én sem tudtam volna nyugodtan élni tovább, ha hagyom, hogy itt halj meg idekint, a Síkságon. – A férfi hangjából eltűnt a határozottság, és inkább kérővé lágyult. – Gyere, kapaszkodj fel a szekérre, hadd vigyelek el!
– És mi lesz a testvéreiddel? Mielőtt rájöttem volna, hogy elveszett a pénzem, bérbe sem akartál adni lovat nekem, mert azt mondtad, akkor nem tudnátok haza menni.
A férfi hüvelykujját az övébe akasztotta, és rezignált hangon kezdett magyarázkodni.
– Szóval, olyan jól ment ma az üzlet, hogy tisztességes összeget sikerült beszednünk. Joe és Clayton amúgy is ott akartak maradni egy ideig a Palotában, hogy a változatosság kedvéért szórakozzanak is egy kicsit. A bolt azért sikerült olyan jól, mert az az Irma ott árulta mellettünk a fűszeres kolbászait. – Megrántotta a vállát. – Nos, mivel ő olyan hatásosan segített rajtunk, ezért most nekem is adódott rá lehetőségem, hogy rajtad segítsek. És mivel a lovaidat és a felszerelésedet Irma elvitte magával, azt hiszem, az a legkevesebb, hogy elvigyelek téged a szekéren. Ezzel egy kicsit talán helyrehozom a dolgokat. Elvégre csak egy útról van szó, nem az életemet ajánlom fel vagy ilyesmi. Csak egy kis segítség valakinek, akiről tudom, hogy szüksége van rá.
Jennsennek bizony jócskán szüksége volt a segítségre, de nem bízott meg ebben az idegenben.
– Engem Tomnak hívnak – mondta a férfi, mintha csak olvasott volna a lány gondolataiban –, és hálás lennék érte, ha megengednéd, hogy segítsek rajtad.
– Ezt meg hogy értsem?
– Ahogy te is mondtad: Bizonyos dolgokat meg kell tennünk, hogy az életünknek egy kicsivel több értelmet adhassunk. – A férfi egy nagyon rövid pillantással végigmérte a csuklya alól kigöndörödő vörös fürtöket, aztán visszakomolyodott. – Hát ezért lennék hálás érte, ha én is tehetnék valami hasonlót.
Farkasszemet néztek, és Jennsen fordította el előbb a tekintetét.
– Én pedig Jennsen vagyok, de nem tudom, hogy...
– Hát akkor ugorj fel. Van egy kis borom...
– Nem szeretem a bort. Attól csak még szomjasabb leszek.
Tom vállat vont.
– Vizem is van elég. Hoztam egy pár húsos lepényt is. Még melegek, ha sietsz és most mindjárt eszel belőlük.
Jennsen a férfi kék szemét tanulmányozta, amelyek pont olyan színűek voltak, mint annak a kurafi apjának, Darken Rahlnak. De ennek az embernek a szemében csak egyszerű őszinteséget látott. A mosolya sem pimasz volt, inkább visszafogott.
– Nincs feleséged, aki hazavárna?
Ezúttal Tomon volt a sor, hogy lesüsse a tekintetét, és az út porába bámuljon.
– Nem, hölgyem. Még nem házasodtam meg. Túl sokat utazom. Nem hiszem, hogy lenne olyan lány, aki szívesen venné az ilyen életet. Amellett így nem is igen van esélyem rá, hogy bárkit is eléggé megismerhessek ahhoz, hogy házasságon kezdjen járni az eszem. Persze nagyon remélem, hogy egyszer, valamikor találok majd egy olyan nőt, aki hajlandó lesz megosztani velem az életét, aki mosolyt tud csalni az arcomra, és akihez én is méltó tudok lenni.
Jennsen meglepődött rajta, hogy Tom egy ilyen egyszerű kérdéstől elpirult. Úgy találta, hogy a férfi merészsége, amellyel megszólította őt, és felajánlotta a segítségét, alighanem jócskán túlmegy Tom szokványos viselkedésén. Amilyen barátságos volt a férfi, olyan szégyenlősnek is bizonyult. Jennsen mindjárt sokkal nagyobb biztonságban érezte magát a tudattól, hogy ezt az embert ennyire zavarba tudja hozni egy magányos nő a puszta közepén mindössze azzal, hogy a szívügyeire rákérdez.
– Hát, ha nem ártok vele az üzleti tevékenységeteknek... a megélhetéseteknek...
– Nem – vágott közbe Tom azonnal. – Egyáltalán nem. Egy cseppet sem. – Visszafelé intett, a fennsík irányába. – Ma nagyon jól kerestünk, és megengedhetünk magunknak egy kis lazítást. A testvéreim egyáltalán nem bánták. Utazunk szerte az országban, és mindent megveszünk, amit méltányos áron megkapunk. Mindent a szőnyegektől a borig, napos csibétől a csizmáig, aztán mindent visszahozunk ide, és eladjuk a Palotánál. Tulajdonképpen inkább szívességet teszünk a testvéreimnek vele, hogy hagyjuk őket pihenni egy kicsit.
Jennsen rábólintott.
– Segítenél vele, ha elvinnél, Tom.
A férfi elkomorult.
– Tudom, egy ember élete forog kockán. – Felkapaszkodott a szekérre, aztán lenyújtotta a kezét Jennsennek. – Óvatosan, hölgyem!
A lány elfogadta a férfi nagy kezét, és fellépett a vaslépcsőre.
– A nevem Jennsen.
– Ahogy már mondtad is, hölgyem. – Azzal Tom könnyedén felhúzta a lányt a bakra.
Amint Jennsen leült, Tom azonnal egy takarót húzott elő az ülés mögül, és kupacba gyűrve a lány ölébe tette. Láthatóan nem akart illetlenül viselkedni azzal, hogy saját kezűleg takargatja be vele Jennsent. A lány eligazgatta magán a takarót, és hálás mosollyal köszönte meg a meleg gyapjúholmit. Tom ismét hátranyúlt, és egy rakás megviselt csomagolóruha alól előkotort egy kis batyut. Félszeg mosollyal kínálta a lány felé a fehér szalvétába kötött húsos lepényeket. Tom igazán állta a szavát: a lepények még melegek voltak. A férfi egy vizestömlőt is előkerített valahonnan, és letette kettejük közé az ülésre.
– Ha akarod, utazhatsz hátul is, a ponyva alatt. Jó sok takarót hoztam, hogy melegen tartsanak, és odabent sokkal kényelmesebb lehet, mint itt kint a faülésen.
– Egyelőre jó lesz itt is – felelte Jennsen. A lepénnyel gesztikulálva folytatta: – Ha visszaszerzem a holmijaimat, meg a pénzemet, mindent meg szeretnék fizetni neked. Csak tartsd számon, mivel tartozom, és mindent visszafizetek.
Tom kiengedte a féket, és megrántotta a gyeplőt.
– Ha úgy akarod. De én nem várom el tőled.
– Úgy akarom – zárta le a témát Jennsen, és a szekér egy rándulással megindult.
Amint úton voltak, Tom azonnal elfordult az eddigi nyugati irányból északnyugat felé.
Jennsen korábbi gyanakvása tüstént visszatért.
– Hé, mit művelsz? Hova a csudába mész?
Tom kissé meglepetten vette tudomásul, hogy a lány még mindig nem bízik benne.
– Azt mondtad, Altheához akarsz menni, nem?
– Igen, de nekem úgy magyarázták, menjek nyugatnak egész addig, amíg a legmagasabb hófödte csúcshoz nem érek, aztán a túloldalán forduljak északnak a sziklák mentén...
– Ó – vágott közbe Tom, mert ekkor jött rá, mit gondolhat a lány, és miért. – Arra akkor menj, ha azt akarod, hogy egy nappal tovább tartson az út.
– Miért mondott volna nekem az az asszony olyan utat, ami hosszabb ideig tart?
– Valószínűleg azért, mert mindenki arra felé megy Altheához, és ő nem tudhatta, hogy neked annyira sietős.
– Miért mennek arra az emberek, ha az az út hosszabb?
– Mert tartanak a mocsártól. Azon az úton jutsz legközelebb száraz lábbal Althea házához, vagyis arrafelé kell a legkevesebbet a mocsárban járni. Nyilván az az asszony a másik útról nem is tudott.
A kocsi akkorát zökkent, amikor áthajtott egy keresztbe álló kisebb sziklarepedésen, hogy Jennsennek meg kellett kapaszkodnia az ülés keretében. Tomnak igaza volt: a faülés tényleg kényelmetlennek bizonyult, és mivel a szekeret nehéz súlyok szállítására tervezték, üresen erősen zötykölődött.
– De nem kellene nekem is tartanom a mocsártól? – kérdezte végül Jennsen.
– Gondolom, igen.
– Hát akkor miért ne menjek inkább a másik úton?
Tom megint a lány hajára pillantott. Ez lassan már-már szokásává vált. Jennsen nem törődött vele, a legtöbben ugyanígy önkéntelenül megbámulták miatta.
– Azt mondtad, egy ember élete forog kockán – felelte a férfi, és félszegségnek most nyoma sem volt a hangjában. – Sokkal hamarabb érsz oda, ha keresztülvágunk a csúcsnak az innenső oldalán, ráadásul abba a tekervényes kanyonba sem kell bemennünk, ami a túloldalon a sziklák között húzódik. A gond ezzel csak az, hogy hátulról kell bemenned a mocsárba, és hosszabb utat kell megtenned a mocsáron át Althea házáig.
– És a hosszabb út a mocsáron át nem nyújtja meg az időt?
– Megnyújtja, de még így is egy-egy napot spórolsz meg oda-vissza. Ez így már két nappal gyorsabb.
Jennsen egyáltalán nem kedvelte a mocsarakat. Pontosabban szólva nem kedvelte azokat a mindenféle lényeket, amelyek a mocsarakban éltek.
– Nem túl veszélyes ez így?
– Nem indultál volna el egyedül, minden nélkül erre az útra, ha nem tartottad volna elég fontosnak: élet-halál kérdésének. Ha ennyire kockára merted tenni az életedet miatta, akkor úgy gondoltam, igyekezni fogsz annyi időt megtakarítani, amennyit csak lehet. Ha jobban szeretnéd, persze vihetlek a hosszabb úton is, akkor kevesebbet kell gázolnod a mocsáron át. Rajtad áll, de azon az úton két nappal tovább fog tartani, és ha az idő tényleg olyan fontos...
– Nem, nem. Igazad van. – A Jennsen ölében tartott lepények még mindig melegek voltak, és jólesett köré fonni a fagyos ujjait. Igazán figyelmes ember ez a Tom, hogy erre is gondolt. – Köszönöm, Tom, hogy helyettem is gondoltál az időmegtakarításra.
– Ki az, akinek az élete függ ezen az utadon?
– Egy barát – felelte kurtán Jennsen.
– Igazi jó barát lehet.
– Ha ő nincs, én már halott lennék.
Egy ideig csendben gördült velük tovább a szekér a távoli hegyek sötétlő vonala felé. Jennsen azon tűnődött, vajon mi vár rá a mocsárban. Vagy, ami még rosszabb, mi fog történni Sebastiannal, ha ő nem tudja megszerezni Althea segítségét idejében.
– Mikorra? – kérdezte a férfitől. – Mikorra érünk el a mocsárig?
– Attól függ, mekkora a hó a hágóban, meg még egy pár egyéb dologtól is. Én nem túl gyakran járok errefelé, így pontosan nem tudom megmondani. De ha egész éjszaka utazunk, meglehetősen biztosra állíthatom, hogy reggelre elérjük a mocsarat.
– És onnan mennyi időbe telik Altheához elérni? Már úgy értem, a mocsáron át.
Tom aggódva nézett a lányra.
– Ne haragudj, de nem tudom bizonyosan. Eddig még soha nem jártam Althea mocsarában.
– Úgy nagyjából?
– Csak abból, amit a terület fekvéséről tudok, úgy gondolom, nem telhet többe egy napnál oda-vissza. De ez csak durva becslés. És nem számoltam bele azt az időt, amit Altheánál töltesz. – Aggodalma még nyilvánvalóbbá vált. – Olyan gyorsan eljuttatlak Altheához, ahogy csak lehet.
Jennsen a Rahl Nagyúrról akart beszélni Altheával: az apjáról is, meg a jelenlegi Nagyúrról, Richardról is, a féltestvéréről. Nem lenne szerencsés, ha Tom rájönne, hogy kicsoda is ő, vagy, hogy mi a célja. A segítőkészsége azonnal elpárologna, és ez még csak a legkevesebb. Arra gondolt, épp ideje, hogy kitaláljon valami ártatlannak tűnő okot, hogy miért ne vigye magával a varázslónőhöz. Megrázta a fejét.
– Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha te hátra maradsz a lovakkal és a szekérrel. Ha egész éjjel hajtasz, akkor pihenned kell, hogy menetkész legyél, amikorra visszajövök. Ezzel is időt spórolunk.
Tom bólogatva fontolgatta, amit hallott.
– Ez nem rossz gondolat. De attól még én is...
– Nem. Hálás vagyok a fuvarért, az ételért, a vízért és a meleg takaróért, de nem engedem, hogy te is az életedet kockáztasd odabenn a mocsárban. Azzal segítesz legtöbbet, ha kint maradsz, és felkészülsz rá, hogy azonnal indulhassunk, ha visszatérek.
Tom ismét elgondolkodott, Jennsen közben azt figyelte, hogy kócolja a szél a férfi szőke haját.
– Rendben, ha te úgy kívánod. Örülök, hogy segíthetek, amennyit tudok. Ha Altheánál végeztél, hová akarsz menni?
– Vissza a Palotához – felelte Jennsen.
– Akkor egy kis szerencsével holnapután már ott is lehetünk.
Ez három nap Sebastiannak. Jennsen nem tudhatta, van-e még három napja hátra a férfinek. Vagy három órája. Vagy akár három perce. De amíg a legkisebb esély is volt rá, hogy Sebastian életben lehet, addig muszáj bemennie a mocsárba. Jennsen minden rossz érzése ellenére, ami az előtte álló feladat miatt gyötörte, élvezte a húsos lepényt. Az étel nagyon finom volt. Igaz, amilyen éhes volt, most bármi szinte ugyanúgy ízlett volna neki. Kiemelt a lepény belsejéből egy nagyobb darab húst, és Tom szájába dugta.
Tom megrágta az ételt, lenyelte, azután megszólalt:
– Röviddel naplemente után feljön a hold, vagyis mire a hágón át kell kelnünk, elég jól fogok látni hozzá, hogy ne kelljen megállnunk. Hátul a ponyva alatt van elég takaró. Ha leszáll az éjszaka, jobban tennéd, ha hátramennél, és aludnál egy keveset, ha tudsz, a holnapi nap előtt. Szükséged van a pihenésre. Én majd bóbiskolok egy keveset, amíg Altheánál leszel. Amikor visszajössz, megint egész éjszaka hajtok majd, és visszaviszlek a Palotához. Remélem, így elég gyorsan végzünk hozzá, hogy még megmenthesd a barátodat.
Jennsen ott dülöngélt a zötyögő szekér bakján a megtermett férfi mellett, akivel ma találkozott először, aki mindezt hajlandó megtenni egy idegenért.
– Köszönöm, Tom. Te jó ember vagy.
A férfi elvigyorodott.
– A mama is mindig ezt mondta.
Jennsen épp újabb falatot harapott a tésztából, amikor Tom hozzátette:
– Remélem, a Rahl Nagyúr is így gondolja. Ugye, elmondod neki, amikor majd találkozol vele?
Jennsen nem tudta, mit akarhat ezzel mondani a férfi, megkérdezni pedig nem merte. Agyában vadul kergették egymást a gondolatok, és a szájában lévő ételt használta ürügyül, hogy ne kelljen azonnal válaszolnia. Bármit is mond, akaratlanul is bajba keverheti magát. De végtére is Sebastian életéről volt szó, ezért úgy döntött, hogy mosolyog, és belemegy a játékba.
– Hát persze.
A halvány, de diadalittas mosolyból ítélve, ami Tom szája sarkában megjelent, miközben látszólag az utat figyelte maga előtt, és megrántotta a gyeplőt, ez volt a helyes válasz.

20. FEJEZET

A fény hirtelen a szemébe szúrt. Jennsen kezével ernyőzte be a szemét a ragyogás ellen, és látta, hogy Tom éppen a takarókat rángatja le róla. Ásított és nyújtózkodott egyet, de amikor ráébredt, hogy miért fekszik egy ekhós szekér hátuljában, hol vannak, és miért vannak itt, azonnal visszafogta az ásítozását. Felült, a szekér egy füves rét szélén állt.

Jennsen kezével a szekér fényesre koptatott peremű deszkájába kapaszkodva, pislogva körülnézett. Mögöttük töredezett felületű szürke sziklafal emelkedett, hasadékaiba és repedéseibe satnya, de szívós bokrok kapaszkodtak, göcsörtös, egy irányba hajló ágakkal, mintha örökös szél kényszerítené őket. Jennsen tekintete feljebb siklott, oda, ahol a szilafal teteje beleolvadt a körötte lengő szürke ködbe. A sziklák tövében a rét szélén innen buja bozót zöldellt. Ilyen bozót szegélyezte kétoldalt azt a meredek oldalú, szűk szakadékot is, amelyen Tom valahogy keresztül ügyeskedte a szekeret. A két nagy igásló, még hámba fogva, a kusza, magasra nőtt füvet harapdálta.

Előttük a rét túlsó szélén a talaj folyamatos lejtéssel tűnt el a homályban a gubancos ágú óriás fák, összevissza tekergő indák és csüngőmohák függönye mögött. A zöld lepel mögül füttyögések, csettegések és más fura zajok hallatszottak.

Jennsen csak ennyit tudott kinyögni:
– Ilyenkor, tél közepén...
Tom kiemelte az abrakos tarisznyákat a szekér hátuljából.
– Nem is rossz hely lenne arra, hogy itt teleljen át az ember –

egy fejmozdulattal a mocsár felé lejtő domboldal irányába intett
– ha azok a valamik nem lennének, amiről azt beszélik, hogy kijárnak onnan. Ha azok nem lennének, pár bolond már biztos letelepedett volna itt. De ha valakik meg is tették, nyilván behurcolta őket a mocsárba valami rémség, és nem jöttek ki többé élve.
– Mármint hogy te azt hiszed, tényleg élnek odabent valami... szörnyek, vagy ilyesmi?
Tom a szekér oldalára támaszkodott a karjaival, és Jennsenhez egészen közel hajolva felelte:
– Jennsen, én nem szoktam nőket riogatni. Gyerekkoromban a többi fiú néha élő siklókat lengetett a lányok felé, csak, hogy sikoltozni hallják őket, de én soha nem vettem részt ilyesmiben. Nem megijeszteni akarlak téged.
De nem tudnék békében élni a lelkiismeretemmel, ha csak hagynám, hogy bevesd magad oda a mocsárba, mintha csak valami könnyű sétára indulnál, aztán meg örökre ott maradj. Lehet, hogy az egész csak üres szóbeszéd, én nem tudom, sohasem jártam még odabent. Olyan emberről sem tudok, aki meghívás nélkül bejutott volna – és azt is csak a mocsár másik oldalán. Az a hír járja, hogy nem lehet élve átjutni hátulról a mocsáron, de ha valaki ragaszkodik hozzá, hogy mégis megpróbálja, az alighanem te leszel. Tudom, hogy nagyon fontos ügyben jöttél ide, ezért nem hiszem, hogy napokig akarnál várakozni arra, hogy meginvitáljanak.
Jennsen nagyot nyelt. Savanyú íz tolult fel a torkában. Csak bólintott köszönetképpen, nem tudta, mit is mondhatna.
Tom hátrasöpörte homlokába hullott szőke fürtjeit.
– Csak el akartam mondani neked a teljes igazságot, ahogy én tudom. – Ezzel vállára kapta az abrakos tarisznyákat, és a lovak felé indult.
Ami van odabent, az van. Jennsen tudta, hogy be kell mennie, és kész. Nincs más választása: ha ki akarja menteni Sebastiant a fogva tartói karmai közül, be kell mennie. Ha valaha is meg akar szabadulni a Rahl Nagyúrtól, be kell mennie.
Benyúlt a köpenye alá, és megérintette a kése markolatát. Ő nem holmi elkényeztetett városi kislány, aki a saját árnyékától is megijed, aki nem képes megvédeni magát!
Ő Jennsen Rahl!
Lelökte magáról a maradék takarókat, és kikászálódott a szekérderékba hevenyészett ágyából. A lejutáshoz egy kerékküllőt használt lépcsőül. Tom visszafelé jött a szekér elejétől egy vizestömlővel.
– Kérsz inni? Víz van benne. A hámfára kötöttem fel, hogy a lovak melege megóvja a befagyástól.
Jennsen kiszáradt a hidegtől, mohón ivott a tömlőből. Amikor meglátta, hogy Tom az izzadságot törli a homlokáról, akkor döbbent csak rá, milyen meleg is van valójában itt a mocsár szélén. Arra következtetett, hogy nyilván egyetlen valamire való szörnylakta mocsár sem engedi meg magának, hogy befagyjon télire. Tom hátrahúzta a konyharuhát egy csomagról, amit a kezében tartott.
– Reggeli?
Jennsen elmosolyodott a húsos lepények láttán.
– Nem csak jó ember vagy, de gondos is.
Tom elvigyorodott, Jennsen kezébe nyomta a lepényeket, aztán elfordult, hogy kioldja a lovakat a hámból.
– Ne felejtsd el, megígérted, hogy a Rahl Nagyúrnak is elmondod! – szólt vissza a lánynak.
Jennsen nem akart belemenni semmilyen diskurzusba az üldözőjéről, ezért gyorsan témát váltott.
– Akkor itt leszel? Mármint, amikor visszaérek. Megvársz itt, hogy gyorsan visszajuthassak a Palotába?
Tom hátrapillantott, miközben a farhámot oldotta ki az egyik ló mögött.
– Szavamat adom rá, Jennsen. Nem hagylak cserben.
Az arckifejezése alapján a férfi épp ünnepélyes esküt tett. Jennsen mosollyal jutalmazta Tom buzgalmát.
– Pihenj egy kicsit! Egész éjjel hajtottál.
– Megpróbálom.
Jennsen nagyot harapott a lepényből. Az étel teljesen kihűlt már, de jóízű volt, és laktató. Rágás közben a rét szélén húzódó zöld falat méregette, és a mögötte lappangó sötétséget, aztán felnézett az acélszürke égre.
– Nem tudod, milyen napszakban járhatunk?
– A nap legfeljebb egy órája kelt fel – felelte Tom, miközben az istrángkötéseket bogozta. Hátrafelé intett a sziklafal irányába, amerről jöttek. – Mielőtt ide leereszkedtünk, odafent a felhőréteg felett sütött a nap.
Idelent a sötét égbolt alatt olyan gyászos és komor volt a táj, hogy Jennsen meglepődött Tom megjegyzésén. Itt még úgy tűnt, mintha csak most hajnalodna. Nehéz volt elhinni, hogy fölöttük nem messze száz ágra süt a nap, de Jennsen azért már látott ilyen alacsonyan járó hegyvidéki felhőrétegeket korábban is, magasabb helyekről lenézve.
Miután végzett a húsos lepénnyel és a morzsákat is lesöpörte a kezéről, Jennsen tétlenül nézte, ahogy Tom épp a szügyhámot veszi le az egyik ló vaskos, izmos mellkasáról. Mindkét jóltáplált, nagytestű állat szürke volt, fekete sörénnyel és farokkal. Olyan hatalmas állatok voltak, amilyeneket Jennsen még nem is látott. Szinte túlméretezetteknek tűntek, egészen addig, amíg a mellettük álló Tomot nem vette figyelembe az ember. A szőke óriás mellett a lovak sem tűntek annyira hatalmasnak, különösen, hogy a férfi időnként becézőleg meg is simogatta őket. Úgy tűnt, az állatok örömmel fogadják gazdájuk kedveskedését.
A két ló időnként rápillantott a leszerszámozásukkal bíbelődő Tomra, máskor sötét szemeikkel Jennsenre vetettek egy-egy oldalpillantást, de főleg a réten túli árnyakra figyeltek. Még a fülüket is a mocsár irányába hegyezték.
– Jobb lesz, ha indulok. Nincs vesztegetni való időnk. – Tom erre csak egy bólintással válaszolt. – Köszönöm, Tom. Ha esetleg nem lenne módom még egyszer elmondani, köszönöm a segítséget. Nem sokan tették volna meg értem azt, amit te.
Tom szégyellős mosolyától ismét kivillantak hófehér fogai.
– Szerintem szinte mindenki segített volna neked. Örülök, hogy én lehettem az.
Jennsen biztos volt benne, hogy Tom szavainak van valami rejtett üzenete is, amit ő nem értett meg. De bármi is volt az, a lány most sokkal fontosabb dolgok miatt aggódott.
Tekintetét a mocsárból visszhangzó rejtélyes hangok irányába fordította. Lehetetlen volt megítélni a fák magasságát, mert csúcsaik az alacsonyan járó felhőbe vesztek. Amilyen magasaknak tűntek, a törzsük nyilván elképesztően vastag kell, hogy legyen. A fönti ködből indák lógtak alá, meg mindenféle egyéb tekervényes kúszónövények, amelyek úgy fonták be az óriás fák ágait, mintha le akarnák húzni őket a lenti homályba.
Jennsen végigjárta a mocsár szegélyét, és talált is egy kiemelkedő földhátat, ami úgy ereszkedett le a domboldalon a réttől a mocsárba, mint valami földbe süllyedt ős szörnyeteg gerince. A kiemelkedő földtaraj a lombozat alatt is folytatódott. Nem igazán lehetett ösvénynek mondani, de kiindulópontnak megteszi. Jennsen erdőben élte le szinte egész életét, és ott is meg tudta találni a leghalványabb csapást is, ahol más nem is gyanította volna, hogy létezik. Ide a mocsárba azonban semmiféle csapás nem vezetett. Látszólag soha semmilyen állat, vagy ember nem hatolt be ide. Jennsen kénytelen lesz maga keresni utat magának.
Visszafordult a rét pereménél, és hosszan, szótlanul nézett Tom szemébe.
A férfi halványan elmosolyodott: mintegy tisztelgésül Jennsen bátorsága előtt.
– A jó szellemek legyenek veled, és őrizzék a lépteidet!
– Veled is, Tom. Aludj valamennyit! Ha visszaérek, azonnal indulnunk kell vissza, a Palotához.
Tom meghajolt.
– Parancsodra, hölgyem.
Jennsen elmosolyodott a férfi meglepő modorosságán, aztán visszafordult a lejtő felé, és gyors léptekkel eltűnt Tom szeme elől a sötétlő homály mélyén.
A mocsár zöld növényszoknyája alatt megrekedt a hőség. A sűrű, fojtogató pára olyan volt, mint valami tömör fal, ami visszalöki a behatolni próbálkozót. Minden befelé tett lépéssel egy re sötétebb lett Jennsen körül. A csend majdnem olyan tömény volt, mint a pára, és a sötétség mélyéből fel-felhangzó kísérteties zajok csak kiemelték a mocsár hallgatását, és érzékelhetővé tették a távolságokat a láp mélyén.
Jennsen az ide-oda tekergő földháton haladt előre, ami egyre csak lejtett befelé. Kétoldalt a faágak mélyre görnyedtek a rájuk telepedett indák és moha súlya alatt. Néhány helyen a sziklataraj csupasz gerincét követve Jennsennek mélyre kellett hajolnia, hogy a feje ne ütközzék a lecsüngő ágakba. Máshol indákat kellet félretolnia, hogy előre tudjon jutni. A bomlás bűze az orrába hatolt a szinte halottian mozdulatlan levegőben.
Hátrafordult. A mező felől alagútszerűen átszűrődött a fény. A kör alakú tompa fénypászma végén még látta egy hatalmas ember sziluettjét, amint csípőre tett kézzel állt, és a mocsár felé nézett. Persze, amilyen sötét volt, Jennsent már nem láthatta. A lány is csak azért látta őt, mert a férfi a fényben állt. De akkor is, Tom ott állt, és nézett Jennsen után.
Jennsen nem is tudta, hogy vélekedjen Tomról. Nem volt könnyű eligazodni rajta. Jószívű, rendes embernek látszott, de Jennsen nem tudott igazán megbízni senkiben. Kivéve Sebastiant. Sebastianban feltétel nélkül megbízott.
Mikor Jennsen szeme megszokta a félhomályt, látta, hogy a gerinc, amelyen bejött, volt az egyetlen út befelé, legalábbis, ameddig ellátott. Másutt meredek sziklafalak határolták a mocsár peremét. A rét csak egy párkány volt a mocsárba szakadó hegyoldalon. A láp szélén, a rét felé emelkedő sziklafalon növények kapaszkodtak fel, a fény felé a lenti mocsárból. A gerinc, amelyen Jennsen elindult, egy sziklagyűrődés volt, ami lehetővé tette a lánynak, hogy lejusson a lápra. Másutt mindenütt túl meredek volt a sziklafal a leereszkedéshez.
Jennsen mély lélegzettel erősítette meg magát, és tovább indult a lejtős, ide-oda kanyargó sziklagerincen, mind mélyebbre a fák közé. Egyes helyeken a sziklataraj két oldala ijesztően meredeken lejtett a láp mélye felé. Egy helyen a lány mindkét oldalon csak sötétséget látott maga alatt, mintha csak egy, a világot kettészelő szakadék fölött húzódó kőhídon gyalogolna. Jennsen belebámult a mélybe, közben elképzelte, hogy odalenn az Őrző várja a vigyázatlanokat, és ettől kezdve sokkal óvatosabban gyalogolt tovább.
Hamarosan rájött, hogy a lombrengeteg, amit feljebb látott, csupán a mocsárból kiálló szirteken nőtt óriási őstölgyek felső levélzete volt. Rádöbbent, hogy egyik-másik vastagabb ágat nézte fatörzsnek eleinte. Jennsen életében nem látott még ilyen gigantikus fákat. Félelme már-már a csodálatnak adta át a helyét. Ámulva nézte a hatalmas ágak egyre újabb és újabb, fölé emelkedő köreit, ahogy elhaladt mellettük a lejtős sziklaháton. Távolabb egy-egy fészket is megpillantott az ágvillákban: gallyakból és nádszálakból font, mohával és zuzmóval bélelt jókora alkotmányokat. Ha volt is lakója a fészkeknek, Jennsen nem látta miféle madarak építhetnek maguknak ekkora lakhelyet, de arra meg mert volna esküdni, hogy ragadozók.
Egyszer, amikor mélyre hajolt, hogy átférjen egy, a sziklaháthoz túlságosan közel belógó sűrű ágfonadék alatt, szeme előtt egy hatalmas, eddig a felső lombozat által elrejtett világ tárult ki, amelyet talán emberi szem még sohasem látott. A tompán átszűrődő fény sugarai szinte alig mertek ilyen mélyre lehatolni. Itt-ott a fenti lombrengetegből mohafüggönyök csüngtek alá. A barlangszerű homályban madarak vitorláztak a lombok alatt a levegőben. A távolból egy ismeretlen állat üvöltése hangzott fel, olyan hang, amit Jennsen még soha nem hallott. Még messzebbről egy fajtársa felelt neki.
Ősi és baljóslatú táj volt ez, mégis volt benne valami sötét szépség. Jennsen úgy érezte magát, mintha egy túlvilági kertben járna, ahol a növények az örök homályban tenyésznek. Lehet, hogy az Alvilág az Őrző dermesztő birodalma, de a Teremtő örök fénye ott is melengeti és táplálja az igaz lelkeket.
A mocsár Jennsent bizonyos értelemben nagyon emlékeztette D'Harára. Sötét, fenyegető, veszélyes, ugyanakkor fájdalmasan gyönyörű. Ugyanúgy, ahogy a kése megtestesítette számára a Rahl Ház rútságát, egyszersmind mégis tagadhatatlanul remekmívű darab volt.
A fák Jennsen körül karomszerű gyökerekkel kapaszkodtak a sziklagerinc oldalába, mintha attól félnének, hogy az odalent, a sáros víz alatt ólálkodó teremtmények lerántják őket a mélybe. Rég halott, vén fenyők hevertek félig kidőlten, fajtársaik által visszatartva a mocsárba zuhanástól. A szomszédos fák ágai úgy ölelték körül őket, mintha támogatnák. A megdőlt törzsekre felkúszó aljnövényzet közül már csak itt-ott villant ki a halott fa szürkesége. Sok kidőlt fa azonban teljesen rárogyott a talajra. Egy vén fatörzs éppen Jennsen útjában hevert keresztbe, megrogyva, félig szétkorhadva, mintha hevertében megolvadt volna. A korhadó anyag rugalmasnak érződött a lány lába alatt, és nyüzsögtek benne a rovarok. Fent az ágak között egy bagoly figyelte az emberi betolakodó útját lefelé a mocsárszintre. A talajon hangyák masíroztak, fontos kincseiket cipelve, amit az erdő nyirkos talaján leltek. Nagy, fényes, barna hátú csótányok szaladgáltak a korhadt avarban. A sűrű aljnövényzetben meg-megrezzentek az ágak, ahogy az ott tanyázó lények riadtan menekültek Jennsen útjából.
Jennsen erdőben élt eddig, és szinte mindent látott már, óriási medvéktől újszülött őzgidákig, madarakat és bogarakat, denevért és tarajos gőtét... Volt, amitől tartott, mint a kígyóktól vagy a bocsait védő anyamedvétől, de jól ismerte az állatokat. Többnyire az állat fél az embertől, és nem akar mást, mint hogy békében hagyják, tehát Jennsen általában nem félt az állatoktól. Azt azonban nem tudhatta, miféle mérges marású, halálos harapású lények ólálkodnak ezen a sötét, nedves helyen. Nem tudhatta, nem settenkednek-e a varázslónő birodalma mélyén mindenféle mágia szülte, félelmet nem ismerő varázsszörnyek.
Látott pókokat. Nagy, kövér, fekete, szőrös pókokat, amelyek lassan billegetett lábakkal ereszkedtek lefelé a valahol a lombok láthatatlan magasában rögzített fonalukon, hogy eltűnjenek a talajon terpeszkedő páfrányszőnyeg mélyén. Bár meleg és nyirkos volt a levegő, Jennsen szorosan összefogta magán a köpenyét, a csuklyáját is a fején tartotta, hogy jobban védve legyen a pókféléktől.
A pókmarás éppolyan halálos lehet, mint bármilyen nagy állat támadása. A halál az halál, teljesen mindegy, hogy mi okozza. A holtak Őrzője senkinek nem ad feloldozást csak azért, mert a halálát valami kicsi, és látszólag jelentéktelen lény mérge okozta. Az Őrző egyformán örök sötétséggel fogad minden birodalmába térőt, akármi okból érkezzen is. A halálod módja nem számít sem előnyödre, sem hátrányodra.
Bármennyire otthon is érezte magát Jennsen a vadonban, és bármilyen kísértetiesen szépséges volt is a mocsár, Jennsen szíve felgyorsulva dobogott, és állandóan feszülten figyelt maga köré. Minden inda, minden zöld mohacsomó, ami megérintette, fenyegetést rejtett magában, és Jennsen jó néhányszor hátra is ugrott tőlük ijedtében.
Az egész mocsáron érződött, hogy a halál itt ólálkodik valahol a közelben.
Aztán a sziklagerinc, Jennsen egyetlen ösvénye befelé a mocsár szívébe, hirtelen véget ért a lába alatt egy gyökérgubancokkal átszőtt sík, rothadó, bűzös, mohos lapályban. Egészen úgy nézett ki, mintha a fák feltorlódó, összegubancolódott gyökerei félnének mélyebbre benyúlni a sáros posványba, és megpróbálnának a perem közelében maradni. A sártócsa szélén kétoldalt a talajt teljesen befedte a mindenféle növényzet.
Jennsen határozottan ki tudta venni egy, a sárból kimeredő combcsont körvonalait. A csontot pelyhes zöld penész lepte be, de a formája felismerhető maradt. A lány nem tudta eldönteni, miféle állat csontja lehet. Reménykedett benne, hogy valóban csak állaté.
Meglepődve vette észre, hogy egyes helyeken a sár úgy néz ki, mintha forrásban lenne. Lassan kibukkanó nyúlós sötétbarna sárbuborékok tolultak a felszínre, ahol szétpukkanva sűrű sárcseppeket fröcsköltek szerte, és gőz szállt fel belőlük. A buborékoló iszaplapályon nem élt meg semmi. A sár egyes helyeken alacsony kúpokká keményedett, amelyek közepéből sárgás gőz párállott fel.
Jennsen óvatosan lépkedett a gyökerek fonadéka között, kerülgetve a sárbuborékokat és gejzírkúpokat, mind mélyebbre hatolva az árnyak között. Hamarosan észrevette, hogy a sár helyét egyre nagyobb területeken nyílt víz veszi át. Eleinte csak kisebb-nagyobb, buborékokat és savas gőzöket eregető tócsák voltak előtte. Aztán, mikor a forró gejzíreket maga mögött hagyta, a vízterületek magas náddal körülvett tavacskákká növekedtek, amelyek felett gomolygó labdákként kavarogtak mindenféle apró rovarok.
Végül a posványos víz teljesen átvette az uralmat a terepen, az erdő talaja sötét folyadékká hígult. A fekete vízből halott fatörzsek meredtek ki: őrszemek, akik egy rothadástól bűzlő táj felett álltak őrséget. A mocsár titokzatos lakóinak távoli huhogásai, hörgései, vonításai még sötétebb helyekről érkeztek Jennsen fülébe. Egyes helyeken a lelógó lombok alatt rucaöröm lepte el a láp szegélyét, szilárd, zöldellő talaj hamis ígéretével csalogatva az óvatlanokat. Jennsen észrevette, hogy a zöld szőnyeg alól kikandikáló szemek figyelték lépteit.
A mohos sziklatalaj, amelyen haladt, fokozatosan rugalmassá, szivacsossá alakult át a lába alatt, amíg végül az is eltűnt a mozdulatlan víz felszíne alatt. A lány eleinte látta a sekély víz fenekét, alig centiméterekkel az üvegesen csillanó víztükör alatt, de a víz egyre mélyült, amíg már csak nem láthatott mást, csak a sötétséget a víz mélyén. Ebben a sötétségben még sötétebb árnyak suhantak el a lába körül.
Jennsen gyökérről gyökérre lépegetett, igyekezett megőrizni az egyensúlyát anélkül, hogy meg kellene kapaszkodnia hozzá a nyálkás, csúszós fatörzsekben. Így, hogy csak a gyökerek kiálló részeire lépett, nem kellett belegázolnia a vízbe. Attól tartott, a víz mélyén lehetnek akkora gödrök is a fenéken, amelyek elnyelhetnék.
Ahogy a vízből kiálló, biztonságos támaszt nyújtó gyökerek egyre távolabb és távolabb kerültek egymástól, Jennsen gyomrában úgy növekedett és keményedett a félelem csomója. Megállt és tétovázott. Attól tartott, túl mélyre hatol a mocsaras területre, olyan részre, ahonnan már visszafordulni sem tudna. Tulajdonképpen nem kételkedhetett a saját ítélőképességében, hogy a legjobb utat választotta-e befelé, hiszen ez volt az egyetlen lehetséges út. Lehajolt, és hunyorogva nézett előre a lelógó mohafüggönyök és lombos indák alatt. Amennyire a párán, az árnyakon és az aljnövényzeten keresztül ki tudta venni, úgy látta, hogy elől nem messzire a talaj újra emelkedni kezd, és talán ismét szárazabb terepre juthat.
Mélyet lélegzett az áporodott levegőből, és előrenyújtotta a lábát, hogy a következő vaskos, csavarodott gyökérre léphessen, ami kiáll a vízből, de nem tudta elérni. Enyhén lekuporodva újból próbálkozott, de a gyökér egyszerűen túl messze volt. Felegyenesedett, és átgondolta, mit tegyen.
Át kell ugrania a vízből kiálló vastag gyökércsomóra. Igazából nem is ugrás volt ez, inkább csak kisebb szökellés. Mégsem tetszett neki a gondolat, hogy hová kerülhet, ha a lába esetleg megcsúszik, és beleesik a vízbe. Az sem vonzotta igazán, hogy a víztükör felett a göcsörtös gyökér tetején kelljen egyensúlyoznia. Viszont, ha elegendő lendülettel ugrik, és jól rugaszkodik el a kiálló részből, ugyanazzal a lendülettel tovább ugorhat róla a túlsó partra.
Ujjaival egy ragacsos, de sima fatörzsnek támaszkodott, hogy onnan ellökve magát, fokozza a lendületét. A fa legalább nem volt nyálkás, amitől a keze megcsúszhatna a legrosszabb pillanatban. Felmérte a távolságot. Akármekkora is, ez volt a legközelebbi pont, ami szilárd, száraz támasztékot kínált a lábának. Kellő lendülettel onnan tovább ugorhat a következő gyökércsomóra, vagy akár a száraz talajra.
Mély lélegzetet vett, aztán egy, az erőfeszítéstől kiszakadó önkéntelen nyögéssel ellökte magát a fatörzstől, és átlendült a nyílt víz felett.
Ahogy a lába elérte a kiálló fagyökeret, a gyökér megmozdult a talpa alatt. A tehetetlenség azonban vitte előre Jennsent, visszafordulni már lehetetlen volt.
A gyökér, ami vastagabb volt, mint Jennsen bokája, hirtelen megvonaglott a lány súly alatt, és eltűnt a víz alatt. Abban a pillanatban egy vaskos gyűrű vetődött fel a vízből, és tekeredett Jennsen lábszárára, hogy szinte azonnal egy újabb hideg, nyálkás pikkelyekkel borított tekercs már a térdét fonja körül.
Az egész olyan gyorsan történt, hogy Jennsen teste még lendületben volt a gyökér irányába, ami hirtelen megelevenedett, és foglyul ejtette. A lány hátracsavart törzzsel próbált visszabillenni a kiinduló irányba, de csak annyit ért el vele, hogy teljesen elveszítette az egyensúlyát.
Reflexszerűen a kése után kapott, de a dolog, a mi elfogta, hirtelen nagyot rántott rajta, és a lány arccal előre a vízbe bukott. Ösztönösen előrenyújtotta a karjait, hogy tompítsa a zuhanását. A víz habosan csapott fel körülötte. Sikerült megmarkolnia a víz szélén a legközelebbi fagyökereket. Valódi gyökereket, vizeseket, de szilárdakat, megnyugtatóan durva, fatapintású gyökereket markoltak görcsösen összezáruló ujjai.
De amint kétségbeesett igyekezettel kapott a fagyökerek után, amelyek épp hogy elérhető távolságra estek tőle, teste alól a háborgó, zavaros vízből kiemelkedett a felszínre egy elképesztően hatalmas kígyó, hogy marasztaló ölelésébe zárja.

21. FEJEZET

Jennsen teste megfeszült. Teljes erejéből igyekezett magát kiszakítani a hüllő szorításából a fagyökerek segítségével. Felsikoltott, amikor az élő gyűrűk körbefordították a testét. Hátára fordult, közben ujjai közül kisiklottak a gyökerek. Vadul kapálózva nyúlt maga mögé, új kapaszkodót keresve kezeinek. Kinyúlt, teste megfeszült, és ismét sikerült elmarkolnia egy vastag gyökeret előbb egyik, majd mindkét kezével, épp idejében ahhoz, hogy az óriás hüllő ne tudja lerántani a víz alá.

A hatalmas, lapos fej kiemelkedett a víz alól, és a lány hasára siklott, mintha csak meg akarná nézni magának ezt a makacs prédát. A legnagyobb kígyó volt, amit Jennsen valaha is látott. A szivárványló zöld pikkelyekkel borított testen a hatalmas izmok hullámzásának mintájára futott végig a gyenge szűrt fény csillogása. A vérszomjas sárga szemek vonalában fekete csíkok húzódtak keresztbe, amitől úgy nézett ki, mintha a kígyó álarcot viselne. A sötétzöld fejből villás vörös nyelv csapott ki Jennsen mellkasára, és az arca felé tapogatózott.

A lány sikoltva rántotta félre a fejét. Válaszul a tekergőző, izmos kígyótest még szorosabban feszült Jennsen testére, húzta befelé a mély vízbe. Jennsen ujjai minden erejükkel kapaszkodtak a gyökerekbe. Kétségbeesetten igyekezett feljebb húzni magát, de a kígyó túl erős és túl nehéz volt ehhez. Rugdalózni próbált, de a lábait szorosan fogták a hüllő tekervényei. Az élő gyűrűk szorították, rángatták az áldozatukat, húzták lefelé, a mélybe. Jennsen tüdejére víz szaladt. Görcsösen felköhögte, és olyan elszántan küzdött a rátörő páni rémülettel, mintha az is valami nagy erejű, élő ellenfél lenne.

A késére lett volna szüksége. De ahhoz, hogy a késhez hozzáférjen, el kell engednie a gyökereket. Ha viszont egyetlen kapaszkodójától is megfosztja magát, a kígyó azonnal lerántja a mélybe, ahol menthetetlenül megfullad.

Az egyik keze – sugallta magának. Csak az egyik kezére van szüksége. Ha fél kézzel elengedi a gyökereket, el tudja érni a kését. De ahogy a hullámzó kígyótest egyre feljebb tekergőzött rajta, most már a derekát is elszorítva, a rettegés szoros görcsre zárta Jennsen mindkét kezét a fagyökereken.

Mikor a kígyó széles, lapos feje ismét kiemelkedett a víz alól, és felfelé kezdett siklani a lány testén, Jennsen döntött. Bal kezével olyan erősen markolta meg a gyökereket, ahogy csak tellett tőle. Jobbjával kétségbeesett elszántsággal leengedte a kapaszkodót, és benyúlt vele a köpenye alá. Az átázott szövet felgyűrődött előrenyomuló keze előtt: nem tudta elérni a kését. A kígyó állkapcsa a mellkasának nyomódott, mintha csak a hatalmas hüllő figyelmeztetni akarná, hogy a következő gyűrű már a tüdejét fogja összepréselni, annyira, hogy nem jut többé levegőhöz.

Jennsen behúzta a hasát, és előretolta az ujjait, hogy bepréselje őket a kígyó ráfeszülő törzse alá, de a súlyos test bénító erővel szorította a derekát, így képtelen volt kezét a köpeny szövete alá csúsztatni, hogy elérje a fegyverét.

Vadul küszködött, hogy sikerüljön, de a kígyó hirtelen rándult egyet, feljebb siklatva gyűrűit a lány törzsén, és ezzel a mozdulattal Jennsen jobb kezét is befogta maga alá a szorításba.

Jennsen bal kezével még mindig markolta a gyökereket. A hüllő súlya azonban olyan erővel húzta befelé a vízbe, hogy úgy érezte, vállból ki fog szakadni a karja, ha nem engedi el a kapaszkodóját. A lány úgy érezte, annál rosszabbat nem is tehetne, mint hogy elengedje a gyökereket, de a karjára nehezedő teher elviselhetetlenül nagy volt. A kígyó olyan erősen húzta befelé, hogy attól tartott, az ujjairól a bőr is leszakad a súrlódástól.

Minden erőfeszítése ellenére érezte, hogy az ujjai lassan csúszni kezdenek lefelé a gyökerekről. Könny szökött a szemébe, és elengedte a kapaszkodót.

Lebukott a sötét víz mélyére. Lábai végre elérték a mocsár fenekét. Engedett a lefelé húzó erőnek, behajlította a lábait, és a rettegés kölcsönözte emberfeletti erővel elrúgta magát a vízfenéken nyújtózó gyökerekről. Teste közben átfordult az ellenkező irányba, így most a felszínre bukkanva a túlparti gyökereket markolta meg.

A kígyó együtt gördült vele a víz alatt, és most hátára fordította a lány testét. Jennsen felsikoltott, amikor érezte, hogy a válla kicsavarodik. Ám a víz alatti vergődés, forgás fuldoklás közben egy rövid másodpercre a kígyó szorítása meglazult a törzsén. Jennsen nem vesztegette el a lehetőséget: sikerült megragadnia az ezüst markolatot.

Amikor a széles, sötétzöld fej a tapogatózó vörös, villás nyelvével ismét az arca felé közeledett, Jennsen felemelte a kését, és a penge hegyét a bestia állkapcsa alá illesztette. A kígyó feje megállt, mintha megérezte volna a fenyegetést, amit a borotvaéles penge jelentett számára. Ember és állat merev mozdulatlansággal nézett egymás szemébe. Jennsen szinte elgyengült a megkönnyebbüléstől, hogy ismét a kezében érezheti a kését, még ha úgy tűnt is, hogy valamiféle patthelyzet alakult ki kettejük között.

A lány a hátán feküdt a vízben, a nehéz hüllőtest köréje csavarodott. Képtelen volt egyensúlyi helyzetbe hozni magát egy támadáshoz, vagy a saját súlyát felhasználni a döfés lendületéhez. Karja elgyengült a küzdelem erőfeszítésétől, és sajgott a rándulástól, amikor a kígyó kicsavarta a vállízületét. Ennyi hátránnyal nem lesz könnyű dolog egy ilyen hatalmas és súlyos állattal végezni. Ez a feladat még szilárd talajjal a talpa alatt is próbára tette volna.

A sárga szemek Jennsent nézték. A lánynak átfutott az agyán, vajon nem mérgeskígyóval van-e dolga. Eddig még nem látta az állat fogait. Ha a kígyó hirtelen az arca felé vágna, nem volt benne biztos, hogy elég gyors tudott volna lenni a támadás megállításához.

– Bocsáss meg, hogy rád léptem – mondta a kígyónak. Valójában nem hitt benne, hogy az állat képes megérteni. Bizonyos értelemben inkább önmagához beszélt, hangosan gondolkodott.
– Mindketten megijesztettük a másikat.
A kígyó továbbra is kőmerev mozdulatlansággal figyelt. Még a nyelvét sem vetette ki. Állkapcsán, amelyet a kés hegye néhány centire elemelt a lány testétől, bizonyára érezte a veszélyes pengeél nyomását. Lehet, hogy úgy tekintette a fegyvert, mint valami fenyegető agyart. Jennsen nem tudhatta, mi jár az állat fejében, de azt tudta, hogy ő maga inkább elkerülné a küzdelmet egy ilyen teremtménnyel.

Vízben voltak, ami a kígyó lételeme volt, nem Jennsené. Kés ide vagy oda, a végkifejlet egyáltalán nem lehetett bizonyos. Még ha sikerül is megölnie a kígyót, a hüllő holt súlya, halálos görcsében Jennsen köré merevedett gyűrűivel képes lenne lehúzni a lányt a víz alá, ahol megfulladna. Ha egy mód van rá jobb lenne harc nélkül elválni egymástól.

– Most menj – suttogta halálos komolysággal – különben meg kell, próbáljalak megölni. – Kissé megemelte a kését, hegyének nyomásával magyarázva mondanivalóját olyan nyelven, amiben sokkal jobban bízott, hogy a kígyó is képes lesz megérteni.

Lábaiban bizsergő zsibbadást érzett annak jeléül, hogy enyhült a kígyó gyűrűinek szorítása. A fej centiméterről centiméterre lassan visszahúzódott. A pikkelyes hurkok egyenként siklottak le a lábáról, törzséről. Jennsen hirtelen úgy érezte magát, mintha lebegne. Karjával követte a visszavonuló fejet, kése hegyét továbbra is az állat állkapcsa alatt tartva, készen rá, hogy a fenyegetés legapróbb jelére minden erejével a kígyó torkába döfje a pengét. Végül a fej eltűnt a víz alatt.

Amint a hüllő súlyától megszabadult, Jennsen azonnal kikapaszkodott a szilárd talajra. Négykézláb megállt, jobb kezében még mindig a kést szorongatva, és zihálva igyekezett megviselt tüdejébe elég oxigént juttatni. Fogalma sem volt róla, mi játszódhatott le a kígyó agyában, hogy miért hagyta ott végül, vagy, hogy más helyen, más időben bevált volna-e ugyanez a fogás, de ezúttal sikerült, és Jennsen hálaimát mormolt érte a jó szellemekhez. Ha volt egyáltalán valami közük hozzá, hogy Jennsen kimenekült a halál pikkelyes szorításából, hát ne gondolhassák, hogy hálátlan érte.

A lány remegő keze fejével letörölte arcáról a félelem utólag kibuggyanó könnyeit, és reszkető lábakkal talpra evickélt. Visszafordult, és a mélyre csüngő lombok és mohák alatt sötétlő csendes víztükörre meredt. Visszaemlékezve tudatosult benne, hogy amikor elrugaszkodott a víz alatt, a lába odalent is gyökerekbe ütközött. A vízre visszanézve, amin keresztüljutott, azt következtette ki, hogy az elmúlt időkben alighanem vagy a talaj süllyedt meg, vagy a víz szintje emelkedett fel pár lábnyit. Akár így, akár úgy, ha óvatosan átvágott volna a sekélyebb részen, ahelyett, hogy a gyökérnek tartott kígyóra ugrott volna, sokkal több esélye lett volna rá, hogy gond nélkül átkeljen rajta.

Elhatározta, hogy visszafelé vág magának egy botot, ami segítségére lehet majd a gázlók felderítésében, és hogy nagyon fog vigyázni rá, nehogy kígyóra lépjen.

Még mindig erősen zihálva Jennsen az előtte álló sötét útszakasz irányába fordult. Még el kell jutnia a varázslónő házához, ő meg azzal vesztegeti itt az időt, hogy önmagát sajnálgatja. Sebastiannak Jennsen segítségére van szüksége, nem az önsajnálatára.

Bőrig átázva újra nekivágott az útnak. Szerencsére, bár tél volt, itt a mocsárban meleg volt. Így legalább halálra nem fog fagyni. Visszaemlékezett rá, milyen nyomorúságos érzés volt átázottan, amikor Sebastiannal együtt az anyját meggyilkoló quad maradéka elől menekültek.

A talaj csak centiméterekre emelkedett a posványos víztükör szintje fölé, de a földet át-meg átszövő gyökérfonadék elég szilárd alapot nyújtott hozzá, hogy a lány súlyát elbírja. Ahol a víz ellepte a szilárd alapot, ott is csak rövid szakaszokon, és nagyon sekélyen. Noha csak pár centis vízmélységeken kellett átgázolnia, Jennsen nagyon óvatosan lépkedett ezeken a helyeken, és gondosan megnézte a víz alatti gyökereket, nehogy megint összetévessze valamelyiket egy lapuló kígyóval. Jól tudta, hogy a vízi kígyók fajtájuk legveszélyesebbjei közé tartoznak. A mérges kígyó, még a húsz-harminccentis méretű is, könnyedén képes megölni egy embert. Akár a pókok esetén, a méret lényegtelen, ha a méreg halálos.

Ismét olyan területre ért, ahol a talaj repedéseiből gőz csapott fel. A hasadékok peremét színes, többnyire sárgás lerakódás borította. A szag fojtogató volt, és Jennsennek meg kellett kerülnie a gőzölgő területet, hogy lélegezni tudjon. A környező bozót sűrű volt, és tövisekkel teli.

Késével sikerült utat vágnia a vendégmarasztaló ágak között, és eljutni egy sziklafalhoz, amelynek a tövében keskeny párkány húzódott. A sziklaperemen egyensúlyozva egy sötét víztükör mellett araszolt el. A víz felszínén lassú hullámgyűrűk jelezték, hogy valami odalent a víz alatt nyomon követi a lány útját. Jennsen kezébe vette a kését, és miközben igyekezett gondosan megfigyelni, hová lép, egyik szemét folyamatosan a vízen tartotta, készen a védekezésre, ha bármi is kicsapna onnan rá. Amikor kapaszkodókat kereső keze alatt meglazult egy kő, és ettől kis híján elvesztette az egyensúlyát, a szabaddá vált követ az őt leskelő, láthatatlan lény felé hajította. Az azonban nem hagyta zavartatni magát. Végig követte a lány útját, egészen a tavacska végéig, ahol Jennsen végre magasabb terepre tudott kapaszkodni, ahol sűrűn növő, magas, széles levelű hajtások között haladt tovább.

Olyan érzése volt, mintha kukoricaföldön járna. A hajtások között valami lassú mozgásra lett figyelmes. Nem tudta kivenni, mi lehet az, de a mozgó valami gyanítható méretei alapján nem is vágyott rá, hogy megtudja. Hamarosan futásnak is eredt a hajtások dzsungelében, kerülgetve a szárakat, és lebukva a mélyen lelógó faágak elől.

A fák hamarosan ismét összesűrűsödtek, és Jennsen megint gyökérszövedékek között tört előre. A mocsár végtelennek tűnt, és gyötrően lassan tudott előre haladni. Az idő közben egyre telt. Mikor nyíltabb területekre ért, Jennsen kocogóra fogta a lépteit, hogy időt nyerjen. Már órák óta járta a lápot. Becslése szerint délidőre járhatott. Tom szerint egy teljes napba telhet, amíg oda-vissza megjárja a mocsarat, de Jennsen már olyan hosszú ideje gyalogolt benne, hogy attól tartott, elkerülte a varázslónő házát. Végtére is nem lehetett tudni, milyen széles a mocsár. Könnyen elmehetett a ház mellett, anélkül, hogy észrevette volna. Azon kezdett aggódni, hogy esetleg valóban ez is történt.

Mi lesz, ha nem tudja megtalálni a házat? Akkor mit tegyen? Nem lelkesedett az ötletért, hogy a mocsárban kelljen töltenie az éjszakát. Nem lehet előre tudni, miféle lények bújnak elő éjjel a miazmás lápon. Annak esélyét sem látta, hogy esetleg képes legyen tüzet gyújtani ezen a helyen. Újból félelem kerítette hatalmába arra a gondolatra, hogy sötétben éjszakázzon ezen a helyen, ahová még a Hold és a csillagok fénye sem tud lehatolni.

Amikor végül egy jókora tó partjára ért, megállt, hogy szusszanjon egy keveset. A víz széléből kiálló vastag derekú fák megannyi oszlopokként tartották a tó szegélye fölé boruló alacsony zöld lombsátrat. A tó fölött kissé erősebb volt a fény. Jennsentől jobbra meredek sziklafal emelkedett, amely annyi kapaszkodót sem ígért, amin a lábát megvethetné. Errefelé lehetetlen volt megkerülni a tavat. A szikla függőlegesen ereszkedett egészen a víz szintjéig, sejtetve, milyen mély lehet a tó azon az oldalon.

Bal felé indulva meglepetésére Jennsen hamarosan lábnyomokat vett észre. Odasietett, és féltérdre ereszkedve közelebbről is szemügyre vette a lágy talajon keletkezett lenyomatokat. A méreteikből ítélve férfilábtól származhattak, de már nem voltak frissek. A lány követte a nyomokat a parton, és néhol, nyilván ott helyben felpucolt fogásból származó halpikkelyekre bukkant. Pár lépéssel beljebb a növényzet sűrű volt és szövedékes, de a tó partján a kemény, füves talaj könnyű járást kínált, a lábnyomok pedig friss reményt.

A tó túlsó partjára érve Jennsen egy füzes csalitoson át követte a nyomokat szárazabb, magasabb területre. Egy ligetes részen a bozótos aljnövényzet és a lecsüngő indák fonadéka között áttűnő magaslat körvonalait pillantotta meg, amelyen egy ház emelkedett. A ház kéményéből szürkésfehér füst szállt fel, hogy a magasban elvegyüljön a mocsár fölött lengő szürke köddel: szinte mintha a füstből keletkezne az egész lápot befedő átláthatatlan lepel.

A szürkés homályban a ház ablakából világló lámpafény arany ékszerként ragyogott elő, világítótoronyként, melynek fénye biztos menedéket kínál az elveszetteknek, az elhagyatottaknak, a védteleneknek. Mikor annyi félelemmel és veszteséggel teli útjának végét végre meglátta maga előtt, Jennsen szeméből a megkönnyebbülés könnyei törtek elő. Akár az öröm könnyei is lehettek volna, ha nem nyomasztotta volna annyira az aggodalom és a sürgető szükség Sebastian miatt.

Sietősre fogta lépteit a füzek és tölgyek alkotta ligeten át, a kusza aljnövényzeten keresztül, az útjába lógó indafüggönyök között, és hamarosan elérkezett a házhoz. Az épületet kőalapokon emelték, amelyet különös gonddal illesztettek egymáshoz mindenféle habarcs, vagy más kötőanyag nélkül. A falak cédrusfából épültek. A tető védelmében keskeny tornác futott körbe a ház körül. A tornácra lépcsősor vezetett a tóhoz vivő ösvény felől.

Jennsen kettesével vette a lépcsőket fel a tornácra, és a házat megkerülve egy vaskos oszlopokkal aládúcolt, egyszerű, de barátságos nyitott verandára. A verandáról lapos lépcsősor vezetett egy széles, jól karbantartott ösvényhez, amely a mocsár elülső részében tűnt el. Ezen az úton jöttek be a kliensek, akiket a varázslónő meghívott magához. Ahhoz az úthoz képest, amelyen Jennsen idáig eljutott, ez az ösvény valóságos országútnak tűnt.

Jennsen egy percet sem vesztegetve bekopogott. Türelmetlenségében azonnal meg is ismételte a kopogást, amit csak a befelé nyíló ajtó kinyitása szakított félbe. Az ajtóban egy idős férfi állt, aki meglepődve nézett a lányra. Kissé már gyérülő, de még mindig sűrű hajában a barna színt egyre több szürke szál szőtte át. Átlagos magasságú férfi volt, sem nem kövér, sem nem sovány. A ruházata nem egy mocsári pákászé, vagy csapdázóé, inkább iparos, vagy kereskedő öltözéke. Tiszta, gondosan karban tartott nadrágja nem durva szövésű, hanem drága, jó minőségű szövetből készült. Zöld ingén aranypor szemcsék csillogtak. Ő volt Friedrich, az aranyozó.

Éles, vesébe látó tekintettel vette szemügyre a lányt, azonnal észrevéve vörös haját is a csuklya alatt.
– Mit keresel itt? – kérdezte. Mély hangja teljes összhangban volt a külsejével, de semmi szívélyességet nem lehetett kihallani belőle.
– Altheával szeretnék beszélni, ha lehet.
Friedrich pillantása az ösvényre villant, aztán vissza a lányra.
– Hogy kerültél ide?
Gyanakvó arckifejezéséből ítélve, valamilyen módon tudomást kellett volna szereznie róla, ha az elülső ösvényen próbálja meg bárki is megközelítem a házat. Jennsen sokat tudott az ilyesfajta riasztókról: anyjával együtt ők maguk is mindig használtak valamilyen jelzőrendszert, hogy senki ne törhessen rájuk váratlanul.
Jennsen a ház hátulja felé intett.
– A másik úton jöttem. Hátulról. A tó mögül.
– Senki sem tud továbbmenni a tavon túl. Még én sem. – Friedrich azonnal haragosan vonta össze őszbe vegyülő sötétbarna szemöldökét, anélkül, hogy újra átgondolta volna, amit a lány mondott, vagy további kérdéseket tett volna fel neki. – Hazudsz!
Jennsen megdöbbent.
– Nem hazudok. Hátulról jöttem. Nagyon fontos, hogy beszélhessek a feleségeddel, Altheával.
– Senki sem hívott ide. El kell menned. És ha jót akarsz magadnak, visszafelé egy lépésnyit sem térsz le az útról. Most pedig távozz!
– De élet-halál kérdésről van szó! Muszáj...
Az ajtó becsapódott Jennsen orra előtt.
(Folytatása következik!)