Terry Goodkind: A bukottak hite III. A Boszorkánymester
© Terry Goodkind: Faith of the Fallen Copyright: 2000 by Terry Goodkind

A magyar fordítás a Tor first mass market edition 2001. kiadása alapján készült.
Tor Books
Published by Tom Doherty Associates LLC
Hungarian translation: Excalibur Könyvkiadó Hungarian edition: Pál Tamás
Kiadja: az Excalibur könyvkiadó A kiadásért felel: a kiadó igazgatója Műszaki szerkesztő: Savanya Zsolt
A borítón Szendrei Tibor festménye látható Nyomdai munkálatok: Novum Kft.
ISBN 963 9285 31 5ö ISBN 963 9285 34 X
Terry Goodkind

A bukottak hite

III. - A Boszorkánymester
Excalibur könyvek
Az Igazság Kardja Sorozat:

1. Az Első Szabály
I. Az Igazság Keresője II. A Népek Palotája

2. A Könnyek Köve
I. Sötét árnyak ébredése II. A halálhozó
III. A kard varázslója

3. A falka vére
I. A Prelátus gyűrűje II. Az Álomjáró
III. A Varázslók Tornya

4. A szelek temploma I. A vörös hold II. A prófécia
III. A Jocopo Kincs

5. A tűz lelke
I. A mágia tolvajai II. Birodalmi Strázsák III. Három Harmónia

6. A bukottak hite
I. A Halál Úrnője
II. Acél az acél ellen III. A Boszorkánymester

7. Pillars of Creation (A teremtés oszlopai I. II. III.)
8. NAKED EMPIRE
9. CHAINFIRE
10. Phantom
11. … (befejező rész, megjelenik 2008 nyarán)

1. FEJEZET

Miután Ishaq raktárában befejezte a napi munkát, és mielőtt elindult volna Victor vasáért, Richard hazasietett a szobájukba. Nem, mintha vacsorázni akart volna, hanem, hogy értesítse Niccit, vissza kell mennie dogozni. Nicci már jóval korábban egyértelműen tudtára adta Richardnak, hogy ők most férj és feleség, és nem venné jó néven, ha Richard csak úgy eltűnne hazulról. Altur’Rangban kell maradnia, és dolgoznia, mint minden más rendes embernek.

Kamil egy barátjával várta Richardot. Mindketten inget viseltek. Richard megállt a lépcső alján, és felnézett a két suhancra.
- Sajnálom, Kamil, de vissza kell mennem dolgozni...
- Akkor még annál is nagyobb ökör vagy, mint amilyennek hittelek, ha éjjeli műszakot is vállalsz. Nem kéne annyit erőlködnöd. A szívóskodásnak semmi értelme ebben az életben. Egyszerűen el kéne fogadnod, amit az élet nyújt neked. Tudtam, úgyis kitalálsz majd valamit, hogy ne kelljen megtenned, amiről szájaltál. Már-már elhitetted velem, hogy te esetleg mégis más vagy, mint...
- Csak azt akartam mondani, hogy vissza kell mennem dolgozni, ezért azonnal hozzá kell fognunk ehhez itt.
Kamil lebiggyesztette a szája szélét, ahogy szokása volt, ha nála idősebbek és ostobábbak iránti rosszallását ki akarta mutatni.
- Ez itt Nabi. Ő is meg akarja nézni ezt a te ostoba javításodat.
Richard bólintott, és semmilyen módon nem mutatta ki elégedetlenségét Kamil pimasz stílusa felett.
- Örvendek a szerencsének, Nabi.
A harmadik suhanc a folyosóról, a benti lépcsőház árnyékából bámult feléjük. A három kamasz közül ő volt a legnagyobb. Ő nem viselt inget.
Richard a kését, és egy Kamil által hirtelenében kerített rozsdás feszítővasat használt a lépcsők szétbontására. A munkának ez a része könnyűnek bizonyult: az egész szerkezet úgyis már-már magától szét akart esni. A két kamasz figyelte, ahogy Richard késével kitakarította a tartógerendák hornyait. Minthogy a laza deszkák eléggé szétforgácsolták a vágatok peremeit, Richard kimélyítette a rovátkákat, közben részletesen elmagyarázta a fiúknak, mit csinál, és hogyan fogja ferdére vágni a lépcsőfokok végeit, hogy bepasszíthassa őket a gerendák réseibe. Közben ő meg a fiúkat figyelte, hogyan faragják ki az ékeket annak a mintának az alapján, amit ő csinált nekik. A két kamasz örült, hogy megmutathatják Richardnak, milyen jól tudnak bánni a késsel, Richard meg annak örült, hogy a segítségükkel hamarabb végezhet a munkával.
Mikor végül összerakták a lépcsőt, Kamil és Nabi fel-alá rohangáltak a lépcsőn, láthatóan elámulva tőle, hogy az immár stabilan állt a talpuk alatt, és büszkén arra, hogy a javításból ők maguk is kivették a részüket.
- Jó munkát végeztetek mindketten - dicsérte meg őket Richard, mivel ez igaz is volt. A fiúk ezúttal nem vágtak vissza semmiféle vagány szöveggel. Igazság szerint még mosolyogtak is.
Richard vacsorája híg köles volt, amiben több víz volt, mint köles. Lenolajban úszó kanóc gyengécske fénye mellett ette meg, és a hevenyészett mécsesből áradó szag egyáltalán nem tett jót az étvágyának. Nicci erősködött, hogy ő már evett, és biztatta Richardot, hogy egye meg az egészet.
Richard egyáltalán nem részletezte Niccinek, milyen természetű lesz az éjszakai munkája. Nicci csak ahhoz ragaszkodott, hogy Richard dolgozzon, hogy mit csinál tulajdonképpen, az egyáltalán nem is érdekelte. Ő a háztartás ügyes-bajos dolgaival volt elfoglalva, és Richardtól azt várta el, hogy keresse meg a megélhetésükre valót.
Úgy tűnt, Nicci elégedett volt vele, hogy Richard megismeri, mennyit kell az átlagembernek dolgoznia ahhoz, hogy úgy-ahogy meg tudjon élni. A remény, hogy több pénzük lehet az éjszakai munkából, a vágyakozás valami halvány szikráját gyújtotta ki Nicci szemében, ami azonban a szavaiban egyáltalán nem nyilvánult meg. Richard megfigyelte, hogy a valaha telt melleit fedő fekete szövet most lötyögősen, félig üresen ráncolódott Nicci testén. A nő karjai, könyöke csontosra soványodtak.
Miközben Richard a kölest kanalazta, Nicci mintegy mellékesen megjegyezte, hogy a házmester, Kamil apja ott járt náluk.
- Na, és mit mondott? - nézett fel Richard a tányérjáról.
- Azt mondta, hogy mivel neked van munkád, a területi lakóbizottság megemelte a bérleti díjunkat, hogy segítsünk a munkanélküliek lakbérét kifizetni. Látod, Richard, hogyan törődik a Rend az emberekkel, hogy mindnyájan a közösség legnagyobb hasznára működhessünk együtt?
Szinte minden pénzüket, amit nem vett el a munkásbizottság, elvette a lakóbizottság, vagy valamelyik más bizottság, és mindenki ugyanabból a célból: a Rend polgárainak a javára. Richardnak és Niccinek szinte semmije sem maradt élelmiszerre. Richard ruhája egyre bővebb lett rajta, de még mindig nem lötyögött annyira, mint Niccié.
Nicci mintha még örült volna is neki, hogy a lakbérrel hátralékba kerültek. Az élelmiszer legalább olcsó volt - már amikor lehetett kapni. Az emberek azt hajtogatták, hogy egyedül a Teremtő kegyelmének és a Rend bölcsességének köszönhető, hogy akad egyáltalán ennivalójuk. Ishaq raktárában azonban Richard arról is hallott pletykákat, hogy megfelelő árért sokkal több és változatosabb élelmiszerhez is hozzá lehet jutni. Richardnak persze nem volt ilyesmire pénze.
Az úton Jorival az öntödébe, aztán a kovácsműhelyhez menet, Richard a távolban olyan házakat is látott, amelyek igencsak nagyok és mutatósak voltak. Arrafelé jól öltözött emberek járkáltak az utcákon. Időnként egy-egy hintó is elhaladt mellettük. Ezek az emberek olyan fajták voltak, akik nem szennyezték be kezüket munkával, sem lelkűket holmi alantas üzleteléssel. Az eszme emberei voltak ők, a Rend tisztviselői, akiknek az volt a feladatuk, hogy gondoskodjanak róla, hogy minden munkaképes ember meghozza a megfelelő áldozatot a Rend ügyéért.
- Az önfeláldozás minden ember erkölcsi kötelessége - ingerelte Nicci az összeszorított fogakkal hallgató Richardot.
Richard nem volt képes tovább tartani a száját.
- Az önfeláldozás a rabszolgák ocsmány és értelmetlen öngyilkossága.
Nicci döbbenten meredt rá. Mintha Richard azt jelentette volna ki éppen, hogy az anyatej méreg a csecsszopók számára.
- Azt hiszem, Richard, ez a legkegyetlenebb dolog, amit valaha is hallottam tőled.
- Kegyetlenség, ha azt mondom, hogy nem áldoznám fel magamat örömmel azért a bandita Gadiért? Vagy valamelyik másik gazemberért, akit nem is ismerek? Kegyetlenség, ha azt mondom, nem akarok önkéntes áldozatot hozni semmiféle kapzsi bitangért, aki rablott javakra sóvárog, amiért nem dolgozott meg, de hajlandó mások vérét is kiontani érte? A nagyra tartott értékekért, a szabadságodért és a számodra kedvesek szabadságáért hozott áldozat - az olyan fajta áldozat, mint amit én hoztam Kahlan életéért - az egyetlen józan ésszel elfogadható önfeláldozás. A ti önzetlenségetek azt jelenti, hogy rabszolgák vagytok, akiknek legdrágább kincsüket, az életüket is fel kell áldoznotok az első beképzelt csirkefogónak, aki ezt követeli tőletek.
Az önpusztító önfeláldozás az, amit a zsarnok követel meg a rabszolgáitól. Egyáltalán nem szolgálja az én javamat, ha úgy fosztanak meg a két kezemmel és eszemmel megszolgált javaimtól, hogy közben kést szorítanak a torkomnak. Ez csak annak a javát szolgálja, aki a kést a kezében tartja. Na, meg azokét, akik puszta létszámuk és nem a józan ész alapján diktálják nekünk, mi a köz java: azokét, akik a rablót dicsőítik, hogy cserébe felhabzsolhassák a maradékot, amit a gazdájuk meghagyott. Az élet kincs. Ezért ésszerű a szabadságért hozott áldozat: az ilyen áldozat magáért az életért van, és az életet a tetteid által kell megélned. Az élet szabadság nélkül csak az „emberiség” javára hozott önfeláldozás nevű lassú, biztos haldoklás. Az emberiség érdekéért, aki mindig más, sohasem te magad. Az emberiség nem egyéb, mint egyének összessége. Miért lenne bárki más élete fontosabb, értékesebb, mint a te magadé? Az esztelen, kötelező önfeláldozás őrültség.
Nicci nem Richardra nézett, hanem a mécses lenolaj tavacskáján táncoló lángra.
- Ezt te sem gondoltad komolyan, Richard. Egyszerűen csak fáradt vagy, és dühös, mert éjszaka is dolgoznod kell, csak hogy boldoguljunk valahogy. Neked is be kell látnod, hogy azok, akiken te a pénzeddel segítesz, szintén a társadalmat segítik, téged is beleértve, ha te kerülnél komoly szükséghelyzetbe.
Richard nem szállt vitába vele, és csak ennyit válaszolt:
- Sajnállak, Nicci. Még a saját életed értékét sem ismered. Az áldozat számodra semmit sem jelent.
- Ez nem igaz, Richard - suttogta Nicci. - Én is áldozatot hozok érted... A kása, amit megőriztem neked, hogy elég erőd legyen...
- Hogy legyen erőm az életemet elkótyavetyélni. Miért áldoztad fel a saját vacsorádat, Nicci?
- Mert így volt helyes... a többiek érdekében. - Richard a gyenge lángocskába bámulva bólintott.
- Koplalással kockáztatod az életedet másokért... bárki másért. Ujjával hátrafelé bökött, az ajtó irányába. - Mi a helyzet például ezzel a haramiával, ezzel a Gadival? Halálra koplalnád magad érte, csak hogy ő jóllakhasson? Érne valamit az áldozatod, Nicci, ha olyan valakiért tennéd, akit nagyra értékelsz, de ez nem így van: te a Rend szürke, lapos eszméiért hozol áldozatot.
Hogy erre Nicci nem válaszolt, Richard eléje tolta a vacsorája maradékát.
- Én nem akarom elfogadni a te céltalan áldozatodat. - Nicci örökkévalóságnak tűnő hosszan bámult némán a kására.
Richard sajnálta Niccit, azért, amit a nő nem volt képes felfogni: arra gondolt, vajon mi történne Kahlannal, ha Nicci megbetegedne a rosszultápláltság miatt.
- Egyél, Nicci - bíztatta gyengéden.
A nő végül felemelte a kanalát, és szófogadóan enni kezdett.
Mikor befejezte, nagy, sóvárgó, kék szemekkel nézett Richardra, tekintetével mohón keresve valamit, amit Richard képtelen volt megláttatni vele. Az üres tálat az asztal közepére tolta.
- Köszönöm az ételt, Richard.
- Miért köszönöd meg nekem? Én csak egy önzetlen rabszolga vagyok, akitől elvárják, hogy áldozatot hozzak bármilyen értéktelen személyért is, aki csak hozzám fordul a nélkülözésével.
Az ajtóhoz lépett, és kezével a kilincsen visszafordult.
- Mennem kell, ha nem akarom elveszíteni a munkámat.
Nicci bólintott, és nagy, kék szemei csordulásig teltek könnyel.
Richard első útján a sötét utcákon keresztül az öntödétől Victor műhelyéig öt rudat cipelt el. Az utcákon egyik-másik nyitott ablakból meglepetten pislogó emberek bámulták meg a nagy teherrel küszködő embert. Pislogásuk értetlenségüket jelezte, nem fogták fel Richard tevékenységének jelentőségét. Richard nem másért dolgozott most, mint a saját érdekéért.
A hatalmas súly alatt görnyedezve Richard egyre csak azt mondogatta magának, hogy ha minden alkalommal öt rudat visz, az csupán tíz fordulót jelent, és minél kevesebbet kell fordulnia, annál jobb. A második és harmadik fordulóval is elvitt öt-öt rudat. Mikor negyedszer tért vissza az öntödéhez, úgy döntött, hogy egy kis könnyebbség kedvéért beiktat még egy fordulót, így egy pár alkalommal csak négy rudat kell vinnie. Már nem is tudta számon tartani, hányszor ment végig oda-vissza a kihalt éjszakai utcákon. Az utolsó előtti fordulóban már csak két rudat bírt felvenni. így az utolsóra maradt három. Erővel kényszerítette magát, hogy utoljára elvigye mind a hármat, mert a nagyobb teherrel utat spórolt meg magának.
Hajnal előtt az utolsó három rúd is ott volt Victor műhelyénél. Richard vállai lehorzsolódtak, izmai sajogtak. Innen még gyalog kellett visszamennie Ishaq raktárához, ezért nem tudta megvárni, amíg Victor megérkezik és kifizeti a negyed aranyat, amivel most már tartozott neki.
A szokásos napi munka pihenésnek számított az éjszakai vascipeléshez képest. Jori nem igen beszélt, ha nem szóltak hozzá, így Richard lefekhetett a szekérderékba a faszén-rakomány tetejére, és lophatott magának pár perc alvásidőt a döcögő szekér tetején. Mindezzel együtt mély elégedettséget érzett, hogy teljesítette, amit megígért.
Mikor a végtelennek tűnő munkanap befejeztével Richard hazaért, Kamil és Nabbi a lépcső tetején állva vártak rá. Mindketten inget viseltek.
- Arra vártunk, hogy hazaérj, és befejezd a munkát - fogadta Kamil.
Richard alig állt a lábán.
- Milyen munkát?
- Hát a lépcsőjavítást.
- Azt tegnap este megcsináltuk.
- Csak az elülső lépcsőt. Azt mondtad, meg akarod javítani a lépcsőket. Az elülső lépcső ennek csak egy része. A hátsó lépcső kétszer olyan hosszú, és rosszabb állapotban van, mint az elülső volt. Csak nem akarod, hogy a feleséged, vagy valamelyik másik asszony a házból elessen és kitörje a nyakát, mikor hátramennek a tűzhelyhez, vagy a budiba?
A fiúk részéről ez afféle kis teszt volt. Richard tudta, hogy ha most elküldi őket, azzal el is veszíti őket. De olyan fáradt volt, hogy tisztán gondolkodni is nehezére esett.
Nicci kidugta a fejét a szobájuk ajtaján.
- Mintha a hangodat hallottam volna. Gyere be vacsorázni. Levest főztem neked.
- Van teánk?
Nicci lapos oldalpillantást vetett a két inget viselő fiúra.
- Főzhetek. Gyere be, és mire megeszed a levest, megfőzöm a teát.
- Légy szíves, hozd majd ki hátra - felelte neki Richard.
-Megígértem, hogy megjavítom a lépcsőt.
- Most?
- Egy pár óráig még világos van. Enni munka közben is tudok.
Kamil és Nabbi most még többet kérdezősködtek, mint az előző este. A harmadik kamasz, a félmeztelen Gadi el-elsétált a munkába merülő Richard és a másik kettő előtt, közben látványosan fixírozta Niccit, amikor az kihozta Richard levesét és a teát.
Mikor Richard végzett a munkával, bement a szobába, ami hajdan Ishaq nappalija volt, és most neki és Niccinek szolgált otthonául. Levette az ingét, és a mosdótálból vizet lötykölt az arcába. A feje lüktetett.
- Mosd meg a hajad - szólt rá Nicci. - Mocskos. Nem akarok tetűt a lakásunkban.
Richard nem vitatkozott, hogy neki nincsenek tetűi. Tudta, hogy Nicci gyűlöli a tetűket, ezért inkább a vízbe merítette a fejét, és bedörzsölte a durva háziszappannal. Egyszerűbb volt így, mint vitába szállni Niccivel, és így hamarabb is mehetett aludni.
Úgy gondolta, még hálás is lehet érte, hogy Nicci legalább tisztaságszerető felesége a csalással ráerőltetett kapcsolatban. Tisztán tartotta a szobájukat, kimosta az ágyneműt, a ruháikat, annak ellenére, hogy a vizet az utca végén lévő kútból kellett ide cipelnie hozzá. Nicci sohasem tiltakozott semmilyen munka ellen, amivel az átlagos, normális emberek életét utánozhatta. Nicci annyira meg akart tudni valamit, hogy ebbéli igyekezetében gyakran olyannyira belemerült az átlagemberek életébe, hogy teljesen meg is feledkezett róla, hogy ő a Sötétség Nővére és Richard rabtartója. Richard azonban minden pillanatában észben tartotta mindezt. Most újra a vízbe mártotta a fejét, és megrázta benne, hogy a szappan habját kiöblítse belőle.
Ahogy felemelte a fejét, a víz apró patakokban folyt le az állára, onnan vissza a mosdótálba. Megkérdezte Niccit.
- Ki az a Narev Testvér?
Nicci a szalmazsákján ülve varrogatott. A kérdésre felkapta a fejét. A varrás egyszerre idegennek tűnt a kezében, mintha a köznapi életet utánozni akaró szemfényvesztő igyekezete hirtelen lelepleződött volna.
- Miért kérdezed?
- Találkoztam vele tegnap odakint a kovácsműhelynél.
- Az építkezésen? - Richard bólintott.
- Vasat szállítottam oda.
Nicci visszahajolt a varrása fölé. Richard a nő arcát figyelte az olajmécses imbolygó fényében. Nicci öltött még egyet-kettőt Richard egyik nadrágjának a térdén, aztán a karjait, egyiket még a megstoppolt nadrág szárában tartva, fáradt mozdulattal az ölébe ejtette.
- Narev Testvér a Rend Testvériségének főpapja. Ez egy ősi szekta, amelyik annak szenteli magát, hogy végrehajtsa a Teremtő akaratát itt, a mi világunkban. Ő a Rend szíve és lelke: az erkölcsi kalauzuk, hogy úgy mondjam. Ő és a tanítványai vezetik a Rend igaz hívőit a Teremtő örökkévaló fényébe. Ő Jagang Császár tanácsadója.
Richard meghökkent. Nem gondolta volna, hogy Nicci ennyire tájékozott Narev Testvérrel kapcsolatban. Tarkóján égnek meredt a haj és rossz előérzete támadt.
- Miféle tanácsokat ad?
Nicci újabb öltést tett, és lassan áthúzta a hosszú cérnát, mielőtt válaszolt.
- Narev Testvér volt Jagang tanítója, nevelője és lelki vezetője. Narev Testvér szította fel Jagangban az eszme lángját.
- Varázsló, ugye? - ez inkább hangzott állításnak, mint kérdésnek.
Nicci felpillantott a varrásból Kék szeme pillantásában Richard látta a habozást: megmondja-e neki az igazat, vagy, hogy mennyit is áruljon el belőle. Richard kemény, rezzenéstelen tekintete azt felelte erre a kimondatlan kételyre, hogy ő elvárja Niccitől a teljes igazságot.
- A köznép nyelvén, azt hiszem, így is lehet nevezni.
- Ez meg mit jelent?
- Az átlagember, aki vajmi keveset ért a mágiához, varázslónak mondanák őt. A szó szoros értelmében azonban nem az.
- Hát akkor micsoda? A szó szoros értelmében.
- Igazság szerint Boszorkány mester.
Richard szó nélkül meredt Niccire. Eddig mindig azt hitte, hogy a varázsló és a Boszorkánymester ugyanazt jelenti. Most, hogy végiggondolta, rájött, hogy a mágiához valamit is konyító emberek a Tehetséggel rendelkező férfiakat kizárólag varázslóként emlegették. Ezektől az emberektől még sohasem hallotta a „Boszorkánymester” kifejezést. - Úgy érted, olyasmi, mint egy boszorkány, csak férfiben?
Nicci felakadt a kérdésen egy pillanatig.
- Gondolom, értelmezheted így is, persze ez nem igazán pontos. Ha össze akarod hasonlítani egymással, több közös vonást találsz a Boszorkánymester és a varázsló között, mivel mindketten férfiak. Ha a boszorkányokat is bevonod az elemzésbe, inkább csak eltereled a figyelmet a lényegről.
Richard letörölte a vizet az arcáról.
- Nicci, kérlek! Egész éjszaka dogoztam, holtfáradt vagyok. Ne menjünk most bele elvont és bonyolult fejtegetésekbe, jó? Csak mondd meg, egyszerűen, mi is az, hogy Boszorkánymester.
Nicci letette a kezéből a varrást, és intett Richardnak, hogy üljön mellé a matracra, a fény közelébe. Richard felvette az ingét, és lábait maga alá húzva a matracra kuporodott.
- Narev Testvér Boszorkánymester - kezdte Nicci. - Sajnálom, de a különbséget nem lehet csak úgy egyszerűen elmagyarázni. A dolog nagyon is összetett. Próbálom olyan világosan elmondani, ahogy csak tudom, de meg kell értened, hogy nem egyszerűsíthetem le a végletekig, mert akkor pont a lényeg fog elveszni belőle.
A Boszorkánymesterek nagyon hasonlóak a varázslókhoz, mégis teljesen mások. Mint ahogy a vízre és az olajra egyaránt rámondhatjuk, hogy mindkettő folyadék. Mindkettő folyik, mindkettő képes anyagokat feloldani, de nem keverednek, és másmásfajta anyagok oldódnak bennük. Ugyanígy nem keveredik a varázslók és a Boszorkánymesterek mágiája, és mindkettő más-más dolgokra hat. A Boszorkánymester varázslata nem működik a varázsló ellen, és fordítva. Mindkét fajta varázslat mágia, de különbözőek, és nem keverednek egymással. Az egyik fajta mintegy kioltja, semlegesíti a másikat.
- Úgy érted, mint ahogy az Alkotó és a Pusztító Mágia egymás ellentétei?
- Nem. Felszínes megközelítésben ez az összehasonlítás talán alkalmasnak tűnik rá, hogy a különbségeket megmagyarázza, de ez a fajta gondolkodás teljességgel téves. - Nicci felemelte a kezét, mintegy azt jelezve, hogy megpróbálja újrakezdeni az egész magyarázatot, de aztán lemondóan visszaejtette az ölébe. Borzasztó nehéz a különbséget megmagyarázni olyasvalakinek, mint te, aki azzal sincs tisztában egyáltalán, hogy a saját Tehetsége hogyan működik. Nem rendelkezel azokkal az alapokkal, amelyikre építve megértethetném veled a lényeget. Nincsenek olyan szavaim, amelyek pontosan kifejeznék a különbséget, de egyúttal te is megérthetnéd őket.
- Szóval... valami olyasmire gondolsz, mint, hogy a farkas és a puma egyaránt ragadozók, de teljesen különböző teremtmények?
- Igen, ez egy kicsit közelebb áll a lényeghez.
- Milyen gyakoriak a Boszorkánymesterek?
- Körülbelül, mint az álomjárók, vagy... - itt Nicci jelentőségteljes tekintettel mérte végig Richardot - mint a harci mágusok.
Ámbár Richard nem értette, Nicci pedig nem tudta megmagyarázni a különbséget, a dolog mégis valamiért nagyon nyugtalanította Richardot.
- Mi az, amit a Boszorkánymesterek másként csinálnak? - Nicci kétségbeesetten felsóhajtott.
- Nem vagyok szakértő a dologban, és így nem tudom teljesen biztosra mondani, de azt hiszem, alapvetően a Boszorkánymester ugyanazokra a dogokra képes, mint a varázsló, csak épp a maga különleges módján. A pálinka és a sör egyformán alkoholos ital, de más-más tulajdonságokkal, és másmás alapanyagból.
- Az egyik erősebb a másiknál.
- A varázslókkal és a Boszorkánymesterekkel nem ez a helyzet. Érted már, miért olyan képtelenség szavakba önteni a különbségüket, vagy egyáltalán összehasonlítani őket? A varázsló vagy a Boszorkánymester mágiájának az ereje kizárólag a személy képességeitől függ, a Tehetségük jellege egyáltalán nem befolyásolja.
Richard a borostáját vakargatta az arcán, miközben elgondolkozott mindazon, amit Nicci elmondott. Annak fényében, hogy mind a varázslók, mind a Boszorkánymesterek képesek a mágia használatára, Richard még mindig nem fogta fel, miért kellene lényegi különbséget tenni köztük.
- Van olyasmi, amit egy Boszorkánymester képes megtenni, de egy varázsló nem? - Richard kivárt, de úgy érezte, Nicci nem annyira azon gondolkodik, mit válaszoljon, inkább azon, válaszoljon-e egyáltalán. - Nicci, amikor foglyul ejtettél, azt mondtad, mindig az igazságot fogod mondani nekem. Azt mondtad, semmi okod rá, hogy becsapj.
Nicci egy darabig állta Richard tekintetét, de végül elfordította a fejét. Fél kézzel félrevonta arcába hulló haját, és ez a gesztus váratlanul és fájdalmasan Kahlant idézte Richard eszébe.
- Lehetséges. Azt hiszem, nem kizárt, hogy Narev Testvér rájött, hogyan lehet újra létrehozni azt a varázslatot, ami a Próféták Palotáját vette körül. Évezredekkel ezelőtt a Tehetség mindkét oldalával rendelkező varázslók összefogása hozta létre ezt a bizonyos varázslatot. Úgy gondolom, az egyik lényegi eltérés, hogy a Boszorkánymesterek mágiája nem választható szét kétfelé, úgy, mint a varázslóké. így tehát, bár Narev Testvér mágiája eltérő módon működik, eleget tudhatott meg hozzá, hogy rájöjjön hogyan voltak képesek a régi varázslók, akik hozzád hasonlóan a mágia mindkét oldalát birtokolták, megalkotni a Palotát övező varázslatot, és hogy a maga módján ő is megismételhesse azt.
- Az öregedést lassító varázslatra gondolsz? Úgy gondolod, ő is képes ilyesmit létrehozni?
- Igen. Jagang célzott is erre előttem. Én még gyerekkoromból ismerem Narev Testvért. Ő már akkor is érett, látomásos prédikátor volt, aki a Rend eszméit tanította. Néha elgondolkodva emlegette, hogy elég hosszú ideig szeretne élni hozzá, hogy megérje azt az időt, amikor a Renddel kapcsolatos látomásai valóra válnak. Mikor engem elvittek Tanimurába, azt hiszem, ez adhatta neki az ötletet, hogy hamarosan ő is elmenjen a Próféták Palotájába.
A Nővérek semmit sem tudtak róla. Csak egy egyszerű, jelentéktelen szolgának vélték őt. Mivel az ő Tehetsége más, mint a közönséges varázslóké, a Nővérek nem ismerték fel a képességeit. Ma már úgy gondolom, Narev Testvér kifejezetten azzal a céllal ment a Próféták Palotájába, hogy tanulmányozza a Palota köré vont varázslatot, és később majd újraalkothassa azt a saját céljaira.
- Miért nem rohanta le egyszerűen a Palotát? Elfoglalhatta volna, és saját céljaira kisajátíthatta volna a lassító varázslatot.
- Lehet, hogy eleinte az is volt az elképzelése, hogy egy napon elfoglalja és az ügye érdekében használja fel a palotát: Jagang Császárnak tulajdonképpen pontosan ez volt a terve, de az is lehetséges, hogy kezdettől fogva azért tanulmányozta a varázslatot, hogy nem csak megismételni legyen képes, de még javítani is tudjon rajta.
Richard megdörgölte a homlokát, így akarva enyhíteni kínzó fejfájását.
- Tehát szerinted Narev Testvér úgy hiszi, nem csak képes lesz ugyanúgy létrehozni a varázslatot a Menedék, a Császár új palotája körül, mint ahogy az a Próféták Palotáját vette körül, hanem még erősebbé is tudja tenni, még jobban lelassítani az öregedést, hogy ő és az ő kiválasztottjai, még tovább élhessenek?
- Igen. Ne feledd, hogy a kor viszonylagos. Aki ezer évig él, annak egy évszázadnál is rövidebb idő nagyon rövidnek tűnhet. Aki viszont sok ezer évig él, puszta ezerévnyi élet futó semmiség. Gyanítom, hogy Narev Testvér megtanulta, hogyan lehet annyira lelassítani az öregedést, hogy szinte már-már halhatatlanná tudja tenni magát. Jagang el akarta foglalni a Próféták Palotáját. Lehetséges, hogy azt tervezték, hogy miután a Palota a kezükbe kerül, Narev annak a varázslatát akarta felerősíteni a céljainak megfelelően.
- Én viszont keresztülhúztam a számításaikat. - Nicci bólintott.
- Mint mindannyian, akik valaha a Palotában éltünk, most Narev Testvér is úgy öregszik, mint bárki más. Számunkra, akik elvesztettük a varázslat védelmét, ez úgy tűnik, mintha rohamléptekkel száguldanánk a sír felé. Nem kétséges, hogy Narev Testvér nagyon szeretne minél többet megőrizni még megmaradt fiatalosságából. Örökre viszonylag fiatalnak maradni igencsak vonzó kilátás. Örökké élni öregen kevésbé ígéretes perspektíva. Mivel te leromboltad a Próféták Palotáját, ahol elegendő ideje lett volna a tervei kivitelezésére, most arra kényszerült, hogy gyorsabban cselekedjen, mint elképzelte.
Richard hátradőlt a szalmazsákján. Keze fejét a homlokára szorította.
- A kováccsal mágikus alakzatot csináltat. A kovácsnak fogalma sincs róla, mit is szerkeszt. Az alakzatot a végén aranynyal kell befuttatnia.
- A tisztaság kedvéért. Ez valószínűleg csak egy lépés a teljes folyamatban. Még az is lehet, hogy az arannyal futtatott forma csak egy nyers minta, aminek alapján Narev Testvér majd tiszta aranyból fogja kiöntetni a végső alakzatot.
Richard elgondolkodva vonta össze a szemöldökét.
- Ha az alakzat csak minta, akkor még sokkal valószínűbb, hogy Narev több ilyen alakzatot is akar öntetni, hogy egymás hatását megsokszorozzák. - Nicci összeráncolt homlokkal hajolt előre.
- Igen, ez lehetséges.
- Árt az a kovácsnak, ha elkészít egy ilyen alakzatot?
- Nem, mert ez jószándékú varázslat. Ha egy pillanatra eltekintünk az alkotója vágyaitól és céljaitól, maga a varázslat kifejezetten pozitív irányulású: az öregedés lefékezését szolgálja az élet meghosszabbítása érdekében.
- Mit tudsz Narev Testvér tanítványairól?
- Fiatal varázslók a Próféták Palotájából. - Richard riadtan ült fel.
- Én éltem a Palotában. Fel fognak ismerni.
- Nem. Ezeket a fiatalokat ott oktatták a Palotában, de Narev Testvért követve még azelőtt otthagyták a Palotát, mielőtt te odaérkeztél. Ha látnak is, nem ismerhetnek fel.
- De ha varázslók, nem fogják megérezni, hogy én is tudok bánni a mágiával?
Nicci arcán kételkedő mosoly jelent meg.
- Annyira nem tehetségesek. Hozzád képest gyenge kezdők.
Richardot egyáltalán nem nyugtatta meg Nicci bókja.
- És téged nem fog felismerni Narev Testvér, vagy valamelyik tanítványa?
Nicci arca elkomorult.
- Ó, persze, hogy felismernének.
- Ahogy elmondtad, Narev Testvér képességei nagyon jók. Nem fogja ő megérezni rajtam, hogy rendelkezem a Tehetséggel? Mikor találkoztunk, olyan furcsán nézett rám. Azt kérdezte, nem találkoztunk-e mi már valahol. Szerintem megérzett valamit.
- Te miért gondoltad róla, hogy varázsló?
Richard a szalmazsákjából kikandikáló szalmaszálat piszkálgatva gondolkodott el a kérdésen.
- Tulajdonképpen nem volt semmi konkrét dolog, ami árulkodott volna róla, de erősen gyanítottam egy sor apróság alapján: ahogy mozgott, ahogy az emberre nézett, a beszédmódjából; tulajdonképpen valamennyi megnyilvánulásából. Csak miután feltételeztem magamban, hogy Narev varázsló, csak az után jöttem rá, hogy a szerkezet, amit a kováccsal csináltat, mennyire emlékeztet egyfajta mágikus alakzatra.
- Ő is gyaníthatja rólad valami hasonló módon, hogy hordozod a Tehetséget. Te meg tudod látni valakiről, hogy mágiahasználó?
- Igen. Megtanultam felismerni a kortalan tekintetet a szemükben. Azonkívül valamiféle módon érzékelem az erős képességűek körül a Tehetség auráját. Mint például körülötted is. Néha csak úgy szikrázik a levegő tőle körülötted.
Nicci ámulva meredt rá.
- Ilyesmiről még sohasem hallottam. Ez nyilván összefügg valahogyan azzal, hogy te a mágia mindkét oldalával rendelkezel.
- Te is tudod használni mindkét oldalt. Te nem látod az aurát?
- Nem, de én a Pusztító oldal erejéhez másként jutottam hozzá.
Nicci a lelkét adta érte cserébe az Alvilág Őrzőjének.
- De Narev Testvér körül nem láttál semmi ilyesmit, ugye? - Mikor Richard némán megrázta a fejét, Nicci magyarázni kezdett.
- Ez azért van, mert, ahogy már elmondtam, ti a mágia különböző vetületeit képviselitek. A józan megfontolás képességén túlmenően nincs más módod, nincs a varázslói képességeiden alapuló eszközöd rá, hogy Narev Testvérben felismerd a Tehetséget. Neki ugyanúgy nincs boszorkányképessége rá, hogy benned megláthassa a varázslót. A ti mágiátok hatástalan egymással szemben. Az ő Tehetségét csak megfigyelés és logika útján következtetted ki te is.
Richard rádöbbent, hogy Nicci kimondatlanul is arra figyelmezteti, jó lesz, ha óvatos lesz Narev Testvér közelében, ha nem akarja, hogy a Testvér felismerje benne a varázslót.
Voltak percek, amikor Richard úgy érezte, már-már rájött, miféle játékot űz vele Nicci.
Voltak aztán olyan alkalmak is, mint például most, amikor terjesen másként látta a nő szándékait. Most úgy tűnt neki, Nicci nem azért szembesíti őt a hitével és elveivel, mert igazán hisz bennük, hanem mert elkeseredetten reménykedik benne, hogy Richard ki tudja ábrándítani belőle, hogy a férfi képes lesz megtalálni Nicci igazi valóját a nő saját sötét, reménytelen világában, és meg fogja tudni mutatni neki az onnan a fényre kivezető utat. Richard nagyot sóhajtott magában. Sokszor érvelt már Niccivel, hogy megértesse vele, miért hibásak azok az eszmék, amikben a nő hisz. De képtelen volt megingatni őt az érveivel. Jobb esetben csak felingerelte a vitatkozással, rosszabb esetben csak még mélyebbre taszította téveszméi közé.
Richard halálosan fáradtan hevert az ágyán és résnyire nyitott szemekkel nézte, ahogy Nicci az egy szál olajmécses fényénél elmélyülten koncentrál a varrásra: a világ egyik leghatalmasabb asszonya, amint szemmel láthatóan megelégszik annyival, hogy Richard nadrágjának a térdét foltozza.
Aztán Nicci véletlenül megszúrta az ujját a tűvel. Rázogatta a kezét és elfintorogott fájdalmában, és Richard hátán hirtelen végigfutott a hideg, mert eszébe villant, a kapcsolat Nicci és Kahlan között, és hogy Kahlan most ugyanúgy érezte a tű szúrását.

2. FEJEZET

Richard elvette Victor kezéből a felé nyújtott hófehér szeletet.
- Mi ez?
- Kóstold meg - sürgette Victor a kézmozdulataival is. - Egyél. Aztán mondd meg, hogy ízlik. A hazámból való. Itt egy lila hagyma, fogd, ez jól illik hozzá.

A fehér szelet sima, sűrű állagú valami volt, sóval és fűszerekkel gazdagon ízesítve. Richard elragadtatott nyögést hallatott. A szemeit forgatta.
- Victor, ez a legfinomabb dolog, amit valaha is ettem. Mi ez?
- Lardo.

A márványtömböt rejtő terem dupla ajtajának küszöbén ültek, nézték, hogyan kel fel a hajnal az építkezés felett, ahol a Menedék falainak körvonalai már kezdtek kirajzolódni. Odalent még alig mozdult egy-két ember. Hamarosan munkások tömegei jelennek majd meg, hogy elkezdjék munkájukat az építkezésen. így ment ez nap, mint nap, megállás nélkül, akár esett, akár fújt. Most, hogy már jól benne jártak a tavaszban, az időjárás többnyire kellemes volt, pár naponként egy-egy délutáni záporral, de nyoma sem volt már a nyomasztó, barátságtalan végenincs esőknek: csak annyi csapadék hullott, hogy az ember megtisztultnak és frissnek érezhesse magát tőle.

Richard akár örülni is tudott volna ennek a tavasznak, ha nem érezte volna Kahlan örökösen-fájó hiányát, ha nem aggódott volna a messze északon zajló háború miatt, ha nem érzett volna gyűlölettel határos fojtott haragot fogvatartása miatt, az építkezésen látott rabszolgamunka miatt, az gyalázatos bánásmód miatt, amivel az embereket a Rend kezelte, a kínzás alatt vallomást tett, majd nyomtalanul eltűnt emberek sorsa miatt, általában az Altur’Rang-i élet lélekölően nyomasztó volta miatt.

Aggodalma napról napra fokozódott amiatt, hogy Kahlan hamarosan felkerekedik, és otthagyja hegyi otthonukat. Rettegett tőle, hogy Kahlan belekeveredik a hamarosan teljes erővel fellángoló háború küzdelmeibe.

Egy falat gyenge lila hagyma után Richard ismét a felséges ízű lardoba harapott, és megint felnyögött a csodás íz élvezetében.
- Victor, még soha nem ettem ilyen isteni ételt! Mi ez a lardo?

Victor újabb vékony szeletet nyújtott felé. Richard örömmel elfogadta. A hosszú éjszakai munka után a masszív finomság hihetetlenül jól esett neki.

Victor késével a mellettük álló bádogkanna felé intett, amibe a hófehér tömböt visszatette.
- A lardo vadkan hasaszalonnájából készül.
- És ezt a kannát hazulról hoztad?
- Nem, dehogy. Én magam készítettem. Nagyon messze délről jöttem ide, a tenger mellől. Ott készítik a lardot, de amikor itt vagyok, itt készítem el magamnak. A hasi szalonnát márványkádba teszem, amit magam faragok ki ugyanolyan hófehér márványból, mint magának a szalonnának a színe. - Victor széles, energikus kézmozdulatokkal kísérte a magyarázatát, olyan élénken csépelve a levegőt, mintha csak a vasat verte volna. - A szalonnát a kádban bőven meghintem durva sóval, rozmaringgal és más fűszerekkel. Időről időre megforgatom ebben a pácban. Egy évig kell érlelődnie a kőkádban, hogy lardo legyen belőle.
- Egy évig!

Victor nyomatékosan bólogatott.
- Ezt, amit most eszünk, tavaly tavasszal raktam le a kádba. Apám tanított meg lardot készíteni. A lardot csak a férfiak készítik. Apám kőbányász volt. A bányában dolgozóknak a lardo ad energiát a hosszú műszakokhoz, a márványtömbök fűrészeléséhez órákon át, a kőfejtő kalapács emelgetéséhez. A kovácsok is a lardotól nyerik az erőt az egész napos kalapáláshoz.
- Tehát a hazádban vannak kőbányák?

Victor hátraintett a mögöttük tornyosuló kőtömb felé.
- Ez itt. Ez cavaturai márvány: a hazámból való. - Aztán néhány kőhalomra mutatott rá az építkezés területén. - Az ott, meg ott, meg amott, szintén cavaturai márvány.
- Tehát onnan származol? Cavaturából? - Victor farkasvigyorral bólogatott.
- Onnan, ahonnan ez a sok gyönyörű márvány is jött. A városunk a márványbányáiról kapta a nevét is. A családomban mindenki kőbányász, vagy kőfaragó. Én meg? Nézd meg, kovács lettem, aki a szerszámokat készíti nekik.
- A kovács is szobrász. - Victorból kiböffent a nevetés.
- És te? Te honnan jöttél?
- Én? Messziről. Arrafelé nincs márvány. Csak gránit. - Váltott gyorsan témát Richard, nehogy hazugságokat kelljen kitalálnia. Ráadásul világosodni is kezdett. - Szóval, Victor, mikorra kell újra neked abból a speciális acélból?
- Holnap. Meg tudod csinálni?

Az acél, amire Victornak szüksége volt, jóval távolabb esett, egy, a szénégetők közelében lévő öntödéből kellett elhozni. A minőségi acél elkészítéséhez ugyanis jó sok faszénre volt szükség. Az ércet bárkákon szállították oda, nem túl messziről. Richardnak azonban az oda-vissza úthoz majdnem az egész éjszakára szüksége volt.
- Persze. Holnap majd beteget jelentek, és kialszom magam.

Az elmúlt néhány hónapban Richard igen gyakran volt „beteg”. Ugyanaz a módszer volt ez, amit szinte minden munkás alkalmazott. Dolgozz egy kicsit, aztán jelents beteget, szólj be a munkástanácsba, hogy gyengélkedsz. Volt, aki egyenesen bicegve ment be bejelenteni, hogy fáj a lába. De tulajdonképpen erre nem is volt szükség, mert a tanács sohasem kételkedett.

Richard egyedül a gyűléseket nem bliccelte el szinte soha, azokat a gyűléseket, ahol név szerint pellengérezték ki a helytelen viselkedésűeket. Sokszor előfordult, hogy valakit megneveztek ezeken a gyűléseken, de az igazán helytelen viselkedésnek az számított, ha valaki nem járt el rájuk. Akiket néven neveztek, azokat gyakran le is tartóztatták a gyűlés után, és lehetőséget nyújtottak nekik, hogy bevallják a bűneiket. Nem egyszer előfordult, hogy akit megneveztek a gyűlésen, inkább megölte magát, mintsem hogy letartóztassák.
- Narev Testvér egyik tanítványa, Neal itt járt a múlt este, és új megrendeléseket adott lé. - Victor hangjában érződött a feszültség. Amit most hoztál, épp hogy elég lesz mára. Holnapra kell az az acél.
- Meglesz.
- Biztos?
- Cserben hagytalak én valaha is, Victor?

Victor kemény arcát akaratlan mosoly lágyította el. Újabb szelet lardot nyújtott Richard felé.
- Nem, Richard, nem hagytál cserben. Egyetlen egyszer sem. Pedig már feladtam a reményt, hogy valaha is találkozom olyan emberrel, aki csakugyan állja a szavát.
- Hát akkor jobb lesz, ha indulok, és ellátom a lovaimat. Nehéz éjszakájuk volt, és a mai éjszaka előtt szeretném, ha kipihennék magukat. Mennyi acél kellene?

Kétszáz rúd. Fele szögletes, fele körvas. - Richard színpadiasan felnyögött.
- Victor, te vagy elpusztítasz engem, vagy nagyon erős embert faragsz belőlem.

Victor elismerően mosolygott.
- Szükséged van előre az aranyra?
- Nem. Majd fizetsz, ha leszállítom az acélt. Richardnak immár nem volt szüksége előlegre. Mostanra volt egy masszív, nehéz társzekere és egy jó erős fogata. Ishaqnak fizetett érte, hogy a lovait a társaság lovaival együtt gondozzák a társaság istállójában. Ishaq abban is segített Richardnak, hogy a megfelelő intézkedéseket megtehesse, amelyekre ehhez szükség volt. Ishaq tudta, melyik hivatalnokok laktak azokban a szép házakban. Ilyen házakat nem lehetett volna fenntartani abból a fizetésből, amit a hivatalnokok a Rendtől kaptak.
- Neallel legyél óvatos - figyelmeztette Richard Victort.
- Miért?
- Valami ok miatt azt képzeli, hogy ki kell oktatnia engem. Ő tényleg hisz benne, hogy a Rend az emberiség megváltója. És a Rend Testvériségének az érdekeit az emberiség érdekei elé helyezi.

Victor felsóhajtott, felállt, és maga elé kötötte súlyos bőrkötényét.
- Én is pont ilyennek látom.

Amint beléptek az épületbe, a felkelő nap fénye éppen az odabent álló márvány tömbre esett. Richard egy pillanatra megállt, és kezével végigsimította a hideg követ, mint mindannyiszor, amikor elment mellette. A kő szinte élőnek tűnt a keze alatt. Élőnek, és lehetőséggel telinek.
- Victor, egyszer megkérdeztem tőled, mi ez a kő. Nem akarod most elmondani?

A kovács megállt Richard mellett, és felnézett az előttük magasodó tiszta, fehér kőtömbre. Kinyúlt és könnyedén megérintette, ujjai lágyan siklottak a márvány felszínén, simogatták, vizsgálgatták a követ.
- Ez az én szobrom.
- Miféle szobrod?
- Amit egyszer majd ki szeretnék faragni. A családomban sok kőfaragó, szobrász van. Amióta csak az eszemet tudom, én is követ szerettem volna faragni. Nagy szobrász akartam lenni. Remekműveket akartam alkotni.

Ehelyett a kovácsmester mellett kezdtem el dolgozni a kőfejtőnél. A családomnak enni kellett. Én voltam a legidősebb fiú, az életben maradt testvéreim között. Apám és a kovácsmester barátok voltak. Apám megkérte a kovácsot, fogadjon maga mellé... Nem akarta még egy fiát elveszíteni a bányában. A kőbányászat a hegy gyomrában nagyon kemény és veszélyes mesterség.
- Faragtál már valami mást? Úgy értem, fát, vagy effélét. - Victor, még mindig a követ bámulva megrázta a fejét.
- Csak mindig szerettem volna követ faragni. Ezt a tömböt a megtakarított pénzemen vettem. Az enyém. Kevés ember mondhatja el magáról, hogy birtokában van a hegy egy darabja. Egy olyan tiszta, gyönyörű darabja, mint ez itt.

Richard megértette a kovács érzéseit.
- Na, és mit fogsz kifaragni belőle, Victor?
A kovács hunyorított, mintha be akarna látni a kőtömb felszíne alá.
- Nem tudom. Azt mondják, a kő beszél hozzád, és elmondja, mi akar lenni.
- Te hiszel ebben?
Victor felnevetett mélyzengésű hangján.
- Nem, igazából nem. De az a helyzet, hogy ez egy csodálatos darab kő. Szobornak nincs jobb alapanyag, mint a cavaturai márvány, és cavaturai márványban is kevés van ilyen finom szemcséjű, mint ez itt. Képtelen lennék elviselni, ha valami csúfságot faragnának belőle, olyat, mint amilyeneket manapság szoktak. Egyszer, valaha, volt idő, amikor egy ilyen szépségből csak szépséget alkottak suttogta valami kimért keserűséggel. - Ma már másként van. Ma az emberalakokat torznak faragják meg, szégyellni való természetűnek.
Richard szerszámokat is szállított Victortól le az építkezésre, le oda, ahol a kőfaragók dolgoztak, és volt rá lehetősége, hogy közelebbről is meglássa a munkájukat. A nagy kőfalak külső oldalaira különböző jeleneteket kezdtek faragni döbbenetes méretekben. A Palota külső falai több mérföldnyi hosszan nyúlnak majd el. A Menedék falaira szánt domborművek ugyanolyan stílusúak voltak, mint amilyeneket Richard szerte az Óvilágban láthatott, de méreteikben és tömegükben mindent messze felülmúltak, amit eddig látott. Az egész Palota egyfajta epikus ábrázolása lesz annak a szemléletnek, amellyel a Rend látja az életet, az embert, és a büntetést, ami az embereket várja az Alvilágban.
A domborművek alakjai torzak voltak, aránytalanok, olyan végtagokkal, amelyek a valóságban működésképtelenek lettek volna. Ezek az alakok mindörökre oda voltak kötve a kőhöz, amelyből csak jelzésszerűen emelkedtek ki. A pozitúrák az emberi faj céltalanságát, ürességét, lényegtelen voltát sugalmazták.
Az ember gyűlöletes anatómiájának részletei, az izmok, csontok, a hús élettelen, haszontalan testrészekké olvadtak össze ezeken az alakokon, a testek arányai olyannyira eltorzultak, hogy az alakok már szinte nem is emberiek voltak.
Az arcok kifejezéstelenek voltak, ha a szobor épp az erényességet volt hívatott ábrázolni, vagy rettegés, szenvedés és kín tükröződött rajtuk, ha a bűnösök eljövendő sorsát akarták bemutatni rajtuk. Az erényes férfiak és nők ezeken a reliefeken a munka súlya alatt görnyedtek, és üres, ostoba beletörődéssel meredtek a világba.
Gyakran el sem lehetett dönteni egy-egy alakról, hogy férfit vagy nőt ábrázol: földi testüket, szégyenük örök forrását nehéz, alaktalan köntösök fedték, ahhoz hasonlóak, amilyet a Rend papjai viseltek. A Rend tanításának még mélyebb tükrözése célzatával kizárólag a bűnösöket ábrázolták ruhátlanul, hogy undorító, szégyenletes testük még visszataszítóbban tűnjön fel a szemlélő előtt.
A domborművek az ember reménytelenségét hirdették, alkalmatlanságát arra, hogy bölcsen és türelemmel viselje el létezésének sorscsapását.
Richard azt gyanította, hogy a szobrászok többsége rettegett attól, hogy vallatóra fogják, vagy akár kínzások alá vetik őket, ezért inkább elfogadták azt a nézetet, miszerint az embert úgy kell ábrázolni, hogy alapvetően gonosz természetét tükrözzék, amelytől az emberiséget csak a halál képes megszabadítani. A szobrok, domborművek célja az volt, hogy meggyőzzék a tömegeket arról, hogy ez az egyetlen értelmes cél, amiben az ember reménykedhet. Richard azt is tudta, hogy a szobrászok egy része mélyen és szenvedélyesen hisz is ezekben az eszmékben, ezért mindig nagyon vigyázott rá, mit ejt ki a száján, ha ezek hallótávolságon belül voltak.
- Jaj, Richard, azt kívánom, bárcsak igazi szép szobrokat láthatnál ezek helyett a mostani átokverések helyett.
- Láttam én gyönyörű szobrokat is - biztosította róla a kovácsot Richard halk hangon.
- Csakugyan? Nagyon örülök neki. Az embereknek azokat kellene látniuk, nem ezeket, ezeket a... - kezével a Menedék félkész falai felé intett - ezeket a jóság álcája mögé bújt aljasságokat.
- Szóval egyszer majd te is valami szépségeset fogsz faragni ebből?
- Nem tudom, Richard - ismerte be végül Victor. - A Rend mindenre ráteszi a kezét. Azt mondják, az egyén nem számít semmit, kivéve, amennyivel a köz javához hozzá tud járulni. Ellopja tőlünk a művészetet is, a lélek táplálékét, és halálos méreggé változtatva adja vissza. - Victor mosolyában reménytelen sóvárgás villant. - így, ahogy most van, legalább azt a szobrot megcsodálhatom, ami itt rejtőzik a kő mélyén.
- Megértelek, Victor; igazán. Ahogy leírod, én is látom azt a szobrot.
- Hát akkor csodáljuk mindketten a szobromat úgy, ahogy most van.
- Victor levette a kezét a kőről, és a tömb aljára mutatott. - Amellett, látod ezt itt? Van itt egy hiba a kőben. Egy repedés, ami teljesen keresztülfut az alapján. Ezért tudtam megfizetni ezt a követ: e miatt a hiba miatt. A legtöbb szobrász, ha nekifogna formázni a tömböt, kockáztatná vele a kő épségét. Ha nem veszik tekintetbe a hibát, és nem ennek megfelelő, tökéletes összhangban formázzák meg a szobrot, könnyen darabokra hullhat az egész. Mindeddig képtelen voltam rájönni, hogyan lehetne úgy megfaragni a tömböt, hogy a szépségét teljes egészében kihasználjam, ugyanakkor a repedés ne zavarjon bele a formába.
- Talán egy nap majd rájössz, hogyan formázd meg, úgy, hogy valami szépet és nemeset alkothass meg belőle.
- Nemeset. Hát az lenne aztán a valami. A szépség legteljesebb formája. - Victor megrázta a fejét. - De nem teszem meg. Nem, hacsak el nem jön a forradalom.
- A forradalom?
Victor óvatos pillantással nézett körül a domboldalon, kikukkantva az ajtón.
- A forradalom. Egyszer el kell jönnie. A Rend nem maradhat fönn. A gonosz nem maradhat hatalmon, legalábbis örökké nem. A hazámban, amikor még fiatal voltam, a szépség és szabadság uralkodott. Addig szipolyoztak bennünket, amíg fokról fokra fel nem adtuk a szabadságunkat, az egész életünket a minden ember iránti elkötelezettség ügyéért. Az emberek nem is tudták, mijük van, amíg nem hagyták apránként kicsúszni a szabadságukat a kezeik közül egy jobb világ, egy erőfeszítések, a boldogulásért folytatandó küzdelem nélküli, produktív munka nélküli világ üres ígéretéért. Egy olyan világ ígéretéért, ahol az erőfeszítéseket mindig valaki másnak kell megtennie, ahol a javakat mindig valaki más termeli meg, ahol mások teszik számukra könnyűvé az életet.
A földünk gazdag és termékeny. Valaha bővében voltunk mindennek. Most a termés ott rothad el a földeken, arra várva, hogy bizottságok döntsenek róla, ki arassa le, ki szállítsa el, és mennyiért lehessen eladni. Közben meg a nép éhezik és nyomorog.
A mindenkit elsorvasztó, lassan elpusztító éhínségért és szenvedésért persze a lázadókat okolják, azokat, akik nem lojálisak a Rendhez, így azután egyre több és több ember kerül börtönbe, vagy akár kivégzésre. A halál országává váltunk. A Rend folyton az emberiség iránti törődést hirdeti, de csak a halált osztja. Amikor ide jöttem, temetetlen holtak ezreit láttam számlálatlan heverni az utak mentén. Minden kudarcért, minden bajért az Újvilágot okolják, és a fiatalok, akik meg akarják bosszulni a bántalmakat, lelkesen sietnek a háborúba.
De azért sokan látják már az igazságot. Ezek az emberek és az ő gyermekeik - olyanok, mint én is - szomjaznak a szabadság ízére, maguk akarják élni a saját életüket, nem akarnak többé a Rend halálosztó uralma alatt élni rabszolgákként. A hazámban forrongnak az emberek, akárcsak itt is. A forradalom közeleg.
- Forrongnak? Itt? Én bizony nem láttam itt semmiféle forrongást.
Victor ravasz mosollyal felelt.
- Azok, akik a szívükben hordozzák a forradalmat, nem mutatják ki a valódi érzéseiket. A Rend, állandóan lázadástól rettegve, igaztalanul elfogdossa az embereket, és kínzással csikar ki hamis vallomást belőlük. Napról napra nő a kivégzettek száma. Akik változást akarnak, elővigyázatosabbak annál, semhogy időnek előtte célpontokká váljanak. De a forradalom el fog jönni egy napon, Richard.
Richard megrázta a fejét.
- Én nem tudom, Victor. A forradalomhoz elszántság kell. Nem tudom, valóban létezik-e ekkora eltökéltség bennük.
- Te is találkoztál emberekkel, akik el vannak keseredve a dolgok mostani állása miatt. Ishaq-kal, az öntödei emberekkel, az én munkásaimmal, velem. Mindenki, akikkel dolgod akad, a megvesztegetett tisztviselőket leszámítva változás után sóvárog. Victor felvont szemöldökkel pillantott Richardra. - Egyikünk sem panaszkodik semelyik hivatalban, vagy bizottságnál a miatt, amit teszel. Lehet, hogy te nem akarsz belekeveredni semmibe, és azt hiszem, ez a te magánügyed, de vannak, akik a szabadság suttogására figyelnek észak felől.
Richard teste megfeszült.
- Észak felől?
Victor komolyan bólogatott.
- Egy megmentőröl szól a szóbeszéd: bizonyos Richard Rahlról. Ő vezeti az északi népeket a szabadságharcukban. Azt beszélik, ez a Richard Rahl nekünk is elhozza majd a forradalmat.
Ha a helyzet nem lett volna olyan nyomasztóan tragikus, Richard nevetésben tört volna ki.
- Honnan veszitek, hogy ezt a Rahl fickót érdemes követni egyáltalán?
Victor most ugyanazzal a tekintettel meredt Richardra, mint amikor először találkoztak.
- Egy embert az ellenségei alapján is meg lehet ítélni. Richard Rahlt úgy gyűlöli a Császár, meg Narev Testvér és a tanítványai, ahogy embert még soha. Ő az igazi. Ő hordozza a forradalom és a szabadság fáklyáját!
Richardnak csak egy szomorkás mosolyra futotta.
- Ő is csak egy ember, barátom. Nem szabad leborulni egy ember előtt. Bálványozzátok az ügyét, de ne őt, magát.
Victor érzelmektől túlcsorduló, szabadságvágytól izzó arckifejezése megszokott farkasvigyorára váltott vissza.
- Áh, Richard Rahl is pontosan ezt mondaná. Hát éppen ezért ő a mi emberünk.
Richard úgy vélte, itt az ideje témát váltani. Észrevette, hogy már világosodik.
- Nos, most már mennem kell. Biztos vagyok benne, Victor, hogy idővel rájössz majd, mit kell tenned a kővel. Ha itt lesz az ideje, hirtelen magadtól is tudni fogod.
A kovács morc fintort próbált vágni, de ez csak halvány árnyékává sikeredett korábbi természetes komorságának.
- Én is mindig így gondoltam. - Richard megvakarta a fejét.
- Faragtál már valaha is valamit, Victor?
- Nem, még soha semmit.
- Biztos, hogy képes leszel rá? Hogy megvan hozzá a tehetséged?
Victor az ujjával megütögette a halántékát, mint aki meg akarja győzni a kételkedőt.
- Idebenn, itt megvan hozzá a tehetségem. Idebenn megértem a szépséget. Nekem csak ez, ami fontos. Ha soha nem érintem acéllal ezt a követ, akkor mindig enyém lesz az a szépség, amivé lehetne, és ezt még a Rend sem tudja elvenni tőlem.

3. FEJEZET

Nicci a verejtéket törölgette a homlokáról, miközben végigment a szárítókötél mentén, ellenőrizve, megszáradtak-e már a ruhák. A nyár még meg sem érkezett igazán, de már forróság volt. Háta sajgott a mosóteknő fölötti görnyedéstől és más korábbi munkáitól. A többi asszonyok a meleg napon ácsorogva pletykáltak. Időnként fel-fel kuncogtak valami epés megjegyzésen, amit egyik vagy másik némi barátságos évődés hatására megeresztett a férjéről. Úgy tűnt, hogy a házban mindenki szinte új életre kelt a tavasz életteli áradásában.

Nicci jól tudta, hogy ennek a tavaszhoz semmi köze. Ez a tudás felkeltette lelke legsötétebb rejtekén a zavart csalódottságot. Nem tudott rájönni, hogy érte el Richard mindezt. Bárhogy erőlködött, képtelen volt kibogozni a rejtélyt, ami Richard minden tettét belengte. Kezdte azt hinni, hogy ha lecipelné Richardot a létező legmélyebb barlangba, a napfény oda is megtalálná valahogyan az utat, csak hogy Richardra süthessen. Azt hihette volna, hogy ez valami mágikus szerencse, ha nem tudta volna teljes bizonysággal, hogy Richard egyáltalán nem használt semmiféle mágiát, mióta együtt voltak.
A hátsó udvar, valaha szeméttel és mocsokkal teli, elhanyagolt grund, mostanára gondozott kertté változott. A házban lakó férfiak munka után hazatérve megtisztították az udvart a hulladéktól és szeméttől. Még akik munka nélkül heverésztek otthon, azok is feltűntek időnként, hogy egy-két kordényi szemetet elszállítsanak. Miután az udvar tiszta lett, a ház asszonyai felásták a földet és beültették. Zöldségeket fognak termelni. Zöldségeket! Már arról is szó esett, hogy betelepítenek egy pár csirkét.
Az udvar hátsó sarkában árválkodó egy szem, agyonhasznált, bűzölgő latrina helyén most két jó állapotú, tisztán tartott bódé emelkedett. Most már csak ritkán kellett várakozni, ha valaki használni akarta a WC-t és véget értek a sürgető könyörgések és indulatos veszekedések a WC miatt. Kamil és Nabbi segítettek Richardnak megépíteni a bódékat, részben az udvari hulladék közül elszállítás előtt kiválogatott faanyagból, részben más udvarok lomjai között talált deszkákból és gerendákból.
Nicci alig hitt a szemének, amikor látta, hogy Kamil és Nabbi ingben! - ássa a gödröket az új WC-knek. A lakók áradozva köszöngették nekik, ők meg majd elszálltak a büszkeségtől.
Az udvari tűzhelyet is rendbe hozták és kibővítették, úgyhogy az asszonyok most már egyszerre több edényben is főzhettek rajta, így tűzifát is kevesebbet kellett hazacipelni és felhasogatni. Richard a többi házbeli férfival állványokat is épített a mosóteknőknek, hogy az asszonyoknak ne kelljen annyit hajlongniuk mosás közben, vagy a bőrt lenyúzni a térdükről, ha görnyedve már nem bírták a mosást. A férfiak egy egyszerű vászontetőt eszkábaltak az udvar eleje fölé, hogy az asszonyok esőben se ázzanak meg főzés vagy mosás közben.
A kétoldali szomszédos házakban a férfiak eleinte mogorva gyanakvással figyelték, mi folyik Richardék házában, aztán feltettek egy-két kurta kérdést is. Richard, Kamil és Nabbi átmentek hozzájuk, és elmagyarázták, mit csinálnak, tanácsokat adtak nekik, hogyan hozhatnák ők is rendbe a házuk környékét, sőt még segítettek is elkezdeni nekik. Nicci kiabált Richarddal, hogy miért tölti az idejét a szomszédban. Richard azt válaszolta, hogy éppen Nicci volt az, aki elmagyarázta, hogy kötelességük másokon segíteni. Nicci erre nem talált megfelelő választ, legalábbis semmi olyat nem, ami értelmesen hangzott volna, és nem csinál magából bolondot, ha hangosan is kimondja.
Mikor Richard megmutatta a többieknek, hogyan tehetik jobbá és szebbé az otthonaikat, nem oktatta, nem tanítgatta őket. Inkább valahogyan - Nicci nem tudta megérteni, hogyan - szinte megfertőzte őket a saját lelkesedésével. Nem mondta meg nekik, mit kell tenniük, de beléjük oltotta a vágyat, hogy ők maguk akarják kitalálni, mit, hogyan javíthatnak ki, tehetnek jobbá. Mindenki megkedvelte Richardot, és Nicci ettől csak egyre frusztráltabbá és haragosabbá vált.
Nicci összeszedte a ruhákat a fonott vesszőkosárba, amelynek a készítésére faágakból ugyancsak Richard tanította meg a házban lakó asszonyokat. Niccinek is be kellett látnia, hogy a kosarat elég egyszerű volt megfonni, és határozottan könnyebbé tette a ruhák kiteregetését és összeszedését.
Felkapaszkodott a szilárdan álló lépcsőkön: a lépcsőkön, amelyekről egykor azt hitte, egyszer rajtuk fogja kitörni a nyakát. Odabenn a folyosó makulátlanul tiszta volt. A padlót felsúrolták. Richard szerzett valahol anyagokat a festéshez, és a férfiak szemmel látható élvezettel kevergették össze a festéket, és mázolták le vele a foltokat a falakon. Az egyik lakó értett valamit a tetőkhöz is, így a folyosó ezután nem ázik be többé, és a vízfoltok nem csúfíthatják el újra a falakat.
Ahogy Nicci végigment a folyosón, meglátta Gadit ing nélkül üldögélni a homályos árnyékba borult lépcsőn. A naplopó egy fadarabot farigcsált a késével, feltűnően megjátszva, micsoda veszélyes egy fickó is ő. Később majd a házban lakó asszonyok cicegve és fejcsóválva felsöprik a forgácsokat. Gadi, aki egyáltalán nem örült neki, hogy mostanában a lakók annyit zsörtölődtek vele, kihívóan fixírozta Niccit. Mostanában, hogy Nicci valamit visszanyert a régi súlyából, volt is mit bámulni rajta.
Richard éjszakai másodállása lehetővé tette, hogy több ételhez jussanak. Olyasmiket hordott haza, amit Nicci már hónapok óta nem látott: csirkét, olajat, szalonnát, fűszereket, sajtot, tojást. Nicci ilyesmit soha nem talált a városi boltokban. Azt hitte, mindenütt ugyanazokat az élelmiszereket árulják, de Richard azt mondta, hogy szállításai közben olyan helyeken is megfordult, ahol több és változatosabb volt az élelmiszer választék.
Kamil és Nabbi, akik a bejárati lépcsőn üldögéltek, látták Niccit a folyosó nyitott ajtaján át. Ahogy a nő feléjük közeledett, felálltak, és udvariasan meghajoltak.
- Jó estét, Cypherné asszony - köszöntötte Kamil.
- Segíthetünk vinni a kosarat? - kérdezte Nabbi.
Niccit annál inkább zavarta a fiúk udvariassága, mivel tudta, hogy teljesen őszinte: Kamil és Nabbi tisztelete annak szólt, hogy ő Richard felesége.
- Köszönöm, de nem. Már meg is érkeztem.
A fiúk kinyitották előtte az ajtót, és becsukták mögötte, amikor Nicci belépett a lakásába.
Nicci úgy gondolt magában Kamilra és Nabbira, mint Richard katonáira. Úgy tűnt, Richardnak valóságos kis magánhadserege van az ismerősökből, akik mind széles mosollyal fogadták, ha megjelent. A legtöbb lakó boldogan megtett bármit, amiről úgy gondolta, hogy Richard örülne neki. Kamil és Nabbi akár pelenkát is mostak volna, ha Richard ezt kéri tőlük, csak hogy egy-egy éjszaka elkísérhessék a szekéren, ahogy mindenféle holmikat rakodott fel és szállított le a megrendelőinek szerte Altur’Rangban. Richard azonban csak ritkán vitte őket magával, mert azt mondta, nem akar bajba keveredni a munkástanács előtt. A fiúk sem akarták, hogy Richard bajba keveredjen, és elveszítse a munkáját, ezért türelmesen vártak a ritka alkalmakra, amikor Richard egy fejbiccentéssel jelezte nekik, hogy elkísérhetik.
Richard és Nicci szobája teljesen megváltozott. A plafont lemosták és bemeszelték. A légypiszkos falakat lesúrolták, és lazacszínre festették. A színt Nicci választotta, arra gondolván, hogy Richard aligha lesz képes összeszedni a ritka festékeket, ami ennek a színnek a kikeveréséhez kell. A falak lazacszíne most szinte kicsúfolta Niccit.
Egyik nap egy ember jelent meg a szobájukban egy ölre való szerszámmal. Kamil azt mondta, Richard küldte az embert, hogy rendbe hozza a szobájukat. Az ember olyan nyelven beszélt, amit Nicci nem értett. Sokat hadonászott a karjaival, és folyton jókedvűen locsogott, mintha Niccinek legalább egy keveset meg kellett volna értenie abból, amit mond, ha eleget beszél hozzá. A falakra mutogatott, és mindenféléket kérdezett. Niccinek a leghalványabb fogalma sem volt róla, mi dolga volt itt ennek az idegen embernek.
Arra gondolt, hogy talán esetleg a bicegős asztalukat jött megjavítani. Megütögette hát az asztal tetejét a tenyerével, aztán megmutatta, hogyan billeg a bútordarab. Az idegen bólogatott, mosolygott és beszélt. Nicci végül magára hagyta, és elment a legközelebbi boltba, sorba állni kenyérért. Ott töltötte az egész délelőttöt, délután meg kölesért kellett újabb sort állnia.
Mire végre hazaért, az ember már elment. A régi ablakban, ami nem csak törött volt, de a sokszori festések során átlátszatlanra fröcskölődött, és a festéktől kinyithatatlanul be is ragadt, addigra új üveg csillogott, sőt a munkás meg is nagyobbította az ablakot, és a másik, eddig ablaktalan falon is új ablak ontotta a fényt. Mindkét ablak nyitva állt, és a kereszthuzat friss levegővel töltötte meg az addig áporodott szobát.
Nicci ott állt a szoba közepén, és megdöbbenten tapasztalta, hogy a korábban átlátszatlan ablakon át rálát a szomszéd házra. Aztán kibámult az eddig ablaktalan falon lévő új nyíláson át, és láthatta az utcát maga előtt. Az ablak alatt éppen Sha’Rim asszony, a szomszéd haladt el, és mosolyogva felintegetett Niccinek.
Nicci letette a kosarat, és kinyitotta utcai ablakot, hogy kiszellőztesse a fülledt szobát. Hogy végre átlátszó ablakaik voltak, úgy érezte, függönyre is szükségük van. Richard szerzett neki anyagot valahonnan. Mikor elkészült a varrással, Richard megdicsérte: azt mondta, nagyszerű munkát végzett. Nicci ekkor rájött, hogy ugyanolyan vigyor ömlött el az arcán a dicséret hallatán, mint mindenki másnak is, ha Richard mondott valami jó szót a munkájukról.
Nicci elhozta Richardot az Óvilág lehető legrosszabb helyére, amit csak tudott, és lám, Richard itt is megtalálta a módját, hogy mindent jobbá tegyen: épp úgy, ahogy Nicci állandóan hajtogatott elvei szerint a kötelessége is volt.
De hát Nicci nem azt akarta, hogy így történjen!
Nicci maga sem tudta, mit akart.
Csak annyit tudott, hogy lassan már csak azokért a percekért él, amikor Richard otthon van vele. Nicci tehetetlen volt az érzéssel szemben. A szíve a torkában dobogott, valahányszor Richard hazaért, pedig jól tudta, hogy a férfi gyűlöli őt, és semmit sem venne szívesebben, mint ha otthagyhatná Niccit és visszatérhetne az ő Kahlanjához. Kahlanhoz fűződő kapcsolatán keresztül Nicci néha azt is érezni vélte, hogyan sóvárog az asszony is Richardért. Nicci minden porcikájával mélységesen átérezte és megértette Kahlan vágyakozását.
Miközben Nicci Richardot várta, a szoba lassan besötétedett. Az élet itt nem kezdődik el, csak akkor, ha Richard már hazaért. Ahogy a napfény lassan eltűnt, a lámpa fénye vette át a helyét. Most már igazi lámpájuk is volt, nem csak holmi fagombba fűzött, lenolaj tócsában úszó kanócdarab.
Az ajtó kinyílt, Richard fél lábbal belépett rajta. Hátra fordulva Kamilhoz beszélt, aki épp akkor indult felfelé a lépcsőn, haza a családjához. Már elég későre járt. Richard végre, még mindig mosolyogva bejött, és becsukta maga után az ajtót. A mosolya azonnal eltűnt, mint ahogy máskor is szokott. Egy vászonzsákot emelt maga elé.
- Sikerült találnom egy pár hagymát, sárgarépát és valamennyi disznóhúst is. Gondoltam szívesen főznél egy kis húslevest.
Nicci fáradt mozdulattal mutatott a kölesre, amiért egész délután sorban állt. A köles zsizsikes volt és kissé penészes is.
- Én kölest vettem. Úgy gondoltam, abból főzök neked levest. Richard megrántotta a vállát.
- Ha úgy gondolod... A te köleslevesed sok nehéz időn segített már át bennünket.
Nicci ismét érezte, hogyan önti el a büszkeség a dicséret hatására, mert Richard azt gondolja, hogy Nicci valami hasznosat tett.
Az ablakokhoz ment és egyenként becsukta őket. Odakint már teljesen sötét volt. Visszafordult Richard felé, és az ablaknak háttal állva húzta be a függönyöket, miközben a férfit figyelte. Richard a szoba közepén állt, és Niccit nézte, homlokán a csodálkozás függőleges ránca jelent meg. Nicci egészen közel lépett a férfihez. Tudatában volt, hogy fekete ruhája kivágásában Richard jól láthatja mellei hullámzó halmait. Gadi is jól megbámulta őket az imént. Nicci azt szerette volna, ha Richard is ugyanolyan tekintettel bámult volna rájuk. Richard azonban egyenesen Nicci szemébe nézett.
A nő ujjai a férfi karjára zárultak.
- Szeretkezz velem - suttogta.
Richard szemöldöke meglepetten futott fel a homlokán.
- Tessék?
- Richard, azt akarom, hogy szeretkezzünk. Most, azonnal. Richard örökkévalóságnak tűnő ideig nézett farkasszemet Niccivel. A nő a fülében hallotta dübörögni a szívverését. Minden idegszálával, teste minden sejtjével kívánta, hogy Richard magáévá tegye. Mintha az egész élete függött volna rajta, úgy várakozott, gyötrő, szinte elviselhetetlen feszültséggel.
Mikor Richard végre megszólalt, a hangja egyáltalán nem volt kemény, inkább gyengéd, de mégis határozott.
- Nem.
Nicci úgy érezte, mintha ezernyi jégtű fúródott volna a hátába. Richard elutasítása szinte megbénította. Őt soha férfi még nem utasította vissza.
A fájdalom a lelke mélyéig nyilallt. Amit Richard tett vele, az jobban fájt, mint bármi, amit Jagang, vagy bárki más művelt vele eddig bármikor.
A vére az arcába szökött, forróságával pillanatok alatt megolvasztva a bénultság jegét. Nagy lendülettel kicsapta az ajtót.
- Menj ki a folyosóra, és ott várj! - parancsolta reszkető hangon.
Richard a szobájuk közepén állt, és egyenesen Nicci szemébe nézett. Az asztalon álló lámpa fénye kemény árnyékvonalakat rajzolt az arcára. A válla hihetetlenül szélesnek látszott, és teste éles szögben keskenyedett a derekáig, addig a derékig, amit Nicci olyan borzasztóan, olyan fájóan szeretett volna átölelni a karjaival, hogy attól szinte ordítania kellett. Ehelyett lágyan szólalt meg, de hangjában félreérthetetlen hatalom és parancs zengett.
- Kimész a folyosóra, és ott vársz, különben...
Ujjával olyan mozdulatot tett, mint aki egy fonalat vág el ollóval.
Richard látta Nicci tekintetéből, hogy nem blöfföl. Kahlan élete ebben a pillanatban egy hajszálvékony fonalon függött, és ha Richard nem követi a parancsot, Nicci habozás nélkül elvágta volna ezt a fonalat.
Richard kilépett a folyosóra, de szürke szeme pillantását egy másodpercre sem vette le Nicciről. A nő ujja hegyével Richard mellkasába bökött, és hátrálásra késztette a férfit, amíg az hátával az ajtajukkal szemközti falnak nem ütközött.
- Itt vársz ezen a helyen, és el nem mozdulsz innen, amíg én azt nem mondom, hogy megteheted! - Nicci a fogát csikorgatta. Különben Kahlan meghal. Értetted?
- Nicci, te jobb ember vagy ennél! Gondolkozz csak el rajta, mit...
- Különben Kahlan meghal. Értetted? - Richard nagyot sóhajtott.
- Igen.
Nicci a lépcsőhöz sietett. Gadi ott állt félúton a lépcsőn, és sötét tekintettel figyelte őket. Mikor Nicci felé indult, pökhendien ő is elindult lefelé, és a lépcső alján szembetalálkoztak. Nicci úgy ítélte meg, hogy a suhancnak ing nélkül egészen tűrhető alakja van. Olyan közel álltak egymáshoz, hogy Nicci érezte a Gadi testéből áradó hőt.
- Le akarok feküdni veled.
- Tessék?
- A férjem nem elégít ki engem. Azt akarom, hogy te tedd meg helyette.
Gadi arcán önelégült vigyor ömlött szét. Diadalittas pillantása Richardot kereste. Aztán visszasiklott Nicci melleire, amelyeket hamarosan birtokba fog venni.
Gadi fiatal volt, merész, és elég ostoba hozzá, hogy azt higgye, Nicci ellenállhatatlannak találta őt, hogy kamaszos magakelletése elsöpörte az asszony gátlásait, olyannyira, hogy szenvedélye nem képes többé ellenállni annak, amit Gadi nyújthat neki.
Egyik kezével magához rántotta Niccit, a másikkal félresöpörte az útból a nő haját. Keskeny, pengeszerű ajkai Nicci nyakára tapadtak. Fogai felsértették Nicci nyakát, de az válaszul kéjes nyögéssel bátorította Gadit a durvaságra. Niccinek most semmire sem volt kevésbé szüksége, mint gyengédségre. A gyengédségben nem lett volna semmi megtorlás. A gyengédség nem gyötörte volna meg Richard lelkét. A gyengédség nem fájna Richardnak.
Gadi megmarkolta Nicci fenekét és az ágyékához préselte a nő testét. Buján dörgölözött hozzá. Nicci Gadi fülébe lihegett, hogy bátorítsa, még fokozza a fickó önbizalmát, még inkább felkeltse benne a női test feletti uralkodás vágyát.
- Miért? Mondd meg!
- Rosszul vagyok a gyengéd természetétől, a simogató érintésétől, a törődő gondoskodásától. Egy igazi nő nem ilyesmire vágyik. Azt akarom, lássa, mire képes egy talpig férfi. Azt akarom, amit ő nem tud megadni nekem!
Nicci kis híján felsikoltott a fájdalomtól, amikor Gadi megcsavarta a mellbimbóját.
- Igen?
- Igen! Azt akarom érezni, amit egy hozzád hasonló igazi férfi képes egy nőnek nyújtani.
Gadi durván megmarkolta Nicci mellét. A nő újra felnyögött. Gadi rávigyorgott.
- Boldogan.
Niccinek hányingere volt a kölyök vigyorától.
- Nem, engem teszel boldoggá - lihegte Gadi fülébe behódoló engedelmességgel.
Gadi gyűlölködő pillantást vetett Richard felé, aztán lehajolt, és Nicci szoknyája alá csúsztatta a kezét: meg akart bizonyosodni róla, hogy a nő tényleg komolyan gondolja-e amit mond, valóban hagyni fogja-e, hogy Gadi kedvét töltse rajta. Tenyere felsiklott Nicci csupasz combján, parancsolóan megadást követelve. Nicci engedelmesen tárta széjjelebb a lábait.
Nicci Gadi vállába kapaszkodott, mialatt a tapogatózó kéz markolászta. A kamasz ujjai durva mohósággal, kutakodtak az ölén. Nicci szemeibe könny szökött. A fájdalom nyögéseit a szenvedély hangjainak értelmezve Gadi szenvedélye még magasabbra szökött.
Jagang és barátja Kadar Kardeef, hogy csak párat említsünk a sok közül, erőszakkal tették magukévá Niccit, annak akarata ellenére. Mégis, Nicci ég soha nem érezte ennyire, hogy erőszakot követnek el rajta, hogy megalázzák, mint most, amikor itt állt a folyosón, és ő maga hagyta, hogy ez a kis tetű azt műveljen vele, amit csak akar.
Kezét kettőjük teste közé préselve lenyúlt, és megmarkolta Gadi férfiasságát.
- Gadi nem félsz Richardtól? Eléggé férfi vagy hozzá, hogy magadévá tegyél, miközben ő itt áll kinn a folyosón, hallhat bennünket, és megtudhatja, hogy jobb szerető vagy nála?
- Én félek? Tőle?! - Gadi hangja csak rekedt suttogás volt. - Csak szólj, hogy mikor akarod!
- Most. Itt. Most akarom, Gadi!
- Gondoltam.
Nicci magában mulatott a kölyök arcára kiülő, komolykodó, szinte ünnepélyes kéjvágyon.
- Kérjed szépen, te kis szajha!
- Kérlek! - Nicci semmit nem szeretett volna jobban, mint szétzúzni ennek az ostoba fajankónak az üres koponyáját. - Kérlek, Gadi!
Gadi, karjával Nicci dereka körül, gúnyos fintort vágott Richard felé, amint elhaladtak mellette. Nicci ujjait Gadi hátára téve maga elé lökte őt a szobába, jelezve, hogy várjon rá. Gadi hátrafordulva visszavigyorgott a nőre, és engedelmeskedett. Nicci megtorpant, és metsző pillantását Richard szemébe fúrta.
- Össze vagyunk kapcsolódva. Amit én érzek, ő is érezni fogja. Remélem nem vagy olyan ostoba, hogy nem maradsz itt állva a folyosón! Ha csak megmozdulsz is, gondoskodom róla, hogy egész hátralévő életedben sajnáld! Ha elmozdulsz innen, Kahlan meghal, erre megesküszöm!
- Nicci, kérlek, ne tedd ezt! Csak magadat bántod vele! Richard hangja olyan gyengéd volt, olyan aggodalmas, olyan törődő... Nicci majdnem a nyakába vetette magát, hogy könyörögve kérje Richardot: ne hagyja! Állítsa meg... de a férfi elutasítása felett érzett szégyen fájdalma még hevesen izzott a szívében.
Az ajtóból visszafordult, és gonoszul rávigyorgott Richardra.
- Remélem, a te Kahlanod is annyira élvezi majd, mint én fogom! A mostani éjszaka után soha többé nem tud majd hinni neked!

Kahlan lélegzete elakadt. Szemei kipattantak. A körötte gomolygó sötétségben csak bizonytalan árnyakat látott. Újból levegő után kapott.

Valami meghatározhatatlan, megmagyarázhatatlan érzés tolult fel benne. Valami teljesen idegen, mégis igézően ismerős. Valami, ami nem helyes, de ami mégis vonzza. Elöntötte valami szenvedélyes rettegés, ami izgatóan hullámzott át benne illetlen, mégis vonzó kéjérzetté, hogy aztán alaktalan rémületté torzuljon ismét.

Egy árny súlyát érezte maga felett.
Olyan érzések és érzékletek árasztották el, amelyeket sem megragadni, sem irányítani nem volt képes, bárhogy is küzdött velük. Minden olyan valószínűtlennek tűnt. A vad érzelmektől újra elfúlt a lélegzete. Teljesen összezavarodott. Fájdalmat érzett, ugyanakkor egyféle ébredő, vad vágyat.
Mintha Richard lett volna ott, vele, az ágyban. És megint olyan jó volt... Kahlan lélegzése a zihálásig gyorsult. Szája kiszáradt, mint a sivatag.
Richard intim ölelésében Kahlan mindig olyan várakozásteli gyönyört élt át, hogy szemérmetlen szenvedélye soha nem csillapult le teljesen, hogy mindig maradt belőle egy apró kis szikra, amit újra fel lehetett lobbantani, valami, amit érdemes volt újra megkeresni és kikutatni. Kahlant már maga a gondolat is gyönyörrel töltötte el, hogy ez a szenvedély soha nem ér véget, soha nem enyészik el teljesen.
Hirtelen élesen levegőért kapott. Úgy érezte, éppen most zuhan ennek a gyönyörnek a mélyére.
De ez valami egészen más érzés volt. Ökölbe szoruló kezei lepedőjét markolták, szája hangtalan sikolyra nyílt az éles, szaggató fájdalom döféseítől.
Ez valami nem emberi dolog volt. Értelmetlen, érthetetlen.
Most a pániktól akadt el a lélegzete, a szörnyű gyanútól, ami éledezni kezdett benne. Fel nyögött a dolog rettenetességétől, a kéj érzetétől, ami átsugárzott a rettegésen, és a zavarodottságtól, hogy szörnyűsége ellenére már-már szinte élvezi ezt a fájdalmat.
Aztán tudatosult benne, hogy mit jelenthet ez az egész.
Szemeibe könnyek tolultak. Oldalára fordult. Szinte kettészakította a lelkét a két ellentétes érzelem: az boldogság, hogy Richardot érezheti, és annak a tudatnak a fájdalma, hogy Nicci most ugyanígy érezheti Richardot. Valami láthatatlan erő hanyatt lökte.
A lélegzet megint fennakadt benne, szemei tágra nyíltak, teste megmerevedett.
Felsikoltott a fájdalomtól. Vonaglott és rángatózott, karjával takarta a melleit. Könnyek csorogtak a szeméből a gyötrelemtől, amit sem megmagyarázni, sem teljesen azonosítani nem tudott.
Annyira hiányzott neki Richard! Annyira vágyott rá, hogy az már fájt.
Megadta hát magát neki, behódolt neki, még ilyen úton is, még ezzel együtt is. Torkából csendes nyüszítés tört elő.
Izmai olyan csomósakká keményedtek, mint a vén tölgyek göcsörtös törzse. Hirtelen rátörő fájdalom-hullámok rázkódtatták meg a testét, amelyek időnként viszolygásba átforduló kielégületlen vágyakozással keveredtek. Légszomja volt.
Aztán, ahogy az egész hirtelen véget ért, a könnyei még bővebben eredtek meg. Teste már képes lett volna megmozdulni, ha nem lett volna túlságosan kimerült hozzá. Az élmény minden egyes erőszakos, brutális, élvezetes pillanatát gyűlölte, ugyanakkor fájt, hogy véget ért, hiszen legalább így érezhette Richardot!
Az, hogy Richarddal lehetett, boldogsággal töltötte el, az, hogy ez mit jelent, vad haraggal. Kétségbeesetten markolta a lepedőjét, és csillapíthatatlanul zokogott.
- Inkvizítor Anya? - Egy sötét árny surrant be a sátorba. - Inkvizítor Anya?
A suttogás Cara hangja volt. A Mord-Sith égő gyertyát tett az asztalra. A fény szinte vakítóan élesnek tűnt. Cara lenézett az ágyra.
- Inkvizítor Anya, jól vagy?
Kahlan hüppögve vette a lélegzetet. Háton feküdt az ágyán, teljesen belegabalyodva a takaróiba. A takaró egy csomóját a combjai közt szorította.
Talán csak egy álom volt. Kahlan azt kívánta, bárcsak így lenne. De tudta, hogy nem volt álom. Ujjaival a hajába túrt, és felült az ágyon.
- Cara... - de a zokogástól elfulladt a hangja.
Cara letérdelt a földre az ágy mellé, és megmarkolta Kahlan vállát.
- Mi történt?
Kahlan még mindig nem tudott lélegzethez jutni.
- Mi baj van? Tudok segíteni valamit? Megsérültél? Beteg vagy?
- Ó, Cara... együtt volt... Niccivel...
Cara eltartotta Kahlant magától karnyújtásnyira. Arca mag volt a megtestesült aggodalom. - Miről beszélsz? Ki volt...?
Aztán hirtelen elhallgatott, mikor megértette, mit jelentenek Kahlan elhüppögött szavai. Kahlan vergődött Cara markolásában.
- Hogy tehette...
- Nem vitás, hogy az a némber kényszerítette rá - jelentette ki határozottan Cara. - Nyilván azért tette, hogy a te életedet megmentse. Az a nőszemély biztosan megfenyegette.
Kahlan a fejét rázta.
- Nem, nem. Ahhoz Richard túlságosan is élvezte. Olyan volt, mint egy vadállat. Engem így soha nem tett magáévá. Soha nem viselkedett... Ó, Cara, belebolondult abba nőbe. Nem tudott neki tovább ellenállni. Elvesztette...
Cara úgy megrázta Kahlant, hogy az Inkvizítor Anya azt hitte, mindjárt kihullanak az összes fogai.
- Ébredj már fel! Nyisd ki a szemed! Ébredj fel, Inkvizítor Anya! Félig még álmodsz!
Kahlan pislogva nézett szét maga körül. Még mindig zihálva szedte a levegőt, de a sírása már abbamaradt.
Carának nyilvánvalóan igaza van. Az egész csak Kahlan elméjében történt meg, álmodta, és az álom olyan váratlanul érte, hogy nem tudott rá ésszerűen reagálni.
- Igazad van - mondta sírástól rekedt hangon. Az orra úgy el volt dugulva, hogy csak a száján keresztül tudott lélegezni.
- Most pedig - biztatta Cara nyugodt hangon - meséld el, mi történt.
Kahlan érezte, hogy az arcát elönti a pír, és azt kívánta, bárcsak sötét lenne. Hogyan is mondhatná el bárkinek, mi történt, Azt kívánta, bárcsak Cara meg se hallotta volna a sikolyait és a zokogását.
- Szóval, a kapcsolaton keresztül... - nagyot nyelt - megéreztem, hogy... nos, hogy Richard szeretkezett Niccivel.
Cara kétkedő arcot vágott.
- Olyannak érezted, mint amikor... úgy értem biztos vagy benne? Meg tudtad állapítani, hogy valóban ő volt?
Kahlan érezte, hogy még inkább elvörösödik.
- Azt hiszem, nem egészen. Nem is tudom... - kezével eltakarta a melleit. - Éreztem a... fogait a mellemen. Harapott.
Cara megvakarta a fejét. Lesütötte a szemeit, nem tudta, hogy fogalmazza meg a következő kérdést. Kahlan kérdés nélkül is megfelelt neki.
- Richard soha nem okozott nekem efféle fájdalmat.
- Ó! Hát akkor nem is Richard volt az.
- Hogy érted, hogy nem Richard volt? Nem lehetett más!
- Nem? Gondolod, Richard akarta, hogy Niccivel szeretkezzen?
- Cara... Nicci kényszeríthette. Fenyegetéssel.
- Gondolod, hogy Nicci becsületes ember? - Kahlan elfintorodott.
- Nicci? Eszednél vagy?
- Na hát akkor! Miért lett volna Richard? Nicci nyilván talált magának valakit, akit megkívánt. Valami jóképű parasztfiút. Biztosan ennyi az egész.
- Tényleg? Úgy gondolod?
- Te magad mondtad, hogy nem olyan volt, mint Richard. Úgy értem, félig aludtál, és... úgy ért, mint valami sokk. Te magad mondtad, hogy Richard soha sem...
Kahlan elfordította a fejét.
- Nem, csakugyan nem. - Visszanézett a Mord-Sith félhomályba rejtőző arcába. - Bocsáss meg, Cara! Köszönöm, hogy itt vagy, mellettem. Nem szerettem volna, ha Zedd jön be, vagy akárki más. Köszönöm!
Cara rámosolygott.
- Azt hiszem, legjobb lesz, ha ez az egész kettőnk közt marad.
Kahlan hálásan rábólintott.
- Ha Zedd elkezdené a maga részletekbe menő faggatózását erről a dologról, azt hiszem, belehalnék szégyenemben.
Kahlan csak most vette észre, hogy Cara egy takarót terített magára, ami eléggé szétnyílt elől, hogy észre lehessen venni, a Mord-Sith meztelen alatta. Cara bal melle fölött egy sötét folt látszott. Volt még több is körülötte, de mind halványabbak. Kahlan elégszer látta már Carát meztelenül, és nem emlékezett rá, hogy valaha is efféle foltok lettek volna a testén. Valójában a néhány sebhelyet leszámítva Cara teste szinte kétségbeejtően tökéletes volt. Kahlan homlokráncolva kérdezte:
- Cara, az ott micsoda?
Cara lenézett a mellére, és gyorsan összerántotta magán a takarót.
- Hát, szóval... az csak egy... horzsolás.
Horzsolás. Afféle, amit egy szerelmes férfi szája hagy egy nő testén...
- Benjamin ott van veled, a sátradban? Cara felállt.
- Inkvizítor Anya, nyilván félig még most is alszol, és álmodsz. Feküdj csak vissza, és folytasd az alvást!
Kahlan mosolyogva nézett a távozó Cara után. Aztán visszadőlt az ágyára, és a mosoly lehervadt az arcáról. Csendes magányában a kétségei visszatértek.
Tenyerét a mellére szorította. Mellbimbói sajogva lüktettek. Amikor kissé megmozdult az ágyán, arca megrándult. Csak most tudatosult benne, mennyire fáj neki, és hogy hol.
Képtelen volt elhinni, hogy, még ha álmában is, de a dolog egy része valóban... Érezte, hogy megint elönti a pír az arcát. Rettentően szégyellte magát, azért, amit tett.
De hiszen nem is tett semmit! Ő csak érzett mindent a Niccihez fűződő kapcsolat által! Ez nem volt valóság! Ő nem élte át valójában, csak Nicci. De Kahlan testét ugyanazok a sérülések és fájdalmak érték.
Mint sok más alkalommal, Kahlan most is érzett valami kötődést Niccivel a kapcsolaton keresztül, valami fájdalmas törődést az idegen nő iránt. A történtek elszomorítónak. Érezte, hogy Nicci kétségbeesetten vágyik... valamire.
Kahlan a combjai közé csúsztatta a kezét. Ahogy megérintette magát odalent, éles fájdalmat érzett. Kezét felemelte, és a gyertyafény felé emelte. Vér csillogott az ujjain. Sok vér.
Az ölét mardosó nyilalló fájdalom, zavart döbbenet és a szégyen halvány árnyéka mellett legfőként megkönnyebbülést érzett.
Most már nem volt kétsége felőle, hogy Carának igaza volt: ez nem lehetett Richard.

4. FEJEZET

Ann bekukucskált a sűrű nőtt nyírliget fái közé. Az ágak dús szövevénye sötét árnyékba borította a sziklákat, amelyekről a hely a nevét is kapta. A fatörzsek szalagosán hámló fehér háncsát sötétebb foltok borították. Ez nagyon zavarta a tájékozódást, és szinte lehetetlenné tette, hogy bármit is észrevegyen közöttük. Ha itt eltévedne, és hívatlanul odakeveredne valahová, ahol nem kellene lennie, az élete utolsó tévedése lenne.

Ann fiatal lány korában járt itt utoljára, a Vörösszikla Gyógyítóinál. Akkor ígéretet tett magának, hogy soha többé nem tér vissza. Ezt a Gyógyítóknak is megígérte. Csak abban reménykedett, hogy az elmúlt közel ezer év alatt ők már elfelejtették ezt az ígéretet.

Kevesen ismerték ezt a helyet, még sokkal kevesebben merészkedtek el ide - és erre jó okuk is volt.
A „gyógyító” kifejezés nem igazán illett erre a veszedelmes társaságra, és nagyon félrevezető volt, mégsem teljesen ok nélkül kapták ezt a nevet. A Vörösszikla Gyógyítóit nem érdekelte az emberek egészsége, csak azoknak a dolgoknak a jóléte, amelyek számukra jelentőséggel bírtak. És ők igencsak furcsa dolgokat tartottak fontosnak. Az igazat megvallva, Ann azt sem találta volna meglepőnek, ha a Gyógyítók ennyi idő után már el is tűntek volna ebből a világból. Bármennyire is reménykedett benne, hogy a Gyógyítók mágiája segítségére lehet, és bármennyire kétségbeesett szüksége volt erre a segítségre, legalább ennyire remélte azt is, hogy a Gyógyítók többé már nem ólálkodnak a Vörösszikla erdejében.
- Lááátogatóóó! - szólalt meg elnyújtott suttogással egy gúnyos hang a liget mögött megbúvó sziklaszirtek árnyékából.

Ann mozdulatlanul megállt. Homlokán hideg verítékcseppek ütköztek ki. A fák alkotta vonalak és foltok kusza összevisszaságában képtelen volt kivenni, ki, vagy mi mozdult az árnyak között. De nem is igazán kellett látnia. Elég volt a hangot hallania. Nincs a világon más ilyen hang, mint az övék.

Nagyot nyelt, és igyekezett, hogy amikor megszólal, nyugodtnak és közömbösnek hangozzék.
- Igen, látogató vagyok. Örülök, hogy megtaláltalak benneteket.
- Csak kevesen maradánk közülünk - felelte a sziklákról visszaverődve visszhangzó suttogás. - Legtöbbünket elvitték a Harmóóóniááák.

Ann épp ettől félt. Épp ezt remélte.
- Sajnálom - hazudta.
- Fááradt - huhogta a hang, ami közben helyet változtatott a fák között. - Neeem tudtuk eeelgyógyítani a haaarmóóóniákat közüüülünk.

Ann-nak eszébe ötlött, vajon maradt-e gyógyító képességük egyáltalán.
- Gyóógyííításért jööött? - gúnyolódott egy hang, ezúttal a csipkézett szirtek másik oldaláról.
- Azért jöttem, hogy tárgyaljunk - felelte Ann, tudtukra adva, hogy neki is vannak feltételei. Nem fog minden a Gyógyítók kényekedve szerint történni.
- Ááára van, tudoood. Ann bólintott. - Tudom.

Minden mást megpróbált már. Semmi sem segített. Ann-nak nem maradt más választása, legalábbis semmi olyan, ami eszébe jutott volna. Már abban sem volt biztos, számít-e egyáltalán, hogy mi fog történni, számít-e egyáltalán, hogy kijut még valaha is élve a Vöröszikla erdőből, vagy sem.
- Tehát? - kérdezte a hallgató árnyakat.

A fák mögött, a sziklaszirtek éles szegélyű párkányai alatt valami felvillant egy pillanatra, mintha hívogatná, csalogatná beljebb, a szirtek között kanyargó szurdok mélyére. Ann megdörzsölte az ujjai izületeit, amelyek még mindig sajogtak az égésből alig felgyógyulva. Aztán elindult befelé az ösvényen a bokrok előtte járó suhogása nyomában. Hamarosan egy kis tisztás nyílott előtte a fák között. A tisztás túloldalán egy barlang tátongó nyílása látszott.

A feketén ásító sziklaszájból láthatatlan szemek figyelték.
- Jööön be. - Ann beletörődő sóhajtással lépett ki az ösvényről a tisztásra, és indult a hely felé, amit soha nem volt képes elfelejteni, bárhogy igyekezett is.

A szél korbácsként csapta Kahlan arcába csatakos haját. Kahlan kezével markolta össze a vizes fürtöket páncélos válla előtt, miközben átvágott a felbolydult táboron. A viharfelhők megrohamozták völgy keleti oldalát lezáró hegycsúcsokat, heves villámlással és mennydörgéssel kísért zivatar-hullámokat zúdítva a völgybe. A meg-megújuló szélrohamok előtt meghajoltak a fák, leveleik úgy remegtek, mint rettegő elítéltek a kivégzés előtt.

A tábor általában csendes volt, hogy tevékenysége zajaival minél kevesebb információt áruljon el az ellenség felderítői számára. Most a táborbontás lármája annál meghökkentőbb kontrasztként hatott. Kahlannak már csak a hangzavartól is gyorsabban vert a pulzusa. És ha még csak ennyi lett volna...

Kahlan sietve haladt keresztül az avatatlan szem számára értelmetlen összevissza rohangálásként ható felbolyduláson, mialatt Cara vörös bőrruhájában törtetett előtte, félrelökdösve a katonákat, hogy megtisztítsa az utat az Inkvizítor Anya előtt. Kahlan tudta, hogy erről semmi értelme nem lett volna lebeszélnie a Mord-Sithet. Még jó, hogy Cara úgysem okozott különösebb fennakadást a tevékenységével, hiszen a katonák többsége magától is tisztelettudóan félrehúzódott az útból, amikor meglátták a bőrpáncélba öltözött Kahlant, oldalán d’harai kardjával, válla fölött az Igazság Kardja kikandikáló markolatával.

Mindenfelé ágaskodva, nyerítve tiltakozó lovakat lehetett látni, és kocsisokat, akik szitkozódva igyekeztek a szekereik elé fogni az ideges állatokat. Futárok siettek mindenfelé sürgős üzenetekkel, egyszerűen átugrálva az útjukba eső, pislákoló tábortüzek és felszerelés-halmok fölött, hogy minél hamarabb érhessenek célba. Emberek ugráltak félre a már befogott, sietve meginduló szekerek elől, amelyek vizet és sarat fröcskölve robogtak át a táboron. Volt, ahol már az ötembernyi széles menetoszlopok is megindultak, a gyalogosokat kísérő és védelmező íjászok futva igyekeztek felzárkózni a menetelőkhöz.

A kunyhóhoz vezető út kövekkel volt kirakva, hogy az oda tartóknak ne a sáron kelljen átgázolniuk, habár a szúnyogok kiéhezett felhőit így sem kerülhették el. A zivatar épp akkor támadt rájuk megújult rohamával, amikor Kahlan és Cara elérték a kunyhó ajtaját. Odabenn Zedd, Adie, Verna, Warren és Meiffert tábornok szorongott, meg a tisztek közül még jó páran. Valamennyien a szoba közepére húzott asztalt állták körül, amelyen vagy fél tucat térkép hevert egymásra terítve.

A hangulat szinte tapinthatóan feszült volt.
- Mikor kezdődött? - kérdezte Kahlan köszönés nélkül.
- Csak most - felelte Meiffert tábornok. - Ráérős táborbontásba kezdtek. Nem támadásra készülnek, egyszerűen csak indulásra.

Kahlan megdörzsölte ujjaival a homlokát.
- Tudunk valamit a tervezett irányról?
A tábornok feszengve lábat váltott, ami elárulta a zavarát.
- A felderítők szerint minden jel arra mutat, hogy észak felé indulnak, de semmi pontosabbat nem sikerült megtudnunk.
- Nem jönnek utánunk?
- Nyilván bármikor irányt változtathatnak, vagy átküldhetnek ide egy sereget, de pillanatnyilag úgy tűnik, semmi érdeklődést nem mutatnak az iránt, hogy bejöjjenek utánunk ide a völgybe.
- Jagangnak nem kell utánunk jönnie - szólt közbe Warren. Kicsit sápadtnak tűnt, de hát nem is csoda, gondolta Kahlan, hiszen mindannyian sápadtak lettek a tél alatt. - Jagang nyilván tisztában van vele, hogy mi fogunk utána menni, nem kell neki azzal vesződnie, hogy ő jöjjön el ide.
Ezzel a logikával Kahlan nem tudott vitába szállni.
- Ha elindul északra, tudhatja, hogy nem fogunk itt ülni és integetni utána.
A Császár megint taktikát váltott. Kahlan még soha nem találkozott hozzá hasonló hadvezérrel. A legtöbb katonai vezetőnek meg voltak a megszokott, kedvenc módszerei. Ha egyszer egy bizonyos módon csatát nyertek, hajlamosak voltak akár tucatnyi vereséget elszenvedni, mert meg voltak győződve róla, hogy a taktikájuk helyes: hiszen egyszer már bevált. Voltak, akiket korlátolt intelligenciájuk miatt volt könnyű kiismerni: ezek általában minden fantázia és eredetiség nélkül irányították a hadjárataikat. Egyszerűen beküldték a katonáikat a húsdarálóba, bízva benne, hogy számbeli fölényükkel elsöprik az ellenséget. Mások túlságosan is okosnak képzelték magukat: ők menet közben ötlötték ki a taktikáikat. Az efféle vezérek gyakran túl sokat képzeltek magukról, és többnyire lándzsahegyen végezték. Megint mások szolgai módon másolták a katonai tankönyvekben leírt taktikákat. Úgy gondolták, a háború valamiféle társasjáték, amelyikben mindkét fél köteles tartani magát a játékszabályokhoz.
Jagang egészen más volt. Megtanulta, hogyan ismerje ki az ellenségét. Nem volt kedvenc taktikája. Miután Kahlan gyors, rövid támadásokkal betört Jagang táborába, a Császár megtanulta és átvette ezt a taktikát, és ahelyett, hogy lehengerlő létszámfölényét igyekezett volna kihasználni, ugyanolyan támadásokat kezdett intézni a d’harai sereg ellen, igen jó eredménnyel. Vannak, akiket végzetes hibák elkövetésébe lehet belehajszolni, ha megszégyenítik és megalázzák őket. Jagang soha nem követte el kétszer ugyanazt a hibát. Megfékezte sértett büszkeségét, és ismét megváltoztatta a taktikáját, elkerülve Kahlan csapdáját, aki meggondolatlan ellentámadásra akarta hergelni.
A d’haraiaknak még így is sikerült komoly károkat okozni a Császár hadainak. Példátlanul nagy számú embert pusztítottak el a Birodalmi Rend csapataiból. Saját veszteségeik eközben, bármilyen fájdalmasak is, elenyészően csekélyek voltak az elért eredményekhez képest.
Mégis, a tél volt az, ami még sokkal több ellenséget elpusztított, mint amennyit Kahlan és emberei elképzeltek. A Birodalmi Rend a messzi, meleg délről jött, az Újvilág kemény teleit nem ismerte, és így fel sem készülhetett rá. Jóval több, mint félmillió emberük fagyott halálra. További többszázezer pusztult el láztól és a kegyetlen körülmények okozta legyengüléstől.
Egyedül a tél több mint háromnegyed millió embernyi veszteséget okozott Jagangnak. Ez elképesztően magas szám volt.
Kahlan dél-középföldi csapatainak létszáma eddigre mintegy háromszázezer főre duzzadt. Más körülmények között ez az erő bőven elég lett volna bármilyen ellenség szétzúzására.
Az Óvilágból áramló utánpótlás azonban többszörösen is pótolta Jagang veszteségeit. A Birodalmi Rend serege immár több, mint két és fél millió embert számlált. És ez a létszám napról napra növekedett.
Jagang megelégedett azzal, hogy egy helyben várja ki a tél végét. Ilyen feltételek között úgyis szinte lehetetlen lett volna harcba bocsátkozni, ezért bölcsen megült, és várta az enyhülést. A tavasz megérkezése után sem mozdult. Nyilvánvalóan elég bölcs volt hozzá, hogy belássa, a tavaszi sárban indított támadás halálos veszélyekkel járhat. Elveszítheti az ellátmányos szekereit, ha megrekednek a sárban, vagy elsodorják őket az átjárhatatlan folyamokká duzzadó patakok, ami pedig lassú éhhalált jelent a sereg számára. A sárban a lovasság is szinte használhatatlan. Egy lovasrohamban a csuszamlós sár értékes állatok életét követelheti, az emberveszteségekről nem is szólva. Gyalogos támadást persze lehetne indítani, de utánpótlás és lovassági támogatás nélkül az is minden valószínűség szerint csak eredménytelen és céltalan vérfürdőbe torkollana.
Jagang tehát a tavaszi sár felszáradását is kivárta. Kihasználta azonban ezt az időt is, és bérencei szertevitték az „Igazságos Jagang” hírét. Kahlan mindannyiszor szinte dührohamot kapott, valahányszor - általában több hetes késéssel - hírül vitték neki a „béke követei”-nek feltűnését szerte a Középföld városaiban, akik virágos szónoklatokat tartottak a „világ egyesítéséről az emberiség nagyobb javára”. Ezek a szónokok békét és jólétet ígértek minden városnak, ahol szívesen fogadták őket.
Most, hogy a nyár közelgett, Jagang végre folytatni szándékozott megkezdett hadjáratát. Úgy tervezte, elsőként azokba a városokba küldi el a csapatait, amelyekben a követei már előkészítették a talajt.
A kunyhó ajtaja hirtelen kivágódott. Nem a szél tépte fel: Rikka rontott be rajta. A Mord-Sith olyan nyúzottnak látszott, mint aki már napok óta nem aludt egy szemhunyást sem.
Cara azonnal mellé lépett, hogy megtámogassa, ha kell, de segítségét nyíltan nem ajánlotta fel. A Mord-Sithek ugyanis nem igazán értékelik, ha mások előtt gyengének tüntetik fel őket.
Rikka az asztalhoz lépett, szembe fordult Kahlannal, és két Agielt dobott elé a térképekre.
Kahlan egy pillanatra behunyta a szemét, aztán egyenesen Rikka haragosan villámló kék szemébe nézett.
- Mi történt?
- Nem tudom, Inkvizítor Anya. Lándzsára tűzve találtam meg a fejeiket. Az Agieleket odakötözték a lándzsákhoz.
Kahlan visszafojtotta a haragját.
- Most elégedett vagy, Rikka?
- Galina és Solvig úgy haltak meg, ahogy minden Mord-Sith szeretne.
- Galina és Solvig a semmiért haltak meg, Rikka. Az első négy eset után már tudtuk, hogy a dolog nem működik. A mágiahasználók a normális körülményekkel ellentétben képesek ellenállni a MordSitheknek, amikor az Álomjáró ott van az agyukban.
- Más is lehetett a kudarc oka. Ha olyan helyen csípjük meg a varázstudóikat, ahol a Mord-Sithek hozzájuk férhetnek, kivonhatjuk őket a forgalomból. A nyereség megéri a kockázatot. A varázstudók egyetlen kézmozdulattal katonák ezreit képesek leteríteni.
- Én megértem a vágyadat, Rikka. De attól, hogy valamit szeretnénk, még nem biztos, hogy lehetséges. Most már hat halott Mord-Sith bizonyítja nekünk, hogy mi az igazság. Nem dobhatjuk oda még többnek az életét, csak azért, mert behunyjuk a szemünket a valóság előtt.
- Én még mindig úgy gondolom...
- Nekünk itt most fontos dolgokban kell döntenünk; erre most nincs időm - támaszkodott határozottan két öklével az asztalra Kahlan, és egészen közel hajolt Rikkához. - Én az Inkvizítor Anya vagyok, és a Rahl Nagyúr felesége. Azt teszed, amit én mondok, vagy elhagyod a tábort. Megértetted?
Rikka kék szemeinek pillantása segélykérőén Carára villant. Cara arca azonban olyan kifejezéstelen maradt, mintha kővé vált volna. Rikka hatalmas sóhajjal fordult vissza Kahlan felé.
- A sereggel szeretnék maradni, és teljesíteni a kötelességemet.
- Helyes. Most pedig menj, és egyél valamit, amíg módod van rá. Erősen és egészségesen van rád szükségünk.
Rikka apró bólintása olyan közeli megfelelője volt a tisztelgésnek, ahogy csak Mord-Sith létére kitellett tőle. Miután távozott, Kahlan agyoncsapott magán egy pár szúnyogot, és figyelmét újra a térképek felé fordította.
- Tehát - kérdezte a két Agielt félretolva a térképekről -, van valakinek valami javaslata?
- Szerintem továbbra is oldalról kellene csipkednünk őket - vetette fel Zedd. - Nyilvánvaló, hogy nem vethetjük oda magunkat az útjukba. Semmi mást nem tehetünk, mint hogy úgy folytatjuk a harcot velük, ahogy eddig.
- Egyetértek - szólalt meg Verna is.
Meiffert tábornok az állat dörzsölgetve meredt az asztalon heverő térképekre, és halkan megjegyezte:
- A hadaik nagysága az, ami miatt aggódnunk kell.
- Persze, hogy aggódnunk kell a Rend létszáma miatt - helyeselt Kahlan. - Annyian vannak, hogy még ha kettéválnak, sem bírnánk el egyik sereggel sem. Éppen erről szól a dolog. Mit tehetünk, ha kétfelé válnak? Ha én Jagang helyében lennék, én biztosan ezt tenném. Nyilván ő is tisztában van vele, mennyire megnehezítené ezzel a helyzetünket.
Sürgető kopogás hangzott fel az ajtón. Warren, aki az ablaknál állt, és nem vette magának a fáradságot, hogy a többiekkel együtt a térképeket tanulmányozza, az ajtóhoz lépett és kinyitotta.
Zimmer kapitány lépett be, és öklét gyors mozdulattal a szívéhez emelve tisztelgett. Zihálva szedte a levegőt, és meleg, lószagú pára lengett körülötte. Warren a többiekre rá sem pillantva visszatért borongós tűnődéséhez az ablak mellett.
- A csapataik kettéválnak - jelentette a kapitány, és Kahlan úgy érezte, mintha megfogalmazásukkal valósággá is váltották volna félelmeiket.
A szobában tartózkodók súlyos sóhajokkal fogadták a bejelentést.
- Tudjuk, merre tartanak? - kérdezte Kahlan. Zimmer kapitány bólintott.
- Minden jel szerint Jagang a serege egyharmadát, vagy vaIamivel többet Galea felé indította el, fel a Callisidrin völgyén át. A főerő ugyanakkor északkeletre tart, valószínűleg a Kern völgyébe, hogy azon át jusson fel északra.
Ennek a csapattestnek végső céljával mindenki tisztában volt.
Zedd ökölbe szorította a kezét.
- Semmi örömöm nem telik benne, hogy igazunk volt, de Kahlan és én pontosan erről beszéltünk. Ez volt a mi feltételezésünk is.
Meiffert tábornok még mindig az állat dörzsölgetve meredt a térképre.
- A lépés eléggé magától értetődő, de ekkora támadó sereg mellett nem vehetjük magunkra a felelősséget.
Ez a kérdés mindenkinek túl kényes volt hozzá, hogy beleszóljanak, így tehát Kahlan döntötte el a kérdést.
- Galea védje meg magát! Egyetlen embert sem küldünk a segítségükre.
Zimmer kapitány a térképre nyomta az ujját.
- A csapatainkkal eléjük kell állnunk, hogy lelassítsuk az előrehaladásukat. Ha e helyett a sarkukban maradunk, csak az általuk okozott felfordulásba ütközünk.
- Muszáj egyetértenem. - A tábornok áthelyezte a súlyát a másik lábára. - Nincs más választásunk, mint hogy megpróbáljuk lefékezni őket. Folyamatos hátrálásra fogunk kényszerülni, de legalább ők is lassabban fognak tudni haladni. Egyébként úgy zúdulnának rá a Középföld belsejére, mint a tavaszi árvíz.
Zedd az ablaknál magányosan álldogáló fiatal varázslót nézte mereven.
- Warren, te mit gondolsz?
Warren úgy kapta fel a fejét a neve hallatán, mint aki eddig egyáltalán nem is figyelt oda. Valami nincs rendben körülötte, gondolta Kahlan. Warren nagy levegőt vett, kihúzta magát, arcába visszaköltözött az élet. Kahlan hirtelen úgy vélte, talán mégis tévedett az előbb. A fiatal varázsló kezeit a háta mögött összefogva energikusan az asztalhoz lépdelt. Verna válla fölött nézett le a térképre.
- Felejtsük el Galeát: vesztett játszma. Semmiképp sem tudnánk segíteni rajtuk. Végre fogják hajtani az országon az ítéletet, amit az Inkvizítor Anya kimondott rájuk. Nem azért, mert ítéletet mondott, hanem, mert az igazságot mondta ki. Minden ember, akit oda küldenénk, felesleges veszteség lenne. - Zedd fura oldalpillantást vetett varázslótársára.
- További meglátások?
Warren ekkor még közelebb húzódott az asztalhoz, beékelődve Verna és a tábornok közé. Hirtelen parancsolóan mutatott ujjával egy pontra a térképen: jó messzire északon, majdnem kétharmadánál az őket Aydindriltől elválasztó távolságnak.
- Ide kell vonulnotok.
Meiffert tábornok értetlenkedve ráncolta a homlokát.
- Oda fel? Miért?
- Azért - magyarázta Warren -, mert Jagang fő erejét úgysem tudjátok megállítani. Csak abban reménykedhetünk, hogy képesek lesztek lelassítani az észak felé vonulását a Kern völgyében. Itt kell védelmi állást kiépítenetek, ha a következő télig vissza akarjátok tartani Jagangot. Ha egyszer rajtatok átjut, meg sem áll Aydindrilig.
- Mi az, hogy ha átjut rajtunk? - kérdezte Meiffert tábornok sértett önérzettel.
Warren végigmérte.
- Tehát te úgy véled, képesek lesztek őt megállítani? Nem lepne meg, ha addigra három és fél milliósra duzzadna a hadserege.
A tábornok dühösen fújtatott egyet.
- Akkor meg miért pont ott kellene védelemre berendezkednünk? Pont az útjában?
- Megállítani nem tudjátok, de ha elég kitartóan zaklatjátok az északra vonulása közben, akkor megakadályozhatjátok benne, hogy még az idén elérje Aydindrilt. Mire elérnek eddig a pontig, kifutnak az időből, és az időjárás megállásra kényszeríti őket. Ha ezen a ponton elég kemény ellenállást tanúsítotok, megállíthatjátok őket télire, és még egy év haladékot nyerhettek Aydindrilnek.
Warren most egyenesen Kahlan szemébe nézett.
- A jövő nyáron, mostanhoz egy évre, Aydindril el fog esni. Készítsétek fel erre a város lakóit, ahogy csak tudjátok, de ne tápláljatok illúziókat: a Rend el fogja foglalni a fővárost.
Kahlanban megfagyott a vér. Az, hogy Warren ilyen nyíltan kimondta, amitől valamennyien rettegtek, mélyen megdöbbentette Kahlant. Legszívesebben képen törölte volna érte a fiatal varázslót.
Elgondolni, hogy a Birodalmi Rend Középföld belsejére támad, már önmagában is rettenetes volt. De az, hogy beletörődjenek, hogy Jagang el fogja foglalni az Újvilág szívét, elképzelhetetlen. Kahlan szinte rosszul lett tőle, amint elképzelte, hogy Jagang és vérszomjas haramiái az Inkvizítorok Palotájának a padlóján tipornak csizmás lábaikkal.
Warren áthajolt a tábornok mellett, és Zedd felé fordult.
- A Varázslók Tornyát meg kell védeni. Ezt te nálam is jobban tudod. Az minden reményeink végét jelentené, ha Jagang varázstudói a Toronyban őrzött veszélyes mágiák birtokába juthatnának. Azt hiszem, eljött az ideje, hogy ez legyen a legfontosabb feladatunk. Létfontosságú, hogy legalább a Tornyot megtarthassuk.
Zedd hátrasimította rakoncátlan ősz fürtjeit.
- Egymagámban is meg tudom védelmezni a Tornyot, ha úgy hozza a szükség.
Warren elfordította a fejét Zedd mogyoróbarna szemének átható tekintete elől.
- Lehet, hogy valóban úgy hozza - felelte csendesen. - Ha elérkezünk idáig - ujjával megkocogtatta a kijelölt pontot a térképen
-, akkor neked már úgysem lesz semmi teendőd a sereg körül. El kell menned a Toronyba, hogy felkészülj a védelmére, meg az ott őrzött varázsholmikéra.
Kahlan érezte, hogy a vér az arcába tolul.
- Úgy beszélsz erről az egészről, mintha már véglegesen eldöntött dolog lenne. Mintha a sors kényszerítene rá bennünket, és mi semmi mást nem tehetnénk. Ilyen defetista hozzáállással nem is győzhetünk!
Warren szégyenlősen elmosolyodott: hirtelen felszínre tört megszokott személyisége.
- Ne haragudj, Inkvizítor Anya! Nem akartam ilyen benyomást kelteni. Egyszerűen csak megpróbáltam tényszerűen elemezni a helyzetet. Megállítani nem leszünk képesek őket: ne is ringassuk ebbe a hitbe magunkat. Az erejük napról napra növekszik. Azt sem szabad figyelmen kívül hagynunk, hogy lesznek majd országok, mint Anderia és Galea, amelyek a Rendtől való félelmükben inkább önként csatlakoznak Jaganghoz, semmint elviseljék azt a rettentő sorsot, ami a vele szembeszállóknak jut osztályrészül.
Én éltem az Óvilágban, és tanúja voltam, hogyan került apránként a Birodalmi Rend fennhatósága alá. Tanulmányoztam Jagang módszereit. Tudom, mennyire türelmes tud lenni. Módszeres alapossággal meghódította az egész Óyilágot, pedig akkoriban ez még elképzelhetetlennek látszott. Éveket töltött utak építésével, csak hogy a tervét majd képes legyen végrehajtani. Ha egyszer kitűzött maga elé egy célt, nem nyugszik, amíg el nem éri. Lehet, hogy egyszer-egyszer sikerül valakinek annyira felbőszíteni, hogy elhamarkodott cselekedetre ragadtassa magát, de aztán nagyon gyorsan észre is tér.
Gyorsan észre tér, mert olyan ügyért harcol, ami számára mindenek felett áll.
Meg kell értenetek valami nagyon fontosat Jagangról. Ez a legfontosabb dolog, amit el lehet róla mondani: teljes szívével hisz abban, hogy amit tesz, az helyes dolog. Persze élvezi a győzelmet és a dicsőséget is, nem vitás, de számára az a legnagyobb elégtétel, hogy ő lehet az az ember, aki az általa igazságosnak tartott ügynek megtéríti azokat, akiket ő pogánynak lát. Mélyen hisz benne, hogy az emberiség erkölcsileg csak úgy válhat nemesebbé, ha a Rend mindenkit a saját eszmei fennhatósága alá hajt.
- Ez egyszerűen ostobaság - vetette oda Kahlan.
- Lehet, hogy te ezt gondolod, de ő tényleg rendíthetetlenül hisz benne, hogy az emberiség teljesebb üdvének az ügyét szolgálja. Vallásos megszállottsággal hisz benne. Számára, és a hozzá hasonlók számára ez a legszentebb erkölcsi igazság.
- Hisz abban, hogy a gyilkolás, az erőszak, a rabszolgaság erkölcsös és igazságos? - kérdezte Meiffert tábornok. - Akkor elment az esze!
- Jagangot a Rend Testvériségének papjai nevelték fel. - Warren magasra emelt ujjával hangsúlyozta mondandója fontosságát. Mélyen hisz benne, hogy mindazt, amit felsoroltál, és még sokkal többet is, szentesíti az igaz cél. Abban hisz, hogy nem számít, mi történik ezen a világon, csak a következő világ fontos, ahol majd a Teremtő örök Fényébe kerülünk. A Rend hite szerint úgy érdemelheted ki ezt a jutalmat, ha ezen a világon feláldozod magadat az embertársaidért. Mindazokat, akik ezt nem akarják elfogadni (és ez esetben mi vagyunk azok) meg kell téríteni a Rend hitére, vagy el kell pusztítani.
- Tehát - vonta le a tábornok a következtetést -, Jagang szent kötelessége, hogy eltiporjon minket. Nem a zsákmány és a hódítás érdekli elsősorban, hanem az emberiség megváltása a maga bizarr módján.
- Pontosan.
- Na jó - sóhajtott beletörődőén Kahlan. - Akkor mit gondolsz, mit fog tenni az igaz ügynek ez a szentje?
- Azt hiszem, alapvetően két választási lehetősége van. Ha meg akarja hódítani az Újvilágot, és a lakóit a Rend hatalma alá akarja kényszeríteni, a két legfontosabb helyet el kell foglalnia, különben nem tarthatja igazán eredményesnek a küldetését: Aydindrilt, mert az a Középföld hatalmi központja, és D’Harában a Népek Palotáját, mert az a D’Hara népe feletti uralom szimbóluma. Ha ez a két hely elesik, a többi magától összeomlik. Választhatta volna bármelyiket elsőként. Most már tudjuk, mi volt a Császár döntése, melyiket foglalja el először.
A Birodalmi Rend Aydindril ellen fordult, hogy a Középföldet megossza. Mi egyébért indulna északra? És hogy lehetne könnyebben legyőzni az ellenséget, mint ha sikerül kétfelé szakítani a szövetségét? Miután elfoglalják Aydindrilt, egy elszigetelt D’Hara áll majd a fegyvereikkel szemben. És hogyan lehetne jobban megfélemlíteni az ellenséget, mint ha a legfőbb hatalmi központjukat hódítjuk meg elsőként?
Nem azt mondom, hogy mindez sorsszerűen elrendeltetett dolog, csupán azt próbálom elmagyarázni, hogyan végzi a Rend a rémes munkáját. Amit elmondtam, ugyanaz, amit már Richard is kikövetkeztetett. Mivel semmi valószínűsége nincs, hogy meg tudnánk állítani őket, a legbölcsebb, amit tehetünk, hogy nyíltan szembenézünk a realitásokkal, nem gondoljátok?
Kahlan maga elé pillantott a térképre.
- Én azt vallom, hogy a legsötétebb órákban is bíznunk kell önmagunkban. Nem szándékozom feladni a D’Harai Birodalmat Jagangnak. Olyan jól kell harcolnunk, ahogyan csak képesek vagyunk, míg csak meg nem tudjuk fordítani a háború kimenetelét.
- Az Inkvizítor Anyának igaza van - támogatta meg Kahlant Zedd csöndes határozottsággal. - A legutóbbi nagy háború, amiben harcoltam, egy időszakában ugyanilyen kilátástalannak tűnt. Azért kitartottunk, és végül sikerült visszaűznünk a támadókat a saját határaik mögé.
A d’harai tisztek erre nem szóltak semmit. Az a bizonyos támadó abban a bizonyos háborúban D’Hara volt.
- Ma azonban már másként áll a helyzet. Azt a háborút egy gonosz uralkodó kényszerítette ránk. - Zedd egyenként a szemébe nézett Meiffert tábornoknak, Zimmer kapitánynak, és a többi d’harai tisztnek. - Egy háborúban mindkét oldalon harcolnak jó emberek is, éppúgy, ahogy rosszak. Richard az új Rahl Nagyúrként esélyt adott a jóknak, hogy boldogulhassanak. Ebben kell hinnünk most is. Akármilyen nehéz is ezt a jelenlegi helyzetünkben elhinni, az Óvilágban is vannak jó emberek, akik nem akarnak megmaradni a Rend csizmatalpa alatt eltiporva, sem a Rend érdekében háborúzni. Mindemellett Jagangot meg kell állítanunk.
- Tehát - intett Kahlan a térkép felé Warrennek -, mit gondolsz, milyen stratégiát fog választani Jagang?
Warren ismét az Aydindriltől kissé délre eső pontra tette az ujját.
- Ismerve Jagangot és az ő harcmodorát, úgy vélem, tartani fogja magát az eredeti nagyszabású terveihez. Megvan a végső célja, és kitartóan ragaszkodni is fog hozzá. Egész életét harcban töltötte, és semmi nem számít neki igazán újdonságnak, amit eddig fel tudtunk mutatni ellene. Az óriási harci tapasztalatával biztos vagyok benne, hogy ebben a háborújában sem lát semmi kivételeset. Ezzel nem a mi erőfeszítéseimet akarom lekicsinyelni: minden háborúban vannak meglepő taktikai lépések, és mi mutattunk neki néhány egészen eredetit. Ennek ellenére ezt mondom, hogy a harc nagy vonalakban mégis úgy alakult eddig, ahogy Jagang várta.
A Rend csapatainak szokásos tempóját figyelembe véve, és beleszámítva, hogy ti folyamatosan zavarni fogjátok a vonulását, eltelik a nyár, mire elér arra a pontra, amit mutattam nektek. Jagang többnyire lassan halad előre, de megállíthatatlanul. Ha ellenállásba ütközik, egyszerűen elegendő embert vet be ahhoz, hogy elsöpörje. Úgy gondolkodik, hogy ha nem kapkodja el az ellenség megsemmisítését, azzal csak több időt ad nekik rá, hogy elfogja őket a félelem, és megtörje a harci moráljukat. Mire megérkezik, az ellenségei gyakran már a várakozás okozta feszültség és a félelem hatására is összeroppannak.
Ha ott állítjátok fel a védelmi vonalaitokat, ahol mutattam nektek, akkor a jövő télig kihúzhatjátok Aydindril védelmét. Jagang nem fogja elkapkodni a város megtámadását. Mostanra már megtanulta, mekkora nehézségekkel jár a tél az Újvilágban. Nem fog szükségtelenül belevágni egy téli hadjáratba. A következő nyáron azonban megindul majd, akárcsak most, és akkor Aydindril el fog esni, akár szembeszálltok akkor a fő erőivel, akár nem. Amikor megindulnak Aydindril ellen, nekünk a Varázslók Tornyát kell megtartanunk. Ennél többet nem tehetünk.
A szobára csend borult. A tűz már kialudt, a tűzhely kihűlt. Warren és Verna már összepakolták a holmijaikat, és készen álltak az indulásra, akárcsak a sereg nagy része. Warren és Verna első közös otthonukat hagyják itt. Kahlan körbepillantott, és tekintete elidőzött a függönyökön, amelyeket ő maga készített nekik olyan hosszú idővel ezelőtt. Warrenék esküvőjére már csak, mint távoli emlékre gondolt a felgyorsult események mögött.
Az ő saját esküvője már halvány álomnak is csak alig tűnt. Valahányszor felébredt, Richard emlékét szinte testetlen kísértetnek érezte. Az egyetlen valóság Kahlannak a lélekölő, folyamatos, soha véget nem érő háború maradt. Voltak futó pillanatok, amikor úgy érezte, Richard nem is létezett soha, csak úgy álmodta őt magának. Lehetetlen, hogy a férfi valaha is valóságos lett volna, réges-régi boldog, felhőtlen nyaruk soha nem is történt meg vele. Ezek a pillanatok jobban elborzasztották Kahlant, mint Jagang egész hadserege.
- Warren - szólította meg a varázslót lágyan. - Mi lesz azután? Mi történik aztán, ha Jagang már elfoglalta Aydindrilt?
Warren vállat vont.
- Nem tudom. Lehet, hogy Jagang megelégszik Aydindrillel egy ideig, amíg meg nem szilárdítja a hatalmát a Középföldön. Végtére is szent kötelessége, hogy az egész emberiséget a Rend hatalma alá hajtsa. Előbb-utóbb azonban meg fog indulni D’Hara ellen.
Kahlan most végül Zimmer kapitányra szegezte a tekintetét.
- Kapitány, készítsd fel az embereidet! Mialatt mi útnak indítjuk a felszerelést és az élelmet, közben te elmehetsz, és eszébe juttathatod Jagangnak, hogy még mindig nem tompultak el a kardjaink élei.
A kapitány elmosolyodott, és a szíve fölé csapott az öklével.
- Szándékomban áll vérrel megfizettetni a Renddel minden métert, amit elfoglalnak. Ha ennél többet nem tehetek, ezt fogom tenni az utolsó lélegzetemig!

5. FEJEZET

A rekkenően forró, mozdulatlan levegő bomló szemét szagától bűzlött. Richard letörölte az izzadságot a homlokáról. Amíg masszív, hosszú társzekere mozgásban volt a város utcáin át, legalább valami kis szellő érte.

Kahlan és Cara miatti aggodalma kötötte le gondolatait, akik ezóta már réges-régen el kellett, hogy hagyják a hegyi ház menedékét, amikor az éjszaka közepéhez képest szokatlan nagy aktivitás ébresztette rá a környező valóságra. A sötét utcákon sietős árnyak osontak végig és tűntek el a gyengén megvilágított kapualjakban. A kinyíló, majd gyorsan újra berántott ajtókon keresztül néha egy-egy élesebb fénypászma hasított bele rövid pillanatokra az utca földjére. A Hold magasan járt az égen, és tompa fényében Richard néha emberi alakokat vélt látni a sikátorok torkolatában, akik a falhoz lapulva figyelték őt, és arra vártak, hogy elhaladjon, mielőtt tovább indultak titkos útjaikon. A szekér kerekeinek zörgésétől azonban hallani nem hallott semmit, még ha az árnyak mondtak is esetleg valamit.

Mikor arra az útra fordult rá, amelyik a szénégetőhöz vezetett, hirtelen gyeplőrántással meg kellett állnia, mert az utat hosszú, rúdszerű fegyverekkel hadonászó emberek állták el a fogata előtt. Egy őr megmarkolta az egyik ló zabiáját. A mellékutcából a városőrség több katonája lépett elő, és lándzsáikat fenyegetően szegezték a bakon ülő Richard felé.
- Mit keresel ilyenkor kint az utcán? - kérdezte egy hang a szekér oldalától.

Richard nyugodt mozdulattal húzta be a szekér fékét.
- Különleges engedélyem van éjszakai áruszállításra. A Császár palotájának dolgozom.

Ezek a szavak: „a Császár palotája” általában elegendők voltak hozzá, hogy az őrség tovább engedje. Ez az őr azonban tiltón intett az ujjaival.
- Ha van ilyen engedélyed, mutasd!

Ma éjszaka az őrök többet akartak, nem csak szavakat. Richard egy összehajtogatott papírlapot húzott elő az inge alól egy bőrtokból, és lenyújtotta az őrnek. Fém nyikorgása hallatszott, amint az őr apró kis ajtót nyitott leárnyékolt lámpásán, és a papírra vékony fénysáv vetült. Több fej is odahajolt, hogy megvizsgálják az írást és a rajta lévő hivatalos pecséteket. Mind valódiak voltak. Lehettek is: egy kisebb vagyonba kerültek Richardnak.
- Tessék - nyújtotta vissza az őr a papírt Richardnak. - Nem láttál semmi szokatlant, mialatt keresztülhajtottál a városon?
- Mit értesz az alatt, hogy szokatlant? - Az őr bosszúsan felmordult.
- Ha láttál volna valamit, most nem kellene ilyet kérdezned. Kezével hessegető mozdulatot tett. - Na, eredj az utadra!

Richard nem mutatta jelét, hogy indulni akarna.
- Aggódnom kellene valami miatt? - Tüntetően körbe nézett. Rablók járnak a környéken? Veszélyben vagyok? Biztonságban lehet a magamfajta polgár ezen az úton? Ha veszélyes, inkább visszafordulok.

Az őr gúnyosan kuncogott.
- Neked nem kell tartanod semmitől. Csak egy pár ostoba alak zavarog, mert nincs jobb dolga.
- Ennyi az egész? Biztos?
- Te a palotának dolgozol. Indulj, és tedd a dolgod!
- Igen, uram!

Richard csettintett a nyelvével, és megrántotta a gyeplőt. A nehéz szekér nagyot rándulva megindult.
Richard nem tudta, mi történik, de gyanította, hogy az őrök azért voltak idekint, hogy elfogjanak, és kivallatásra bevigyenek néhány újabb lázadót. Nyilván szerettek volna az őrhelyeikre visszatérni, úgy, hogy valószínűleg aki a kezeik ügyébe kerül ma éjjel, mind lázadónak bizonyul majd. Pár nappal ezelőtt az egyik Ishaqnál dolgozó embert fogta el az őrség. Az illető berúgott valami házi készítésű pálinkától, és túl hamar hagyta ott a gyűlést. Nem jutott el hazáig. Két napra rá Ishaq értesítést kapott, hogy az embere beismerte, hogy bűnöket követett el a Rend ellen. A feleségét és a lányát is letartóztatták. A feleséget bizonyos számú korbácsütésre ítélték, mert beismerte, hogy rosszat mondott a Rendről, aztán szabadon engedték. A lány kiszabadulásáról egyelőre nem érkezett hír. Még azt sem tudta senki, hol tartják egyáltalán fogva.
A szekér időközben elért a város szélére, ahonnan már megművelt földek között vezetett az út. Richard mélyen beszívta a frissen szántott föld kellemes illatát. A ritkásan álló tanyák ablakaiból hunyorgó fények magányos csillagokként pislákoltak. A Hold fényében végre feltűnt az erdő sötét tömbje. Mikor Richard végre a szénégető kunyhójához ért, izgatott figura rohant a szekér elé. Faval volt, a szénégető.
- Richard Cypher! Hát megjöttél! Aggódtam miattad, hogy eljössz-e egyáltalán.
- Miért?
Faval torkából fejhangú kuncogás tört elő. A szénégető gyakran vihorászott olyan dolgokon is, amik egy cseppet sem voltak mulatságosak. Faval ijedős természetű ember volt, és a vihogás egyáltalán nem a tiszteletlenség jele volt nála. Egyszerűen nem tudott uralkodni rajta. Sok ember azonban éppen a fura nevetgélése miatt kerülte, azt gondolták róla, hogy bolond. Az őrültségről sokan azt tartották, hogy az a Teremtő büntetése, amellyel a vétkeseket sújtja. Mások haragudtak a szénégetőre, mert azt gondolták, kigúnyolja őket, hogy rajtuk nevet. Ettől Faval csak még idegesebbé vált, és még jobban kezdett vihogni, így azután a szénégetőnek több elülső foga hiányzott már, és az orra is ferdén állt, mivel jó párszor betörték. Richard tudta, hogy Faval nem tehet a nevetgéléséről, és soha nem is bántotta miatta. Faval ezért kedvelte Richardot.
- Nem is tudom, csak volt egy olyan érzésem, hogy esetleg nem jössz.
Faval tágra nyílt, nagy szemei csillogtak a holdfényben. Richard értetlenül ráncolta a homlokát.
- Faval, hiszen megmondtam, hogy jövök. Miből gondoltad, hogy mégsem?
A szénégető a fülcimpáját babrálta.
- Csak úgy.
Richard lekapaszkodott a bakról.
- A városőrség megállított...
- Nem! - Favalból ismét kitört az ideges kuncogás. - Mit akartak tőled? Kérdeztek bármit is?
- Azt akarták tudni, nem láttam-e valami szokatlant.
- De te nem láttál - vihogott Fával. - Elengedtek. Mert nem láttál semmit.
- Háát - húzta el a szót Richard - láttam én éppen egy kétfejű embert...
A csendbe csak a tücskök cirpeltek bele. Faval döbbenten pislogott. A holdfényben még az is látszott, hogy tátva maradt a szája.
- Láttál egy kétfejű embert? - Most Richard nevette el magát.
- Dehogy, Faval. Csak tréfa volt.
- Tényleg? De hát nem volt vicces! - Richard felsóhajtott.
- Gondolom, csakugyan nem. Elkészítetted a faszenet? Hosszú éjszaka áll még előttem. Victornak kell egy rakomány acél, és Priskának szüksége van a szénre, különben, azt mondta, bezárhatja az öntödéjét. Azt mondta, nem küldted el neki, amit legutóbb rendelt.
Faval vihogott.
- Nem tudtam. Szerettem volna én, Richard Cypher. Nekem is kell a pénz! Tartozom a favágóknak a rönkökért, amiből ez a szén készült. Azt mondták, nem hoznak több rönköt, ha nem fizetek.
Fával az erdő szélén élt, vagyis a nyersanyagnak bővében lett volna, csakhogy neki nem volt favágási engedélye. Minden nyersanyagforrás a Rend tulajdona volt. Fát akkor lehetett kivágni, ha az engedéllyel rendelkező favágóknak munka kellett, és nem akkor, amikor valakinek fára lett volna szüksége. A kidőlt fatörzsek többsége ott korhadt el az erdő talaján. Ha valakit azon kaptak, hogy fát gyűjt az erdőben, nagy eséllyel letartóztatták, hiszen lopott a Rendtől.
Faval felemelte a kezeit, mintha Richard megértéséért könyörögne.
- Megpróbáltam a szenet elszállíttatni Priskához, de a Bizottság nem adta meg a szállítási engedélyt. Azt mondták, nekem nincs szükségem pénzre. Nincs szükségem pénzre! El tudod ezt képzelni?
- Fájdalmasan felvihogott. - Azt mondták, én gazdag vagyok, mert van egy vállalkozásom, és várjak addig, amíg a szegényebbek szükségleteit kielégítik. De hát én csak megélni szeretnék!
- Tudom, Faval. Priskának is megmondtam, hogy nem a te hibád. Ő is megérti, neki is hasonló gondjai vannak. Éppen csak kétségbe van esve, mert kellene neki a szén. Ismered Priskát, tudod, hogy azokra is dühös, akik semmit sem tehetnek a gondjairól! Megmondtam neki, hogy viszek neki ma éjjel egy rakomány szenet, és másik kettőt holnap éjjel. Számíthatok rád? El tudsz holnapra készíteni még két szekérrel?
Richard Faval felé nyújtotta az ezüstöket, a rakomány árát. Fával imádkozó mozdulattal csapta össze a kezeit.
- Köszönöm, Richard Cypher! Te vagy a megmentőm! Azok a favágók durva egy népség! Igen, igen, két rakománynyal holnapra. Most hűtőm őket. Te olyan jó vagy hozzám, Richard Cypher, mintha csak a saját fiam lennél! - Kuncogott, és kiintett a sötétbe. Ott van a szén, most hűl. Megkapod a két rakományt.
Richard több tucat feketéllő dombot látott az erdő szélén. Úgy álltak ott sorban, mint apró szénaboglyák: ezek voltak a földdel fedett szénégető boksák. A boksák alján apróra hasogatott fadarabokat raktak körbe szorosan, kerek dombocskát alkotva belőlük. Közepére gyújtóst halmoztak, azután az egészet lefedték páfránylevelekkel és seprőzanóttal, majd földet tapasztottak rá köröskörül. Alulról begyújtották a halmot, majd a gyújtónyílást is lezárták agyaggal. A füst és a nedvesség a halmok tetején lévő kis szellőzőnyílásokon jutott a szabadba. így égették ki a fát hat-nyolc napon át. Amikor már nem szállt fel több füst, a szellőzőnyílásokat is lezárták, hogy elfojtsák a tüzet. Mikor a földkemence kihűlt, az agyagot le lehetett bontani, és kiszedni a kész faszenet. A szénégetés eléggé munkaigényes, de meglehetősen egyszerű tevékenység volt.
- Hadd segítsek megrakni a szekeret - ajánlotta fel Fával. Richard megmarkolta az elfordulva indulni készülő szénégető ingét a vállán.
- Faval, mi folyik itt?
Faval idegesen kuncogott, és az ajkára illesztette az ujját.
Szinte úgy tűnt, mintha a kis embernek fájdalmat okozna a nevetés. Egy pillanatig habozott, de aztán suttogva megadta a választ.
- A forradalom. Elkezdődött. - Richard gyanított valami ilyesmit.
- Mit tudsz róla, Faval?
- Semmit! Én nem tudok semmit!
- Faval, én vagyok az, Richard! Én nem árullak be téged! - Faval nevetett. Ez most inkább megkönnyebbülten hangzott.
- Persze, hogy nem. Persze, hogy nem. Ne haragudj, Richard Cypher! Olyan ideges vagyok, hogy gondolkodni sem vagyok képes.
- Szóval, hogy is van azzal a forradalommal?
Faval a tehetetlenség gesztusával fordította felfelé a tenyereit.
- A Rend megfojtja az embert. Már élni sem tudunk. Ha te nem lennél, Richard Cypher, akkor már... nos, nem is akarok gondolni rá. De vannak, akik nem ilyen szerencsések. Éheznek. A Rend elveszi tőlük az élelmet, amit megtermelnek. A szeretteiket letartóztatják. Olyasmiket is bevallanak a kínzás hatására, amiket el sem követtek.
Tudtad te ezt Richard Cypher? Hogy olyanokat is bevallanak, amiket nem követtek el? Én magam sem akartam elhinni! Úgy gondoltam, ha bevallották, akkor biztosan bűnösek. Miért vallana magára, aki ártatlan? - Felkuncogott. - Miért? Azt hittem róluk, hogy szörnyetegek, akik ártani akarnak a Rendnek. Azt gondoltam, megérdemlik, és örültem, amikor elfogták, és megbüntették őket.
- És mitől változott meg a véleményed?
- A bátyám. - Faval kuncogása hirtelen csukló zokogásba váltott. Segített nekem szenet égetni. Együtt dolgoztunk. Szénégetésből tartottuk el a családjainkat. Dolgoztunk napkeltétől napnyugtáig. Egy házban aludtunk. Ebben itt. Egy szobában. Minden időt együtt töltöttünk.
Tavaly az egyik gyűlésen, ahol mindenkinek fel kellett állni, és hangosan elmondani, hogyan tette jobbá az életünket a Rend, amikor haza indultunk, lefogták és elvitték a bátyámat. Valaki felemlítette a nevét, mint lehetséges lázadóét. Én persze nem aggódtam. A bátyám semmit nem követett el. Ő csak egy szénégető.
Richard csendesen hallgatta a sötétségben, miközben hideg veríték csörgött le a tarkóján. Faval tekintete messzire révedt, sötét emlékekbe.
- Egy héten át mindennap elmentem a fogolytáborba, hogy elmondjam nekik, az én bátyám nem tenne semmit a Rend ellen. Mi szerettük a Rendet. A Rend azt akarja, hogy minden ember jóllakjon, és mindenkiről gondoskodni akar.
Az őrök azt mondták, hogy a bátyám végül vallott. Főbenjáró bűnökről, úgy mondták: összeesküvésbe keveredett a Rend megdöntésére. Azt mondták, bevallotta.
Másnap más embereket akartam megkeresni, a tiszteket a fogolytáborban, olyan dühös lettem. Meg akartam mondani nekik, hogy kegyetlen vadállatok. A feleségem sírva könyörgött, hogy ne menjek vissza a táborba, mert attól félt, hogy végül még engem is letartóztatnak. Az ő kedvéért, meg a gyerekek miatt, végül is nem mentem el. Különben sem lett volna semmi értelme. A bátyám vallott. Aki pedig vallott, az bűnös. Ezt mindenki tudja.
A bátyámat kivégezték. A felesége meg a gyerekei most is velünk laknak. Alig tudjuk... - Faval vihogott, és az öklébe harapott.
Richard a kis ember vállára tette a kezét.
- Én megértelek, Faval. Te semmit sem tehettél. Faval megtörölte a szemét.
- Most már én is bűnös vagyok, mert gyűlölködő gondolataim vannak. Ez is bűn, tudod? Bűnös vagyok, mert megpróbálom elképzelni, milyen lenne az élet a Rend nélkül. Arról álmodozom, hogy lenne egy saját kordém, épp csak egy kordé, és a fiam meg az unokaöcsém szállíthatná rajta a faszenet, amit égetek, a vevőknek. Hát nem csodálatos lenne, Richard Cypher? Vehetnék egy... - a hangja elcsuklott.
Aztán zavartan pillantott fel.
- De a Rend azt mondja, hogy az efféle gondolatok bűnösek, mert a saját érdekeimet a többiek szükségletei fölé helyezem. Miért fontosabbak a többiek szükségletei, mint az enyémek? Miért?!
Engedélyért folyamodtam, hogy vehessek egy kordét. Azt mondták, nekem nem lehet, mert elvenném a kordésok elől a kenyeret. Azt mondták, kapzsi vagyok, mert el akarom venni mások elől a munkát. Önzőnek neveztek, mert efféle gondolatok foglalkoztatnak.
- Rosszul mondták - felelt Richard csendes magabiztossággal. Amire vágysz az sem nem gonosz, sem nem bűn. Az életed a tiéd, Faval, úgy kellene, élhess, ahogy helyesnek látod. Meg kellene, hogy vehesd a kordét, hogy még keményebben dolgozhass a saját jólétedért meg a családodért.
Faval felvihogott.
- Úgy beszélsz, mint egy forradalmár, Richard Cypher. - Richard felsóhajtott, és arra gondolt, milyen hiábavaló ez az egész beszélgetés.
- Nem, Faval.
Faval egy ideig Richard arcát fürkészte a hold fényénél.
- Már el is kezdődött, Richard Cypher. A forradalom. Már folyik is.
- Faszenet kell szállítanom - Richard körbement a szekér mögött, és fellódított egy kosár szenet a szekérderékba.
A következő kosárnál már Faval is segített neki.
- Csatlakoznod kéne hozzájuk, Richard Cypher. Te okos ember vagy. Tudnák használni a segítségedet.
- Miért? - kérdezte Richard, és egy pillanatra eltűnődött rajta, vajon merjen-e újra reménykedni. - Mik a terveik? Mihez kezdenek majd ezzel a forradalommal?
Faval kuncogott.
- Hát, holnap kivonulnak az utcákra. Változásokat fognak követelni.
- Milyen változásokat?
- Azt hiszem, hogy mindenki dolgozni akar. Azt fogják követelni, hogy olyan munkát vállalhassanak, amilyet akarnak. - Megint fel vihogott. - Lehet, hogy én is kaphatok egy kordét? Gondolod, Richard Cypher? Gondolod, hogy ha győz a forradalom, kaphatok egy kordét, amivel a szenemet szállíthassam? Akkor több szenet égethetnék.
- De mit akarnak tenni? Hogy akarnak mindent megváltoztatni, ha a Rend nemet mond a követeléseikre? Mert azt fog mondani.
- Tenni? Én úgy gondolom, nagyon dühösek lesznek, ha a Rend nemet mond nekik. Talán nem fognak visszamenni dolgozni. Vannak, akik azt mondják, be fognak törni a boltokba, és elviszik a kenyeret.
Richard reményei elhalványultak. Faval megragadta Richard inge ujját.
- Mit tegyek, Richard Cypher? Csatlakozzak a forradalomhoz? Mondd meg!
- Faval, ilyen dolgokban ne kérdezz senkit, mit kellene tenned. Hogyan kockáztathatnád az életedet, a családod életét egy kocsis véleménye alapján?
- De te okos ember vagy, Richard Cypher. Én nem vagyok olyan okos, mint te.
Richard ujjával megkocogtatta a szénégető homlokát.
- Faval, itt bent, a fejedben elég okos vagy te hozzá, hogy tudd, mit kell tenned. Már megmondtad nekem, hogy a Rend soha nem fogja jobbá tenni senki életét azzal, hogy megmondja nekik, hogyan éljenek. Te magadtól is rájöttél erre. Te, Faval, a szénégető, okosabb vagy, mint a Rend.
Faval csak úgy sugárzott.
- Úgy gondolod, Richard Cypher? Eddig még soha senki sem mondta rám, hogy okos vagyok.
- Elég okos vagy hozzá, hogy magadtól is eldöntsd, mi mennyit ér neked, és hogy mit akarsz tenni.
- Féltem a feleségemet, meg a bátyám feleségét, és mindkettőnk gyermekeit. Nem akarom én a Rendet, de félek, hogy mi lesz velük, ha engem letartóztatnak. Miből fognak akkor megélni?
Richard újabb kosár szenet emelt a szekérre.
- Faval, hallgass rám. A forradalom olyasmi, amivel biztosra kell menni. Veszélyes játék. Ha úgy gondolod, hogy csatlakozol a forradalomhoz, biztosnak kell lenned benne, hogy olyasmit akarsz tenni, ami megéri, hogy az életedet is feláldozd a szabadságért.
- Tényleg? Úgy gondolod, Richard Cypher?
A remény utolsó szikrája is kihunyt Richardban.
- Faval, maradj csak itt, és gyártsd a szenet. Priskának szüksége van a faszénre. A Rend le fog tartóztatni egy csomó embert, és ezzel vége lesz az egésznek. Te jó ember vagy. Nem szívesen látnálak börtönben téged.
Faval vigyorgott.
- Jól van, Richard Cypher. Ha te azt mondod, maradok, és égetem a szenet.
- Helyes. Holnap éjjel visszajövök. De Faval, ha zavargások lesznek, lehet, hogy nem tudok holnap eljutni idáig. Ha felvonulások lesznek, és lezárják az utcákat, lehet, hogy nem jutok ki a városból.
- Megértem. Jössz, amilyen hamar csak tudsz. Bízom benned, Richard Cypher. Te még sohasem hagytál engem cserben.
Richard elmosolyodott.
- Ide figyelj, ha holnap kitör a forradalom, és nem tudok kijutni ide, itt a következő rakomány ára. - Újabb ezüstmárkát nyomott Faval kezébe. - Nem szeretném, ha azok a favágók nem hoznának több rönköt neked. Az öntödéknek szükségük van a szénre.
Faval tiszta örömmel kuncogott fel. Megcsókolta az ezüstpénzt, és a csizmája szárába csúsztatta.
- A szén készen fog várni. Most pedig hadd segítsek rakodni.
Faval csak egy volt a szénégetők közül, akikkel Richard üzletelt. Egész sor volt belőlük, így az öntödéknek mindig volt szenük. Valamennyien egyszerű emberek voltak, akik épp csak szerettek volna megélni valahogy. Mindent megtettek, amit csak a Rend igája alatt sínylődve megtehettek.
Richardnak nem sok hasznot hozott a faszén eladása az öntödéknek, viszont jól keresett a tőlük vásárolt vassal és acéllal. A szénszállítás csak egy kis kiegészítő tevékenység volt, amivel az idejét igyekezett jobban kihasználni, ha már amúgy is kint járt éjszaka a szekérrel. Amit a faszénen keresett, jobbára csak a vesztegetésekre volt elég. Sokkal többet hoztak neki az alkalmankénti érc, agyag, ólom, higany, antimon, só, szóda és más egyéb szállítmányok, amire az öntödéknek időnként szükségük volt, de nem kaptak rá szállítási engedélyt akkor, amikor épp kellett volna. Az ilyen szállítmányokból annyi volt, amennyit csak Richard akart. Ezekből tellett a fogat fenntartására, és még maradt is rajta valamicske haszon. A vas és acél szállítása már tiszta profitot hozott.
Mire a szénnel az öntödéhez ért, Priska, a nagydarab olvasztár mester már idegesen járkált fel-alá. Erős kezeivel megmarkolta a szekér oldalát, felhúzódzkodott, és benézett a szekérderékba.
- Épp ideje volt már.
- Miután eljöttem Favaltól, egy órát kellett várnom, amíg a városőrség átvizsgálta a rakományt.
Priska vaskos karjaival hadonászott.
- Azok a kurafiak!
- Nyugodj már, meg, minden rendben van. Nem vettek el belőle semmit. Mind itt van.
Priska nagyot sóhajtott.
- Azt mondom neked Richard, kész csoda, hogy egyáltalán működnek még a kemencéim.
Richard megkockáztatott egy veszélyes kérdést.
- Te ugye nem vagy benne a... felfordulásban, ami a városban folyik?
Az iroda - valójában alig több, mint egy kis kunyhó - ablakán kiszűrődő fényben Priska Richard arcát szemlélte egy ideig.
- Változás közeleg, Richard. Jó változás.
- Milyen változás?
- Forradalom kezdődött.
Richardban újraéledt a remény szikrája, ezúttal erősebben. Nem annyira magáért, hiszen őt túl szorosan tartotta Nicci lánca, inkább azokért az emberekért, akik szabadok akartak lenni. Faval rendes ember volt, keményen dolgozó ember, de nem olyan okos, nem olyan tapasztalt, mint Priska. Priska olyan ember volt, aki több mindent tudott, mint az ember egyáltalán lehetségesnek hitte volna róla. Priskától kapta Richard azoknak a hivatalnokoknak a neveit, akiket meg lehetett vesztegetni a megfelelő papírokért, még azt is megmondta, kinek mennyit kell ajánlani.
- Forradalom? - kérdezte Richard. - Milyen céllal?
- Értünk. Azokért az emberekért, akik úgy akarják leélni az életüket, ahogy nekik jól esik. Új idők jönnek. Ma éjjel. Tulajdonképpen már el is kezdődött. - Az öntöde épületéhez lépett, és szélesre tárta az ajtót. - Amikor odaérsz Victorhoz, várd meg, Richard. Beszélni akar veled.
- Miről?
Priska elhárítóan legyintett.
- Gyere, add ide a szenemet, aztán rakodjuk fel az acélodat. Victor leharapja a fejemet, ha feltartalak.
Richard lehúzta az első kosarat a szekérről, és a műhely oldalához vitte. Priska mellé állította a következőt.
- Mit tettek idáig azok az emberek, akik elindították ezt a forradalmat? Mik a terveik?
Priska közelebb hajolt Richardhoz, aki a következő kosarat húzta ki a szekér mélyéről.
- Elfogták a Rend egy pár hivatalnokát. Magas rangú tisztviselőket.
- Meg is ölték őket?
- Megölni! Magadnál vagy? Egyáltalán nem fogják bántani őket. Addig tartják őket fogva, amíg bele nem egyeznek, hogy enyhítsenek a szabályzókon, hogy teljesítsék a nép követeléseit.
Richard alig kapott levegőt a megdöbbenéstől.
- Enyhíteni a szabályzókat? Mik a forradalmárok követelései?
- A dolgoknak meg kell változniuk. Az embereknek több beleszólást kell hagyni a saját ügyeikbe, a munkájukba, az életükbe. - Priska felemelt egy kosár szenet. - Kevesebb gyűlést. Vegyék jobban figyelembe, ki mit szeretne.
Ezúttal Richard reményeinek szikrája nem egyszerűen kihunyt: sisteregve jeges vízbe hullott.
Nem is igen figyelt oda Priskára, mialatt a szenet kirakodták, aztán megrakták acéllal a szekeret. Nem igazán akart már hallani a forradalmi tervekről. Ennek ellenére nem tudta elkerülni, hogy legalább nagy vonalakban ne értesüljön róluk.
A forradalmárok mindent jól kigondoltak előre. Nyilvános tárgyalásokat követeltek mindazoknak, akiket a Rend bebörtönzött. Azt követelték, hogy találkozhassanak a foglyokkal. Részletes leírást követeltek róla, hogy mi történt azokkal az emberekkel, akiket a Rend elhurcoltatott, aztán többé senki nem hallott felőlük. Voltak még további részletek és más követelések is, de Richard esze más dolgokon járt.
Amikor felkapaszkodott a szekérre, hogy elinduljon, Priska vasmarokkal ragadta meg a karját, és tartotta vissza.
- Richard, eljött az ideje, amikor a lelkiismeretes embereknek csatlakozniuk kell a forradalomhoz.
A két férfi tekintete egy hosszú pillanatig összekapcsolódott.
- Victor vár.
Priska elengedte Richard karját és elvigyorodott.
- Úgy igaz. Viszlát később, Richard. Lehet, hogy mire legközelebb jössz, a Rend már elfogadja a követeléseket, és fényes nappal, engedélyek nélkül jöhetsz.
- Az nagyszerű lenne, Priska.
Mire Victor műhelyéhez ért, Richardnak megfájdult a feje. Szinte beteggé tette, amit eddig hallott, és amitől tartott, hogy még hallani fog.
Victor már ott várt rá. Egy kissé még korán volt hozzá, hogy a kovács kint legyen a műhelynél. Többnyire csak röviddel hajnal előtt szokott megérkezni. Victor kitárta a külső raktár ajtaját. Az egyik polcra feltett egy lámpát, hogy Richard jobban lássa betolatni a szekerét.
Farkasvigyorral üdvözölte a lekászálódó Richardot.
- Gyere, Richard, rakodd le a szekeredet, aztán lesz egy kis megbeszélni valónk.
Richard módszeres alapossággal látott neki a munkának, nem igazán akart beszélgetni. Elég pontos elképzelése volt róla, miről akar vele tárgyalni Victor. Victor szokása szerint hagyta, hogy Richard egyedül rakodjon le. Ő fizetett az acélért, és élvezte, hogy le is rakják neki, ráadásul oda, ahová ő szeretné. Ilyesmit ritkán kapott meg a hivatalos szállító vállalatoktól, hiába fizetett nekik lényegesen többet, mint Richardnak.
Richard nem is bánta, hogy egyedül lehet. Ennyire lenn délen az Óvilágban a nyár szinte elviselhetetlen volt. Ráadásul a páratartalom éjjel sem volt sokkal kevesebb, mint nappal. Munka közben a szikrázóan derűs napokra gondolt, amit Kahlannal töltöttek együtt hegyi otthonukban a patak partján. Mintha egy másik életben lett volna... Nagyon nehezére esett életben tartani a reményt, hogy valaha is viszont láthatja még Kahlant, de most, hogy eljött a nyár, iránta érzett aggodalma folytonosan lekötötte. Máskor csak az tartotta meg a lelki erejét, hogy Kahlanra gondolhatott.
Mire befejezte a rakodást, már világosodni kezdett az ég alja. Victort a túlsó raktárban találta meg. A nagy szárnyas ajtó szélesre volt tárva, a hajnal fénye visszaverődött a masszív márványtömbről. A kovács a kő szépségének csodálatába merült, a szoboréba, ami még ott volt a kőben, és amit csak ő látott.
Hosszú percekbe telt, mire észrevette a közelében megálló Richardot.
- Gyere, Richard, egyél velem egy kis lardot!
A küszöbre ültek, ahonnan átláthatták a Menedék építkezését, amint a mérföldnyi hosszan elnyúló kőfalak rózsaszín árnyalatot öltöttek a párás hajnali fényben. Richard még ebből a távolságból is jól látta a falak egyikének oldalán sorakozó, az emberi faj bűneit jelképező rút, torz figurákat.
Victor átnyújtott Richardnak egy szelet hófehér lardot.
- Richard, a forradalom, amiről már beszéltem neked, elkezdődött. De gondolom, ezt már te is tudod.
- Nem kezdődött el - mondta Richard. - Victor elképedten meredt rá.
- De hát elkezdődött!
- A háborgás és a bajok kezdődtek el. Ez nem az a forradalom, amiről te és én beszélgettünk.
- De azzá fog fejlődni. Majd meglátod! Az emberek ma kivonulnak tüntetni. - Victor széles gesztusokkal magyarázott. - Richard, azt akarjuk, hogy te vezess bennünket.
Richard már várta ezt a kérést.
- Nem.
- Tudom, tudom. Azt hiszed, hogy az emberek nem ismernek téged, nem fognak követni, de ebben tévedsz. Sokan ismernek téged, Richard. Többen, mint hinnéd. Sokaknak beszéltem rólad. Priska és a többiek is beszéltek rólad. Képes lennél rá, Richard.
Richard az épülő falakat nézte az oldalukon görnyedő korcs emberalakokat.
- Nem.
Ez már meghökkentette Victort.
- De hát miért?
- Mert nagyon sok ember fog meghalni. - Victor felkuncogott.
- Nem, Richard, dehogy. Ez nem az a fajta forradalom lesz. Ez a jószándékú emberek forradalma. Ez a forradalom az emberiség javáért indul. Mindig ezt prédikálja a Rend is. A nép mi vagyunk. Ők azt mondják, a népért vannak, és most, amikor a nép kinyilvánítja a kívánságait, muszáj lesz hallgatniuk ránk, és elfogadni, amit követelünk.
Richard szomorúan ingatta a fejét, szinte csak magának.
- Azt akarod, hogy én vezesselek?
- Igen.
- Akkor tégy meg nekem valamit, Victor.
- Hát persze, Richard. Akármit. Csak mondanod kell.
- Maradj ki mindenből, ami kapcsolatban van ezzel a felkeléssel! Ez a parancsom, a vezéred parancsa. Maradj itt ma, és vedd fel a munkát! Maradj ki az egészből!
Victor úgy nézett Richardra, mint aki azt várja, hogy kiderüljön, csak tréfa az egész. Egy idő után azonban rájött, hogy Richard egyáltalán nem tréfál.
- De hát miért? Te nem akarod, hogy a dolgok jobbra forduljanak? Egész életedben úgy akarsz élni, ahogy most? Nem akarod a változást?
- El vagytok szánva rá, hogy megöljétek azokat a tisztviselőket, akiket elfogtatok?
- Megölni? Richard, mit akarsz te az öldökléssel? Ez a forradalom az életről szól! Arról, hogy az életünk jobb legyen!
- Hallgass ide, Victor! Ezek az emberek, akikkel ti szembe akartok szállni, nem a ti szabályaitok szerint fogják játszani ezt a játékot.
- De ők is azt akarják, hogy...
- Victor, maradj itt, és dolgozz, különben sok más emberrel együtt te is meg fogsz halni. A Rend egy-két napon belül el fogja tiporni ezt a felkelést, azután mindenkit fel fognak kutatni, akire a gyanúnak akár csak az árnyéka is esik, hogy része lehetett benne. Nagyon sok ember fog meghalni.
- De ha te vezetnél bennünket, te terjesztenéd elő a követeléseinket. Ezért szeretnénk, ha te állnál a forradalom élére: hogy megelőzzük az efféle bajt. Te tudod, hogyan kell meggyőzni másokat. Tudod, hogy kell a dolgokat sínre tenni. Ha csak azt veszem, mennyit segítesz az Altur’Rang-beli embereknek: Favalnak, Priskának, nekem, és sok másnak. Szükségünk van rád, Richard. Ésszerű indokot kell adnunk az embereknek, hogy csatlakozzanak a forradalmunkhoz.
- Ha ők maguk nem tudják, miért állnak ki, és mit is akarnak valójában, akkor senki nem képes ésszerű indokot szolgáltatni nekik. Csak akkor győzhetnek, ha bennük ég a szabadságvágy, annyira, hogy nem csak ölni, de akár meghalni is képesek lennének érte. - Richard felállt, és leporolta a nadrágját. - Maradj ki ebből Victor, különben te is együtt fogsz meghalni a többiekkel.
Victor a szekérhez kísérte Richardot. A távolból érkezni kezdtek a munkások a Császári palotához. A kovács körmével a deszkákat kapargatta a szekér oldalán. Láthatóan lett volna még mondanivalója.
- Richard, én tudom, mit érzel. Tényleg tudom! Én is úgy látom, hogy ezekben az emberekben nem izzik úgy a szabadság utáni vágy, mint bennem, de hát ők nem Cavaturából származnak, így talán nem is tudhatják, milyen is az igazi szabadság. De egyelőre ez minden, amink van. Nem tennél mégis egy próbát Richard? Richard Rahl, a D’Harai Birodalom vezére messze északon. Ő megértené a mi vágyunkat a szabadság után! Ő biztosan mellénk állna!
Richard felkapaszkodott a bakra, közben azon tűnődött, vajon hol hallhattak az itteni emberek ilyesmiről, és elámult rajta, milyen messzire képesek eljutni az eszmék és elvek. Kezébe vette a gyeplőt és az ostort, és hosszan, keményen szembe nézett a józan, tiszta fejű kovácsmesterrel, akit most megré-szegített a levegőben szállongó szabadságillat.
- Victor, megpróbálnál-e hideg acélból szerszámot kovácsolni?
- Persze, hogy nem. Az acélnak fehéren izzónak kell lennie, mielőtt bármit ki lehetne formálni belőle.
- Hát ez az emberekkel is így van, Victor. Ezek az emberek a hideg acél. Kíméld meg a kalapácsodat! Biztos vagyok benne, hogy ez a te Richard Rahlod sem mondana mást a helyemben.

6. FEJEZET

A felkelés egyetlen napig élt. Richard aznap otthon maradt. Megkérte Niccit, hogy ő se mozduljon ki hazulról. Elmondta a nőnek, hogy hallott pletykáim esetleges zavargásokról, és nem szeretné, ha Niccit valami baj érné.

A Rend tisztogatása azonban, amit a lázadók ellen indított, eltartott egy egész hétig. A tüntetőket az utcán elfogta, vagy ott helyben lemészárolta a városőrség. Akiket elfogtak, addig vallatták, amíg végül elárulták más szervezkedők neveit is. Akiket a Rend a kezébe vett, előbb-utóbb mind vallottak.
A letartóztatások, vallomások, az azt követő újabb letartóztatások hullámokban váltották egymást napokon át. Emberek százait „temették az égbe”. Végül teljesen elfojtották a békétlenkedés lángjait. Az emberek nyelvére hamuként tapadt a megbánás, és igyekeztek minél előbb, minél teljesebben elfelejteni a történteket. A tüntetés szinte soha nem került szóba, mintha soha meg sem történt volna.

Richard végül inkább visszament dolgozni Ishaq vállalatához, mintsem hogy a saját fogatát kockáztassa éjszakánként. Jori szótlanul ült a bakon, miközben áthaladtak a városon, el a magas póznák mellett, amelyeken az égbe temetettek rothadó hullái himbálóztak.

Jori és Richard több fordulót tettek a bányákhoz, ércért mentek az öntödék számára. Egy nap a várostól keletre egy homokkő bányához kellett kimenniük. Ez a forduló az egész napjukat igénybe vette. Másnap a Menedék nyugati oldalához vitték a homokkövet, ahol gyámfal építéséhez volt rá szükség. Itt, a nyugati fal túloldalán, a kőfaragók állásai mellett különösen sok póznát láttak, lehetett úgy ötven-hatvan is. Szemmel láthatóan az itteni munkások között is történt némi tisztogatás.

Visszafelé menet a kovácsműhely mellett felfelé vezető úton haladtak el. Richard leugrott a szekérről, és azt mondta Jorinak, ő gyalog vág át a dombon, majd találkoznak a túlsó oldalon, mire a szekér megteszi a domboldalon felfelé vezető hosszú, tekervényes szerpentint. Döntését azzal magyarázta, hogy meg kell beszélnie a kovácsmesterrel a legközelebbi szállítmányukat.

Odabent a műhelyben Victor egy hosszú acélrudat kalapált, a vörösen izzó fém végét az üllő szarva köré hajlítva. Felpillantott, és amikor meglátta, hogy Richard jött meg, a forró fémdarabot az üllő mellett álló, folyadékkal telt dézsába lökte. A hűtőfolyadék hangosan fortyogott, és sziszegő gőzt eregetett magából.
- Richard! Úgy örülök, hogy látlak!

Richard észrevette, hogy Victor néhány embere hiányzik.
- Betegek?
Victor mogorván megrázta a fejét. Richard néma bólintással fogadta a hírt.
- Én is örülök, hogy egészségben látlak, Victor. Épp csak beugrottam, hogy megnézzem, jól vagy-e.
- Én jól vagyok, Richard. - Victor lehajtotta a fejét. - Hála a jó tanácsodnak. Engem is könnyen az égbe temethettek volna. - A Menedék felé intett. - Láttad? A kőfaragók jó része... odalent lógnak a póznákról.
Richard látta a holttesteket, de nem tudatosult benne, hogy jó részük a kőfaragók közül került ki. Jól tudta, hogy sokan hogy éreznek a figurák és jelenetek iránt, amiket ki kellett faragniuk, hogy mennyire gyűlöltek halált ábrázoló képeket alkotni.
- Priska?
Victor gyászos fejrázással felelt, a torka túlságosan elszorult hozzá, hogy kimondja a választ.
- Faval?
- Találkoztam vele tegnap. - Victor hosszú, tisztító lélegzetet vett. Elmondta, hogy te tanácsoltad neki, maradjon otthon, és égesse a szenet. Szerintem át fogja keresztelni teutánad a gyerekeit.
- Ha Priska... mi lesz a speciális acéllal?
Victor egy vasrúddal gesztikulált, amit fogóval tartott meg.
- A művezetője folytatja a munkáját. El tudsz menni hozzájuk vasért? A zavargás óta nem kaptam utánpótlást. Narev Testvér igencsak mogorva kedvében van: vastámaszokat akar a kikötő mólójához. Utalt rá, hogy egy, a Rendhez és a Teremtőhöz hű kovácsmester minden bizonnyal képes lenne rá, hogy időre elkészítse őket. - Richard bólintott.
- Azt hiszem, már eléggé lenyugodtak a dolgok. Mikorra kellene?
- Már most is tudnám használni, de tudok várni holnaputánig. Csinálnom kell egy pár ilyen cifra vésőt a finom részletmunkákhoz, és szűkében vagyok az embereknek, ezért addig ráér.
- Hát akkor holnapután. Addigra már elég biztonságosnak kell lennie a helyzetnek.
A Nap lenyugodott, mire Richard a Niccivel bérelt szobájuk utcájába ért, de az alkonyati félhomályban még jól ki tudta venni az utat maga előtt. Éppen Victoron gondolkodott, amikor az egyik épület mögül vagy fél tucat ember lépett elő.
- Richard Cypher?
Nem úgy voltak öltözve, ahogy a városőrség emberei szoktak, de ez mostanában már nem sokat jelentett. Léteztek speciális civil ruhás osztagok is, akiknek a bajkeverők felkutatása volt a feladata.
- Úgy van. Mit óhajtotok?
Látta, hogy mindegyikük kardot visel a köpenye alatt, a keze mindnek az övükbe dugott hosszú kés markolatára feszült.
- A Birodalmi Rend felesküdt tisztviselőiként kötelességünk téged felforgató tevékenység gyanúja miatt letartóztatni.

Mikor Nicci felébredt, Richard még nem volt otthon. A csalódottságtól felnyögött. Hátára fordult, és látta, hogy a függöny vásznán fény szűrődik át. A fény beesési szögéből ítélve nem sokkal lehetett hajnal után.

Nicci ásított és nyújtózkodott, aztán hagyta, hogy a karjai visszahulljanak maga mellé a takaróra. A mennyezetet bámulta, a fehérre meszelt, tiszta mennyezetet, és érezte, hogy harag gyűlik benne. Már az is dühítette, ha Richard éjszaka nem volt otthon, de ezért nem mert szólni neki, mert úgy érezte, önmagát hazudtolná meg vele, ha azért veszekedne Richarddal, hogy olyan keményen dolgozik. Elvégre éppen az volt Nicci célja, hogy megtanítsa Richardnak, milyen sokat kell az egyszerű embereknek dolgozni ahhoz, hogy egyáltalán megélhessenek, és beláttassa vele, hogy a köznép csak a Rendben reménykedhet, hogy az majd jobbá teszi az életüket.

Nicci óva intette Richardot, nehogy belekeveredjen az elmúlt napok forrongásaiba. Örült neki, hogy Richard nem szállt vele szembe ebben a dologban. Ha véleményt nyilvánított egyáltalán az ügyben, akkor is inkább a felkelés ellen foglalt állást. Nicci meglepetésére a tüntetések alatt otthon is maradt, még dolgozni sem ment el. Kamilt és Nabbit is figyelmeztette, méghozzá nagyon határozottan, hogy tartsák magukat távol a zavargásoktól.

Most, hogy a lázadást letörték, és a hatóságok a bajkeverők legtöbbjét letartóztatták, újra biztonságossá vált kimenni az utcákra, és végre Richard is visszamehetett dolgozni. A felkelés ténye sokkolta Niccit. Úgy látszik, a Rendnek többet kell tennie érte, hogy az emberek megértsék, az a kötelességük, hogy önzetlenül segítsenek elviselhetőbbé tenni a náluk kevésbé szerencsések életét. Akkor nem lennének efféle utcai zavargások. Emiatt sok hivatalnokot le is váltottak, azokat, akik nem tettek eleget érte, hogy előremozdítsák a Rend ügyét. Legalább ennyi haszon származott ebből az egészből.

Nicci vizet fröcskölt az arcába a mosdómedencéből, amit Richard hozott haza egyszer. A medence peremét díszítő virágminta színben harmonizált a lazacszín falakkal és a szőnyeggel, amit ugyancsak Richard vásárolt a megtakarított pénzéből. Nyilvánvaló, nagyon keményen kellett dolgoznia, ha ennyi mindent képes volt megvenni igencsak szerény fizetéséből.

Nicci ledobta magáról átizzadt hálóingét, és a körülményekhez képest lehető legalaposabban ledörzsölte magát egy nedves fürdőkesztyűvel. Utálta, ha Richard izzadtan és piszkosan kellett hogy lássa őt.

Látta, hogy a tálnyi leves, amit vacsorára főzött Richardnak, érintetlenül áll az asztalon. Richard nem szólt előre Niccinek, hogy éjszaka is dolgoznia kell, de máskor is előfordult már, hogy nem volt ideje hazajönni vacsorázni. Mikor Richard éjszaka dolgozott, általában kora reggel hazajött, úgy, hogy Nicci most már minden percben várhatta az érkezését.

Biztosan nagyon éhes lesz. Talán tojást is kellene sütni neki. Richard nagyon szerette a tojást. Nicci rádöbbent, hogy mosolyog. Dühös volt, amikor felébredt, most meg, amikor arra gondol, mit szeret Richard, mosolyog. Ujjaival sietősen megfésülködött, közben alig várta a pillanatot, hogy Richard belépjen az ajtón. Ő majd megkérdezi tőle, süssön-e tojást. Richard igennel fog válaszolni, és ő boldogan fog majd neki a sütésnek, hogy valamivel örömet okozhat Richardnak.
Nicci nem szeretett olyat tenni, ami nem volt Richard kedvére való.
Eltelt már néhány hónap az óta a rémes éjszaka óta, Gadival. Nicci utána rögtön tudta, mekkora hibát követett el. Amikor megtörtént, pedig még élvezte is. Nem azért, mert csakugyan szeretkezni akart volna azzal a visszataszító gazfickóval, hanem, mert Richard visszautasítása olyan mélyen megalázta, hogy minden áron vissza akart vágni neki. Az elején még örült is a fájdalomnak, amit Gadi okozott neki, élvezettel fogadta a kínt, mert tudta, hogy Kahlannak ugyanúgy fáj, mint neki. Nicci élvezete abban állt, hogy megbüntethette Richardot a tőle elszenvedett megaláztatásért. Richardnak semmi nem fájt annyira, mint ha Kahlannak fájt valami.
Gadi gyűlölte Richardot. Ugy gondolta, ha Niccit magáévá teszi, azzal visszavág Richardnak, és visszaszerzi korábbi rangját a környékbeliek szemében. Nagyon kívánta Niccit, de még annál is jobban akart bosszút állni Richardon. Richard elvette Gaditól a királyságát, és meghódította magának Gadi alattvalóit. Nicci boldogan segítette hozzá a kis gazembert, hogy ismét királynak érezhesse magát. Tudta, hogy Richard hallani fogja minden őszinte fájdalomsikolyát, és tudni fogja, hogy Kahlan ugyanazt a fájdalmat érzi.
De miközben Gadi vad kéjjel töltötte rajta a kedvét, legjobb képességei szerint munkálkodva rajta, hogy Richardot megalázza Nicci minél alaposabb birtokba vételével, Nicci agyában Richard gyengéd, szomorú szavai kezdtek visszhangzani: „Nicci, kérlek, ne tedd ezt! Csak magadat bántod vele!”
Mialatt Gadi magáévá tette, Nicci igyekezett elképzelni, hogy Richard az, megpróbálta Richardot érezni magában, még ha csak közvetve is, de nem tudta elhitetnie magával. A fantáziálása sem segített. Tudta, hogy Richard soha nem alázna meg egy nőt olyan módon, ahogy Gadi teszi vele. Egyetlen pillanatig sem sikerült úgy éreznie, hogy Richarddal van.
Sőt, mi több, kezdte megérteni, hogy Richard szavai nem azt jelentették, hogy kíméletért könyörög Kahlan számára, hanem valóban Niccit akarta velük megóvni a fájdalomtól. Richardnak minden oka megvan rá, hogy szívből gyűlölje őt, mégis aggódott miatta. Minden gyűlölete ellenére sem akarta, hogy Niccinek fájdalmat kelljen elviselnie.
Richard semmi olyat nem mondhatott volna, amivel ilyen mélyen szíven találta volna Niccit. Ez a gyengéd figyelem volt a legkegyetlenebb dolog, amit Nicci kaphatott tőle.
A fájdalmat, ami utána következett, Nicci úgy élte meg, mint méltó büntetését. Annyira szegyellte, amit tett, hogy utána úgy viselkedett, mintha semmi bántódása nem esett volna az eset alkalmával. Meg akarta kímélni Richardot attól a felzaklató tudattól, hogy Kahlannak együtt kellett elszenvednie vele a fájdalmakat. Másnap reggel azt mondta Richardnak, hogy beismeri: hibázott. Nem várt tőle megbocsátást, csupán tudtára akarta adni: tisztában van vele, hogy helytelenül cselekedett, és hogy sajnálja, ami történt.
Richard nem szólt semmit, csak nézte Niccit a nagy, szürke szemeivel, aztán elment dolgozni.
Nicci három napig vérzett.
Gadi elhencegett vele a barátainak, hogy megkapta Niccit. Nicci még nagyobb szégyenére elmesélte a legapróbb részleteket is. Gadi megdöbbenésére azonban Kamil és Nabbi nagyon megdühödtek rá. Mérgükben forró viaszt akartak Gadi szemébe csepegtetni, és még más dolgokat is művelni vele. Hogy mi mást, azt Nicci nem tudhatta biztosan, de el tudta képzelni. A fiúk annyira komolyan vették a fenyegetést, és Gadi annyira megijedt, hogy még aznap otthagyta a házat és beállt a Birodalmi Rend seregébe. Épp időben csapott fel hozzá, hogy az újonnan verbuvált csapatokkal rögtön elindulhasson északra, a háborúba. Mielőtt elindult a sorozóhelyre, még rávicsorgott Kamilra és Nabbira, és odavágta nekik, hogy háborús hősként fog majd hazatérni.
Nicci lépteket hallott a folyosón. Elmosolyodott, és kivett három tojást a konyhaszekrény polcáról. Ahelyett azonban, hogy Richard lépett volna be az ajtón, ahogy Nicci várta, kopogás hangzott fel. Nicci a szoba közepére lépett.
- Ki az?
- Én vagyok az, Nicci, Kamil.
A fiú hangjában csengő sürgető izgalomtól Nicci karján felborzolódtak a pihék.
- Fel vagyok öltözve. Gyere be.
A fiatalember zihálva esett be az ajtón. Arca viaszfehér volt, akárcsak a kilincset szorító ujjai. Arcára könnyek húztak nedves csíkot.
- Richardot letartóztatták az éjjel! A kezükben van! Nicci észre sem vette, hogy a kezéből kicsúszott tojások széttörtek a padlón.

7. FEJEZET

Kamillal az oldalán Nicci leereszkedett a városőrség barakkjaihoz vezető tucatnyi lépcsőn. A helyőrség valóságos erődítmény volt, magas falai egész háztömbnyi hosszan nyúltak el. Nicci nem kérte Kamilt, hogy vele tartson, de tudta, hogy a halált leszámítva semmi más nem lenne képes visszatartani a fiút. Nicci képtelen volt rájönni, hogy tudott Richard ilyen reakciót kiváltani az emberekből.

Mikor elindultak, Nicci szinte önkívületi állapotban volt a döbbenettől, de még ennek ellenére is észre kellett vennie, hogy a ház egész lakossága feszült és riadt volt. Arcok tekintettek utánuk az ablakokból, ahogy Kamil és ő kisiettek az épületből és elindultak az utcán. Még a szomszéd házakból is kijöttek, hogy megnézzék a távozásukat, és mindenki arcán gyászos kifejezés ült.

Mi volt az, amitől mindenki ennyire szívén viselte ennek az egy embernek a sorsát?
Mi volt az, amitől Nicci is fontosnak érezte, hogy mi történik Richarddal?
A mocskos barakkok színültig teltek emberekkel. Beesett arcú, borostás öregemberek álldogáltak, fáradt, üveges tekintettel meredve maguk elé a semmibe. Püffedt arcú, kendőbe burkolt fejű asszonyok szipogtak, szoknyájukba bömbölő gyerekek kapaszkodtak. Más asszonyok olyan kifejezéstelen arccal bámultak maguk elé, mintha csak kenyérért vagy kölesért állnának sorba. Egy felül inget, alul semmit sem viselő kisgyerek ökleit szájába gyömöszölve ordított.
Niccinek olyan érzése volt, mintha halottvirrasztáson lenne.
A tömeg között őrök nyomakodtak előre, többnyire nagydarab, fiatal férfiak, aztán eltűntek a társaik által őrzött folyosók valamelyikében. A termet durván ácsolt alacsony deszkafal választotta két részre, az egyik felére korlátozva az elkeseredett tömeg tolongását. A fal másik oldalán katonák beszélgettek, tréfálkoztak egymással, mások jelentéseket vittek, vagy épp parancsokat vettek át egy egyszerű asztal előtt.
Nicci áttörtetett a tömegen, egészen az alacsony deszkapalánkig, aminek görnyedt asszonyok szorultak neki, abban reménykedve, hogy talán szólítani fogják őket, hogy hallhatnak egy szót szeretteik sorsa felől, hogy valami csoda történik, hogy maga a Teremtő segít majd rajtuk. A gyalulatlan deszkákhoz szorulva azonban bíztató szó helyett legfeljebb csak szálkákat kaptak.
Nicci megragadta egy mellette elnyomakodó őr ingujját. A katona metsző pillantása Nicci kezéről az arcára siklott, és Nicci nek erővel kellett emlékeztetnie magát rá, hogy most nem rendelkezik a mágikus hatalmával. Elengedte az őr karját.
- Meg tudnád mondani, kérlek, ki itt a parancsnok?
A katona alaposan végigmérte Niccit: egy asszony, akinek hiányzik a férje, és valószínűleg könnyen megkapható. Mosolyt erőltetett az arcára, és a deszkapalánk túloldala felé intett.
- Ő, ott az asztal mellett. Muksin népbiztos. - Az asztal mögött ülő idősebb férfit félig eltakarták az előtte tornyosuló hatalmas papírhalmok. Mellére omló tokája alatt terjedelmes teste olyannak tűnt, mint ami félig már szét is olvadt a nyári hőségben. Lazán kigombolt fehér ingén jókora izzadságfoltok sötétlettek, szagukkal hozzájárulva a zsúfolt terem amúgy is alig elviselhető bűzéhez.
A katonák a népbiztos füléhez hajolva suttogtak neki, miközben a kövér hivatalnok tekintete szakadatlanul cikázott ide-oda a teremben. Az asztal mögött a népbiztos két oldalán ülő kisebb rangú hivatalnokok buzgón saját külön papírhalmaikba mélyedtek, vagy egymással konzultáltak, vagy épp ők is fogadták a jelentést tevő katonákat és tiszteket, akik folyamatosan jöttek-mentek az asztal körül.
Muksin népbiztos, akinek kopasz feje búbját a ráfésült pár szál haj éppoly eredményesen takarta, mint pár fűszál a napon sütkérező teknősbékát, folyamatosan figyelte, mi történik körülötte. Tekintete egy pillanatra sem nyugodott, a hivatalnokokról a katonákra, onnan a tömegre és vissza vándorolt. Mikor Nicci arcán siklott át, semmivel több érdeklődés nem látszott rajta, mint bárki más iránt a teremben. Végtére is minden jelenlévő a Rend polgára volt, egyenrangúak, önmagukban és önmaguktól egyformán jelentéktelenek.
- Beszélhetnék vele? - kérdezte Nicci az őrt. - Nagyon fontos dologról van szó.
A katona mosolya gúnyosra váltott.
- Hát persze, biztos vagyok benne. - Ujjával a mögöttük álló emberek felé intett. - Ott a sor vége. Várj, amíg sorra kerülsz!
Niccinek és Kamilnak nem volt mit tenni, várniuk kellett. Nicci túlságosan is jól ismerte az efféle fontoskodó hivatalnokokat, semmint hogy jelenetet próbáljon rendezni. Az ilyenek azokért a pillanatokért éltek, amikor valaki cirkuszolni kezdett, és végre kedvükre gyakorolhatták felette a hatalmukat. Nicci a számtalan, korábban nekitámaszkodó válltól zsírfoltos vakolatnak dőlve várakozott, Kamil mögötte ácsorgott.
A sor nem mozdult előre, mivel a hivatalnokok egyelőre nem fogadtak senkit. Nicci nem tudta, vajon vannak-e meghatározott fogadóóráik, amin kívül nem állnak szóba a polgárokkal. Nem volt más választásuk, tartaniuk kellett a helyüket a sorban. A délelőtt lassan eltelt, és előttük semmi sem változott. Mögöttük közben egyre hosszabbra nyúlt a sor.
Néhány óra múltán Nicci halkan megszólalt:
- Kamil, neked nem kell itt várakoznod velem. Nyugodtan hazamehetsz.
A fiú szemei vörösek és duzzadtak voltak.
- Itt akarok várni. - A hangja meglepően bizalmatlannak hangzott. Én törődöm Richarddal - és ahogy ezt mondta, felért egy gyanúsítással.
- Én is törődöm vele. Mit gondolsz, mi másért vagyok itt?
- Csak azért szóltam neked, mert annyira aggódtam Richardért, és hirtelen nem is tudtam, mi mást tehetnék. Mindenki más oda volt dolgozni, vagy sorba állni kenyérért. - Kamil megfordult, és a falnak döntötte a hátát. - Én nem hiszem, hogy te egy fikarcnyit is törődnél vele, de nem, tudtam, mi mást tehetnék érte.
Nicci kisöpört a homlokából egy izzadságtól csatakos hajtincset.
- Te nem kedvelsz engem, ugye? - Kamil nem nézett fel a nőre.
- Nem.
- Megtudhatnám, miért?
Kamil lopva körbepillantott, figyel-e valaki rájuk. Láthatóan mindenki a saját bajával volt elfoglalva.
- Te Richard felesége vagy, mégis elárultad őt. Beengedted Gadit a szobádba. Szajha vagy!
Nicci meglepetten hunyorgott a fiú kemény szavain. Kamil ismét körbe pillantott, mielőtt folytatta.
- Nem is értjük, egy olyan ember, mint Richard, miért marad meg melletted. A házban, meg a szomszédokban is, minden magányos nő azt mondja, hogy szívesen lenne Richard felesége, és egész életében soha nem feküdne le más férfival. Mind azt mondják, érthetetlen, miért műveltél ilyet Richarddal. Mindenki sajnálja érte, de ő nem hallgat ránk, amikor el akarjuk mondani neki.
Nicci elfordult. Hirtelen nem bírta elviselni, hogy szembenézzen azzal a fiatalemberrel, aki az imént olyan durva névvel illette, ráadásul teljes joggal.
- Nem érted meg a helyzetet - suttogta.
A szeme sarkából látta, hogy Kamil megrántja a vállát.
- Igazad van, nem értem meg. Nem értem, hogyan bánthat meg valaki ennyire egy olyan férjet, mint Richard, aki olyan keményen dolgozik, és olyan jól viseli a gondodat. Ha ilyet tettél, rossz nő vagy, akinek egyáltalán nem fontos a férje.
Nicci érezte, hogy az arcán könnyek keverednek az izzadsággal.
- Richard sokkal fontosabb nekem, mint valaha is el tudnád képzelni.
Kamil nem válaszolt. Nicci a fiú felé fordult. Az leszegte a fejét, és vállaival a falhoz dörgölőzött. Vagy túlságosan szégyellte Nicci viselkedését, vagy túlságosan haragudott rá ahhoz, hogy egyenesen a szemébe nézzen.
- Kamil, emlékszel, amikor megérkeztünk a házatokba, hogy elfoglaljuk a szobánkat?
A fiú bólintott, de még mindig nem nézett Niccire.
- Emlékszel, milyen durván bántatok Richarddal te és Nabbi, hogy milyen gonosz dolgokat mondtatok neki? A csúf nevekre, amiken szólítottátok? Hogy késekkel fenyegettétek?
- Hibáztam - felelte Kamil, és ez teljesen őszintén hangzott.
- Kamil, én is hibáztam. - Nicci nem is igyekezett leplezni a könnyeit. Úgyis sírt az asszonyok fele a teremben. - Nem tudom elmagyarázni neked, de Richard és én veszekedtünk. Akkor nagyon dühös lettem rá. Bántani akartam. Tévedtem. Ostoba dolgot műveltem. Szörnyű nagy hibát követtem el.
Szipogott, és egy apró zsebkendőbe törölte az orrát. Kamil a szeme sarkából figyelte.
- El kell ismernem, másfajta hiba volt, mint amit te és Nabbi követtetek el, amikor az első találkozásunkkor megjátszottátok a kemény fiút, de hiba volt. Én is keménykedtem vele.
- Nem kívántad Gadit?
- Gaditól felfordul a gyomrom. Csak azért használtam fel őt, mert haragudtam Richardra.
- És sajnálod, amit elkövettél? - Nicci álla megremegett.
- Hát persze, hogy sajnálom.
- És ha megint dühös leszel, nem fogod újra elkövetni? Esetleg egy másik férfival?
- Nem. Richardnak is megmondtam, hogy hibáztam, hogy sajnálom, és hogy soha többé nem fogok ilyet tenni. Komolyan is gondoltam, amit mondtam.
Kamil végiggondolta az egészet, miközben egy asszonyt bámult, aki karjánál fogva megrázott egy gyereket. A gyerek folyamatosan bömbölt, mert azt akarta, hogy vegyék fel. Az asszony mormogott valamit halkan a gyereknek, mire az elbiggyesztette a száját és az anyja lábához dőlt, de a sírást abbahagyta.
- Ha Richard meg tudott bocsátani neked, akkor én sem haragudhatok rád tovább. Richard a férjed. Ezt a dolgot kettőtök között kell rendezni, nekem nem szabad beleavatkoznom. - Kamil megérintette Nicci karját. - Ostoba dolgot műveltél, de ennek most már vége. Ne sírj többé miatta. Most ennél sokkal fontosabb dolgunk van.
Nicci könnyei között Kamilra mosolygott, és bólintott. Kamil halványan visszamosolygott rá.
- Nabbival azt mondtuk Gadinak, hogy levágjuk a... hogy megcsonkítjuk őt, azért, amit Richarddal művelt. Gadi kést ragadott, ezért hagytuk elmenni. Gadi bolondul a késért. Megkéselt már korábban is néhány embert. Súlyos sebeket ejtett rajtuk. Azt mondta, hagyjuk elmenni, hadd vonuljon be katonának. Ott majd az ellenség belébe fogja mártani a kését, háborús hős lesz, és sok nője lesz, jobbak, mint Richard felesége.
- Biztos vagyok benne, hogy nem én leszek az egyetlen nő, aki sajnálni fogja, hogy valaha is találkozott Gadival.
Késő délután Muksin népbiztos fogadni kezdte a sorban állókat. Niccinek fájt a háta a hosszú álldogálástól, de ez a fájdalom eltörpült az aggodalma mellett, amit Richardért érzett. Az embereket egyenként kísérte két őr Muksin népbiztos elé.
A sor viszonylag gyorsan haladt, mert a népbiztos nem tűrte a hosszas fecsegést. Legtöbbször a papírjai között lapozgatott, aztán mondott valamit az éppen soron következőnek. A sok sírástól és szipogástól Nicci semmit nem értett a szavaiból.
Mikor Ő került sorra, az egyik őr hátralökte Kamilt.
- Egyszerre csak egy polgár beszélhet a népbiztossal! Nicci megbillentette a fejét, ezzel jelezte Kamilnak, hogy álljon hátrébb, és ne csináljon jelenetet. Az őrök kétoldalt karon ragadták Niccit, és majdhogynem vonszolták a népbiztos elé. Niccit sértette, hogy úgy bánnak vele, mint valami... átlagemberrel.
Niccinek mindig volt hatalom a kezében, néha hivatalosan kinyilvánítva, néha hallgatólagos beleegyezéssel, és ezen igazából soha nem is gondolkodott el. Ő akarta megtanítani rá Richardot, milyen érzés úgy élni, mint egy átlagember, és Richard nagyszerűen beleilleszkedett ebbe az életbe.
A két őr szorosan Nicci mellé állt két oldalról, nehogy valami bajt keverjen. Nyilván mások is próbálkoztak már ilyesmivel. Nicci érezte, hogy ettől a bánásmódtól a harag pírja futja el az arcát.
- Muksin népbiztos, a férjemet...
- Neve? - A népbiztos szeme végigcikázott a maradék sorban állókon, kétségkívül azt latolgatva, milyen messze van még a vacsorája.
- Richard.
Muksin élesen pillantott fel.
- Teljes nevet!
- Richard Cypher a neve. A múlt éjjel hozták be.
Nicci nem akarta kimondani a „letartóztatták” szót, attól tartva, hogy ezzel valami súlyosabb vád gyanúját idézheti elő.
A népbiztos lapozott a papírjai között, látszólag egyáltalán nem érdekelte Nicci, nem is nézett rá. Niccit kissé zavarta, hogy a férfi nem méregeti afféle lapos, számítgató pillantásokkal, amilyenekkel a férfiak szokták általában felbecsülni az alakját, elképzelve, amit nem láthatnak, mintha Nicci nem is sejtené, mit művelnek. A két őr viszont nyíltan belebámult Nicci ruhakivágásába.
- Á! - Muksin népbiztos meglobogtatott egy papírlapot. Szerencséd van.
- Vagyis szabadon engedték?
Muksin úgy nézett Niccire, mint aki bolondot lát.
- Itt van nálunk. Itt a neve ezen a papíron. Sok helyen vannak letartóztatottak. A népbiztosoktól nem lehet elvárni, hogy mindenkiről tudják, hova került.
- Köszönöm - mondta Nicci, anélkül, hogy tudta volna, mit kellene megköszönnie. - Miért tartják fogva? Mivel vádolják?
A népbiztos értetlenül vonta össze a szemöldökét.
- Honnan tudhatnám, mivel vádoljuk? Még nem tett vallomást.
Nicci megszédült. Az őrök fogása hirtelen szorosabbá vált kétfelől a karján, mert sok nő el is ájult a népbiztos színe előtt. Muksin már emelte a kezét, hogy intsen az őröknek, vezessék el a nőt. Mielőtt megtehette volna, Nicci a tőle telhető legnyugodtabb hangon megszólalt.
- Kérlek, Muksin népbiztos, az én férjem nem bajkeverő. Mindig csak dolgozik, soha mással nem foglalkozik. Soha nem mond semmi rosszat senkiről. Ő jó ember. Mindig azt teszi, amit mondanak neki.
A népbiztos egy pillanatig mintha fontolgatott volna valamit. Nicci közben a férfi tokáján alágördülő izzadságcseppeket nézte.
- Ért a férjed valamihez?
- Jó munkása a Rendnek. Szekereket rakodik.
Nícci már azelőtt tudta, hogy rosszul válaszolt, mielőtt a mondatot befejezte volna. A kövér kéz felemelkedett, intett, és ezzel elhessentette magától a makacskodó kérelmezőt, mint valami szemtelen szúnyogot. Az őrök durva rántással felkapták Niccit és a levegőbe emelve hurcolták el a fontos ember színe elől.
- De hát a férjem jó ember! Könyörgök, Muksin népbiztos! Richard nem csinált semmit! Egész idő alatt otthon volt!
Nicci szavai őszinték voltak, és szinte szóról szóra ugyanazok, mint amit az előtte itt könyörgő asszonyokéi. Nicci feldühödött rajta, hogy nem képes meggyőzni a népbiztost, hogy az ő ügye más. Hogy Richard más. De azt is tudta, hogy a többi asszony is ugyanezt akarta megmagyarázni. Hogy az ő ügyük más.
A katonák egy rövid sötét folyosón át az erőd egyik oldalajtajához vonszolták Niccit. Kamil ott loholt mögöttük. Az alkonyat fénye beszökött a folyosóra, amikor az őrök kinyitották az ajtót. Niccit kilökték rajta. A nő botladozva tántorgott le az ajtó mögötti lépcsőkön. A katonák Kamilt is kilökték utána. A fiú arccal zuhant a porba a lépcső alján. Nicci letérdelt mellé, hogy felsegítse.
Térden állva visszanézett az ajtóra.
- És a férjemmel mi lesz? - erősködött.
- Egy másik nap visszajöhetsz - mondta neki az egyik őr. - Ha a férjed már vallott, a népbiztos meg fogja mondani neked, mivel vádoljuk.
Nicci tudta, hogy Richard nem fog vallani. Inkább meghal. De ez nem tartozott ezekre a katonákra.
- Láthatnám őt? - Nicci imára kulcsolt kezekkel nézett fel az őrökre Kamil mellett térdeltéből. - Kérlek benneteket, legalább hadd láthassam!
Az egyik őr a társához hajolt, és suttogott neki valamit.
- Van pénzed? - kérdezte aztán Niccitől.
- Nincs - felelte Nicci gyászos hüppögéssel. Az őrök elindultak befelé.
- Várjatok! - kiáltotta Kamil.
Az őrök megtorpantak, a fiú pedig felrohant a lépcsőn. Felhúzta a nadrágja szárát, és lerántotta az egyik csizmáját. A lefelé fordított csizma szárából egy pénzdarab hullott a tenyerébe. Kamil habozás nélkül átnyújtotta az őrnek az ezüstérmét. A katona savanyú képpel bámulta a kezébe nyomott pénzt.
- Ez nem elég egy látogatásra.
Kamil csuklón ragadta az elfordulni készülő nagydarab férfit.
- Otthon van egy másik is. Kérlek, hadd menjek el érte! Jó futó vagyok. Egy órán belül megjárom.
A katona a fejét rázta.
- Ma nem. A látogatás holnapután naplementekor lesz azoknak, akik meg tudják fizetni az árát. De egy fogolyhoz csak egy látogató jöhet be.
Kamil Nicci felé intett.
- A felesége. Ő fogja meglátogatni.
Az őr elismerő pillantással mérte fel Niccit, és elvigyorodott, mint aki arra gondol, mi minden mással kell még majd fizetnie a nőnek, ha a férjét akarja látni.
- De a pénzt biztosan elhozzátok! Az ajtó döngve becsapódott.
Kamil lefutott a lépcsőn és megrángatta Nicci karját. Nagy tágra nyitott szemeiből kicsordult a könny.
- Mit tehetnénk? Ez annyit jelent, hogy még további két napig az ő markukban lesz. Két teljes napig!
Kamil hangja elfúlt a reszkető félelemtől. Nem mondta ugyan ki, de Nicci pontosan tudta, mit értett ezen. Két újabb napot, ami alatt kínozni fogják Richardot, hogy vallomást csikarjanak ki belőle. Az égbe akarják temetni.
Nicci karon fogta a fiút, és elvezette onnan.
- Kamil, figyelj csak rám! Richard erős. Minden rendben lesz. Ő sok mindent átélt már. Erős ember. Ugye, te is tudod, hogy erős?
Kamil bólogatott, közben az alsó ajkát harapdálva zokogott. A barátja sorsa iránti aggodalma újra gyerekké tette.
Nicci egész éjszaka a plafont bámulta. Másnap reggel elment sorban állni kenyérért. Ahogy ott állt a többi nő között rádöbbent, hogy nyilván ő is olyan apatikusnak és kifejezéstelennek látszik, mint amazok. Valami kábulat ült rajta. Nem tudta, mit tehetne. A világa széthullani látszott körülötte.
A következő éjjelen is csak pár órát aludt. Türelmetlen aggodalommal számolta a napfelkeltéig hátra lévő perceket. Mikor végre eljött a hajnal, Nicci az asztal mellé ült, és azt a darab kenyeret szorongatta a kezében, amit Richardnak akart bevinni, és várta, hogy a végtelen lassúsággal vánszorgó percek kitöltsék az örökkévalóságnak tűnő napot. A szomszédban lakó Sha’Rim asszony egy tál káposztalevest hozott át. Odaállt Nicci mellé, együttérzően mosolygott, és nem tágított addig, míg meg nem bizonyosodott róla, hogy Nicci megeszi a levest. Nicci megköszönte Sha’Rim asszonynak a gondoskodást, és biztosította róla, hogy a leves egészen kitűnő volt. Valójában azonban fogalma sem volt róla, volt-e íze a levesnek egyáltalán.
Kora délután Nicci úgy döntött, az erődnél fog inkább várakozni, amíg be nem engedik. Nem akart elkésni. Kamil már ott ült a lépcsőkön, várta Niccit. A közelben már kisebb tömeg gyülekezett össze.
Kamil talpra ugrott.
- Hoztam az ezüst márkát.
Nicci szerette volna azt mondani neki, hogy nincs szükség Kamil pénzére, majd ő kifizeti a látogatás díját. Csakhogy neki egyáltalán nem volt egy ezüst márkája sem. Az összes pénze néhány ezüst penny volt.
- Köszönöm Kamil. Meg fogom találni a módját, hogy visszafizessem.
- Nem akarom visszakapni. Ez Richardé. Úgy döntöttem, én ezt teszem meg Richardért. Nekem ez megéri.
Nicci szótlanul bólintott. Tudta, hogy őt hamarabb hagynák elevenen elrothadni, minthogy bárki egyetlen pennyt is áldozna rá, pedig ő egész életét annak szentelte, hogy segítsen másokon. Anya egyszer azt mondta neki, helytelen dolog köszönetet várni, hogy anélkül is kötelessége segíteni a többieken, pusztán azért, mert képes rá.
Amint Nicci elindult lefelé a lépcsőkön, emberek jöttek oda hozzá, és sok szerencsét kívántak neki. Megkérték, mondja meg Richardnak, mindent megtesznek érte, amit csak tudnak, és azt kérdezték Niccitől, nincs-e szüksége pénzre.
Richardot már napok óta fogva tartották, Nicci azt sem tudta, éle még egyáltalán. Lassú, szótlan sétája az erőd ajtajáig maga volt a rettegés. Félt attól, hogy Richard halálhíre várja, vagy hogy találkozik a férfival, és azt fogja megtudni, hogy lassú kínos halál vár rá a vallatások alatt. Nicci nagyon is jól ismerte a Rend hatékony vallató módszereit.
Az oldalajtónál fél tucat más asszony is várakozott a tikkasztó napon, meg néhány öregember. Minden asszony kezében élelmiszeres zsák lógott. Senki nem szólt a többiekhez. Mindannyian ugyanannak a szörnyű félelemnek a terhe alatt roskadoztak.
Nicci a lassan alábukó nap fényében meredten leste az ajtót. Kamil lépett hozzá, és egy vizestömlőt akasztott a nő vállára.
- Richard nyilván inni is akar majd a kenyérre és a csirkére.
- Köszönöm - suttogta Nicci.
A nehéz, vasalt ajtó csikorogva nyílt ki. Mindenki reménykedve pillantott az ajtóban megjelenő katonához, aki közelebb intette magához a várakozókat. Az őr a kezében tartott papírt nézte. Az első asszony felsietett a lépcsőn. Az őr megállította, és megkérdezte a nevét. Az asszony megmondta, a katona pedig ellenőrizte, szerepel-e a nála lévő listán. Aztán tovább engedte az asszonyt. A következőt elküldte. Ez a nő sikoltozva tiltakozott, és azt kiabálta, hogy ő fizetett a látogatásért. A katona erre elmagyarázta az asszonynak, hogy a férje beismerte, hogy áruló, ezért nem fogadhat látogatót.
Az asszony zokogva rogyott a kövezetre. A többiek félelemmel eltelve nézték: mindenki a hasonló hírektől rettegett. Másik asszony következett, akit neve bemondása után a katona átengedett. A következőt is. Az ez után következőnek viszont azt kellett megtudnia, hogy a férje meghalt.
Nicci kábultan indult felfelé a lépcsőn. Kamil melléje ugrott, karon ragadta, és a markába nyomta az ezüst érmét.
- Köszönöm, Kamil. - A fiú bólintott.
- Mondd meg Richardnak, azt üzenem... csak annyit mondj neki, jöjjön haza.
- Richard Cypher - mondta az őrnek vadul dobogó szívvel.
A katona a papírjára pillantott, aztán intett Niccinek, hogy bemehet.
- Az az ember majd odavezet.
Nicci szívében megkönnyebbülés áradt szét. Tehát Richard legalább még életben van.
Odabent a sötét folyosón egy másik katona várta, aki parancsolóan biccentett felé.
- Kövess!
Ezzel elindult a sötétségbe, mindkét kezében egy-egy lámpást lóbálva. Nicci szorosan a katona mögött maradt, így mentek le két hosszú fordulónyi keskeny lépcsőn az épület nyirkos alagsorába.
Egy sercegő fáklyával megvilágított kis szobában Muksin népbiztos ült egy padon, és izzadt. Két férfival beszélgetett: ezek alacsonyabb rangú hivatalnokok lehettek, a tiszteletteljes viselkedésükből ítélve, amellyel a testes népbiztost kezelték.
Muksin átvett az őrtől egy papírlapot, belepillantott, aztán felállt.
- Elhoztad a pénzt?
- Igen, Muksin népbiztos. - Nicci átnyújtotta az ezüstöt. Muksin épp csak rápillantott az érmére, aztán zsebre vágta.
- A polgári törvények megsértésének magas az ára - jelentette ki rejtelmesen, közben sötét, szúrós tekintetével Nicci reakcióját leste.
Nicci megnyalta kiszáradt ajkát. Reményei hirtelen magasabbra szöktek. Az első próbát kiállta azzal, hogy befizette a látogatás árát. A kapzsi kurafi most Richard életéért akar még több pénzt.
Óvatosan szólalt meg, tartva attól, hogy esetleg hibát követ el.
- Ha tudnám, mekkora a büntetés, népbiztos, úgy gondolom, össze tudnám kaparni a pénzt.
Muksin olyan metszőén pillantott rá, hogy attól Nicci homlokán kiütközött az izzadság.
- A bűnösnek bizonyítania kell az őszinte bűnbánatát. A polgári jogsértés megbánásának legbiztosabb módja, ha olyan büntetést fizet, ami súlyos érvágást jelent számára. Ha kevesebbet fizet, azt jelenti, hogy a megbánása nem őszinte. Azok, akik beismerik, hogy ilyen jogsértést követtek el, és van olyan hozzátartozójuk, aki ki tudja fizetni utánuk a büntetést, holnapután kerülnek elém ítélethozatalra.
Muksin megnevezte az árat: minden. Azt is megmondta, mit kell Richardnak tennie. Nicci legszívesebben a kövér disznó torkának ugrott volna.
- Köszönöm a kegyes megértésedet férjem meggondolatlansága iránt. Ha beszélhetek vele, el fogom érni nála, hogy önként vállalja a súlyos érvágást.
Muksin izzadt arcán egészen aprócska mosoly jelent meg.
- Gondod legyen rá, ifjú hölgy. Tudod, akik túl soká maradnak odalenn a bűntudatukkal, hajlamosak rá, hogy a legszörnyűbb gaztetteket ismerjék be végül.
Nicci nagyot nyelt.
- Megértettem, Muksin népbiztos.
A kínzások addig fognak folytatódni, amíg a kövér meg nem kapja a pénzét.
Az őr hirtelen elkapta Nicci karját, és maga után vonszolta egy koromsötét folyosón, másik kezében tartva mindkét lámpását. Újabb hosszú lépcsősor következett, le, egészen az erőd legalsó szintjéig. A keskeny átjáró az épület alapkövei között kanyargott, olyan kőbe vájt cellák között, amelyeket eleve bűnözők elzárása céljára alakítottak ki. Mivel közel voltak a folyóhoz, a falakon átszivárgott a víz, állandó nyirkosságot okozva, nyálkás bevonatot képezve a köveken, rothadás bűzét árasztva. A sötétségben nyugtalanító árnyak surrantak tova előlük.
Lépteik csobogása a bokáig érő vízben zajos visszhanggal verődött vissza a folyosó mélyéről. A lépéseik keltette hullámok tetején rothadó patkánydögök ringatóztak. Az egész hely azokra a rémképekre emlékeztette Niccit, ahogyan gyerekkorában az Alvilágot elképzelte, azt a helyet, ahová Anya szerint mindenki kerülni fog, aki nem teljesíti embertársai iránti kötelességét.
A folyosó falából nyíló alacsony ajtók mindegyikébe tenyérnyi nyílás volt vágva. Nicci kémlelőnyílásoknak vélte őket.
Semmi fény nem volt idelent, a lámpásokét leszámítva, amit a katona hozott le magával, így ha a cellákban fogva tartottak ki is néztek volna ezeken a nyílásokon, nem láthattak semmit. Néhány ajtóban Nicci ujjakat látott a kémlelőnyílás peremébe kapaszkodni. Más nyílásokból tágra nyílt szemek csillantak elő. Sok ajtó mögül a fájdalom és a szenvedés elfojtott jajszava hangzott ki. Az őr megtorpant.
- Itt vagyunk.
Nicci megtorpant. Szíve vadul dörömbölt mellkasában. Az őr ahelyett, hogy kinyitotta volna a cellaajtót, Nicci felé fordult, és megmarkolta a nő mellét. Nicci mereven tűrte, mozdulni sem mert. Az őr úgy markolászta Niccit, mintha dinnye közt válogatna a piacon. Nicci nem mert megszólalni, nehogy az őr úgy döntsön, mégsem engedi neki látni Richardot. Az őr még közelebb nyomult, húsos mancsával benyúlt Nicci kivágásába, és a mellbimbóit tapogatta.
Nicci tudta, hogy az ilyen emberekre is szükség van, ha a Rend a tanításait a világ minden sarkába el akarja juttatni. El kell fogadni, hogy az emberiség természettől fogva torz és bűnös. Áldozatokra is szükség van. Kellenek a durva, vad emberek is, akik rákényszerítik a helyes erkölcsi viselkedést a tömegekre. Azért egy akaratlan sikolyt el kellett fojtania, amikor az őr nagyobbat csípett érzékeny húsába.
Az őr felröhögött, elégedetten a markolászása kiváltotta hatással, és az ajtóhoz fordult. Némi küszködés után a rozsdás zárral, végül sikerült elfordítania a kulcsot. Megragadta az ajtót a kémlelőnyílásnál fogva, és nagyot rántott rajta. Az ajtó nyöszörögve engedett, épp csak annyira kinyílva, hogy a résen egy ember át tudjon nyomakodni. Az őr benyúlt, és az ajtó melletti kampóra a cella falán felakasztotta az egyik lámpást.
- Van egy kis elintézni valóm, aztán visszajövök. A látogatás addig tart. - Megint felröhögött. - Ne vesztegesd azzal az idődet, hogy felhúzod neki a szoknyádat. Már ha egyáltalán van olyan állapotban, hogy tud vele mit kezdeni.
Belökte Niccit a cellába.
- Nesze, Cypher. Jól bemelegítettem neked.
Az ajtó kongó visszhanggal csapódott be Nicci mögött. A nő hallotta, hogy a kulcs megfordul a zárban, aztán az őr távolodó léptei tocsogtak a folyosó mocskos vizében.
A négyzet alakú cella olyan kicsi volt, hogy Nicci kinyújtott karjaival egyszerre meg tudta volna érinteni bármelyik két szemközti falat. A mennyezet a feje búbját súrolta. Niccin kis híján úrrá lett a klausztrofóbia. Szeretett volna kint lenni ebből az odúból.
Aztán attól ijedt meg, hogy a lába előtt heverő test már nem is él.
- Richard?
Halk nyögés felelt neki. Richard karjait a háta mögött valami fa kaloda zárta bilincsbe. Nicci attól tartott, hogy a férfi ebben a testhelyzetben akár meg is fulladhat.
Könnyek szöktek a nő szemébe. Térdre rogyott a test mellé. A nyálkás, bűzös lé, ami eddig csak a csizmájába fröcskölődött be, most eláztatta a ruhája alját is.
- Richard?
Megfogta a férfi vállát, és arccal felfelé fordította. Richard felkiáltott fájdalmában, és kirántotta magát Nicci kezéből.
Mikor Nicci meglátta Richard arcát, mindkét kezét a szája elé kapva fojtotta el a sikolyát. Könnyei végigömlöttek az arcán, és a zokogástól alig jutott levegőhöz.
- Ó, Richard!
Felállt, és letépett egy csíkot az alsóinge aljából. Aztán újra letérdelt, és a rongydarabbal igyekezett a lehető leggyengédebben letörölni a vért Richard arcáról.
- Richard, hallasz engem? Nicci vagyok. - Richard bólintott.
- Nicci.
Richard egyik szeme teljesen eltűnt egy jókora duzzanat alatt. Haja csapzott volt a beletapadt vértől, sártól és mocsoktól, amiben hevert. Ruhája cafatokban lógott róla, és a falra akasztott lámpa durva fényében Nicci jól láthatta alatta az egymást keresztező véres, duzzadt sebeket a férfi testén.
Richard észrevette, hogy Nicci a sebeire mered.
- Attól tartok, ezt az inget már te sem fogod tudni megfoltozni.
Nicci halvány kis mosollyal válaszolt Richard keserű tréfájára. Remegő ujjakkal törölgette a férfi arcát. Nem is értette, miért rendült meg ennyire. Látott ő már ennél csúnyább sebeket is.
Richard elrántotta a fejét Nicci buzgólkodása elől.
- Fáj?
- Igen.
- Ne haragudj! Hoztam egy kis vizet.
A férfi sóváran rábólintott. Nicci vizet töltött a szájába a tömlőből. Richard mohón kortyolta. Aztán, amíg igyekezett visszanyerni a lélegzetét, Nicci megszólalt.
- Kamil szerezte a pénzt rá, hogy meglátogathassalak. - Richard elmosolyodott.
- Kamil azt szeretné, ha kikerülnél innen.
- Én is azt szeretném, ha kikerülnék innen. - Richard hangja idegenül rekedtes volt, és alig lehetett hallani.
- Richard, a népbiztos...
- Ki?
- A hivatalnok, aki ezt a börtönt felügyeli. Azt mondta, van rá mód, hogy kijuthass. Azt mondta, bűnösnek kell vallanod magad polgári jogsértésben, és büntetést fizetni.
Richard bólogatott.
- Erre magam is rájöttem. Azt kérdezte tőlem, van-e pénzem. Mondtam neki, hogy van.
- Tényleg? Sikerült valamennyit megtakarítanod? - Richard bólogatott.
- Van pénzem.
Nicci vadul megmarkolta Richard gallérját.
- Richard még két napig nem tudom kifizetni a büntetést. Ki tudsz addig tartani? Kérlek, tarts ki addig!
Richard fájdalmasan elmosolyodott.
- Nem megyek el sehová.
Niccinek ekkor jutott eszébe az étel, és elővette a kenyeret a zsákjából.
- Hoztam ennivalót. Kenyeret és egy kis sült csirkét.
- Csirkét. A kenyér nem ad sok erőt. Itt nem adtak enni.
Nicci két kézzel tépte darabokra a csirkét. Richard szájához tartott egy darabot, úgy etette. Alig bírta elviselni, hogy tehetetlennek kell látnia Richardot. Feldühítette a dolog. Rosszul volt tőle.
- Egyél, Richard! - bíztatta, amikor a férfi feje erőtlenül a mellkasára billent. Richard megrázta a fejét, mint aki az álmosságot akarja kirázni magából. - Tessék, egyél még!
Nicci nézte, hogyan rág a férfi.
- Tudsz aludni ebben a vízben?
- Nem hagyják, hogy aludjak. Jönnek, és...
Nicci jókora falatot tömött Richard szájába. Túlságosan is jól ismerte a módszereket, amiket a Rend szokott alkalmazni. Nem akarta hallani a részleteket, hogy Richard megtörésére pontosan melyikeket alkalmazták.
- Kiviszlek innen, Richard. Ne add fel! Ki foglak vinni! - Richard vállat vont, mint akinek az egész nem számít.
- Miért? Féltékeny vagy a foglyodra? Zavar, hogy más kínoz helyetted? Attól tartasz, kikészítenek, mielőtt te megtehetnéd?
- Richard, ez nem...
- Én csak egy ember vagyok. Csak a magasabb rendű jó számít. Az, hogy ártatlan vagyok, lényegtelen, hiszen az egyes ember élete értéktelen. Ha szenvednem kell, és meghalnom azért, hogy másokat a te Teremtőd és a te Rended felé fordítsanak általa, ki vagy te, hogy megtagadd tőlük ezt az erényes célt? Mit számít az, hogy te mit szeretnél? Hogyan helyezheted a te életedet, vagy akár az enyémet mások java fölé?
Hányszor oktatta ki Nicci ugyanezekkel a szavakkal Richardot? Milyen megvetően, milyen gonoszul, milyen árulóan hangzottak most ugyanezek a szavak Richard szájából!
Ebben a pillanatban Nicci gyűlölte magát. Richard valahogyan képes volt meghazudtolni mindent, ami a Rend célja volt, mindent, amiért Nicci az életét áldozat idáig. Richard elérte, hogy a jó valahogy... gonosznak látsszon. Ezért volt Richard annyira veszélyes. Richardnak már a puszta létezése veszélybe sodorta mindazt, amiért a Rend kiállt.
Nicci már olyan közel volt! Olyan közel állt hozzá, hogy megtudja, amit mindenáron meg akart érteni. Maga az a tény, hogy most könnyek csorogtak az arcán, azt bizonyította, hogy válóban létezik valami, amiért ezeket a megpróbáltatásokat érdemes átélni, amihez ezek a szenvedések elengedhetetlenek voltak. Az a meghatározhatatlan csillogás, az a szikra, amit Richard szemében az első pillanatban meglátott, valóságos volt, valóban létezett.
Ha csak még egy kicsit közelebb juthatna, akkor végre megtehetné azt, ami mindenkinek a legjobb lenne. Richard sokkal jobban járna. Milyen életben reménykedhetne még ez az ember? Mennyi kínt lenne még képes elviselni? Nicci gyűlölte magát érte, hogy így, hogy ezzel kell szolgálnia a Teremtőt.
- Nézz csak körül, Nicci. Meg akartad mutatni nekem, mennyivel jobb a Rend útja. Nézz csak körül. Hát nem dicsőséges?
Nicci gyűlölte, hogy Richard gyönyörű szemei közül az egyik úgy bedagadt, hogy látni sem lehet.
- Richard, szükségem lesz a megtakarított pénzedre. Ha ki akarlak juttatni innen, az egészre szükségem lesz. A hivatalnok azt mondta, mindent oda kell adnunk, amink csak van.
Richard hangjából már csak rekedt suttogásra futotta.
- A szobánkban tartom.
- A szobánkban? Hol? Mondd meg, hol! Richard megrázta a fejét.
- Sohasem tudnál hozzáférni. Ismerned kellene a trükkjét, hogy kell kinyitni. Menj el Ishaqhoz.
- Ishaqhoz? A szállítási vállalatnál? Miért?
- A szobánk valaha az ő nappalija volt. Van egy rejtekhely a padlójában. Mondd meg neki, mire kell a pénz. Ő majd kinyitja neked a rejtekhelyet.
Nicci újabb darab csirkét tartott Richard szájához.
- Jól van, elmegyek Ishaqhoz. - Habozott egy keveset, közben nézte, hogyan rág Richard. - Sajnálom, hogy fel kell adnod mindent, amit sikerült megtakarítanod. Tudom. Milyen keményen dolgoztál. Nem szabadna elvenniük tőled.
Richard ismét megrántotta a vállát.
- Az csak pénz. Az életem fontosabb.
Nicci elmosolyodott, és letörölte a könnyeit. Ez volt a legjobb dolog, amit csak hallhatott Richardtól. Az ajtó kinyílt.
- Húzd vissza a szoknyádat, asszony. Lejárt az idő. Mialatt az őr a karjánál fogva rángatta kifelé Niccit, neki még sikerült Richard szájába tömnie az utolsó falat csirkét.
- Polgári jogsértés - szólt még vissza. - El ne felejtsd!
Richardnak polgári jogsértésben kell bűnösnek vallania magát, amit pénzbüntetéssel meg lehet váltani. Akkor szabadon engedik. Minden más bűnért halál járt.
- Nem felejtem el.
Nicci hátraintett Richardnak, miközben az őr kirángatta az apró cellából.
- Visszajövök érted, Richard! Esküszöm!

8. FEJEZET

Mialatt Ishaq a szoba sarkában a rejtett csapóajtó fölé görnyedt, Nicci idegesen járkált fel-alá. A fuvaros hosszan elvacakolt a csapóajtóval. Félretolta a ruhásszekrényt, hogy hozzáférjen a rejtekhez a padlóban. Időnként halkan mormogott a bajsza alatt, szidva magát, miért is tette olyan bonyolulttá a hozzáférést.
- Na végre! - tápászkodott fel.

Nicci remélte, hogy a kevéske pénz, amit Richard összegyűjthetett, elég lesz hozzá, hogy Muksin népbiztos megelégedjen vele. Fejben gyorsan átfutott azoknak a névsorán, akik pénzt ajánlottak fel, hogy Richardon segítsenek.

Ishaq odasietett Niccihez.
- Itt van.
Sietve a nő kezébe nyomott egy bőrerszényt. Nicci megdöbbent az erszény súlyától. A bőrzsák betöltötte az egész tenyerét. Ennek semmi értelme. Rájött, hogy Richard nyilván néhány fémdarabot is berakhatott az erszénybe a pénze mellé: ez magyarázhatja a súlyt. Széthúzta az erszény száját, és a kezébe öntötte a tartalmát.
Meglepetten kapott levegő után. Majdnem kéttucat arany márka hevert a tenyerén. Ezüst nem volt közte. Csupa arany érme.
- Jóságos Teremtő! - suttogta tágra nyílt szemekkel. - Honnan juthatott Richard ennyi pénzhez?
Több pénz volt ez, mint amennyit a legtöbb gazdag ember egész életében láthatott. Felnézett Ishaqra.
- Honnan van Richardnak ennyi pénze?
Ishaq lekapta a piros kalapját, és türelmetlen mozdulattal a Nicci tenyerén heverő pénz felé intett vele.
- Richard megdolgozott érte. - Nicci arca elsötétült.
- Megdolgozott érte? Hogyan? Senki nem kereshet ennyit, tisztességes úton legalábbis nem! - Érezte, hogyan gyűlik fel benne a düh. - Richard lopta ezt az aranyat, ugye?
- Ne légy ostoba - legyintett Ishaq bosszankodva. - Richard becsületesen kereste azt a pénzt. Árukat vásárolt és adott el.
Nicci a fogait csikorgatta.
- Hogy szerezte ezt a pénzt? - Ishaq tehetetlenül emelte fel a kezét.
- Megmondtam már! Megkereste. Kizárólag a maga erejéből. Árut vásárolt, és eladta azoknak az embereknek, akiknek szükségük volt rá.
- Árut? Miféle árut? Csempészett holmit?
- Nem! Olyasmit, mint vas, acél...
- Ostobaság! Hogyan tudta volna szállítani? A hátán?
- Eleinte igen. Aztán vett egy szekeret, hogy...
- Szekeret!
- Igen. És lovakat. Faszenet és ércet vett, azt eladta az öntödéknek. De legfőként fémet vásárolt, és a kovácsnak adta el. A kovács rengeteg vasat használ fel. Azt mind Richardtól vette, így kereste meg Richard ezt a pénzt.
Nicci megragadta Ishaq ingét a nyakán.
- Vigyél el engem ehhez a kovácshoz!
Nicci őrjöngött dühében. Egész idő alatt azt hitte Richardról, hogy tisztességesen, keményen dolgozik, most meg kiderült, hogy jogosan vetették börtönbe. Bűnös volt: szélhámos módon kicsalta a becsületes emberek pénzét.
Ebben a pillanatban egyáltalán nem sajnálta Richardot érte, bármit is műveltek vele a börtönben. Megérdemelt mindent, még annál is többet! Richard bűnöző volt, aki rászedte a tisztességes dolgozó embereket, elcsalta az aranyaikat. Nicci arca égett a szégyentől, mert úgy érezte, Richard őt is becsapta.
Nicci korábban is látta már a Palota építkezését, de csak messziről, a városból, mialatt a dolga után járt. Ilyen közel még soha nem jutott hozzá. Tényleg igaz mindaz a nagyszerűség, amit Jagangtól hallott a leendő palotáról. A látvány áhítattal töltötte el. Narev Testvér lelkesítő szavai, amelyeket gyerekkorától kezdve hallott, most megszentelt kórusként zengtek fel emlékei mélyéről, ahogy a hatalmas, bonyolult építkezésre nézett.
A falak már elérték az első szinten a felső ablakkeret magasságát. Egyes szakaszokon már a gerendákat is elkezdték felrakni, amelyekre majd a következő szint padlója kerül.
De a külső falak voltak igazán lélegzetelállítóak. A kőfalakat széles sávban domborművek borították, olyan mennyiségben, amennyit Nicci eddig el sem tudott volna képzelni. A faragványok pontosan tükrözték Narev Testvér elképzeléseit: meggyőzőek és ösztönzőek voltak. Nicci látta, hogy a veséteket nézegető emberek sírva fakadtak a kőbe faragott jelenetek láttán, a nyomorult teremtmény ábrázolatai láttán, akit embernek neveznek, és az elérhetetlen dicsőség, a Teremtő tökéletessége láttán. Az ilyen megindító látomások semmi kétséget sem hagytak felőle, hogy csak a Rend lehet az emberiség egyetlen reménye a megváltásra. Úgy volt, ahogy Jagang megmondta: a Palota olyan építmény lesz, ami lesöprő erővel fogja felkorbácsolni az emberek érzelmeit.
- Miért vannak itt azok a póznák? - kérdezte Nicci Ishaqtól, miközben a széles, kikövezett úton haladtak az építkezés mellett, a készülő épületet nézegetve ácsorgó, vagy a kőbe vésett rettenetes jelenetek láttán térdre rogyva imádkozó emberek között.
- Kőfaragók. - Ishaq a póznákra nézett, és tisztelettudóan levette a piros kalapját. - Azt mondják, ők is részt vettek a forrongásokban.
Nicci tekintete végigfutott a póznák tetejéről lógó rothadó testeken.
- Miért lázongtak volna a kőfaragók? Hiszen volt munkájuk! Sőt, mi több, a Rend dicsőségét hirdető képeken dolgozhattak! Ha mások nem is, ők pontosan megérthették, hogy a túlvilági jutalom egyetlen reménye számukra az lehet, ha vállalják a szenvedést ezen a világon.
- Nem, mondtam, hogy részt vettek benne. Csak azt mondtam, azt mondták róluk.
Nicci nem javította ki, a fuvarost. Hiszen minden ember romlott. Nincs, akit ne lehetne joggal kivégezni. Richardot is beleértve.
A kövek jó része most elhagyatottan hevert a nyitott színekben, ahol korábban a kőfaragók dolgoztak rajtuk. A szintektől rámpák vezettek a kőművesek számára a falak mellett emelt állványokig. Rabszolgák vonszolták fel a rámpákon a hatalmas kőtömböket a kőművesekhez. Más rabszolgák kosarakban hordták fel a maltert és agyagot, vagy épp gödröket ástak, amelyekből majd a Palota földalatti börtönei lesznek. Ide fogja majd elzárni a Rend a legmegátalkodottabb bűnösöket, itt fogják vallomásra bírni a bűnözőket.
Rémes dolog, lehet. De hát földdel mocskolja elébb kezét az, ki kertet akar magának!
A kovácsműhely fenn a kolosszális építkezés fölé magasodó domboldalon a legnagyobb volt, amit Nicci valaha is látott. Persze ez érthető is volt, hiszen egy ekkora vállalkozást kellett kiszolgálnia. Nicci megállt a műhely előtt, míg Ishaq besietett, hogy előkerítse neki a kovácsmestert.
Az acélon pendülő kalapács hangja, a füst, a sav, a sóié és a fújtatok bőrszagának egyvelege hatására áradatként öntötték cl Niccit Apa műhelyének emlékei. Egy rövid pillanatra Nicci szíve hevesen kezdett dobogni: kislánnyá lett újra. Szinte azt várta, hogy Apa mindjárt kilép az ajtón, rámosolyog, és kék szemeiben ott csillog hihetetlen életereje és kedve.
Ehelyett egy jól megtermett férfi lépett ki a műhely árnyékai közül a napfénybe. Nem mosolygott, tekintete fenyegetően villogott. Nicci először azt hitte, hogy a férfi kopasz. Aztán észrevette, hogy csak nagyon rövidre van lenyírva a haja. Apjának azok az emberei is ilyen hajat viseltek, akik közvetlenül a tűz mellett dolgoztak. A férfi úgy vicsorgott Niccire, hogy attól más nő mindjárt három lépést hátrált volna.
A nagydarab ember kezeit egy ronggyal törölgetve közeledett Nicci felé a napfényben fürdő műhelyudvaron át, közben a nő tekintetét fürkészte, sokkal alaposabban és tüzetesebben, mint valaha is bárki más, persze Richardot kivéve. Bőrkötényén jól látszottak a szikrák égette apró fekete pettyek százai.
- Cypherné asszony?
Ishaq a háttérbe húzódott, mintha eggyé akarna válni az árnyékokkal.
- Úgy van. Richard felesége vagyok.
- Furcsa. Richard tulajdonképpen soha nem is beszélt rólad. Azt hiszem, csak úgy magától értetődőnek tartottam, hogy van felesége, de ő maga sohasem mondta, hogy...
- Richardot letartóztatták.
A kovács arcán azonnal aggódás váltotta fel a haragos kifejezést.
- Letartóztatták? De hát miért?
- Nyilvánvalóan a legalapvetőbb bűncselekmény, az emberek becsapása miatt.
- Becsapni az embereket? Richard? Akik ezt mondják, nyilván megőrültek!
- Attól tartok, nem. Richard bűnös. Bizonyítékom van rá.
- Miféle bizonyíték.
Ishaq nem tudta türtőztetni magát tovább, odaugrott melléjük.
- Richard pénze. Amit megkeresett.
- Megkereste! - Nicci szenvedélyes kiáltásától Ishaq egy lépést meghátrált. - Úgy érted, amit ellopott!
A kovács haragos arckifejezése visszatért.
- Lopta? Mégis, mit gondolsz, kitől lopta? Kik gyanúsítják vele? Hol vannak az áldozatai?
- Például itt vagy egynek te.
- Én?
- Igen, attól tartok, te is az egyik áldozata vagy. Azért jöttem, hogy visszaadjam a pénzedet. Nem használhatom arra a lopott pénzt, hogy egy bűnözőt megmentsek a jól megérdemelt büntetésétől. Richardnak meg kell fizetnie a bűneiért, és erről a Rend fog gondoskodni.
A kovács lehajította a kéztörlő rongyot, és csípőre vágta az ökleit.
- Richard soha senkitől nem lopott el még egy ezüstgarast sem! Legkevésbé tőlem. Minden fillérért megdolgozott.
- Becsapott téged!
- Vasat és acélt adott el nekem. Szükségem van vasra és acélra, hogy a Menedék számára teljesíthessem a megrendeléseket. Narev Testvér idejön, és rám vicsorog, hogy mikor készülök már el azzal, amire épp szüksége van, de vasat nem hoz nekem, amiből megcsinálhatnám. Richard hoz. Amíg Richard meg nem jelent, engem is kis híján az égbe temettek, mert Ishaq, ez itt, ni, nem tudott elég vasat és acélt szállítani nekem.
- Nem lehetett! Csak annyit szállíthattam, amennyire a bizottság engedélyt adott! Engem, magamat is az égbe temettek volna, ha többet szállítok, mint amennyit megengedtek! A szállítási vállalatnál mindenki azt lesi, hogy mit csinálok. Ha csak rossz felé köpök is, máris jelentik a munkásegyesületnek.
- Vagyis - fonta keresztbe a karjait Nicci - Richard a saját hátrányos helyzetedet használta ki ellened. Idehozza neked a vasat éjszaka, és neked ki kell fizetned érte azt az árat, amit ő kér. Ezt a sok aranyat mind kizsarolta tőled. így gazdagodott meg: túl magas árat kért a rászorulóktól. Ez a legrosszabb fajta lopás.
A kovács úgy meredt Niccire, mintha a nő megőrült volna.
- Richard jóval olcsóbban adja el nekem a vasat és az acélt, mint ahogy a hivatalos szállítóktól, például Ishaq vállalatától venném meg.
- Én annyit kérek, amennyit a Tisztességes Árakat Megállapító Bizottság ír elő nekem. Nekem ebben semmi szavam sincs.
- Ez egyszerűen őrültség - mondta Nicci a kovácsnak, Ishaqról tudomást sem véve.
- Dehogy. Nagyon is okos! Tudod, az öntödék több vasat termelnek, mint amennyit el tudnának adni, mert nem tudják elszállíttatni. A kohókat akkor is fel kell fűteni, ha tíz tonnát olvasztanak ki, akkor is, ha egyet. Elég vasat kell előállítaniuk, hogy megérje nekik a befektetett fűtőanyag árát, hogy a munkásaikat ki tudják fizetni, és a folyamatos munkához elég ércet vehessenek. Ha nem vesznek elegendő ércet, a bányákat bezárják, és egyáltalán nem lesz többé érc. Nyersanyagok nélkül pedig ők sem tudnak létezni. De a Rend nem engedi meg Ishaqnak és a hozzá hasonlóknak, hogy annyit szállítsanak, amennyire az öntödéknek szüksége lenne. A Rend a legegyszerűbb kérések fölött is hetekig kotlik. Minden elképzelhető és elképzelhetetlen személyt számba vesznek, akinek az érdekeit bármilyen módon is sértheti, ha megengedik, hogy Ishaq elszállítson egy-egy rakományt. Az öntödék teljesen kétségbe estek. Felajánlották Richardnak, hogy olcsóbban eladják neki a felesleget...
- Vagyis Richard őket is átejtette!
- Nem. Richard megveszi a felesleget, tehát többet adnak el, így a vas fajlagos előállítása nekik is olcsóbb. Több pénzt keresnek, mint Richard nélkül tudnának. Richard pedig jóval olcsóbban adja el nekem a vasat, mint ahogy a hivatalos szállítóktól megkaphatnám, mert ő is olcsóbban szerzi be.
Nicci utálkozva kapta a magasba a kezeit.
- Mindennek a tetejébe, még a munkájukból is kiforgatja az embereket. Az ilyen a legrosszabb fajta bűnöző: aki a szegények, a rászorultak, az egyszerű dolgozók vérén hizlalja a profitját!
- Hogy?! - tiltakozott Ishaq. - Én nem kapok elég munkást, és nem kapok elég engedélyt, hogy kielégítsem mások szállítási igényeit. Richard senki munkáját nem veszi el: sőt, segít több munkalehetőséget teremteni mindenki számára. Az öntödék, akiknek szállít, azóta mind több munkást tudtak felvenni, mert Richardon keresztül el tudják adni az árujukat.
- Úgy van - erősítette meg a kovács.
- De ti egyáltalán nem értitek - makacskodott Nicci a hajába túrva. Richard félrevezetett benneteket. Átvert. Kifosztott. Richard miatt szegényedtek el...
- Nem fogod fel, Cypherné asszony? Richard vagy fél tucat öntödét juttatott bevételekhez. Máig is csak Richard miatt tudnak talpon maradni. Richard akkor szállít nekik, amikor szükség van rá, nem, amikor végre sikerül megszerezni valami ostoba engedélyt az összes aláírással és pecsétekkel rajta. Richard egymagában munkához juttatott egy egész sor szénégetőt, akiknek a szenét elviszi az öntödéknek, nem beszélve sok bányászról, meg még egy csomó más emberről. És én? Ami engem illet, hála Richardnak, most többet keresek, mint amennyit valaha is elképzeltem volna.
Richard gazdaggá tett mindannyiunkat azzal, hogy elvégezte azt a munkát, amire égető szükség volt, ráadásul jobban, mint ahogy mások el tudták volna végezni. Neki köszönhetjük, hogy van munkánk. Nem a Rendnek, és a Rend bizottságainak, munkacsoportjainak és testületeinek. Richardnak. A munkásaimat is Richard segítségével tudtam megtartani. Ő soha semmire nem mondja, hogy nem lehet megcsinálni. Talál rá megoldást, és megteszi. Közben mindezzel elnyerte az összes ember bizalmát, akivel csak dolga akadt. Az ő szava aranyat ér. Maga Narev Testvér is azt mondta Richardnak, hogy tegye meg, ami kell hozzá, hogy megkapjam a vasat, amire szükségem volt. Richard azt felelte neki, hogy meg fogja tenni. A Palota építése sem tartana még itt, ha Richard nem szerzi meg nekünk, ami kell, és akkor, amikor éppen kell. A Rend hálával tartozik Richardnak, nem kínzással és büntetéssel. A Rendnek is segített azzal, hogy megtette, amit éppen tenni kellett. Azok a mólók odakint még nem állhatnának, ha Richard nem szerezte volna meg a vasat a rögzítőbordákhoz. Azok a domborművek nem lehetnének ott a falakon, ha Richard nem szerezte volna meg az acélt, amiből megcsinálhattam a szerszámokat. A szekerek odalenn, amik az építőanyagot szállítják, olyan vasalatú kerekeken gördülnek, amikhez Richard hozta nekem a vasat. Richard sokkal többet tett érte, hogy a Palota falai ilyen magasan állnak már, mint bármely más egyes ember. Ráadásul közben még barátokat is szerzett magának vele.
Nicci képtelen volt elrendezni az agyában ezt az egészet. Pedig igaz kellett, hogy legyen: ő maga is emlékezett rá, hogy Richard találkozott Narev Testvérrel. De hát hogy kereshet valaki ennyi pénzt, segítheti közben a Rendet, és ráadásul megőrizni azoknak a bizalmát, akikkel üzletet kötött?
- De hát akkora hasznot szerzett magának...
A kovács olyan hevesen rázta meg a fejét, mintha kígyók lapulnának haja rövid sortéi között.
- A haszon csak a világ vérszívói számára számít mocskos szónak. Ők azt akarják, hogy gonosz dolognak lássuk a haszonszerzést, mert így könnyebben tudják magukhoz ragadni mindazt, amit nem érdemeltek ki.
A kovács arcán ismét megjelent a harag. Közel hajolt Niccihez.
- Én azt szeretném leginkább megtudni, Cypherné asszony, hogy mit keres Richard valami bűzös börtönben, kínvallatás alatt, miközben a felesége itt áll előttem, és bolond módján nyavalyog rajta, hogy a férje pénzt keres és közben mindnyájunkat gazdaggá és boldoggá tesz vele?
Nicci érezte, hogy valami nagy csomó emelkedik fel a torkában.
- Holnap estig nem fizethetem ki a büntetést.
- Nem gondoltam volna, hogy Richard képes egyáltalán bármi hibát is elkövetni, amíg veled nem találkoztam. - A kovács levetette a fején át a nehéz bőrkötényt, és a műhely falához vágta. - Ennyi pénzzel hamarabb is kihozhatjuk. Remélem, még idejében. Benne vagy, Ishaq?
- Hát persze. Engem ismernek. Megbízhatónak tartanak. Megyek veled.
- Add ide a pénzt! - parancsolta a kovács.
Nicci gondolkodás nélkül az elé tartott hatalmas tenyérbe szórta az aranyakat. Richard tulajdonképpen nem is volt tolvaj. Ez valami csoda. Nicci nem tudta miért, de ezek az emberek mind örültek annak, amit Richard tett. Richard mind gazdaggá tette őket. Nicci számára ez terjesen felfoghatatlan volt.
- Kérlek, lekötelezetted leszek, ha tudsz segíteni.
- Nem miattad teszem, Cypherné asszony. Egy barátomon segítek. Értékelni tudom az olyan embert, aki megérdemli a segítségemet.
- Nicci. A nevem Nicci.
- Én pedig Cascella úr vagyok - mordult vissza a kovács, és már el is indult.
Cascella úr négy aranyat vetett az asztalra Muksin népbiztos elé. Előre megmondta Niccinek és Ishaqnak, hogy szeretne valamennyit visszatartani arra az esetre, ha „meg kell nyomni a fújtatót”, ha „erősebb tűzre” lenne szükség.
A kovács az asztal mögött ülő tisztviselő fölé tornyosult. A hivatalnokok egy része tüntetőén a papírjaiba dugta az orrát, a teremben lévő őrök azonban mind leplezetlenül rájuk figyeltek.
- Richard Cypher. Itt van nálatok. Eljöttünk, hogy kifizessük a büntetést.
Muksin népbiztos úgy pislogott a pénzdarabokra, mint jóllakott, lusta ponty a felkínált csalira.
- Holnap estig nem foglalkozunk a büntetések kiszabásával. Gyertek vissza akkor, és ha ez az ember, ez a Cypher addig nem vall be valami súlyosabb bűnt, akkor fizethettek.
- Odakint dolgozom az új palotánál - jelentette ki Cascella úr. Narev Testvér bőven ellát munkával. Most itt vagyok, nem intézhetnénk el most ezt az ügyet, amikor mindannyian ráérünk? Narev Testvér nagyon örülne, ha az első kovácsmesterének nem kellene holnap újra bejönnie ide, ha már most eljöttem idáig.
Muksin népbiztos sötét tekintete végigpásztázott a síró, zokogó emberekkel teli termen. Recsegő székét közelebb húzta az asztalhoz. Kövér ujjait összefonta a rendezetlen papírhalom tetején.
- A világért sem akarnék Narev Testvérnek kényelmetlenséget okozni.
A kovács elmosolyodott.
- Én is így gondoltam.
- Ugyanakkor Narev Testvér azt sem akarná, hogy felületesen teljesítsem a nép iránti kötelezettségeimet.
- Persze, hogy nem - szólt közbe Ishaq. Mikor a népbiztos sötét tekintete felé fordult, sietve kapta le fejéről a piros kalapot. - Erre nem is gondoltunk. Bízunk benne, hogy kiválóan teljesíted a kötelességedet.
- Hát te ki vagy? - fordult Muksin Nicci felé.
- Én Richard Cypher felesége vagyok, Muksin népbiztos. Jártam már itt korábban. Fizettem érte, hogy meglátogathassam. Akkor magyaráztad el nekem a pénzbüntetés dolgát.
- Nézd - vette vissza a szót Cascella úr. - Bőven van pénzünk a büntetésre. Ha most fizethetünk, és már ma kivihetjük Richard Cyphert, minden rendben. A pénz egy része másoké, olyanoké, akik holnap esetleg már nem ilyen szívesen járulnának hozzá a kifizetéshez.
A kovács négy újabb aranymárkást tolt át az asztalon Muksin elé. A népbiztos tekintete unott maradt.
- Az összes pénz a népé lesz. Nagyon nagy szükségük van rá.
Nicci azt gyanította, hogy inkább a népbiztos zsebének lehet nagy szüksége erre a pénzre, és csak azért akadékoskodik, hogy még többet húzzon ki belőlük. Muksin népbiztos, mintha Nicci kimondatlan vádjára reagált volna, visszatolta a bárki számára jókora summát képviselő nyolc aranyat a kovács elé.
- A pénzt nem itt kell befizetni. Mi nem tudunk vele mit kezdeni. Mi csak a Rend alázatos szolgái vagyunk. Az összeget bekönyveljük itt, de kifizetni annak a munkabizottságnak kell, akik a nélkülözök segélyeinek az összegéről döntenek.
Niccit meglepte, hogy ekkorát tévedett Muksin megítélésében. Ez tényleg becsületes hivatalnok volt. Ettől viszont az egész helyzet megváltozott. Nicci reményei fellángoltak. Talán végül mégsem lesz olyan nehéz kiszabadítani Richardot.
Mögöttük, az alacsony elválasztó palánk túloldalán asszonyok sikoltoztak, gyerekek sírdogáltak, sokan imádkoztak. Nicci alig kapott levegőt a bűzös, párás hőségben. Remélte, hogy a tisztviselő gyorsan fog intézkedni az ügyükben, hogy figyelmét minél előbb az oldalt felgyülemlett, papírokat lobogtató, parancsokra várakozó őrök csapatára fordíthassa.
- Súlyos hibát követtek el azonban - folytatta a népbiztos - ha azt hiszitek, hogy pénzzel meg tudjátok vásárolni annak a Cyphernek a szabadságát. A Rendet nem foglalkoztatja az egyes ember sorsa, mivel egyetlen egyén sorsa sem fontos. Hajlok arra, hogy azt mondjam, tartsátok meg a pénzt mindaddig, míg időt nem tudunk szakítani rá, hogy kivizsgáljuk, hogyan juthatott valaki egyszerre ekkora összeg birtokába. Azt hiszem, ez a Cypher nyilván jelentős rendzavaró lehet, ha ekkora támogatást tudott maga mögé állítani. Nincs ember, aki jobb lenne a többieknél. Az, hogy ez a Cypher ennyi pénzt tudott felhajtani, hogy megvesztegetéssel elkerülhesse a jogos büntetését, önmagában is bizonyítja a gyanúmat, hogy lenne mit bevallania.
Muksin széke megreccsent, ahogy hátradőlve felnézett az előtte állókra.
- Nekem úgy tűnik, hogy ti hárman erről másként vélekedtek. Úgy gondoljátok, ez az ember jobb a többieknél.
- Á, dehogy - vetette oda a kovács könnyedén -, csak éppen ő a barátunk.
- A ti barátotok a Rend. A szűkölködőkkel kellene inkább törődnötök. Nincs jogotok hozzá, hogy bárki érdekét is a többiek elé helyezzétek. Az ilyen helytelen viselkedés eretnekség!
A három ember némán állt az asztal előtt. Mögöttük szünet nélkül zengett a sírás, a jajveszékelés, a rémülten elmormolt imák hangzavara. Úgy tűnt, bármi, amit mondanának, csak még inkább ellenük hangolná a népbiztost.
- Az egészen más dolog lenne, ha ez a Cypher értene valamilyen mesterséghez. A Rendnek nagy szüksége van a mesteremberek közreműködésére. Sokan húzódoznak az önfeláldozó munkától, amikor legjobb tudásuk szerint kellene hozzájárulniuk a Rend ügyéhez. A jól képzetteknek kötelessége, hogy... Nicci agyába villámcsapásként villant a felismerés.
- De hát Richardnak van mestersége!
- Mihez ért? - kérdezte a népbiztos, aki egyáltalán nem örült, hogy félbeszakították.
Nicci közelebb lépett.
- Ő a legnagyobb...
- A nagyság a bűnösök öncsalása. Minden ember egyforma. Minden ember természeténél fogva gonosz. Mindenkinek azért kell küzdenie, hogy alantas természetét azáltal haladja meg, hogy életét embertársai megsegítésének szenteli. Az ember csak evilági önzetlen cselekedetei által nyerheti el jutalmát a túlvilágon.
Cascella úr kezei ökölbe szorultak. Közelebb hajolt a hivatalnokhoz. Ha most elkezd vitatkozni, azzal csak jóvátehetetlenül elrontja az egészet. Nicci lopva bokán rúgta, remélve, hogy ezzel ráébreszti, hogy maradjon csendben, és hagyja az érvelést Niccire, mielőtt túl késő lesz. Nicci meghajtotta a fejét, és egy lépést hátra lépett, feltűnés nélkül magával kényszerítve a kovácsot is.
- Bölcs ember vagy, Muksin népbiztos. Valamennyien értékes dolgokat tanulhatunk tőled. Kérlek, bocsásd meg egy tanulatlan asszony helytelen szavait! Én csak egy egyszerű asszony vagyok, alázatos, és összezavart a Rend Testvériségének egy ilyen bölcs képviselője színe előtt.
A meghökkent népbiztos szótlanul hallgatta. Nicci több mint száz éve gyakorolta az efféle szóvirágok használatát, és jól ismerte az értéküket. Szavaival olyan rangot előlegezett meg ennek az embernek, aki csak egy semmi kis tisztviselő volt, a Rendben, azon belül is magában a Testvériségben, amit az soha életében nem is remélhet elérni. Az effajta emberek arra áhítoztak, hogy a társadalmi megbecsülés palástját ölthessék magukra. Az ilyeneknek az a tény, hogy valaki ekkora rangot feltételezett róluk, majdnem akkora elégtétel volt, mintha meg is kapták volna az illető rangot. Elvégre az számít igazán, hogy mások mit hisznek, nem a tényleges pozíció.
- Mit tud ez a Cypher?
Nicci ismét meghajtotta a fejét.
- Richard Cypher egy középszerű kőfaragó, Muksin népbiztos.
Az oldalán álló férfiak meglepett hitetlenkedéssel bámultak Niccire.
- Kőfaragó? - kérdezett vissza elgondolkodva a népbiztos.
- Egy arctalan művész, akinek élete egyetlen reménye, hogy egy napon kőbe vésheti az ember gyarlóságát, ezzel mutathat utat a többieknek, hogy meglássák, mekkora szükség van az embertársaink és a Rend iránti önfeláldozásra, és ezzel érdemelheti ki jutalmát a túlvilágon.
A kovács gyorsan kapcsolt, és tovább tódította Nicci mondanivalóját.
- Ahogy nyilván te is tudod, a Menedéknél dolgozó kőfaragók közül sokan bizonyultak árulónak. Hála a Teremtőnek le is leplezödtek, de így aztán nagyon sok munka maradt el, amit a Rend nagyobb dicsőségére el kellene végezni. Ezt Narev Testvér is megerősítheti neked, Muksin népbiztos.
A népbiztos sötét tekintete ide-oda cikázott a három előtte állón.
- Mennyi pénzetek van még ezen kívül?
- Huszonkét arany - felelte Nicci.
Muksin elítélően vonta össze a szemöldökét, aztán közelebb húzott magához egy számlakönyvet, és tollat belemártotta az előtte álló csorba tintatartóba. A könyv fölé hajolt, és beírta a büntetés összegét. Aztán egy papírlapra parancsot írt, és a kovács kezébe nyomta.
- Vidd ezt el a munkástanácshoz a dokkoknál. Lefelé, azon az utcán
- mutatott a hátuk mögé a tollával. - Ha visszahozzátok a papírt, a tanács pecsétjével igazolva, hogy a büntetést befizettétek azok számára, akik a legjobban megérdemlik, elengedem a rabot. De Richard Cyphert meg kell fosztani a bűnös úton szerzett vagyonától.
Richard érdemelné meg legjobban ezt a pénzt, gondolta Nicci keserűen. Ő kereste meg, nem a többiek. Nicci Richard étlenszomjan, álmatlanul, munkával töltött éjszakáira gondolt. Visszaemlékezett azokra az alkalmakra, amikor Richard reggel fájdalmas fintorral heveredett az ágyra, mert sajgott a háta a nehéz munkától. Most már tudta, hogy Richard valóban tisztességesen kereste meg ezt a pénzt. Azok, akik most megkapják, semmit nem tettek érte, azon kívül, hogy megirigyelték, éppen ezért jogot formálnak rá.
- Úgy lesz, Muksin népbiztos - hajolt meg a tisztviselő előtt.Köszönet bölcs és igazságos ítéletedért!
Cascella úr halkan, megkönnyebbülten felsóhajtott. Nicci bizalmasan közelebb hajolt a népbiztoshoz.
- Jogos utasításaidat haladéktalanul végrehajtjuk. - Tisztelettudóan a hivatalnokra mosolygott. - Mivelhogy olyan méltányosan bántál velünk ebben az ügyben, kérhetek tőled még egy szívességet? Muksin jóvoltából ezúttal jókora összeg kerül a Rend birtokába, amivel nyilván megfelelő elismerést is fog aratni, valószínű tehát, hogy a népbiztos most engedékeny hangulatban van. Tulajdonképpen inkább csak a kíváncsiság hajt.
Muksin bosszúsan felsóhajtott.
- Mit akarsz?
Nicci még közelebb hajolt, olyan közel, hogy Muksin áporodott izzadságszaga megcsapta az orrát.
- Annak a személynek a nevét, aki feljelentette a férjemet. Aki Richard Cypher nevére felhívta igazságszolgáltatás jogos figyelmét.
Nicci tudta, hogy a népbiztos most azt latolgatja, hogy a Testvériség nyilván szívesebben fogadja tagjai közé azokat, akik komoly összegeket szereznek a nélkülözők megsegítésére. A név kiadása ebben a lelkiállapotban nem lesz nagyobb teher a lelkiismeretén, mint egy bosszantó kis apróság, egy zümmögő kis légy, ami alig zavarja meg kellemes álmodozását. Muksin közelebb húzott magához néhány papírlapot, és átlapozta őket, félrelökve azokat, amelyekben nem találta, amit keresett.
- Ez az - szólalt meg végre. - Richard Cypher nevét egy fiatal katona jelentette be, aki önként jelentkezett a Birodalmi Rend hadseregébe, név szerint bizonyos Gadi. A bejelentés hónapokkal ezelőtt történt. Néha beletelik egy kis időbe, mire érvényt sikerül szerezni az igazságnak, de a Rend végül mindig igazságot tesz. Ezért hívják úgy a mi nagy Császárunkat, hogy „az Igazságos Jagang”. Nicci felegyenesedett.
- Köszönöm, Muksin népbiztos.
A nő nyugodt arckifejezése nem árulta el, mekkora harag fortyog benne amiatt, hogy a kis gazember elérhetetlenül távolra került. Gadi megérdemelt volna olyan kínokat, amit csak Nicci lett volna képes kitalálni neki.
A népbiztos papírra vetette polgári jogsértésért kiszabott ítéletét, aztán megszólalt.
- Vigyétek a pénzbüntetésről szóló határozatot a munkástanácshoz a dokkoknál, és akkor jöjjetek vissza ide, ha pecséttel tudjátok bizonyítani, hogy a huszonkét arany büntetést teljes összegben kifizettétek. Ezen kívül Richard Cyphert utasítom rá, hogy jelentkezzen a kőfaragók munkásbizottságánál a beosztásáért. Átnyújtotta a határozatot. - Richard Cypher mostantól kőfaragó a Rend alkalmazásában.
Mire az összes pecsétes papírral visszaértek, a nap már nyugovóra hajolt. A kovácsnak határozottan imponált, ahogy Nicci kezelte a tisztviselőt, amikor a pénz felajánlása hatástalan maradt. Ishaq vagy százszor megköszönte Niccinek, amit tett. Semmi más nem számított, csak az, hogy Richard kiszabadul.
Nicci megkönnyebbülten vette tudomásul, hogy hibásan ítélte meg Richardot. A férfi nem volt tolvaj, sem csaló. Nagyon rosszul esett neki, hogy ilyesmit kellett feltételeznie róla. Ez egy időre az egész világát megkeserítette. Még soha nem örült neki ennyire, hogy tévedett.
Ami még ennél is jobb: megcsinálták! Visszakaphatja Richardot!
Cascella úr, Ishaq és Nicci az erődítmény oldalbejáratánál várakoztak. Az árnyak egyre hosszabbra nyúltak. Végre megnyílt az ajtó. Richardot két őr tartotta két oldalról, odatámogatták a lépcső tetejéig. Cascella úr halkan átkozódott, amikor meglátták, milyen állapotban van Richard, Ishaq pedig imádkozni kezdett.
Az őrök elengedték Richardot, és búcsúzóul nagyot taszítottak rajta. Richard botladozva tántorgott lefelé. A kovács és Ishaq lohanvást indultak felfelé a lépcsőn, hogy segítsenek neki.
Richard azonban összeszedte magát, kihúzta a hátát, sötét alakja dacosan emelkedett ki az alkonyat sűrű árnyai közül. Egy kézmozdulattal visszaparancsolta a segítségére sietőket. A két férfi megtorpant a legalsó lépcsőfokon, készen rá, hogy azonnal Richardhoz rohanjanak, ha mégis szükség lenne rájuk. Nicci tudta, milyen elképzelhetetlen fájdalmakat kell Richardnak kiállnia hozzá, hogy ilyen büszke tartással, egyenletes léptekkel, látszólag könnyedén sétáljon le a lépcsőn mindenfajta segítség nélkül, ahogy egy szabad emberhez méltó.
Richard még nem sejtette, mit művelt vele Nicci.
Nicci azonban jól tudta, hogy rosszabb helyzetbe nem is hozhatta volna a férfit. A kínzások odalenn a börtönpincében enyhe bánásmódnak számítottak ahhoz képest, amilyen lelki gyötrelmek várnak ezután rá.
Abban is biztos volt azonban, hogy ezzel végre megtalálhatja, amit mindig is keresett, ki tudja végre kényszeríteni Richardból a választ megfogalmazhatatlan kérdésére, ha létezik egyáltalán bármiféle válasz.

9. FEJEZET

Narev Testvér lappangó árnyékként magasodott fel Richard háta mögött. Gyakran ólálkodott így a közelben, meg akart bizonyosodni róla, hogy a kőfaragók pontosan az utasításai szerint dolgoznak. Ez volt azonban az első alkalom, hogy a nagy ember meg is állt Richard mögött, hogy megnézze, hogyan dolgozik.
- Nem ismerlek én téged valahonnan? - a hang úgy csikor-dult, mint amikor kő csúszik meg a kövön.

Richard leeresztette kalapácsot tartó kezét, és felpillantott. Bal keze fejével letörölte homlokáról az izzadságot, jobbjában a fogazott élű kőfaragó kalapácsot szorongatta,
- De igen, Narev Testvér. Akkor rakodómunkás voltam. Vasat szállítottam a kovácsműhelybe azon a napon, amikor az a megtiszteltetés ért, hogy találkozhattam veled.

Narev Testvér gyanakvóan vonta össze a szemöldökét. Richard ártatlan nyugalmat tükröző arcán egyetlen árulkodó jel sem látszott.
- Rakodómunkás, most meg kőfaragó?
- Képességeimmel örömest szolgálom embertársaimat. Hálás vagyok a lehetőségért, amelyet a Rendtől kaptam, hogy ezzel az áldozattal kiérdemelhetem a jutalmamat a másvilágon.
- Örömest. - Neal, az árnyék árnyéka előrelépett. - Örülsz, hogy követ faraghatsz, ugye?
- Igen, Neal Testvér.

Richard boldog volt, hogy Kahlan életben van. A többi dolog nem is érdekelte. Fogoly volt, és amit meg kellett tennie hozzá, hogy Kahlan élhessen, hát megtette. Ami van, az van.

Neal Testvér önelégült vigyorral nyugtázta Richard alázatosságát. Neal gyakran jött ide, hogy kioktassa a kőfaragókat, és Richard mostanra már túlságosan is jól ismerte. A kőfaragók munkája, amellyel a Palota építői a népre akartak hatást gyakorolni, kulcsfontosságú volt a Rend Testvérisége számára. Richard gyakran vált célpontjává Neal tirádáinak. Neal varázsló volt, nem Boszorkánymester, mint Narev Testvér, és állandó szükségét érezte, hogy erkölcsi felsőbbrendűségét bizonyítsa, valahányszor Richard a közelben volt. Richard nem nyújtott neki semmiféle kapaszkodót, amibe Neal beleköthetett volna, de a Testvér folyamatosan próbálkozott.

Narev Testvér rendíthetetlen meggyőződéssel hitt a saját szavaiban: az emberiség eredendően gonosz; az egyes ember csak az embertársaiért hozott önzetlen áldozatokkal érdemelheti ki jutalmát a túlvilágon. Hitében nem volt semmi öröm, csak kegyetlen, kíméletlen kötelességtudat.

Nealben viszont csak úgy fortyogtak az érzelmek. Szenvedélyes, lobogó, arrogáns büszkeséggel hitt a Rend tanításaiban, boldogan hitte, hogy a világnak arra van szüksége, hogy vaskézzel irányítsák, amire csak megvilágosodott értelmiségiek lehettek képesek, mint amilyen ő maga is, némi fogcsikorgatással elismerve persze Narev Testvér felsőbbrendűségét.

Richard nem egyszer hallotta, amint Neal meggyőződéssel jelentette ki, hogy jobb egymillió ártatlan nyelvét kivágni, mint engedni, hogy egyetlen nyelv is káromolhassa a Rend magától értetődően igaz útjait és módszereit.

Neal Testvér üde arcú fiatalember volt: kétségkívül megtévesztő módon, tekintetbe véve, hogy Nicci szerint valaha a Próféták Palotájában élt. Gyakran kísérte el ide Narev Testvért, hogy lubickolhasson tanítómestere elismerésében. Neal arca fiatal volt, de eszméi nem: a zsarnokság ősi találmány volt, még ha Neal azzal ámította is magát, hogy az ő és testvérei kezében ragyogó, új megváltást hoz majd az emberiségre. Neal a rajongó szerető vak szenvedélyével lelkesedett eszméi iránt.

Az ellentmondásnak, vagy az érvelésnek a legkisebb jelére is irdatlan haragra lobbant, lett légyen bármilyen logikus, vagy meggyőző is az az érvelés. Szenvedélyes haragjában Neal ilyenkor habozás nélkül képes volt eltiporni bármilyen ellenkezést, letörni minden ellenállást, megölni bárkit, aki nem volt hajlandó meghajolni az oltár előtt, amelyre érinthetetlenül nemes és felsőbbrendű eszméit helyezte. Semmilyen szenvedés, jajszó, nyomor, fájdalom vagy halál sem volt képes eltántorítani attól a meggyőződésétől, hogy a Rend útja volt az egyetlen helyes út az emberiség számára.

Nealhez hasonlóan a többi tanítványok is csuklyás, barna csuhát viseltek. Nagyképű idealistákból, szadista vadállatokból, besavanyodott zsugoriakból, sértődött gyűlölködőkből, kicsinyes bosszúállókból, gyávákból és főként veszélyesen félrevezetettekből álló szedett-vedett gyülekezetet alkottak. Közös vonásuk az emberiség belülről fakadó, mélyen gyökerező, maró gyűlölete volt, ami abban a meggyőződésben nyilvánult meg, hogy minden, ami az ember számára kellemes vagy kívánatos, az csak a gonosz műve lehet, ennek megfelelően csak a szenvedés és az áldozatvállalás lehet jó.

Neal kivételével valamennyien vakon követték Narev Testvért, és teljesen az ő befolyása alatt álltak. Úgy hitték, Narev Testvér inkább hasonlatos a Teremtőhöz, mint emberi lényhez. Csüggtek minden kiejtett szaván, mindet isteni ihletésűnek tartották. Ha Narev Testvér azt kérte volna tőlük, hogy öljék meg magukat az Ügyért, egymást letiporva tülekedtek volna a legközelebbi késért.

Neal volt az egyetlen, aki Narev Testvér szavai mellett a saját szavai isteni kinyilatkoztatású jellegében is hitt. Minden vezérnek szüksége van utódra. Richard biztos volt benne, hogy Neal már el is döntötte magában, ki lehetne legalkalmasabb, hogy a Rend eszméinek következő megtestesítője legyen.
- Örömest. Különös választás, hogy ezt a szót használtad. - Narev Testvér bütykös ujjával körbemutatott a torz, görnyedt, rettegő arcú figurákon, amelyeken Richard dolgozott. - Te ennek örülsz?

Richard a Fény felé intett, amit úgy faragott ki, mintha a nyomorult alakokra sugározna le.
- Ez az, ami örömmel tölt el, Narev Testvér: hogy megmutathatom, hogyan hajol meg az ember a Teremtő Fénye előtt. Örömmel tölt el, hogy mindenkinek megmutathatom az emberiség romlottságát, mert így fogják megtanulni, hogy legfőbb kötelességük a Rend iránti engedelmesség.

Narev Testvér gyanakodva horkantott egyet, mélyen, torokból. Sötét szemei a napfényben méginkább beesettnek tűntek, szája körül még jobban elmélyültek a ráncok. Bizalmatlan, ellenséges tekintettel fürkészte Richardot, de szemeiben némi elismerés is megcsillant. Pillantása csak ebben az elismerésben különbözött attól, ahogy bárki másra is szokott tekinteni.

Richard üres tekintettel nézett vissza rá. A Testvér szája széle végül enyhén megrándult, ahogy elvetette belső kételyeit.
- Helyes... elfelejtettem a nevedet. De hát a nevek nem is lényegesek. Egyenként minden ember csak egy apró fogacska az emberiség nagy fogaskerekén. Csak az számít, hogy fordul a nagy kerék, a fogak nem fontosak.
- Richard Cypher.

Narev Testvér felvonta egyik, fehér hajtól félig takart szemöldökét.
- Igen... Richard Cypher. Nos, meg vagyok elégedve a munkáddal, Richard Cypher. Te jobban megérted, mint a legtöbben, hogyan kell helyesen ábrázolni az embereket.

Richard meghajolt.
- Nem a kezem érdeme, hanem a Teremtőé, aki vezeti ezt a kezet, hogy segítsen megmutatni a Rend útjait.

A gyanakvó pillantás visszatért, de Richard arckifejezése végül meggyőzte Narev Testvért, hogy komolyan gondolta, amit mondott. A Testvér összekulcsolta a kezeit a háta mögött, és elvonult, hogy egyéb dolgai után nézzen. Neal sietve követte, hogy Narev Testvér csuhája közelében maradjon, mint gyermek az anyja szoknyája mellett. Közben visszafintorgott Richardra, olyan arccal, hogy Richard szinte azt várta, Neal testvér mindjárt nyelvet ölt rá.

Ahogy Richard meg tudta ítélni, közel ötvenen voltak a barna csuhás tanítványok. Elég gyakran láthatta őket ahhoz, hogy mostanára kiismerje a természetüket. Victor megemlítette Richardnak, hogy az ő műhelyében elkészített sablonok alapján egy öntödében aranyból ugyancsak valami ötven körüli mágikus mintát öntöttek ki. Victor ugyan csak puszta díszeknek tartotta ezeket a formákat. Richard látta néhányszor, amint egy-egy ilyen arany alakzatot hatalmas, díszes oszlopok tetejére erősítették fel a Palota előtti területen. A fényezett márványból készült oszlopokat úgy helyezték el, mintha egy grandiózus térre készült grandiózus díszítésnek szánnák őket, de Richard gyanúja szerint ennél jóval többet jelentettek.

Richard visszatért a munkájához, ami most éppen egy vaskos, ízületek nélküli, nem hajló kar kifaragása volt. Mostanra legalább a saját ízületei már kifogástalanul működtek. Időbe tellett ugyan, de meggyógyult. Ámbár a maga módján ez a munka sem volt kisebb kínzás, mint amit a börtönben kellett elszenvednie.

Az emberek nap, mint nap eljöttek, hogy megnézzék az eddig elkészült síkdomborműveket a falakon. Voltak, akik letérdeltek a képek előtt, és addig imádkoztak, míg véresre nem tört a térdük a macskaköveken. Voltak előrelátóbbak is, akik rongyokat hoztak magukkal, arra térdeltek imádkozás közben. Sokan egyszerűen csak tompa bódultsággal bámulták lemondóan a kőbe faragott emberi gyarlóság képeit.

Richard sokak arcán valami homályos, meghatározhatatlan reménykedést, mintha valami létfontosságú válaszra vártak volna egy meg sem fogalmazott kérdésre. Az üresség, ami ott ült ezeknek a reménykedőknek a szemében, amikor végül eltávoztak, összeszorította Richard szívét. Ezekből az emberekből úgy folyt el az életöröm, mint a vér a Rend börtöneiben halálra kínzott rabokból.

Voltak, akik kimondottan azért jöttek, hogy a kőfaragókat munkában lássák. A két hónap alatt, mióta Richard a Menedéken dolgozott, lassan jóval nagyobb tömeg gyűlt össze körülötte minden nap, mint bárki más körűi. Az emberek néha sírva fakadtak az alakok láttán, amelyek Richard vésője alól kerültek ki.

A két hónap alatt Richard magától kitanulta a kőfaragás finom fogásait. A képek, amiket kifaragott, lehangolóak voltak, de maga a faragás, mint munka, kárpótolta mindezért. Richard elmélyült a kő és acél kölcsönhatásának technikai részleteiben. Tanulása ösztönös volt, de hatékony.

Gyűlölte a figurákat, amiket ki kellett faragnia, de szerette a kő megmunkálását acélvésővel. Érintése alatt a márvány szinte élő volt. Gyakran olyan apró részleteket dolgozott ki a képeken, amelyek a szobrászkodás iránti tiszteletét fejezték ki: egy-egy kecsesen behajlított ujjat, egy-egy látomásosan bölcs tekintetet, egy-egy mellkast, amelyben mintha valóban élő szív dobogott volna.

Persze, ha elkészült egy-egy ilyen részlettel, gyorsan el is csúfította, hogy megfeleljen a Rend elvárásainak. Az emberek ilyen alkalmakkor sírtak a leggyakrabban.

Richard képtelenül merev, aránytalan, torz alakokat talált ki, akik roskadoztak a bűntudat és szégyen súlya alatt. Ha ez kellett hozzá, hogy Kahlan életét megvédhesse, hát farag ő olyan alakokat, hogy a szemüket sírják ki valahányan, akik csak meglátják! Bizonyos értelemben ezek a nézők Richard helyett sírtak, helyette szenvedtek a faragványok láttán, helyette törtek össze a torz látomások súlya alatt.

Richard így tudta kiállni a kínokat, amikkel ez a munkája járt. Mikor az árnyak megnőttek, és az alkony kezdett leszállni, a kőfaragók egyszerű faládákba rakták el szerszámaikat, mielőtt éjszakára haza indultak volna. A hajnal első fénye után nem sokkal majd újra visszatérnek. Az építőmesterek reggelenként kiadták nekik az utasításokat, hogy mekkora és milyen formájú területeket kell kitölteniük a képeikkel, hogy jó előre kiszámíthassák a korrekt arányokat a figurák számára. A történeteket, amelyeket meg kellett örökíteniük, Narev Testvér tanítványai ismertették velük részletesen.
Richardnak a főbejárathoz kellett megmintázni a köveket. A Palota előtti hatalmas, kör alakú térhez félköríves márványlépcsők vezetnek majd fel. A tér másik felében a lépcsők félkörét tükröző félkör alakban oszlopcsarnok fog épülni. Richard munkája az oszlopcsarnok majdani koronáját alkotó kövek kidolgozása volt.
Ennek a főbejáratnak kellett kifejeznie az egész Palota alapeszméjét. Neal Jestvér elmondta Richardnak, hogy Narev Testvér látomása szerint a tér közepén egy szobor fog állni, ami uralja a főbejárat képét, és ennek olyannak kell lennie, hogy porig sújtson mindenkit, aki csak megpillantja, az emberiség romlottsága fölött érzett szégyennel és bűntudattal. A szobor egy napóra árnyékvetőjeként a Teremtője Fénye előtt megalázkodó emberi fajt ábrázolja majd, és rémületességével az önzetlen segítő szándékot kell felkeltenie a nézőiben.
Neal olyan élvezettel írta le a leendő szobrot, hogy Richardnak a felidézett képtől a gyomra is felfordult.
A kőfaragók közül Richard hagyta el utoljára a munkahelyét. Mint sokszor, most is felfelé indult a kanyargós úton a dombra, a műhelyek felé. Victor még bent volt a kovácsműhelyben, épp a parazsat takargatta be éjszakára. Most, hogy az ősz már itt volt a nyakukon, az elviselhetetlen hőség megenyhült, és a kohó mellett már nem volt olyan szörnyű dolgozni, mint nyár derekán. Itt lenn, délen, az Ovilágban a tél sohasem volt igazán kemény, de télen a kohó mellett azért mégiscsak jó volt dolgozni, mert kiűzte az ember csontjaiból a hűvös, esős napok didergető hidegét.
- Richard, de jó, hogy látlak! - A kovács tudta, miért jött Richard. Menj csak hátra. Ha itt végzek, lehet, hogy én is leülök egy kicsit melléd.
Richard barátjára mosolygott, és azt felelte:
- Nagyon örülnék neki.
Kinyitotta a hátsó raktár dupla ajtaját, és a lenyugvó nap utolsó fénycsóvái elárasztották a termet, ahol a márványtömb állt. Richard gyakran fel jött ide, hogy megcsodálja a követ. Miután egész nap csúf dolgokat kellett faragnia, szüksége volt rá, hogy ide jöjjön, megnézze a márványt, és elképzelje maga elé a szépséget, amit a masszív tömb rejt magában. Néha úgy érezte, ez a szépség, az általa elért egyensúly az egyetlen, ami még életben tartja.
Egész napi munkájától kőporos ujjaival kinyúlt, hogy megérintse a fehér cavaturai márványt. A kő tapintása különbözött kissé attól az anyagtól, amivel nap közben odalent dolgozott. Mostanára már volt annyi tapasztalata, hogy képes volt megérezni ezt a finom különbséget. Victor kövének keményebb volt a szemcsézete, jobban formálható volt, könnyebben lehetett rögzíteni benne a részleteket.
Richard ujjai alatt a márvány hűvös volt, akár a holdfény, és épp oly’ szűzies.
Mikor felpillantott, látta, hogy Victor ott áll a közelében sóvár mosollyal az ajkán, látva Richard bensőséges kapcsolatát a kővel.
- Azután a sok rútság után, amit kifaragsz, jó látni az én szobrom szépségét, ugye?
Richard csak felkuncogott válaszul.
Victor gesztikulálva sietett végig a raktártermen.
- Gyere, üljünk le, egyél velem egy kis lardot!
Leültek a küszöbre, vékony szeleteket eszegetve a különleges csemegéből, közben élvezték a völgyből feláramló hűvös szellőt.
- Tudod, nem is kellene idejönnöd, hogy az én gyönyörű szobromat nézegesd - szólalt meg Victor. - Van neked nézegetni való gyönyörű feleséged. Richard nem válaszolt.
- Nem emlékszem rá, hogy valaha is emlegetted volna a feleségedet. Addig a napig nem is tudtam, hogy létezik, amíg el nem jött hozzám. Valamiért én mindig úgy gondoltam, hogy jó asszonyod lehet...
Victor elhallgatott, és összeráncolt homlokkal bámult a Menedék félkész falaira.
- Miért nem beszéltél soha róla? Richard megrántotta a vállát.
- Remélem, nem tartasz kellemetlenkedőnek érte, Richard, de ő egyszerűen nem az a fajta nő, amilyet én melléd elképzeltem asszonynak.
- Nem tartalak kellemetlenkedőnek, Victor. Mindenkinek joga van a saját véleményéhez.
- Nem bánod, ha kérdezek róla? - Richard felsóhajtott.
- Fáradt vagyok, Victor. Inkább nem beszélgetnék a feleségemről. Különben nincs is róla mit mondani. A feleségem. Az van, ami van.
Victor felmordult, és nagyot harapott egy lila hagymából. Miután megrágta és lenyelte a falatot, a maradék fél hagymával hadonászva kifakadt.
- Nem jó az egy embernek, ha egész nap olyanokat farag, mint te, aztán éjszakára olyan nő mellé kell hazamennie... Jaj, mit is beszélek! Mi ütött belém? Bocsáss meg, Richard! Nicci nagyon szép asszony.
- Igen, gondolom.
- Es törődik is veled. - Richard erre nem válaszolt.
- Ishaq és én arannyal próbáltunk kihozni téged a börtönből, de az nem volt elég. A hivatalnok egy fontoskodó alak volt. Nicci azonban tudta, hogy csavarja az ujja köré. A csavaros beszédével nyitotta ki a börtönöd ajtaját. Nicci nélkül azóta már az égbe temettek volna.
- Szóval ő mondta meg nekik, hogy értek a kőfaragáshoz. Azért, hogy megmentse az életemet.
- Úgy bizony. Ő szerezte neked ezt a munkát.
Victor kivárt, de erre nem kapott választ. Egy sóhajtással belenyugodott, és témát váltott.
- Na, és milyenek a vésők, amiket leküldtem?
- Jók. Remekül lehet dolgozni velük. Egy finomabb fogazatú karmos vésőt azonban tudnék még használni.
Victor egy újabb kis szelet lardot nyújtott Richard felé.
- Meg fogod kapni.
- És mi a helyzet az acéllal? Victor szélesen intett a hagymájával.
- Ne aggódj. Ishaq jól helyettesít. Nem annyira jó, mint te voltál, de nem csinálja rosszul. Elhozza, amire szükségem van. Mindenki kedveli Ishaqot, és örülnek neki, hogy úgy döntött, felvállalja a munkát helyetted. A Rendnek égető szüksége van rá, hogy folyamatos legyen a munka, ezért szemet huny fölötte, amit Ishaq csinál. Faval, a szénégető érdeklődött felőled. Kedveli Ishaqot, de hiányzol neki.
Richard elmosolyodott, amint felidézte magában az ideges kis embert.
- Örülök, hogy Ishaq megveszi Faval szenét.
Sok jó ember élt az Óvilágban. Richard mindig ellenségekként képzelte maga elé az óvilágiakat, mostanra pedig sok jó barátra lelt közöttük. Sokszor megtörtént már ilyesmi vele, és mindig ugyanígy: az emberek alapvetően ugyanolyanok voltak mindenhol, ha jobban megismerted őket.
Mindenütt voltak, akik szerették a szabadságot, akik felemelték a szavukat érte, hogy saját életüket élhessék, hogy boldogulhassanak, felemelkedhessenek, sikereket érhessenek el; és ugyanúgy voltak olyanok is, akik az esztelen, megkülönböztetés nélküli egyenlősdi mellé álltak, amit mesterséges, egyforma szürkeségnek önkényes erőszakkal az emberiségre kényszerítésével láttak megvalósíthatónak. Voltak, akik saját erőfeszítéseik által akartak boldogulni, és voltak, akik azt szerették volna, ha mások gondolkodnak helyettük, és ezért hajlandók voltak akár a végső árat megfizetni: a szabadságukat feladni.
Kamil és Nabbi a lépcső tetején álltak, és vigyorogva várták, hogy Richard felérjen hozzájuk.
- Nabbi és én dolgoztunk a faragványainkon, Richard. Megnézed őket?
Richard elmosolyodott, és átölelte Kamil vállát.
- Hát persze. Nézzük, mire jutottatok ma!
Richard követte a két fiút végig a folyosón, ki a hátsó udvarra, ahol Kamil és Nabbi arcokat faragtak egy öreg fatuskóba. A faragványok rémesek voltak.
- Nos, Kamil, egészen jó. A tiéd is, Nabbi.
Az arcok mosolygósak voltak, és Richard számára ez önmagában felbecsülhetetlen értéket jelentett. Bármilyen rossz munkák voltak is, még így is több élet volt bennük, mint azokban az alakokban, amiket Richard nap, mint nap láthatott tehetséges kőfaragó mesterek által nemes márványba vésni.
- Tényleg, Richard? - kérdezett vissza Nabbi. - Gondolod, hogy Kamil és én lehetünk kőfaragók?
- Egyszer még az is meglehet. Sok gyakorlásra van szükségetek: bőven van még mit tanulnotok, de hát minden kőfaragóból csak gyakorlás útján lehet mester. Például, nézzétek csak ezt, itt. Mit gondoltok róla? Mi lehet a hiba benne?
Kamil összefont karokkal, összeráncolt homlokkal vizslatta az általa kifaragott arcot.
- Nem tudom...
- Nabbi?
Nabbi zavartan megvonta a vállát.
- Nem úgy néz ki, mint egy igazi arc. De, hogy miért, azt nem tudnám megmondani.
- Nézd az én arcomat. A szemeimet. Mi a különbség?
- Hát azt hiszem, a te szemeid más formájúak - vélte Kamil.
- Aztán meg, közelebb állnak egymáshoz - tette hozzá Nabbi. - Nem a fejed két oldalán vannak.
- Nagyon jó. - Richard kis földkupacot húzott össze a felszedett sárgarépák helyén, és a nedves talajt dombocskává gyúrta össze. Mutató- és hüvelykujjával hevenyészett arcot rajzolt rá. - Látjátok ezt itt? Ha a szemeket közelebb visszük egymáshoz, sokkal valósághűebbnek látszik.
A két fiú bólogatva tanulmányozta Richard művét.
- Értem már - mondta Kamil. - Újat kezdek, és jobban fogom megcsinálni.
Richard hátba veregette a fiút.
- Lehet, hogy egyszer majd mi is kőfaragók lehetünk - mondta Nabbi reménykedve.
- Lehet. - Richard csak ennyit válaszolt.
Nicci már megterített vacsoraasztallal várta Richardot. A meggyújtott lámpa mellett egy tál leves gőzölgött. A szoba többi része az alkony homályába borult. Nicci az asztal mellett ülve várakozott.
- Hogy ment ma a faragás? - kérdezte, miközben Richard a mosdótálnál igyekezett eltüntetni kezeiről a napi munka porát.
Richard szappanos vizet fröcskölt az arcára, hogy lemossa róla a márványport.
- A faragás az faragás.
Nicci hüvelykujjával a lámpa talpát dörzsölgette.
- Kibírod?
Richard megtörölte a kezeit.
- Van más választásom? Vagy kibírom, vagy véget vetek az egésznek. Ez a két lehetőségem van. Azt akarod kérdezni, készen állok-e már rá, hogy öngyilkosságot kövessek el?
Nicci felkapta a fejét.
- Nem így értettem.
Richard ledobta a törölközőt a mosdótál mellé.
- Ráadásul hogy lehetnék hálátlan a munkáért, amit te szereztél nekem?
Nicci lesütötte kék szemei pillantását, az asztalt nézte mereven.
- Victor megmondta?
- Nem volt olyan nehéz kitalálni. Victor csak annyit mondott, hogy nagyon szép vagy, és hogy megmentetted az életemet.
- Nem volt más választásom, Richard. Csak abban az esetben voltak hajlandók szabadon engedni, ha értesz valami szakmunkához. Meg kellett mondanom nekik.
Richard most erősebben érezte, mint általában, a kettőjük közötti furcsa küzdelem lényegét, a táncot. Nicci biztonságban érezte magát a „meg kellett mondanom nekik” pajzsa mögött, ugyanakkor ebből a menedékből jól megfigyelhette Richard reakcióit.
A nap megpróbáltatásai, a nehéz kőtömbök mozgatása, a kalapács számtalanszori felemelése, kiszívták Richard erejét. A kőre való sok ezer lecsapás remegése még ott vibrált a karjaiban. Most pedig újra kellett kezdenie a csatát Niccivel. A kimerültségtől le kellett ülnie a szalmazsákra.
A fáradtság mindig velejárója a küzdelemnek. Ugyanazt a kimerültséget érezte most is, mint amikor a Kardot forgatta, az élethalál táncnak ugyanazt az ólmos elgyengülést. Ez a küzdelem ugyanolyan halálos volt, mint bármely más csata, amit Richard valaha is megvívott. Az ellenség Nicci volt, aki szembeszegült a szabadsággal, az élettel, magával
A táncuk haláltánc volt.
A halállal való tánc pedig nem kevesebb, mint magának az életnek a definíciója, hiszen előbb-utóbb mindenkinek meg kell halnia.
- Nicci, szeretnék tudni valamit.
A nő várakozó tekintettel nézett Richardra.
- Mi az?
- Meg tudod mondani, él-e még Kahlan egyáltalán?
- Persze. A kötődést folyamatosan érezni lehet.
- Tehát, életben van még?
Nicci a maga megnyugtatónak szánt módján mosolygott Richardra.
- Kahlan remekül van, Richard. Emiatt ne aggódj! - Richard egy darabig némán meredt Niccire. Végül lesütötte a szemét, és elnyúlt állandó börtöne priccsén. Elfordította tekintetét Nicci pillantása elől, a haláltánc elől.
- Richard... Főztem neked levest. Gyere, egyél!
- Nem vagyok éhes.
Miközben a fáradtság erőt vett rajta, és mély álomba merült, Richard igyekezett száműzni Niccit a gondolataiból, és Kahlan zöld szemeire emlékezni.

10. FEJEZET

Richard a nyakán érezte Neal leheletét. Narev Testvér ifjú tanítványa Richard válla fölé hajolva figyelte, amint a kalapács finoman kopp-kopp-koppan a véső vastag végén, ahogy Richard egy, az Alvilág Őrzője karmai közt vergődő, gyötrelmében sikoltozó bűnös lélek kiáltásra nyíló száját faragja éppen.
- Egészen jó - mormogta Neal, nem tudva visszatartani elégedettségét afölött, amit látott.

Richard vésőt tartó keze csuklójával támaszkodva egyenesedett fel.
- Köszönöm, Neal Testvér.

Neal barna szemeiben, amelyeknek ugyanolyan volt a színe, mint a csuhájának, öntelt kihívás villant. Richard nem reagált rá.
- Tudod, Richard, én nem kedvellek téged.
- Egyetlen ember sem érdemli meg, hogy kedveljék, Neal Testvér.
- Neked mindig, mindenre van válaszod, ugye, Richard? -Az ifjú varázsló Richardra mosolygott, és csuklyája alá nyúlva megvakarta barna sörtehaját. - Tudod, miért kaptad meg ezt a munkát?
- Mert a Rend esélyt adott rá, hogy segíthessek...
- Nem, nem - szakította félbe Neal, mint akit hirtelen elkapott egy türelmetlenségi roham. - Úgy értem, tudod-e miért volt szabad az állás? Tudod-e, miért volt szükségünk kőfaragókra, hogyan kaphattad meg ezt a különleges lehetőséget?

Richard nagyon is jól tudta, miért kellettek hirtelen kőfaragók a Rendnek.
- Nem, Neal Testvér. Én csak egy rakodó voltam ez előtt.
- Sok kőfaragót kivégeztünk.
- Akkor azok nyilván az ügyünk árulói voltak. Örülök, hogy a Rend leleplezte őket.

Neal ravasz mosollyal vont vállat.
- Lehetséges. Annyit biztosra mondhatok, hogy rossz volt a hozzáállásuk. Túl sokat képzeltek magukról, és arról, amit a... tehetségüknek hittek. Nagyon régimódi gondolkodás, nem gondolod, Richard?
- Azt én nem tudhatom, Neal Testvér. Én csak annyit tudok, hogy értek a kőfaragáshoz, és hogy hálás vagyok a lehetőségért, hogy erőfeszítéseimmel hozzájárulhatok embertársaim megsegítéséhez. Neal hátralépett, és vizslató pillantással mérte végig Richardot, mintha azt kutatná, gúnyolódik-e, vagy sem. Richard arckifejezése semmit nem árult el, ezért Neal egyszerűen csak folytatta, amit elkezdett.
- Azt gondoltam, lehetnek közöttük, akik a munkájukkal gúnyolódnak a Renden. Azt gondoltam, lehet, hogy egyesek közülük arra használják a véseteiket, hogy általuk tegyék nevetségessé és figurázzák ki a mi nemes ügyünket.
- Tényleg, Neal Testvér? Ez soha eszembe nem jutott volna.
- Ezért vagy te egy senki, és ezért maradsz is senki. Semmi vagy, akárcsak azok a kivégzett kőfaragók voltak.
- Jól tudom, hogy nem vagyok fontos személy, Neal Testvér. Helytelen lenne azt hinnem, hogy bármivel több vagyok, mint amivel hozzá tudok járulni a közös ügyhöz. Az egyetlen vágyam, hogy keményen dolgozhassak a Teremtő szolgálatában, hogy kiérdemelhessem a jutalmamat a túlvilágon.

Neal mosolyát haragos arckifejezés váltotta fel.
- Elrendeltem, hogy végezzék ki őket. Azután persze, hogy valamennyiből vallomást szedtünk ki kínvallatással.

Richard keze ökölbe szorult a vésőn. Rezzenéstelen, nyugodt arccal fontolgatta, hogy ott helyben beledöfi a szerszámot Neal koponyájába. Tisztában volt vele, hogy megtehetné, mielőtt a varázsló képes lenne bármilyen módon védekezni. De mit nyerne vele? Semmit.
- Hálás vagyok érte, Neal testvér, hogy leleplezted a soraink közt megbúvó árulókat.

Neal gyanakodva hunyorgott Richardra egy pillanatig. Végül szája sarkának egy rándulásával elhessegette, amit a fejében forgatott. Hirtelen sarkon fordult, csuhája szegélye csak úgy lebegett utána.
- Gyere velem - parancsolt Richardra keményen, és elindult.

Richard követte a Testvért az építkezéshez szükséges anyagokat cipelő, görgető, vonszoló, ide-oda futkosó munkások által sárrá dagasztott talajon. Elsiettek a leendő Palota végtelennek tűnő hosszúságú falai mellett. Ezek a falak egyre magasabbra nőttek, az ablaknyílások számos sorban ásítoztak rajtuk egymás fölött. Az épület végső formája kezdett alakot ölteni. Sok helyen már a második emelet padlógerendái is a helyükön hevertek, a falakba mélyülő tartónyílásokban. Látni lehetett immár a belső falak útvesztőinek vonalait is, amelyek meghatározzák majd a szobák, termek, folyosók helyét és alakját. Csak a folyosók több mérföldnyi hosszan kanyarogtak az épületen belül. Félkész lépcsősorok tucatjai meredeztek mindenfelé.

Nemsokára elkezdik majd lefektetni a szobákban a tölgyfapadlókat. Ezek felett a részek felett persze a tetőt kell majd előbb felhúzni, nehogy az eső tönkretegye a padlózatot. A külső részeken alacsonyabbak lesznek a tetők, míg az épület középső része toronyszerűén fog föléjük magasodni. Richard úgy vélte, ezekre a külső épületrészekre még a téli esők beállta előtt felkerülnek a palából és ólomból szerkesztett tetők.

Igyekezett közvetlenül Neal Testvér mögött maradni, mialatt a Palota főbejárata felé igyekeztek. Erre magasabbak voltak a falak, teljesebb volt a készültségi állapotuk, néhol már a díszítő faragványok is a helyükre kerültek. Neal kettesével vette a főbejárat előtti térhez vezető félköríves márványlépcsőket. A fehér márványoszlopok ellenpontozó félköre lenyűgözően magasodott előttük, sokra már felkerültek a faragott zárókövek is. A sok kőbe faragott nyomorult ember képe félelmetes benyomást keltett, mint ahogy ez az építtetők eredeti szándéka volt is.

A tér maga szürke erezetű fehér cavaturai márvánnyal volt fedve. A beeső napfény fenséges ragyogásba borította a magasba törő oszlopok félkörébe zárt márványfelületet. A kőbe vésett torz alakok mintha ettől a dicsőséges ragyogástól visszahőkölve dermedtek volna örök vonaglásba az oszlopok félkörének tetején. Narev Testvér pontosan ezt a hatást akarta elérni ezzel az elrendezéssel.

Neal széles gesztussal mutatott a tér közepére.
- Ide kerül majd a nagy szobor: a szobor, ami a Császár Menedékének a koronája lesz. - Kinyújtott karral teljesen körbe fordult. - Ez lesz, ahol a nép beléphet majd a Palotába. Itt haladnak majd át, amikor a Rend hivatalnokaihoz jönnek. Itt kerülhetnek majd közel a Teremtőhöz.

Richard hallgatott. Neal nézte őt egy percig, majd a tér közepére lépve magasba emelte a karjait, a nap felé.
- Itt! Itt fog állni a szobor a Teremtő dicsőségére, az Ő fénye által mutatva az időt napóraként. Az Ő Fénye fogja megvilágítani a nyomorúságos szoboralakokat: magát a bűnös emberi fajt. Hatalmas emlékműve lesz ez az emberi aljasságnak, a fajnak, amely nyomorúságos sorsra ítéltetett ezen a világon romlott jelleme miatt, és gyáván remegve hátrál meg a Teremtő lénye előtt, ami feltárja reménytelenségig elkorcsosult testi és lelki gonoszságát.

Richardnak az ötlött az eszébe, hogy ha az őrültségnek van csúcsa, akkor azt a Rend képviseli, azon belül is a Nealhez hasonló gondolkodásúak.

Neal kinyújtott karja lefelé vágódott, mint a zenedarab diadalmas végakkordjait vezénylő karmesteré.
- És ezt a szobrot te fogod megalkotni, Richard Cypher! Richard hirtelen nagyon is tudatában volt az öklében szorongatott kalapácsnak.
- Igen, Neal Testvér.

Neal fenyegetően kinyújtott ujját Richard orra alá tolta, közben sátáni elégedettséggel vigyorgott.
- Azt hiszem, nem értettél meg, Richard. - Parancsolóan maga elé mutatott. - Várj! Itt várj meg!

Elsietett, barna csuhája úgy kavargott utána a szélben, mint sáros örvény az árvízben. Az egyik márványoszlop mögé lépett, elővett onnan valamit, és fél kezében tartva Richard elé hozta.

Egy apró szobor volt az. Neal gondosan lehelyezte arra a pontra, ahol a márványburkolat szétsugárzó szürke vonalai egy pontban találkoztak. A gipszből készült szobor azt a képet ábrázolta, amit Neal olyan élvezettel írt le az előbb Richardnak, és ami így, látható valóságában, ha lehet, még rémesebb volt, mint a leírás. Richard szinte fizikai vágyat érzett rá, hogy ott helyben szétzúzza a kalapácsával. Szinte megérte volna, ha ott helyben meghal is, de megsemmisíthet egy ilyen alávalóan gonosz valamit. Szinte.
- Ez lesz az - jelentette ki Neal. - Narev Testvér egy kőfaragó mesterrel készíttette el a szobor modelljét a saját elképzelései alapján. Narev Testvér látomása igazán figyelemre méltó. Tökéletes, nem gondolod?
- Pontosan olyan rémületes, mint amilyennek leírtad, Neal Testvér.
- És te fogod kőbe faragni. Ennek a pontos felnagyított mását, márványból.

Richard bénultan állt, és csak ennyit tudott kinyögni:
- Igen, Neal Testvér.
A fenyegető ujj ismét diadalittasan meglengett Richard arca előtt.
- Nem, nem. Még mindig nem hiszem, hogy megértetted, Richard. Neal Testvér úgy vigyorgott, mint egy mosónő, aki a kerítésen át épp most szedett fel egy csomó zaftos pletykát. - Tudod, nyomoztam egy kicsit utánad. Narev Testvér és én soha nem bíztunk benned, Richard Cypher. Nem bizony! Most pedig már mindent tudunk rólad. Kiderítettem a titkodat.
Richard megdermedt. Izmai kőmereven megfeszültek. Felkészült rá, hogy harcoljon. Neal most mindjárt meg fog halni.
- Tudod, beszéltem Muksin népbiztossal. Richard meghökkent.
- Kivel?
Neal diadalittasan elvigyorodott.
- A hivatalnokkal, aki a kőfaragó munkára osztott be. Emlékezett a nevedre. Megmutatta nekem az ügyiratodat. Te polgári jogsértésben vallottad bűnösnek magadat. Muksin megmutatta nekem, mennyi büntetést fizettél. Huszonkét aranymárkát. Nem akármilyen összeg.
- Neal újra megfenyegette Richardot az ujjával. - Az ítéleted téves volt, Richard, és ezt te is nagyon jól tudod. Egyszerű polgári jogsértés útján senki nem képes egy egész vagyont összeharácsolni. Ennyi pénzhez csak bűnös úton lehet hozzájutni.
Richard megnyugodott egy kissé. Most vette észre, hogy az ujjai egészen belefájdultak, úgy szorongatta eddig a kalapács nyelét.
- Nem, nem - emelte fel a hangját Neal. - Ha te huszonkét aranymárkát tudtál összegyűjteni, akkor valami sokkal súlyosabb bűnt kellett elkövetned. Egyértelmű, hogy valami nagyon rosszat tettél.
Neal úgy nyújtotta ki a kezét Richard felé, mint a Teremtő a gyermekei felé.
- De én megkegyelmezek neked, Richard.
- Narev Testvérnek vajon hogy fog tetszeni a te kegyes gesztusod?
- Ó, igen. Tudod, a szobor elkészítése lesz a büntetés, amit a Rend kiró rád. A mód, ahogy a gonosz tetteidet levezekelheted. A szobron akkor kell dolgoznod, amikor éppen nem végzed a mindennapi munkádat a Palotának. Fizetést nem fogsz kapni érte. Megtiltom, hogy olyan márványt használj a szoborhoz, amit a Rend a Császár Menedékének építéséhez vásárolt. A szoborhoz a márványt a saját pénzeden kell megvenned. Ha ekkora összegért egy évtizedig kell robotolnod, hát annál jobb.
- Úgy érted, hogy nappal itt kell dolgoznom a munkahelyemen, és a szobrot a saját szabadidőmben, éjjelente kell kifaragnom?
- Saját szabadidő? Micsoda romlott gondolkodás!
- És aludni mikor alhatok?
- A Rendet az alvás nem érdekli, csak az, hogy igazságot szolgáltasson.
Richard mélyet lélegzett, hogy lenyugodjon, és kalapácsával az előtte heverő rútságra mutatott.
- Ezt kell kifaragnom?
- Úgy van. A követ magadnak kell megvenni hozzá, és az ingyenes munkáddal kell hozzájárulnod embertársaid felemelkedéséhez. Ez lesz a te vezeklő ajándékod a nép Rendjének az elkövetett bűneidért. A hozzád hasonló tehetséges embereknek mindenüket boldogan kell áldozniuk a Rend megsegítésére.
Neal Testvér széles karmozdulattal mutatott körbe.
- Ezen a télen lesz a Palota felszentelése. A népnek kézzel fogható bizonyíték kell, hogy a Rend egy ilyen nagyszabású elképzelést is képes valóra váltani, mint a Palota. Nagyon nagy szükségük van egy ilyen leckére, amit a Palotával kapnak. Narev Testvér alig várja, hogy felavathassa a Palotát. Nagy ünnepséget tervez erre a télre, amelyen a Rend sok kiválósága lesz majd jelen. A háború jól halad előre, de a népnek látnia kell, hogy az ő Palotájuk is felépül. Meg kell mutatnunk nekik, hogy az áldozataiknak eredménye is van.
És te leszel az, Richard Cypher, aki elkészíti a nagy szobrot a Császár Menedékének főbejárata elé.
- Megtiszteltetésnek tartom, Neal Testvér. - Neal Richardra vicsorgott.
- Vedd is annak!
- És mi lesz, ha nem bizonyulok elég... tehetségesnek hozzá? - Neal haragos vicsora diadalmas vigyorrá változott.
- Akkor visszamész a börtönbe, és Muksin népbiztos vallatólegényei kiszedik belőled az igazi bűneidet. És miután végre mindent bevallottál, felakasztanak egy póznára. A testeddel a madarak fognak jóllakni.
Neal Testvér a torz modellre mutatott.
- Vedd magadhoz! Ennek szenteld az életedet ezentúl!

Richard hangját meghallva Nicci felpillantott. Richard Kamillal és Nabbival beszélgetett. Nicci hallotta, amint Richard azi mondja, túlságosan fáradt, és hogy most nem tudja megnézni a fiúk faragásait, majd holnap. Nicci tudta, hogy a fiúk csalódottak. Ez a viselkedés nem vallott Richardra.

Egy horpadt fazékból hajdinakását és borsót szedett ki egy kis tálba. A tálat az asztalra tette, mellé helyezte a fából kifaragott kanalat. A vacsorához ma nem jutott kenyér.

Nicci azt szerette volna, ha valami jobbat főzhet Richardnak, de miután az önkéntes felajánlásaikat levonták Richard fizetéséből, semmi pénzük nem maradt. Ha a veteményes kert nem lett volna, amit a ház asszonyai a hátsó udvarban alakítottak ki, nagyon nagy gondban lettek volna az étellel. Nicci megtanulta, hogyan kell zöldséget termeszteni, így legalább tudott valamit enni adni Richardnak.

Richard görnyedt vállakkal, távolba meredő tekintettel lépett be. Az egyik kezében volt valami tárgy.
- Megfőztem a vacsorádat. Gyere, egyél!

Richard letette a kezében tartott tárgyat az asztalra, az olajmécses mellé. A tárgy egy kicsi, bonyolult mintázatú szoborcsoport volt: egy körszelettel behatárolt területen apró, eltorzult arcú, rémülettől összegörnyedt, sikoltozó emberalakokat döfött keresztül egy magasról lesújtó villám, a Teremtő bosszújának közismert szimbóluma. A szobor döbbenetes ábrázolása volt az emberiség gonosz természetének, és az emberek romlottsága miatt haragra gerjedt Teremtő kegyetlen megtorlásának.
- Ez mi? - kérdezte Nicci.
- Amit el akartál érni - felelte Richard halkan.
- Amit én el akartam érni?
- A büntetésem.
- Büntetés? - Richard bólintott.
- Narev Testvér rájött a huszonkét arany márkás pénzbüntetésre. Azt mondta, ahhoz, hogy ennyi pénzem legyen, valami súlyos bűncselekményt kellett elkövetnem, és arra ítélt, hogy szobrot faragjak a Császár Palotájának a főbejárata elé.

Nicci az asztalon heverő apró tárgyat nézte.
- Ez mi?
- Egy napóra. Arra a körszeletre vésik rá az órákat. A villám a Teremtő Fényének árnyékát rávetíti a körszeletre, úgy mutatja az időt.
- Még mindig nem értem. Mi ebben a büntetés? Te kőfaragó vagy. Ez a munkád.

Richard megrázta a fejét.
- Saját pénzemből kell megvennem a követ hozzá, és éjszakánként kell dolgoznom a szobron, saját szabadidőmben. Ez lesz a vezeklő ajándékom a Rendnek.
- És miből gondolod, hogy én ezt akartam?

Richard végigfuttatta az ujját a villám vonalán, tanulmányozta a modellt.
- Te hoztál ide engem az Óvilágba, mert azt akartad, hogy rájöjjek, téves úton járok. Hát valóban tévedtem. Bűnösnek kellett volna vallanom magam, és hagynom, hogy véget vessenek ennek az egésznek.

Nicci ösztönösen átnyúlt az asztalon, és Richard kezére tette a kezét.
- Nem, Richard, én nem ezt akartam. - Richard elhúzta a kezét.

Nicci közelebb tolta hozzá a tálat.
- Egyél, Richard. Szükséged van erőre.
Richard némán engedelmeskedett. Egy rab, aki teszi, amit parancsolnak neki. Nicci gyűlölte, hogy ilyennek kell látnia Richardot.
Az a bizonyos szikra eltűnt a férfi szeméből, épp úgy, ahogy egykor Apa szeméből is.
Mikor Richard az asztalon álló szoborra nézett, a tekintete halott volt. Mintha eltűnt volna belőle minden energia, minden életkedv, minden reménység. Miután befejezte a vacsorát, szó nélkül az ágyához ment és lefeküdt rá, arcát elfordítva Niccitől.
Nicci az asztalnál maradt ülve, hallgatta a lámpa sercegését, az elalvó Richard egyenletessé lassuló szuszogását.
Úgy tűnt, Richard lelkét megtörték. Nicci olyan sokáig reménykedett benne, hogy megtanulhat Richardtól valami fontosat, valami lényegbevágót, ha a végletekig hajszolja. Most úgy látszott, tévedett, Richard végleg feladta. Most már semmit sem tanulhat meg tőle.
Nicci számára nem sok tennivaló maradt. Aligha van még értelme folytatni ezt az egészet. Csalódása egy pillanatra szinte elviselhetetlen súllyal nehezedett rá: aztán már ez a súly sem maradt.
Nicci üresen, érzéketlenül vette kezébe a tálat, kanalat, és vitte a mosogatóvizes vödörhöz. Csendesen mozgott, hogy ne zavarja Richard álmát, közben elhatározta, hogy visszatér Jaganghoz.
Nem Richard hibája volt, hogy nem tudott semmi újat tanítani Niccinek: az életben nyilván nem maradt már semmi új, amit Nicci megismerhetett volna. Ennyi volt, semmi több. Az anyjának volt igaza.
Nicci elővette a böllérkést, és halkan letette az asztalra.
Richard eleget szenvedett.
Így lesz a legjobb.

11. FEJEZET

Nicci egy örökkévalóságig ült az asztal mellett, ujjai alatt a késsel. Richard hátát nézte. A férfi mellkasa lassan, egyenletesen emelkedett és süllyedt, ahogy lélegzett, ahogy beszívta, majd kifújta az éltető levegőt. Elég idő maradt még rá, hogy Nicci a hátába döfje a kést, a bordái közé, egyenesen a szívébe.

Elég idő maradt még reggelig.
A halál olyan végleges, olyan visszavonhatatlan. Egy darabig még nézni akarta Richardot. Soha nem fáradt volna bele, hogy Richardot nézze.
Ha egyszer megteszi, azután már sohasem nézheti többé. Richard mindörökre eltűnik előle. A felfordulás után, amit a Harmóniák jelenléte idézett elő, a két világ érintkezése után Nicci már abban sem volt biztos, hogy az ember lelke halála után átjuthate még a szellem világba. Azt sem tudta, létezik-e még egyáltalán a túlvilág, és hogy Richard lelke oda kerül-e vagy örökre... elenyészik: Richard, és mindaz, ami Richard lelke, egyszerűen megszűnik létezni.
Tompa dermedtségében Nicci észre sem vette az idő múlását. Mikor felemelte a fejét, és kitekintett a Richard pénzén beépített ablakon, akkor vette észre, hogy az ég alján már az egyhetes zúzódás színéhez hasonló árnyalatú derengés.
Mivel a kötődés Kahlanhoz fogva tartotta Nicci mágiáját, varázslattal nem végezhette el, amit kellett. Bármennyire elszörnyedt is a gondolattól, az éles késpengét kell használnia.
Ujjai az erős kés fanyele köré görbültek. Gyorsan akarta elintézni a dolgot. Nem bírta volna elviselni, hogy Richardnak hosszan kelljen szenvednie. Szenvedett ő már eleget az életben, Nicci nem akarta, hogy még a halálában is kínlódnia kelljen.
Rövid haláltusa, és már túl is lesz rajta.
Richard hirtelen hanyatt fordult, és felült az ágyban. Nicci, még mindig a széken ülve, mozdulatlanná dermedt. Richard kidörgölte az álmot a szeméből. Nicci arra gondolt, vajon képes lesz-e megölni Richardot, amikor ébren van? Képes lesz-e a szemébe nézni, miközben a mellkasába döfi a kést?
Meg kell tennie.
Így lesz a legjobb.
Richard ásított és nyújtózkodott. Aztán talpra szökkent.
- Nicci, te meg mit csinálsz? Le sem feküdtél?
- Én... azt hiszem... elnyomott az álom itt a széken ülve.
- Á, úgy. Itt van, ni. Ez kell. - Kikapta a kést Nicci kezéből. - Nem bánod, ha ezt kölcsön veszem? Szükségem van rá. Attól tartok, utána majd újra kell éleznem neked. Most arra nem lesz időm, mielőtt elmegyek. Tudnál gyorsan összecsapni valami ennivalót? Nagyon sietek. Munka előtt még beszélnem kell Victorral.
Nicci csak hüledezett. Richard mintha hirtelen újjáéledt volna. A lámpa, és az ablakon beszűrődő sápadt hajnal együttes fényében újra megjelent az a bizonyos tekintet a férfi szemében. Olyan... határozottnak, olyan eltökéltnek látszott.
- Persze, rendben van - felelte Nicci.
- Köszönöm - szólt vissza Richard a válla fölött, már sietve is ki az ajtón.
- Richard, hová...
De Richard addigra már el is tűnt a hátsó udvar irányában. Nicci vállat vont. Azt gondolta, Richard nyilván egy pár zöldséget akar felszedni a kertből. De ahhoz minek neki a nagy kés? Zavart volt, nem értette a dolgot, de egyúttal mintha ő is újjáéledt volna. Richard most megint a régi önmaga volt.
Nicci elővett néhány tartalékba eltett tojást a konyhaszekrényből, egy vas serpenyővel együtt, és a nagy közös udvari tűzhelyhez sietett. Az esti főzéshez használt tűz parazsa még pislákolt, gyenge fényt árasztva magából. Nicci gondosan felélesztette némi gyújtóssal és vékony gallyal, majd ujjnyi vastag ágakat halmozott fölé. A serpenyőt egyenesen az égő fa tetejére tette, fel sem állította a főzőállványt. A rántotta úgyis gyorsan elkészül.
Mialatt arra várt, hogy a serpenyő átforrósodjon, furcsa, kapirgáló hangra lett figyelmes. A tűz lobogó fényében nem látta Richardot odakinn a kertben. El sem tudta képzelni, hová tűnt, miben mesterkedik. A tojásokat feltörve a serpenyőbe öntötte a tartalmukat, a héjukat meg a tűzhely mellett álló szemétvödörbe dobta. Fakanállal kavargatta a sülő rántottat. A serpenyő forró nyelét szoknyája aljába tekerve tartotta. Hirtelen meglepetten vette észre, hogy Richard a tűzhely mögül kerül elő.
- Te mit csinálsz, Richard?
- Hátul a tűzhely alján kilazult néhány tégla. Csak azt néztem meg munkába indulás előtt. Kikapargattam a réseket közöttük. Később majd hozok haza egy kis cementet, és újra vakolom azt a részt.
Richard kitépett a földből egy maréknyi széles levelű füvet, és a fűcsomóval megfogva vette át Niccitől a serpenyőt. Másik kezével feldobta, majd hegyénél elkapta a megperdülő nagykést, és nyéllel előre Nicci felé nyújtotta. Nicci elvette a nehéz, a téglák tisztításától összekarcolódott és eltompult pengéjű kést. Richard csak úgy álltában, a fakanállal falta a rántottat.
- Jól vagy? - kérdezte tőle Nicci.
- Jól - felelte teli szájjal Richard. - Miért?
- Nicci az ház felé intett.
- Hát, az este, odabent... olyan... letörtnek látszottál. - Richard elfintorodott.
- Tehát ahhoz sincs jogom, hogy időnként sajnáljam magamat?
- De, gondolom, van. De most...?
- Most már átgondoltam a dolgot.
- És?
- Ezt kell ajándékoznom a népnek, ugye? Hát meg fogom ajándékozni a.népet azzal, amire szüksége van.
- Miről beszélsz egyáltalán? - Richard a fakanállal gesztikulált.
- Narev és Neal Testvérek azt mondták, ez lesz az én ajándékom a népnek. Hát az is lesz. - Újabb adag tojást lapátolt a szájába.
- Akkor tehát kifaragod a szobrot, amit akarnak?
Mire Nicci befejezte a kérdését, addigra Richard már száguldott is felfelé a lépcsőn.
- Csak kihozom a szobormodellt, és már megyek is dolgozni.
Nicci futva igyekezett utána. Richard menet közben is evett. Megállt a szobában, az asztalon heverő modellre meredt, közben eltüntette a rántotta utolsó maradékát is. Közben mosolyogott. Nicci semmit sem értett.
Richard az asztalra tette a serpenyőt, és felkapta az apró szobrot.
- Valószínűleg későn jövök haza. Még ma hozzá kell kezdenem a Rend kiszabta büntetésem végrehajtásához, ha tudok. Lehet, hogy egész éjjel dolgozni fogok.
Nicci néma megrökönyödéssel nézett az elrobogó Richard után. Alig tujdta elhinni, hogy a férfinak valahogyan most is sikerült hajszálnyira elkerülnie a halált. Nicci még soha életében nem volt ennyire hálás a sorsnak semmiért, bár nem értette az egészet.
Richard nem sokkal az után ért a kovácsműhelyhez, hogy Victor kinyitotta. Az emberek még nem érkeztek meg. Victor nem lepődött meg a vendég láttán: Richard gyakran jött ide kora reggel, hogy leüljenek, és együtt nézzék végig, ahogy a Nap az építkezés fölé emelkedik.
- Richard, örülök, hogy látlak.
- Én is neked, Victor. Beszélnem kell veled. - Victor rekedtesen felmordult.
- A szoborról?
- Úgy van - felelte Richard, kissé meghökkenten. - A szoborról. Te tudsz róla?
Richarddal a nyomában, Victor határozott léptekkel sietett át a sötét műhelyen, gyakorlottan kanyarogva a munkapadok, szerszámok és munkadarabok labirintusában.
- Ó, igen, hallottam róla.
Menet közben meg-megtorpanva felkapott itt egy kalapácsot, amott egy vasrudat, feltette az asztalra vagy éppen egy kosárba hajította, mintha rendet lehetne rakni egy egész hegyoldalon azzal, ha pár kavicsot sorba rakunk vagy felveszünk néhány letörött gallyat.
- És mit hallottál róla?
- Narev Testvér meglátogatott az este. Elmondta, hogy ünnepséget tervez a Menedék felszentelésére, hogy így mutassa ki a Teremtő iránti tiszteletét a rólunk való gondoskodásáért. - Hátrapillantott Richardra, miközben a saját tulajdonú nagy cavaturai márványtömbje mellett haladt el. - Elmondta, hogy te fogod kifaragni a főbejárat elé szánt szobrot; a nagy szobrot. Azt mondta, a felszentelési ünnepségre szánja. Ahogy Ishaqtól, meg másoktól is hallottam, a Rend a felkelést annak a feszültségnek tulajdonítja, amit a háború mellett egy ekkora építkezés költségei keltettek. Ezen is szinte egész hadseregek dolgoznak, nem csak itt helyben, hanem távoli öntödékben, arany- és ezüstbányákban, erdőirtásokon. És, hát még a rabszolgákat is etetni kell. A lázadás után ráadásul nagyon sok hivatalnokot, irányító embert és szakmunkást végeztek ki. Én azt hiszem, az ünnepséggel Narev Testvér azt akarja bizonyítani a népnek, hogy igenis halad előre a munka, lelkesíteni akarja őket, ezért hív vendégeket külországokból is, és azt reméli, hogy mindezzel elejét tudja venni a további elégedetlenkedésnek.
A raktár sötétjében a márványtömbre csak a tetőablakon keresztül vetült a hajnali fény. A kő finom szemcséi beitták a rájuk hulló fénypászmákat, és szinte szeretettel sugározták vissza.
Victor kitárta a Menedék építkezésére néző nagy kétszárnyú ajtót.
- Narev Testvér azt is elmondta, hogy a szobrod tulajdonképpen egy hatalmas napóra lesz, amelyen a Teremtő Fénye sugárzik le a szenvedő emberiségre. Megbízott vele, hogy én felügyeljem a mutató elkészítését, meg a számlapét, amire a mutató árnyéka vetülni fog. Mondott valamit egy villámról is...
Victor megfordult, és tekintetével Richard mozdulatát követte, aki a raktár egész hosszában végigfutó keskeny szerszámospolcra rakta ki a szobor gipszmodelljét.
- Jóságos szellemek... - suttogta Victor. - Micsoda ocsmányság!
- Azt akarják, hogy ezt faragjam ki. Azt akarják, olyan nagyhatású szobor legyen belőle, ami uralja az egész bejárat képét.
Victor bólintott.
- Ezt Narev Testvér is mondta. Elmagyarázta, mekkora legyen a számlap alapja. Azt akarja, hogy bronzból készüljön.
- Tudsz te bronzot önteni?
- Victor kézfejével megütögette Richard karját. - Most jön a dolog jó része: kevesen tudnak egy ekkora bronzlemezt kiönteni. Narev Testvér ezért szabadon engedte Priskát, hogy ő csinaha meg az öntvényt. - Richard meglepetten pislogott.
- Priska életben van? - Victor bólogatott.
- A nagy emberek nem engedték, hogy Priskát az égbe temessék, mert kell a tudása. Csak berakták egy börtön mélyére. A Rend tisztában van vele, hogy szüksége van képzett emberekre: Priskát is ezért engedték szabadon. Ha életben akar maradni, és nem akar visszakerülni a börtönbe, ki kell öntenie a bronzlemezt a saját költségén, vezeklő áldozatul a népnek. Azt mondták neki, ez lesz a büntetése. Én megadom neki a méreteket, és nekem kell felügyelnem az öntvény elhelyezését is a szobor mellett.
- Victor, meg szeretném venni a kövedet.
A kovács homlokára barátságtalan redők ültek ki.
- Nem.
- Narev és Neal értesültek a pénzbüntetésemről. Úgy vélik, túl kevéssel úsztam meg. Elrendelték, hogy a szobrot büntetésből készítsem el, akárcsak Priska a bronzlemezt. A márványt saját pénzemből kell megvennem, és a napi munkám befejezése után kell kifaragnom a szobrot. A téli felszentelésre készen kell lennem vele.
Victor úgy nézett a polcon álló modellre, mintha valami szörnyeteg lenne, ami azért került elő valahonnan, hogy neki bajt okozzon, hogy őt tönkre tegye.
- Richard, te tudod, mit jelent nekem ez a kő. Nem akarom...
- Victor, hallgass meg!
- Nem! - Victor tiltóan emelte fel a tenyerét Richard felé. - Ne kérd ezt tőlem! Nem akarom, hogy elcsúfítsd ezt a követ, ahogy minden rúttá válik, amihez csak a Rend keze ér. Ezt nem fogom megengedni.
- Én sem.
Victor dühösen legyintett a modell felé.
- Neked ezt kell kifaragnod. Hogy juthat egyáltalán az eszedbe, hogy ez az ocsmányság bemocskolja az én kövemet?
- Nem is jutott az eszembe.
Richard letette a padlóra a gipszmodellt. Felkapott egy, nyelével a falnak támasztott nagy kalapácsot, és egy hatalmas csapással ezernyi apró darabra zúzta szét a csúfságot. Aztán csak állt, és nézte, ahogy a felcsapó fehér porfelhő lassan átlebeg a küszöb felett, ki az ajtón, le a domboldalon a Menedék ilányába, mint valami gonosz szellem, amelyik visszasodródik az Alvilágba.
- Add el nekem a követ, Victor! Hadd szabadítsam ki belőle a szépséget!
Victor bizalmatlan fintort vágott.
- A kő hibás. Nem lehet faragni.
- Ezt is végiggondoltam. Van egy mód rá. Tudom, hogy képes leszek rá.
Victor úgy tette a kezét a kőre, mintha rémült kedvesét akarná megnyugtatni.
- Victor, ismersz engem. Tettem én valaha is valamit, amivel becsaptalak volna? Bántottalak volna?
A válasz nagyon halk, lágy hangon érkezett.
- Nem, Richard, nem tettél.
- Victor, nekem kell ez a kő. Ez a legjobb fajta márvány. Ahogy elnyeli és visszasugározza a fényt... Olyan a szemcsézete, hogy a legapróbb részleteket is jól megtartja. A szobromhoz a legjobb kőre van szükségem. Esküszöm, Victor, ha rám bízod, megvalósítom belőle a látomásodat. Nem árulom el az ez iránt a kő iránt érzett szeretetedet, megesküszöm rá!
A kovács vaskos, kérges tenyerével gyengéden simogatta a testmagassága kétszeresére fölé tornyosuló márványtömböt.
- Mi történik, ha nem leszel hajlandó kifaragni nekik a szobrukat?
- Neal azt mondta, akkor visszavisznek a börtönbe, amíg vallomást nem csikarnak ki belőlem, vagy bele nem halok a vallatásba. Az égbe temetnek, értelmetlenül.
- És ha ehelyett - Victor a gipsztörmelék felé intett - azt faragod ki, amit elképzeltél, nem, amit ők szeretnének?
- Talán egyszer még szeretnék valami szépséget látni, mielőtt meghalok.
- Bah. Mit faragnál ki? Mit látnál, mielőtt meghalsz? Mi az, ami az életedet is mégéri?
- Az ember nemességet: a szépség legtömörebb formáját. - A kovács keze megállt a kövön, tekintete Richard arcát fürkészte, de nem válaszolt.
- Victor, segítened kell nekem. Nem ajándékot kérek. Hajlandó vagyok megfizetni a kő árát, csak mondd meg, mennyi.
- Tíz arany - felelte Victor merész önbizalommal, tudva, hogy Richardnak úgysincsen pénze.
Richard a zsebébe nyúlt, és leszámolt tíz arany márkát. Tenyerén Victor elé tartotta a kisebb vagyont. A kovács felvonta a szemöldökét.
- Honnan vetted ezt a pénzt?
- Dolgoztam, és megtakarítottam. Azzal kerestem meg, hogy segítettem a Rendnek az építkezésben, nem emlékszel?
- De elvették az összes pénzedet! Nicci megmondta nekik, mennyid van, és mind elvették.
Richard ravaszkásan félrebillentette a fejét.
- Csak nem gondolod rólam, hogy olyan ostoba vagyok, hogy az összes pénzemet egy helyre rejtem? Mindenfelé dugtam el aranyat. Ha ez nem elég, megfizetem, amennyivel többet kérsz.
Richard tudta, hogy a kő, bár értékes, nem ér tíz aranyat, de Victor volt a gazdája, így Richard nem akart alkudozni. Kifizeti, akármit is kérjen a kovács.
- Nem vehetem el a pénzedet, Richard - legyintett Victor lemondóan. - Én nem értek a kőfaragáshoz. Az egész csak egy álom volt. Amíg a kő érintetlen, álmodhatok a benne rejtőző szépségről. Kezével magától, oda sem nézve, vakon talált rá ismét a sík márványra. - Ez a hazámból származik, ahol egykor még ismerték a szabadságot. Nemes kő ez. Szeretném én is meglátni a benne rejlő nemességet. Tiéd a kő, barátom.
- Nem, Victor. Nem akarom elvenni az álmodat, inkább beteljesíteni szeretném a magam módján. Nem fogadhatom el, mint ajándékot. Meg akarom vásárolni tőled.
- De hát miért?
- Mert át kell adnom a Rendnek..Nem akarom, hogy te add oda nekik. Ráadásul nyilvánvalóan meg akarják majd semmisíteni. Azt akarom, hogy az én tulajdonom legyen, amikor szétrombolják. Ki akarom fizetni. - Victor Richard elé tartotta a tenyerét.
- Akkor hát tíz márka.
Richard a kovács tenyerébe számolta a tíz aranyat, aztán rázárta a vaskos ujjakat.
- Köszönöm, Victor - suttogta. Victor rávigyorgott.
- Hogy akarod, hová szállítsam le? - Richard újabb aranyat tartott a kovács elé.
- Kibérelhetném ezt a raktárát? Itt szeretném kifaragni. Ha elkészülök vele, innen lecsúsztathatjuk a bejárat előtti térre.
Victor megrántotta a vállát.
- Rendben.
Richard átadott egy újabb aranyat, a tizenkettediket.
- Azt is szeretném, ha elkészítenéd nekem a szerszámokat, amivel a követ faragni fogom: a legjobb szerszámokat, amit valaha is készítettél. Olyanokat, amilyenekkel otthon, a hazádban faragták a szépséget. Ez a márvány a legjobbat érdemli. A legfinomabb acélból legyenek azok a szerszámok!
- Pontozóvasak, fogas vésők, finomvésők: mindet meg tudom csinálni neked. Kalapács meg van itt annyi, amennyit csak akarsz.
- Különböző profilú reszelők is kellenek. És csiszolóvasak. Egyenesek, hajlítottak, minden fajta. A legfinomabb csiszolóvasak. Szerezz nekem horzsakövet is, olyan fehér, aprószemcsés fajtát. Vájd ki őket ugyanolyan profilúra, mint a reszelőket és a csiszolóvasakat. És kell jó sok horzsakőpor is.
Victor tágra nyílt szemekkel bámult Richardra. Olyan helyről származott, ahol valamikor készítettek ilyen szobrokat. Pontosan megértette, mit akar Richard.
- Élő hús-szerűre akarod kidolgozni a szobrot?
- Igen.
- Értesz hozzá, hogyan kell?
Richard jól megfigyelte a szobrokat, amelyeket Aydindrilben látott, és néhány más kőfaragótól is hallott erről a technikáról. Ő maga is kísérletezett vele mikor a Palota számára faragta a csúf alakokat, és tudta, hogy ha a megfelelően kifaragott felületet nagyon finomra simítja, és magas fényűre csiszolja, akkor a márvány úgy vetíti vissza a ráeső fényt, hogy a forma meglágyul, kiszabadul a kő keménységéből, úgy néz ki, mintha valódi hús lenne. A jól kidolgozott márvány ilyenkor szinte élővé válik.
- Láttam már hogy csinálják, Victor. Megtanultam, hogyan kell. Hónapok óta gondolkodom már ezen. Mióta csak elkezdtem kővel dolgozni nekik, ennek a segítségével tudtam megőrizni az ép eszemet. A Rendnek végzett munkámat arra használtam fel, hogy gyakoroljam, amit megtanultam, és kikísérletezzem, amit magamtól ötlöttem ki. Már a kínzások alatt is... erre a kőre gondoltam, a szoborra, ami benne rejtőzik... így tereltem el a gondolataimat arról, amit műveltek velem.
- Úgy érted, hogy ez segített elviselni a kínvallatást? - Richard bólintott.
- Meg tudom csinálni, Victor. - Szilárd meggyőződéssel emelte magasba az öklét. - Hús a kőben. Csak a megfelelő szerszámokra van szükségem hozzá.
Victor megcsörgette az aranyakat a tenyerében.
- Megegyeztünk. El tudom készíteni a megfelelő szerszámokat ahhoz, amit akarsz. Én meg ehhez értek. Nem tudok követ faragni, de ez lesz az én részem a munkádban: a hozzájárulásom ahhoz, hogy kibonthasd a szépséget belőle.
Egyezségük megpecsételéséül megszorították egymás alkarját.
- Még egy dolgot szeretnék kérni tőled... szívességként. - Victor mélyen, szívből jövően felnevetett.
- Lardoval kell, etesselek, hogy legyen erőd ennek a nemes kőnek a faragásához?
Richard elmosolyodott.
- A lardot én soha nem utasítom vissza.
- Szóval mit szeretnél? - kérdezte Victor. - Mi az a szívesség?
Richard ujjai finoman megérintették a követ. Az ő kövét.
- Senki nem láthatja a szobrot, amíg el nem készül. Téged is beleértve. Szeretnék egy vászonponyvát, amivel letakarhatom. Arra kérlek, ne nézz alá, amíg el nem készülök vele.
- Miért?
- Azt akarom, hogy egyedül az enyém legyen, amíg dolgozom rajta. Magamra kell maradnom vele, miközben formálom. Ha befejezem, megkaphatja a világ, de amíg dolgozom rajta, addig csak az én látomásom legyen, egyedül az enyém. Míg teljesen el nem készül, senki sem láthatja. De a legfontosabb, hogy ha valami rosszul sülne el, nem akarom, hogy te is belekeveredj. Nem akarom, hogy tudd, min dolgozom. Ha nem láttad, nem temethetnek az égbe érte, hogy nem árulod el nekik.
Victor vállat vont.
- Ha így akarod, így lesz. Megmondom a munkásaimnak, hogy a hátsó raktárát kibérelték, és tilos bemenni. A belső ajtóra teszek egy lakatot, a külső szárnyas ajtót meg leláncolom, és odaadom neked a kulcsát.
- Köszönöm. Nem is tudod, mennyit jelent ez nekem.
- Mikorra kellenek a vésők?
- Először a nagy vésőre lesz szükségem a főbb vonalakhoz. Meg tudod csinálni ma estére? El kell kezdenem, mert nincs sok idő.
Victor egy könnyed legyintéssel intézte el Richard aggodalmát.
- A nagy véső egyszerű. Nagyon hamar készen leszek vele. Mire a munkádból, a csúfsággal végzett munkádból feljössz, meglesz. És a többi is elkészül jóval előbb, mintsem, hogy a szépséggel végzett munkádhoz szükséged lenne rájuk.
- Köszönöm, Victor.
- Mi ez a sok „köszönöm”? Üzletről beszélünk, nem? Előre fizettél: tisztességes emberek között valamit valamiért! El sem tudom mondani neked, milyen jó érzés, hogy a Renden kívül végre más vevőm is van.
Victor megvakarta a fejét, és komolyabb hangra váltott.
- Richard, ők látni akarják majd, mit csinálsz, nem? Tudni akarják majd, hogy haladsz a szobrukkal.
- Nem gondolnám. A munkámban megbíznak. Ideadták a modellt, amit fel kell nagyítanom. A mintát már jóváhagyták. Azt is megmondták, hogy az életemmel felelek ezért a munkáért. Neal szinte kéjelegve mesélte el, hogyan kínoztatta meg és végeztette ki az előző kőfaragókat. Meg akart ijeszteni engem. Szerintem ezek után eszükbe sem jut, hogy ránézzenek, mit csinálok.
- De mi van akkor, ha valamelyik másik Testvér jön ide, és meg akarja nézni?
- Akkor kénytelen leszek egy vasrudat tekerni a nyaka köré, és beáztatni a pácleves hordóba.

12. FEJEZET

Richard a homlokához érintette a nagy véső hegyét, ugyanazzal a mozdulattal, amivel annyiszor érintette oda az Igazság Kardjának a pengéjét. Ez ugyanolyan harc lesz. Itt is életről-halálról szól a küzdelem.
- Penge, légy igaz ma! - suttogta.

A véső nyele nyolcszögletű volt, hogy az izzadt kéz is biztos fogást találjon rajta. Victor pontosan a megfelelő vastagságú tompa hegyet formált a szerszámnak, és a nyél egyik oldalára a V. C. betűket - neve kezdőbetűit - is beleírta, hirdetve, hogy készítője büszke a szerszámra.

Az ilyen nehéz, nagy véső roncsolja a követ, és rövid idő alatt nagy mennyiségű fölös anyagot lehet eltávolítani vele. Sok kárt is lehet vele okozni, persze, hiszen háromujjnyi mélyen rombolja szét a márvány kristályszerkezetét. Egy figyelmetlen ütés egy rejtett sérülés fölött: és az egész tömb darabokra hullhat.

Könnyebb, hegyesebb eszközzel sekélyebb vájatot lehet vésni, de egyúttal kevesebb anyagot is távolítunk el. Richard tisztában volt vele, hogy a végső felszín rétegét akár a legfinomabb hegyű pontvésővel is csak félujjnyira közelítheti meg. A pontvéső hegye által hagyott finom pókhálószerű repedések a márvány kristályos szerkezetében keletkezett törések. Az így megrepedezett réteg elveszíti áttetszőségét, és az ilyen réteget nem is lehet magas fényűvé polírozni.

Ha valaki húst akar ábrázolni kőben, rendkívüli óvatossággal kell eljutni a végső felszínig, és annak a struktúráját semmilyen szerszámmal nem szabad károsítani.

Miután Richard nagyvésővel a fölösleg legnagyobb részét eltávolítja, finomabb pontvésőkkel közelebb juthat a végső felszínhez, és ezekkel pontosíthatja a szobor durván kialakított körvonalait is. Amikor félujjnyira a felszín közelébe ér, a pontvésőket karmos vésőkre kell cserélnie. Ezek laposvésők, amelyek élébe bevágásokat formáltak. Ezekkel vékony rétegeket lehet lehasítani a márvány felszínéről anélkül, hogy a belső szerkezetet károsítaná. A durvább fogazatú karmosvésők szedik le a legtöbb anyagot, de érdes felszínt és egyenetlen barázdákat hagynak maguk után. A felszín simábbá tételéhez egyre finomabb fogazatú vésők sorozatát kell használnia. A legvégén a sima élű laposvésők következnek, egyikük-másikuk pengéje nem lesz szélesebb, mint Richard kisujjának a fele.

Odalent, ahol a domborművek jeleneteit véste, a kőfaragók eddig a pontig végezték el a kidolgozást. A felszín csúnya maradt, szemcsés és durva, a testek merevnek, szálkásnak tűntek, az ilyen felszínen nem lehetett pontosan kidolgozni a csontokat, izmokat. A durva kidolgozás miatt az alakok teljesen elvesztették emberszerű mivoltukat.

Ezen a szobron viszont Richard igazi munkája épp ott fog elkezdődni, ahol a Rend számára faragott alakokon véget ért. A csontok, izmok, sőt még az erek vonalát is ki fogja mintázni reszelok segítségével. A finom reszelőkkel a durvábbak által hagyott karcolásokat fogja elsimítani, és a körvonalak legfinomabb részleteit kialakítani. A horzsakővel csiszolja le a reszelők hagyta legapróbb karcolásokat is, a felszín ekkor lesz készen arra, hogy előbb bőrdarabokra kent horzsakőpor-pasztával, aztán ronggyal, végül szalmával magas fényűre polírozza a márványt.

Ha jól csinálja, valóban kőbe vésheti a látomását. Hús a kőben. Az ember nemessége.
A nehéz nagy véső nyelét hüvelykujjával a tenyerébe szorítva másik kezével Richard megérintette a követ, bőrével beitta a felszín hűvös simaságát. Pontosan tudta, mi rejlik ott belül. Ott belül, nem csak a márványtömb belsejében, hanem ott belül, saját magában is.
Nem volt benne semmi kétség, csak szívdobogtató, szenvedélyes, reményteli várakozás.
Kahlanra gondolt, mint olyan sokszor, máskor is. Majdnem egy éve már, hogy utoljára asszonya zöld szemeibe pillanthatott, megérinthette az arcát, köré zárhatta a karjait. Kahlan nyilván már régen elhagyta hegyi otthonuk biztonságát, hogy olyan veszélyekkel nézzen szembe, amelyeket Richard túlságosan is jól el tudott képzelni. Richardot egy pillanatra kétségbeesés kerítette hatalmába, torkát fojtogatta a bánat, annyira hiányzott neki
Kahlan. Elgyengítette az asszony iránt érzett szerelme. Tudta, hogy most ki kell zárnia Kahlant az elméjéből, hogy teljesen az előtte álló feladatnak szentelhesse magát.
Ahogy szokta, magában csendes jóéjszakát mondott Kahlannak.
Aztán derékszögben a kőtömb felszínéhez illesztette a véső hegyét, és nagy erővel lesújtott a végére az acélkalapáccsal.
Kőszilánkok robbantak szerteszét.
Richard lélegzete felgyorsult. Megkezdődött.
Vadul, erőszakosan támadt szerszámaival a kőre.
A Victor által otthagyott lámpa fényénél Richard teljesen beletemetkezett a munkába, csapást csapás után mérve a vésőre, éles kődarabok repkedtek a levegőben, pattantak vissza a raktár deszkafalairól, apró, csípő sebeket ejtve Richard karján, mellkasán. Richard szeme előtt tisztán lebegett az általa elképzelt látomás, amiről le kellett bontania a felesleges követ.
Füle csengett a vas kondulásától a vason, de ez a csengés zeneként hangzott a számára. Csipkézett szélű szilánkok és nagyobb kődarabok hullottak körülötte. Mintha az ellenség hullott volna a lábai elé. A levegőben a csata felvert pora gomolygott.
Richard pontosan tudta, mit akar elérni. Tudta mit kell tennie hozzá, azt is, hogy hogyan. Elméjét kristálytisztán betöltötte a cél és a hozzá vezető út. Most, hogy a munka végre elkezdődött, számára teljesen megszűnt a külvilág.
A márvány pora kavargott a levegőben, Richard sötét ruhájára ülepedett és kifehérítette. Mintha csak a kő magába burkolta volna Richardot, mintha ő maga is átlényegült volna márvánnyá, eggyé válva ellenségével-céljával. A röpködő, éles szilánkok sok helyen megsebezték, a csupasz bőrére tapadt márványfehér porban hamarosan lecsorgó vörös csíkok jelezték a csata hevében kiontott vért.
Richard időről időre kinyitotta a dupla ajtót, és lapáttal hányta ki a bokáig érő halmot, ami a levésett kőszilánkokból keletkezett körülötte. A fehérlő kődarabok össze-összekoccanva görögtek lefelé a domboldalon, mintha ezernyi apró harang csilingelt volna. A Richard bőrére tapadt fehér porba sötét csíkokat húzott az izzadság és a kiserkent vér. Izzadt, felhevült testének jólesett a frissítőén hűs éjszakai szellő. De aztán újra becsukta az ajtót, újra kizárta a kinti éjszakát, a kinti világot, hogy egyedül maradjon önmagával és a látomásával.
Közel egy év óta Richard most először érezte ismét szabadnak magát. Ebben a munkájában maga irányította önmagát. Senki nem nézte, mit csinál, senki nem mondta meg neki, mit kell tennie.
Ez a munka a saját maga által kitűzött cél felé vitte, és tökéletességre törekedett benne. Itt nem voltak korlátok, kötöttségek, nem voltak idegen kívánságok, amelyek előtt meg kellett volna hajolnia. Ebben a munkában, amelyben a legjobbat akarta nyújtani magából, tökéletesen felszabadult.
Amit alkotni szándékozott, teljesen és rendíthetetlenül ellene szegült mindannak, amit a Rend képviselt. Richard az életet akarta megmutatni nekik.
Tudta jól, hogy ha a Testvérek meglátják a szobrot, azonnal halálra fogják ítélni őt.
Kőszilánkok záporoztak minden csapása nyomán, és minden csapással közelebb került kitűzött céljához. Ahhoz, hogy a kőtömb tetejét is elérje, fel kellett állnia egy munkapad tetejére, és a padot körbe kellett vonszolnia, hogy minden oldalról megfaraghassa a márványt, kibontva belőle az elképzelt szobor közelítő körvonalait.
Richard a csatázó harcos dühével sújtott le kalapácsával. Vésőt tartó kezét megremegtette minden messze csengő csapás. Bármilyen vad és erőszakos volt is azonban a támadása a kő ellen, pontosan kontrollálta minden ütését. Az ilyen durva munkához sorjázó kalapácsot is használhatott volna, azzal gyorsabban tudta volna eltávolítani a fölösleget és nagyjából kialakítani a kívánt körvonalakat. De a kalapácsot teljes erőből kellett volna használni, és a repedés miatt nem mert ekkora erővel támadni a kőre. Kezdetben a tömb puszta tömege is elegendő ellenállást nyújthatott a komolyabb károsodás ellen, de ennél a márvány tömbnél Richard mégis túl veszélyesnek tartotta volna használni a sorjázó kalapácsot.
Meg fogja kérni Victort, készítsen neki egy sorozat íjfurdancshoz való fúrófejet. A fúrót meg lehet pörgetni a szára köré tekert íjhúrral, és lyukat lehet vele fúrni a márványba Richard régóta erősen gondolkodott a repedés problémáján. Úgy döntött, hogy a legnagyobb részét ki fogja vágni a tömbből. Legelőször azt kell megelőzni, hogy a repedés a kő többi részébe is tovább terjedhessen, ezért közvetlenül a repedés vonalába kell lyukakat fúrni, hogy megszüntesse a kő belső feszültségét. Két másik lyuksorral, amelyek egymáshoz közel fúrt lyukakból állnak, meg fogja gyengíteni a követ a repedés körül, és egyszerűen hulladékként ki fogja vágni a hibás terüld legnagyobb részét.
A szobor kétalakos lesz: egy férfit és egy nőt fog ábrázolni. Ha a mű elkészül, a kettejük között lévő üres tér az a rész lesz, ahonnan Richard a repedés nagyját kivágta. Miután a kő leggyengébb részét eltávolítja, a megmaradó ép kőtömeg elég erős lesz hozzá, hogy kibírja a megmunkálást. Mivel a repedés a tömb aljától indult ki, a teljes repedést lehetetlen kivágni, de a belső feszültséget annyira le lehet csökkenteni a kőben, hogy dolgozni lehessen vele. Ennek a bizonyos kőtömbnek ez volt a titka: kiiktatni a leggyengébb részt, csak azután dolgozni az erős területeken.
Richard úgy gondolta, a repedés tulajdonképpen szerencsés hiba volt. Először is, mert lecsökkentette a tömb értékét, így Victor meg tudta vásárolni a követ. Richard számára azonban ennél is fontosabb volt, hogy a repedés miatt el kellett gondolkodnia rajta, hogyan tudná megmunkálni a tömböt a hiba ellenére is. Ennek a gondolkodásnak az eredménye lett a mostani elképzelése. Ha a márvány hibátlan lett volna, könnyen lehet, hogy ez a terv soha eszébe sem ötlött volna.
Munka közben Richard a harc energiáját érezte lüktetni az ereiben, a csata lendülete hajtotta előre. A kő fölösleges tömege ott állt közte és az elképzelt szobor között, és Richard azért küzdött, hogy eltávolítsa ezt a fölösleget, hogy hozzáférjen a kőben rejtőző alakok lényegéhez. A tömb tetejéről levált egy jókora darab felesleges hulladék. Előbb lassan, majd egyre gyorsabban siklott lefelé, végül nagy csattanással ért földet. Ahogy Richard tovább dolgozott, a kőpor és a szilánkok lassan maguk alá temették az elhullott ellenség testét.
Richardnak még jó párszor újra ki kellett nyitnia az ajtót és kilapátolni a törmeléket. Lelkesítő volt számára, hogy az egykor szabálytalan alakú márványtömb egyre inkább kezdte felvenni a tervezett szobor körvonalait. Az alakokat még teljesen elrejtette a kő, a karok még nem szabadultak ki, a lábak még nem voltak különállók, de lassan már kezdtek kibontakozni a vonalaik. A lyukakat óvatosan kell majd befúrnia a repedés köré, nehogy a kivágásakor a karokat is letörje.
Richard meglepetten vette észre, hogy a tetőablakon beszivárog a hajnali fény. Végigdolgozta az egész éjszakát, anélkül, hogy észrevette volna.
Hátralépett, és értő tekintettel szemlélte a nagyjából kúp alakúvá vált kőtömböt. Ahol majd a karok lesznek, ott egyelőre még csak kidudorodások voltak. Richard szerette volna máris kiszabadítani a karokat a kőből, hogy kecsességet és lendületet kapjon tőlük a szobor. Életet. Amit a Rend számára faragott, azok az alakok sohasem válhattak szabaddá, mindörökre hozzá voltak kötve a kőhöz. Hiányzott belőlük a mozgás, merevek voltak, mint a holttestek.
Az éjszaka alatt a márványtömb felére fogyatkozott. Richard szinte fizikai fájdalmat érzett miatta, hogy nem folytathatja tovább a munkát, de tudta, hogy ez lehetetlen. A raktár sarkából előhalászta a ráhullott törmelék alól a ponyvát, amit Victor hagyott ott neki, és leterítette vele a szobrot.
Amikor kitárta az ajtót, fehér por keveredett fel, és lebegett ki a szabadba. Victor ott ült az ő márványából származó kőtörmelék között. Értetlen pislogással pillantott fel Richardra.
- Richard, egész éjszaka itt voltál?
- Azt hiszem, igen.
Victor Richardra mutatott, és széles vigyor ömlött el az arcán.
- Úgy nézel ki, mint egy jó szellem. Hogy halad a csatád a kővel? Richardnak nem jutott eszébe semmi válasz. Némán állt, csak a boldogság sugárzott az arcáról. Victor harsányan hahotázni kezdett.
- Az arcod elmond mindent. Fáradt lehetsz, és éhes. Gyere, ülj le, pihenj. Egyél egy kis lardot.

Nicci hallotta, hogy Kamil és Nabbi hangos kiáltással üdvözlik az utcán közeledő Richardot, aztán dobogó lépteiket is, amint lefutnak elé a főlépcsőn. Nicci kinézett az utcai ablakon, és látta, ahogy összetalálkoznak. Ő is boldog volt, hogy Richard ilyen korán tér haza.

Az elmúlt hetekben, mióta Richard magára vállalta, hogy elkészíti a szobrot Narev Testvérnek, Nicci alig-alig látta. Fogalma sem volt róla, hogyan lehet képes elviselni Richard olyan munkát, amiről Nicci jól tudta, mekkora szenvedést okozhat neki. Nem a szobor fizikai méretei miatt, hanem amiatt, amit ábrázol.

Richard azonban mégis mintha új erőre kapott volna. Gyakran az egész napi munka után, ahol a Palota homlokzatához faragta az erkölcsi tanulságokat sugalló dombormuveket, késő éjszakáig dolgozott tovább a főbejárat nagy szobrán. Bármilyen fáradt kellett is legyen, amikor hazaért, gyakran még otthon is fel-alá járkált pihenés helyett. Volt, amikor csak pár órát aludt, aztán felkelt, és sietett vissza a szobron dolgozni, mielőtt a napi rendes munkája elkezdődött volna. Máskor egész éjszakán át ott maradt dolgozni.

Richardot mintha hajszolta volna valami. Nicci nem is értette, honnan van benne ennyi energia. Néha hazajött, vacsorázott, szundított egy órát, és máris sietett vissza. Nicci próbálta rávenni, hogy maradjon otthon és aludjon, de Richard mindig azt mondta, hogy a büntetését le kell dolgoznia, különben visszaviszik a börtönbe. Nicci félt, hogy ez valóban megtörténhet, ezért aztán nem is erőltette túlságosan, hogy Richard otthon maradjon kialudni magát. Inkább álmatlan legyen, mint halott.

Richard mindig izmos és erős volt, de az izmai még inkább kidolgozottakká és szembetűnőbbekké váltak, mióta az Óvilágba jött. A sok cipelés, a vas rakodása, most pedig a kövek mozgatása és a kalapáccsal való egész napos munka még jobban megerősítette. Mikor hátrament az udvarba, és levetette az ingét, hogy lemossa magáról a kőport, Nicci térdei elgyengültek a látványtól.

Nicci lépteket hallott a folyosón, és Kamil és Nabbi izgatott hangját, ahogy kérdéseket tettek fel. Richard szavait nem tudta kivenni, de felismerte hangjának nyugodt tónusát, amivel a kérdéseket megválaszolta.

Bármilyen fáradt volt is, bármilyen sokat volt is távol a munkájában, Richard mindig szakított időt arra hogy Kamillal és Nabbival elbeszélgessen, sőt a ház többi lakóival is szóba elegyedett. Semmi kétség, most is a hátsó udvarba igyekeztek, hogy Richard véleményt mondjon a két fiú faragványairól. A fiúk nap közben a ház körül dolgoztak, takarítottak, rendben tartották a házat és az udvart. Felásták a kertet, megtrágyázták komposzttal, az asszonyok pedig örültek, hogy valaki elvégzi a nehéz földmunkát helyettük. Tisztán tartották és kifestették a falakat, elvégezték a ház körüli javításokat, és remélték, hogy Richard majd megdicséri őket az elvégzett munkákért. Niccinek mindig felajánlották a segítségüket: elvégre Nicci Richard felesége volt.

Mikor Richard belépett az ajtón, Nicci répát és hagymát szeletelt egy fazékba. Richard lerogyott az asztal melletti székbe. Nagyon kimerültnek látszott az egész napi munka után, hiszen előtte hajnalban is órákig dolgozott a szobron.
- Hazajöttem, hogy egyek valamit. Aztán vissza kell mennem folytatni a munkát a szobron.
- Ez a holnapi leveshez készül. Mára egy kis kölest főztem.
- Magában, vagy van benne valami más is? - Nicci a fejét rázta.
- Ma csak a kölesre futotta a pénzünkből.
Richard egyetlen zokszó nélkül, bólintással vette tudomásul. Akármilyen fáradtnak is látszott, volt valami figyelemre méltó
Richard tekintetében, valami belülről jövő szenvedély, amitől Nicci szíve gyorsabban kezdett verni. Bármi is volt az, amit találkozásuk első pillanatában észrevett Richardban, csak egyre erősebbé vált az óta az éjszaka óta, amikor kis híján a férfi szívébe döfte a kést.
- Holnap ebből lesz leves - bíztatta Richardot. A férfi szürke szemei valami belső látomásba meredtek. - A kertben szedtem.

Nicci egy fatálat rakott Richard elé, aztán színültig merte kásával. A fazékban nem sok maradt, de Nicci úgy gondolta, Richardnak több ételre, több energiára van szüksége, mint neki. Nicci egész délelőtt a kölesért állt sorban, a délután nagy részét pedig azzal töltötte, hogy a férgeket szedegette ki a köles közül. Voltak asszonyok, akik csak jól átfőzték a kölest, amíg észre sem lehetett többé venni, mi is van a kásában. Nicci azonban nem akarta ilyen étellel etetni Richardot.

Az asztal mellett szeletelte a répát egy ideig, aztán nem bírt tovább magával.
- Richard, szeretnék elmenni veled az építkezéshez, megnézni azt a szobrot, amit a Rendnek faragsz.

Richard csendben maradt, amíg megrágta és lenyelte a szájában lévő falatot. Mikor végre megszólalt, halk hangjában ugyanaz az értelmezhetetlen, furcsa magabiztosság csengett, amit Nicci a tekintetében is látott.
- Szeretném, ha meglátnád a szobrot, Nicci. Azt akarom, hogy mindenki meglássa. De addig nem, amíg készen nem leszek vele.
- Miért?

Richard az ételt kavargatta a kanalával.
- Kérlek, Nicci, tégy meg ennyit nekem! Hadd fejezzem be. Aztán megnézheted.

Nicci érezte, hogyan milyen lázasan kalapál a szíve a bordái között. Ez a szobor nagyon fontos Richardnak.
- Nem azt faragod ki, amire utasítást kaptál, ugye? - Richard lassan felemelte a fejét, amíg a tekintete Nicciébe nem kapcsolódott.
- Nem, nem azt. Azt faragom ki, amit ki kell faragnom. Amit az embereknek látniuk kell.

Nicci nagyot nyelt. Tudta, ez az, amire várt idáig. Richard kész volt rá, hogy feladja, aztán hirtelen újra élni akart, most pedig olyasmit csinál, amiért meghalni is hajlandó.

Bólintott, és elfordította a fejét, nem bírva tovább elviselni a szürke szemek átható pillantását.
- Várni fogok, amíg elkészül.

Most már tudta, mi hajtotta annyira Richardot az elmúlt hetekben. Érezte, hogy az a valami, ami időnként felvillant Apa szemében, most pedig ott ég Richard tekintetében, valahogyan ehhez a dologhoz kapcsolódik. Maga a gondolat is megrészegítette Niccit. Ez itt most élet-halál kérdése, a szó többféle értelmében is.
- Biztos vagy abban, amit teszel, Richard?
- Igen.

Nicci ismét bólintott.
- Tiszteletben tartom a kérésedet.
Másnap Nicci korán kelt, hogy kenyeret vásároljon. Azt akarta, hogy Richard kenyeret is ehessen a leveshez, amit estére főz neki. Kamil felajánlotta, hogy elmegy sorban állni helyette, de Nicci ki akart szabadulni egy kicsit a házból. Megkérte Kamilt, hogy inkább tartsa a szemét Richard levesén, ami a félig letakart parázs fölött, lassú tűzön fövögetett.
Borús, hűvös nap volt, már előrevetítette a tél közeledését. Az utcák teli voltak munkát kereső emberekkel, kordékkal, amelyeken trágyától szövetbálákig minden elképzelhető dolgot szállítottak, és szekerekkel, amelyek főként a Palota számára való építőanyagokkal voltak megrakva. Nicci óvatosan lépkedett, hogy bele ne lépjen az úton szerteszét heverő trágyacsomókba, miközben igyekezett átkígyózni a csatornák iszapjának lassúságával hömpölygő emberáradaton.
Az utcák nélkülöző emberek sokaságával voltak tele. Jó részük nyilván munkát keresni jött Altur’Rangba, bár a munkásszövetség irodáiban csak kevesen lézengtek. A péküzletek előtt viszont annál hosszabb sorok álltak. A Rend legalább a kenyeret biztosította az embereknek, még ha csak szürkés színű, nehéz, keletlen kenyeret is. Persze, hogy jusson belőle, jó korán kellett beállni a sorba. Ahogy egyre több ember érkezett a városba, a boltokban hétről hétre mind előbb fogyott ki a kenyér.
Az emberek azt híresztelték, eljön az idő, amikor majd több fajta kenyér is kapható lesz. Nicci remélte, hogy aznap esetleg egy kis vajhoz is hozzájuthat. Ritkán ugyanis vajat is lehetett kapni a péknél. Mind a kenyér, mind a vaj olcsó volt, így Nicci tudta, hogy a pénzén mindkettőből vehetne egy keveset Richardnak. Persze, ha lesz mit. Vaj sajnos tényleg csak nagyon ritkán fordult elő.
Nicci száznyolcvan éve igyekezett segíteni az embereknek, és a nép helyzete látszólag semmit nem javult azóta sem. Ámbár odaát, az Újvilágban elég jól éltek. Egyszer majd, amikor a Rend az egész világra kiterjeszti az uralmát, és eléri, hogy azok, akiknek van miből, mind hozzájáruljanak embertársaik jobb létéhez, egyszerre minden a helyére fog kerülni, és végre minden ember egyaránt az őt megillető méltósággal élheti az életét. A Rend majd tesz róla, hogy így legyen.
A kenyérbolt egy utcasarkon volt, és a várakozó sorból a sarkon túl a keresztutcára is bőven jutott. Nicci pont a saroknál állt a sorbari, vállával a falnak támaszkodva, és az utcán tolongó sokaságot nézegette, amikor egy arc a tömegben hirtelen magára vonta a tekintetét.
Szemei tágra nyíltak a csodálkozástól, és önkéntelenül is kihúzta magát. Alig tudott hinni a szemének. Mit keres ez a nő Altur’Rangban?
Persze Nicci igazából nem is volt kíváncsi rá. Legalábbis most nem, amikor már olyan közel volt hozzá, hogy megkaphassa a választ, amit olyan régóta keres. Úgy érezte, Richarddal kapcsolatban kritikus pontra érkeztek a dolgok. Bizonyos volt benne, hogy a helyzet végső megoldása hamarosan elérkezik.
Szőke hajkoronáját gyorsan sötét színű kendője alá rejtette, és a kendőt lazán megcsomózta az álla alatt. Odasimult a falhoz, és egy testes asszony mögül lesett ki a sorban állók között.
Alessandra Nővért leste, aki magasra tartott fejjel, lassan haladt előre, és figyelmes tekintete folyton az utcán járók arcát fürkészte. Olyan volt, mint az áldozatra vadászó puma.
Nicci tudta, kire vadászik Alessandra.
Más helyzetben még örült volna is neki, hogy összeakaszkodhat a Nővérrel, de most ezt semmiképp nem akarta.
Szinte belesimult a fal deszkaburkolatába, és kissé összegörnyedve igyekezett láthatatlanná válni a sorban állók között, amíg csak Alessandra Nővér alakja el nem tűnt az utcán hullámzó tömegben.

13. FEJEZET

Amint Kahlan utoljára lovagolt ki szülővárosából, Aydindrilből, farkasbőr bundáját szorosabbra vonta a vállán a csípős, hideg szél elleni védekezésül. Hirtelen eszébe jutott, hogy Richardot akkor látta utoljára, amikor legutóbb éppen így télre fordulóban volt az időjárás. Most, hogy a világban folytonos felfordulás uralkodott, és dúlt az elkeseredett háború, Kahlan gondolatai szükségszerűen a legsürgősebo dolgok körül forogtak. A hirtelen jött gondolat, Richard emléke váratlan keserédes örömmel töltötte el, rövidke szabadulást hozva a háború gondjai között.

A domb tetejéről még egy utolsó pillantást vetett maga mögé, tekintete beitta a távoli hegyoldalon álló Inkvizítorok Palotájának fenséges képét. Valahányszor megpillantotta az ég felé törő fehér márványoszlopokat, mögöttük a magas ablakok sorait, a látványtól mindig fájdalmas honvágy öntötte el. Míg másokat áhítattal és félelemmel töltött el a Palota megpillantása, Kahlannak az otthon melegét jelentette. Itt nőtt fel, ide fűzte számtalan boldog gyerekkori emléke.
- Ez nem örökre szól, Kahlan. - Kahlan Vernára nézett
- Nem, persze.

Azt kívánta, bárcsak hihetne is benne.
- Ráadásul - tette hozzá Verna bátorító mosollyal -, éppen attól fosztjuk meg a Birodalmi Rendet, amit a leginkább meg akar hódítani: az emberektől. Ami itt marad, csak fa és kő. Mit számít a fa és a kő, ha az emberek biztonságban vannak?

Kahlan feltörni készülő könnyei ellenére önkéntelenül visszamosolygott.
- Igazad van, Verna, csak az emberek számítanak. Köszönöm, hogy emlékeztettél erre.
- Ne aggódj, Inkvizítor Anya - szólt közbe Cara. - Berdine, és a többi Mord-Sith a katonákkal együtt vigyázni fog az emberekre, és gondoskodni fog róla, hogy biztonságban eljussanak D’Harába.

Kahlan még szélesebben mosolygott.
- Bárcsak láthatnám Jagang arcát, amikor a jövő tavaszon végre eljut ide, és csak a kísértetek fogadják.

A háborús szezon a végéhez közeledett. Ha a Richarddal a hegyi otthonukban töltött nyár egy tündérálom volt, akkor ez a véget nem érő háborúban eltelt mostani nyárviszont maga volt a megtestesült rémálom.

A harc kemény volt, elkeseredett és véres. Kahlan nem egyszer érezte úgy, hogy vége, nincs tovább, seregük képtelen tovább kitartani. Minden egyes ilyen alkalommal mégis csak sikerült túlélniük. Volt, amikor Kahlan szinte a halált is szívesen fogadta volna, csak hogy ez a rémálom véget érjen, hogy ne kelljen tovább látnia népe kínjait, szenvedését, sok-sok értékes élet elvesztését.

A Birodalmi Rend látszólag megállíthatatlan, sokmilliós seregét a D’Harai Birodalom csapatainak végül sikerült annyira lelassítania, hogy ebben az évben a Rend már nem tudott eljutni Aydindrilig. A csatákban elesett ezrek életének árán sikerült Aydindril és az inváziós erők útjába eső többi városok lakóinak százezreit megmenteni, időt nyerve számukra a meneküléshez.

Mire az őszi idő igazán csípősre fordult, a Birodalmi Rend mérhetetlen serege egy széles völgyig jutott, ahol egy nagyobb mellékfolyó torkollik a Kern folyóba. A völgy elegendő területet nyújtott hozzá, hogy befogadja a Rend teljes támadóerejét. Jagang tisztában volt vele, hogy alaposan fel kell készülnie a közelítő télre. Alaposan beásták magukat a völgyben, amíg volt rá elegendő idejük. A d’harai erők a völgytől északra alakították ki védelmi vonalaikat, elzárva az Aydindrilhez vezető utat.

Pontosan, ahogy Warren megjósolta, Jagang serege nem tudott eljutni Aydindrilig ebben a hadi szezonban. Jagang ismét bölcs önmérsékletet tanúsított: kímélte az emberei harckészségét, hogy amikor a körülmények ismét lehetővé teszik, sikeresen támadhasson tovább. Rövid távon ez némi lélegzethez juttatta Kahlant és csapatait, de hosszabb távon végzetes veszélyt jelentett számukra.

Kahlan jóleső megkönnyebbülést érzett a felett, hogy ha Aydindril elesik a jövő nyáron, ahogy Warren megmondta, legalább a városlakók lemészárlása nem fog bekövetkezni. Azt nem tudhatta, milyen nehézségeket kell az aydindrilieknek elviselniük, amíg D’Harába eljutnak, de ez még mindig összehasonlíthatatlanul jobb volt, mint az Aydindrilben visszamaradókra váró kegyetlen halál, vagy biztos rabszolgaság.

Kahlan tudta, hogy akadnak majd olyanok is, akik nem lesznek hajlandók elhagyni a várost. A Rendnek a Középföldön való előrenyomulása során a meghódított városokban voltak, akik hittek az „Igazságos Jagang”-ról terjesztett hírekben. Mások aboan bíztak, hogy bármi történjen is, a Teremtő, vagy épp a jó szellemek majd vigyáznak rájuk. Kahlan tudta, hogy önmaga ostobaságától senkit nem lehet megóvni. Esélyük azoknak volt a túlélésre, akik igazán akartak élni, és meghallgatták a józan ész szavát. Akik csak azt látták, amit látni szerettek volna, azokra a legjobb esetben is a Rend kegyetlen elnyomása várt.

Kahlan hátranyúlt, és megérintette az Igazság Kardjának a válla fölé nyúló markolatát. Megnyugtató érzés volt számára időnként hozzáérni a fegyverhez. Az Inkvizítorok Palotája immár nem volt többé Kahlan otthona. Az otthon ott volt, ahol ő és Richard együtt lehettek, bárhol legyen is az.

A harc gyakran olyan heves volt, a félelem olyan erős, hogy volt idő, amikor Kahlannak néha napokon át eszébe sem jutott Richard. Sokszor minden testi és lelki erejére szükség volt hozzá, hogy legalább egy újabb napot túlélhessen.

Voltak, akik annyira reménytelennek érezték a küzdelmet, hogy elszöktek a seredtől. Kahlan meg tudta érteni, mit éreztek ezek a katonák. Ugy tűnt, mást sem tesznek, mint állandó hátrálás közben folyamatosan harcolnak az életben maradásért a nyomasztó fölényben lévő ellenséggel.

Galea elesett. Az ott történtekről alighanem mindent elmondott, hogy jó ideje egyetlen galeai városból sem kaptak semmi hírt.
Keltont is elvesztették. Sokan elmenekültek az ellenség elől Winsteadból, Penverroból és más keltoni városokból. A keltoni hadsereg jó része még ott harcolt Kahlan seregében, de voltak, akik a hírek hallatára kétségbeesésükben hazasiettek.
Kahlan igyekezett nem túl sokat gondolni mindarra, ami rosszul alakult, nehogy ő is kísértést erezzen a harc feladására. Végtére is nagyon sok ember életét sikerült eddig megmenteniük azzal, hogy esélyt adtak nekik a menekülésre a Rend elől. Legalábbis egyelőre. Ez volt a legtöbb, amit tehettek.
Az északra való visszavonulás során az egyesült d’harai erők több tízezer embert veszítettek az elkeseredett harcokban. A Rend vesztesége ennek sokszorosa volt. A nyári forróság alatt csak a lázas betegségeknek negyed millióan estek áldozatul a Rend katonái közül. Persze mindez aligha számított: a Birodalmi Rend serege az érkező utánpótlásokkal egyre nagyobbá vált, és folyamatosan haladt előre.
Kahlan visszaemlékezett rá, mit mondott neki Richard: hogy nem győzhetnek, hogy az Újvilág elesik a Rend támadása nyomán, és hogy ha folytatják az ellenállást, azzal csak a vérontás lesz nagyobb. Vonakodva ugyan, de Kahlan is kezdte megérteni, hogy a kilátások reménytelenek. Attól tartott, valóban csak az ok nélküli áldozatok számát fogja növelni szembeszállásuk a Rend erőivel. Mégis, egyelőre elképzelhetetlen volt számára, hogy további ellenállás nélkül feladják az ügyet.
Ismét hátrafordult, tekintete elsiklott az őt kísérő katonák hosszú sora felett, az erdő felett. A hegyet nézte, és a hegy oldalán a Varázslók Tornyának Aydindril fölé magasodó hatalmas, sötét tömegét.
Zeddnek oda kell mennie. Azt nem tudják megakadályozni, hogy a Rend elfoglalja Aydindrilt, de azt nem szabad megkockáztatni, hogy a Torony is Jagang kezébe kerüljön.
Tíz nappal később, alkonyatkor lovagolt be Kahlan és kísérete a d’harai táborba. Az első pillanattól kezdve érezték, hogy valami nincs rendben. A katonák kivont kardokkal futkostak a táborban. Mások fegyverkötegeket nyalábolva siettek a tábort védő barikádokhoz. A beosztási helyükre igyekvő harcosok menet közben igyekeztek magukra ölteni láncingeiket, bőrpáncéljaikat. A látvány izgalomról és feszültségről árulkodott, de az elmúlt hónapokban Kahlan már annyiszor látott ilyet, hogy szinte megszokottá vált számára.
- Kíváncsi vagyok, mi történik itt - szólalt meg összeráncolt homlokkal Verna. - Nagyon nem szeretném, ha Jagang tönkretenné a vacsoránkat.
Kahlan hirtelen mezítelennek érezte magát megszokott bőrpáncélja nélkül. A páncél igen kényelmetlennek bizonyult a hosszú lovaglások alatt, ezért, mivel baráti területeken haladtak keresztül, Kahlan a maga mögé, a nyeregkápára szíjazva vitte magával.
Ahogy a lóról leszálltak, Cara közelebb húzódott Kahlanhoz. A lovak kantárszárát a védelmezőén köréjük csoportosuló katonák kezébe nyomták.
Kahlan hirtelen nem emlékezett rá, milyen színű zászlók jelzik aznap a parancsnoki sátrakat. A távol töltött napok alatt nem tartotta pontosan számon, milyen nap is van éppen. Hiszen már valamivel több, mint egy hónapja, hogy otthagyták a tábort. Karon ragadta az egyik tisztet a köréjük sereglő katonák közül.
- Merre vannak a parancsnokok?
A tiszt a kardjával mutatta az irányt.
- Arra, Inkvizítor Anya.
- Tudod, mi történik itt?
- Nem, Inkvizítor Anya. Hallottam a riadójelet, és egy mellettünk elsiető Nővér azt mondta, hogy nem hamis riasztásról van szó.
- Nem tudod, merre vannak a Nővéreim vagy Warren? - kérdezte a tisztet Verna.
- A Nővéreket mindenfelé láttam mozogni a táborban, Prelátus. Warren varázslót nem tudom, hol lehet.
Közben leszállt a sötétség, így csak a tábortüzek fénye alapján tudtak tájékozódni a táboron belül. A tüzek jó részét azonban a riadó miatt sietve kioltották, így a tábor sötét útvesztővé változott.
D’harai katonák vágtattak el mellettük lóháton, őrjáratba indulva. Gyalogos felderítők siettek kifelé a tábor védvonalain kívülre. Ugy tűnt, senki sem tudja, milyen veszély fenyegeti a tábort, de ez egyáltalán nem volt szokatlan. A Rendnek a tábor ellen indított akciói egyre gyakoribbak voltak, és változatosságukkal és kiszámíthatatlanságukkal elsősorban megfélemlíteni és összezavarni igyekeztek a d’harai sereget.
Több, mint egy órába tellett, mire Kahlan, Cara, Verna, és az őket kísérő testőrgyűrű átjutott a városnyi táboron a tisztek sátraiig. A sátrak mind üresek voltak.
- Ostobán csináljuk - mormogta maga elé Kahlan. Megtalálta a saját sátrát, ahol a Szellem egy kis asztalkán állva várt rá, és belökte nyeregtáskáját és páncélját a sátor bejáratán.-— Maradjunk inkább itt, ahol ők megtalálhatnak.
- Egyetértek - helyeselt Verna.
Kahlan a testőrül köréjük sereglett katonák felé intett.
- Széledjetek szét, és keressétek meg a tiszteket. Mondjátok meg nekik, hogy az Inkvizítor Anya és a Prelátus a parancsnoki sátraknál várják a jelentésüket.
- Szóljatok az összes Nővérnek is, akikkel csak találkoztok - tette hozzá Verna -, és ha Warrent vagy Zeddet látjátok, nekik is mondjátok meg, hogy visszatértünk.
A katonák szétszéledtek az éjszakában, hogy teljesítsék a kapott parancsokat.
- Nekem ez nem tetszik - mordult fel Cara.
- Nekem sem - értett egyet vele Kahlan, és belépett a sátrába.
Cara odakint őrt állt egy kisebb csapat katonával, amíg Kahlan levetette farkasbőr bundáját, és felöltötte magára a bőrpáncélját. A páncél olyan sokszor védte már meg Kahlant a sebesülésektől, hogy egyáltalán nem szégyellte viselni nő létére sem. Hiszen egyetlen ember elegendő lenne, aki elég közel tudna férkőzni hozzá, hogy egy kardot döfhessen Kahlanba, és akkor könnyen mindennek vége lehetne. Ha szerencsés, és a döfés a combján, esetleg a hasán éri, akkor még lenne esélye rá, hogy a Nővérek meggyógyíthassák, de ha a penge máshová megy - mondjuk a szívbe, a fejbe vagy átvág egy nagyobb artériát, ami azonnali súlyos vérvesztéssel jár - akkor még a mágia sem lenne képes segíteni rajta.
A bőr különlegesen erős volt, és bár nem volt teljesen áthatolhatatlan kard, lándzsa vagy nyílvessző számára, meglehetős védelmet nyújtott, ugyanakkor elegendő mozgásszabadságot hagyott a harchoz. A kardcsapásnak például megfelelő szögben kellett érkeznie, hogy áthatoljon a bőrpáncélon, különben ártalmatlanul csúszott félre róla. Sok harcos inkább láncinget viselt, ami biztonságosabb volt, de Kahlannak túl nehéz lett volna ahhoz, hogy harc közben könnyedén mozoghasson benne. Márpedig a csatában a gyorsaság és mozgékonyság gyakran magát az életet jelentette.
Kahlan persze tudta, hogy nem szabad feleslegesen kockáztatnia az életét. Vezetőként sokkal hasznosabb volt az ügynek, mint harcosként. Mégis, bár ritkán bocsátkozott közvetlen küzdelembe, gyakran előfordult, hogy a harc kereste meg őt.
Végre egy őrmester érkezett Kahlanékhoz helyzetjelentéssel.
- Orgyilkosok! - csak ennyit mondott.
Ez az egyetlen vérfagyasztó szó is elég volt azonban. Kahlan gyanított is valami ilyesmit, és ez meg is magyarázta a tábor tanácstalan felbolydultságát.
- Mennyi a veszteségünk? - kérdezte Kahlan az őrmestert.
- Biztosra csak annyit tudok, hogy az egyik megtámadta Zimmer kapitányt. A kapitány a tábortűznél vacsorázott az embereivel. A gyilkos döfést sikerült elhárítania, de az egyik lába csúnyán megsérült. Az orvosok éppen most látják el.
- És a merénylővel mi történt? - vágott közbe Verna. Az őrmester meglepettnek látszott a kérdés hallatán.
- Zimmer parancsnok levágta. - Mondanivalójának többi részét utálkozó fintorral folytatta. - Az orgyilkos d’harai egyenruhát viselt. Észrevétlenül járt-kelt a táborban, amíg a célpontját, Zimmer kapitányt meg nem találta, akkor aztán támadott.
Verna gondterhelten fel sóhajtott.
- Valamelyik Nővér biztosan tud segíteni a kapitányon. Kahlan egy bólintással elbocsátotta az őrmestert. A katona szívére szorított ököllel tisztelgett, aztán elsietett a dolgára.
Kahlan ekkor vette észre a közeledő Zeddet. A varázsló köntösének elején jókora nedves folt sötétlett: kétségkívül vér. Arcán könnyek peregtek. Kahlan teste egy pillanat alatt lúdbőrös lett a látványtól.
Verna lélegzete elakadt, amikor Zedd hirtelen meglátva őket megtorpant és habozott egy pillanatig, mielőtt futva feléjük indult. A Prelátus megmarkolta Kahlan karját.
Zedd odaérve megragadta Verna kezét. Csak ennyit mondott:
- Siess!
Többre nem is volt szükség: mindannyian megértették.
Verna fájdalmas sikollyal hagyta vonszoltatni magát Zedd sürgető keze által. Kahlan és Cara mögöttük futottak. Zedd kanyargós útvonalon vezette őket a vágtató lovasok, névsort olvasó tisztek, kiáltozva ide-oda szaladgáló katonák keltette zűrzavaron át.
A névsorolvasásra azért volt szükség, mert a merénylők d’harai egyenruhában hatoltak be a táborba, így férkőztek célpontjaik közelébe. Ezért minden katonát azonosítani kellett, hogy ki tudják szűrni a nem közéjük tartozókat. Hosszadalmas és nehéz feladat volt, de elkerülhetetlenül szükséges.
A Zedd vezette kis csoport sietve elhaladt a sátrak mellett, ahol a sebesülteket ápolták. Ezekbe a sátrakba most is támogattak be fájdalomtól kiáltozó embereket bénultan lelógó, sérült végtagokkal, vagy épp hordágyon. Minden kórházsátorban tíz-tizenkét sebesültnek volt hely.
Verna önuralmán át-áttört a pánik. Zedd mindkét karján megmarkolva megállította a Prelátust. Visszafojtott érzelmektől elfúló hangon kezdett magyarázni neki.
- Az egyik merénylő leszúrta Hollyt. Warren ott volt a közelben, és megpróbálta megvédeni a kislányt. Verna, a halott feleségem lelkére esküszöm... mindent megpróbáltam, amit tudtam. A jó szellemek bocsássanak meg nekem, hogy ezt kell mondanom neked... de ehhez az én erőm már kevés. Téged hívott, és Kahlant.
Kahlan bénult tehetetlenséggel állt, szíve a torkában lüktetett. Zedd kezét érezte a hátán, ami továbbindulásra sürgette. Kahlan fejét lehajtva követte Vernát a sátorba.
A sátor hátsó végében fél tucat holttest hevert takarókkal lefedve. Itt-ott a takarók alól kilátszott egy-egy vére kéz vagy láb. Az egyik holttestnek hiányzott az egyik csizmája. Kahlan mereven bámult rá, agya képtelen volt a gondolkodásra, csak azon csodálkozott, hogyan veszthette el a katona a csizmáját. Ez olyan nevetségesen ostoba dolog: hogy valaki meghal, közben elveszíti az egyik csizmáját... Tragédia és komédia együtt, egyazon halotti lepel alatt.
Warren hanyatt feküdt egy földre rakott szalmazsákon. Az egyik oldalánál Philippa Nővér állt, magas alakja a fiatal varázsló fölé görnyedt, ahogy a haldokló egyik kezét fogta. A másik oldalon Phoebe Nővér tartotta kezében Warren másik kezét. Mindketten könnyáztatta arccal néztek föl a melléjük érkezett Vernára.
- Warren - szólította meg Philippa Nővér a sebesültet. - Verna van itt. És Kahlan is.
A két nővér gyorsan félrehúzódott, hogy Verna és Kahlan átvehessék a helyüket. Zokogásukat szájukra szorított kézzel leplezve gyorsan kisiettek a sátorból.
Warren arca olyan fehér volt, mint a közelében heverő kötszerkötegek. Szeme tágra nyitva, tekintete valahová a magasba mered... mintha már nem is látna semmit többé. Göndör, szőke haja csatakos az izzadságtól, köntösét terjesen átáztatta a vér.
- Warren - nyöszörögte Verna. - Ó, Warren...
- Verna? Kahlan? - kérdezte Warren ziháló suttogással.
- Igen, szerelmem. - Verna Warren kezét csókolgatta. Kahlan megszorította a haldokló ernyedten lógó másik kezét.
- Én is itt vagyok, Warren.
- Ki kellett tartanom... Amíg ti ketten vissza nem értek... Hogy megmondjam mindkettőtöknek...
- Mit akarsz megmondani nekünk, Warren? - kérdezte Verna könnyei között.
- Kahlan... - suttogta a varázsló. Kahlan odahajolt hozzá.
- Itt vagyok, Warren. Ne beszélj most, csak...
- Figyelj rám.
Kahlan az arcához szorította a haldokló kezét.
- Figyelek, Warren.
- Richardnak... igaza van. A látomása... Muszáj megmondanom neked...
Kahlan nem tudta, mit mondhatna.
Warren hamuszürke arcára gyenge mosoly költözött.
- Verna...
- Mi az, szerelmem?
- Szeretlek. Mindig is szerettelek...
Verna fojtogató könnyei között alig tudott megszólalni.
- Ne halj meg, Warren! Kérlek! Nagyon kérlek, ne halj meg!
- Csókolj meg - suttogta Warren - amíg még életben vagyok. .. És ne gyászold, ami véget kell, hogy érjen... emlékezz arra, milyen szép életünk volt... Csókolj meg, szerelmem!
Verna Warren fölé hajolt, és gyöngéden, szeretettel szájon csókolta, miközben szeméből Warren arcára peregtek a könnyei.
Kahlan nem bírta tovább a látványt, kitámolygott a sátorból, Zedd támogató karjai közé. Kahlan az öreg varázsló vállába fúrta könnyáztatta arcát.
- Mit művelünk? - zokogta. - Mire jó ez az egész? Mit érünk cl vele? Mindent elveszítünk.
Zeddnek nem volt válasza Kahlan könnyeire, amit harcuk hiábavalóságáért hullatott.
A percek lassan vánszorogtak. Kahlan megkeményítette magát. Erősnek kell lennie. Inkvizítor Anyának kell lennie. Az embereknek nem szabad azt látnia, hogy az Inkvizítor Anya a fel akarja adni a harcot.
Hallgatag emberek álldogáltak a közelben, tekintetükkel kerülve a sátrat, ahol Warren feküdt haldokolva.
Mikor Meiffert tábornok előbukkant a sötétségből, Cara arcán egyértelműen látszott a megkönnyebbülés. A tábornok Cara mellé sietett, de nem érintette meg a Mord-Sithet.
- Örülök, hogy épségben visszatértetek - üdvözölte Kahlant. Warren hogy van?
Kahlan képtelen volt válaszolni. Zedd megcsóválta a fejét.
- Nem gondoltam, hogy képes lesz kitartani idáig. Azt hiszem, az éltette eddig, hogy a feleségével még találkozhasson.
A tábornok együttérzően rábólintott.
- Elfogtuk a tettest.
Kahlan hirtelen teljesen éberré vált.
- Hozzátok elém! - vicsorogta.
A tábornok habozás nélkül elsietett, hogy odavitesse az orgyilkost. Kahlan intésére Cara is vele tartott.
- Mit mondott neked Warren? - kérdezte Zedd Kahlant olyan halkan, hogy a körülötte állók meg ne hallják. - Valamit el akart neked mondani.
Kahlan mély, nyugtató lélegzetet vett.
- Azt mondta: „Richardnak igaza van”. ,
Zedd kétségbeesett fájdalommal fordította éí a fejét. Warren a barátja volt. Kahlan senki mást nem ismert, akit Zedd olyan közel engedett volna magához, mint Warrent. Olyan közös dolgaik voltak, amit kívülük senki más nem lett volna képes megérteni. Fiatalos külseje ellenére Warren több, mint százötven éves volt, közel ugyanolyan idős, mint Verna. Zeddnek, akire mindenki úgy nézett fel, mint bölcs, öreg varázslóra, külön örömöt jelenthetett, hogy a varázsló-ügyekről olyasvalakivel válthatott szót, aki megértette, anélkül, hogy folyton magyarázgatnia, tanítgatnia kellett volna.
- Nekem is ugyanazt mondta - suttogta Zedd könnyek között.
- Warren miért nem használt mágiát? - kérdezte Kahlan. Zedd ujjaival a szemét törölgette.
- Éppen arra járt, amikor az az alak megragadta Hollyt, és beledöfte a kést. Talán az orgyilkos nem találta meg a kijelölt célpontját, vagy eltévedt és összezavarodott, vagy talán csak pánikba esett, és úgy döntött, mindegy, kit öl meg, és éppen Holly került a keze ügyébe.
Kahlan is a szemét törölgette a keze fejével.
- Az is lehet, hogy azt mondták neki, varázslókat keressen ilyen és ilyen köntösben, és amikor meglátta Warrent, leszúrta Hollyt, hogy az ezt követő felfordulásban Warren közelébe férkőzhessen.
- Az is lehet. Warren sem tudja igazán. Minden egy pillanat alatt történt. Warren épp ott volt, és ösztönösen reagált. Én is megkérdeztem tőle, de ő sem tudta megmondani, miért nem használta a mágikus erejét. Lehet, hogy amikor a kés villanását meglátta, attól tartott, hogy ha mágiával sújt le, Hollynak is árthat vele, hiszen az a férfi éppen a kislányba döfte a kését. Warren egyszerűen csak ösztönösen kapott a kés után. Ez végzetes hibának bizonyult.
- Talán Warren egyszerűen csak habozott használni a Tehetségét.
Zedd fájdalmas fintorral vonta meg a vállát.
- Egy-egy töredék másodpercnyi habozásért sok varázsló fizetett már az életével.
- Ha én nem haboztam volna - felelte Kahlan fájdalmas emlékeibe révedve -, Nicci nem tudott volna magához kötni. És akkor Richard most nem lenne a kezei között.
- Ne próbáld a múltat befolyásolni, kedvesem. Nem lehet.
- És a jövőt?
Zedd tekintete Kahlanét kereste.
- Ezt hogy érted?
- Emlékszel, a múlt tél végére, amikor elhagytuk a táborhelyünket, amikor a Rend elindult? - Amikor Zedd rábólintott, Kahlan folytatta. - Warren megmutatta nekünk ezt a helyet a térképen. Azt mondta, ide kell elérnünk, hogy megállíthassuk a Rendet.
- Azt akarod mondani, hogy előre tudta, hogy itt fog meghalni?
- Te mondd meg.
- Én varázsló vagyok, nem próféta.
- De Warren az. - Miután erre Zedd nem felelt semmit, Kahlan suttogva megkérdezte: - És Hollyval mi van?
- Azt nem tudom. Éppen ideértem, hogy Warrennel tanácskozzam, amikor megtörtént. A katonák rárohantak az orgyilkosra. Warren kiabált velük, hogy meg ne öljék. Gondolom, úgy vélhette, hogy a tettes esetleg fontos információk birtokában lehet. Annyit láttam, hogy Holly több sebből vérzik, és sokkos állapotban van. Azonnal behozattam Warrent ide, és elkezdtem dolgozni rajta. Közben megérkeztek a Nővérek, és bevitték Hollyt egy másik sátorba. Zedd fájdalmas tekintettel horgasztotta le a fejét. - Megtettem mindent, amire csak képes voltam. Nem volt elég.
Kahlan vigasztalóan ölelte át az öreg varázsló vállát.
- Ez a dolog kezdettől fogva nem rajtad múlt, Zedd. Kahlant zavarba hozta, hogy ilyen fájdalmasan gyengének látja azt az embert, akiből ő maga is merítette eddig az erejét és kitartását. Persze ésszerűtlen volt azt várni, hogy Zedd ilyen súlyos helyzetben is teljesen érzelemmentes és erős maradjon, de azért mégis zavaró volt a helyzet. Ebben a pillanatban Kahlant teljesen elborította mindaz a fájdalom és veszteség, amit Zeddnek eddigi életében el kellett viselnie. Mind ott volt az öreg mogyorószín szemeinek meggyötört tekintetében.
A körülöttük álló katonák utat Witottak a visszatérő Meiffert tábornoknak és Carának. Mögöttük két jól megtermett katona fogott közre egy vékony fiatal férfit: a tettes tulajdonképpen alig volt több egy gyereknél. Izmos volt, de esélye sem lett volna az őt fogva tartó katonákkal szemben. Kuszált haja a homlokába hullott, megvető pillantású söfét szemei elé. Arcán büszke, csúfondáros mosoly ült.
- Tehát - szólalt meg a fickó keménynek vagánynak szánt hangon -, a Rendnek tett szolgálatom során nyilván valami fontos személyt sikerült megölnöm. Ezért a Rend hősnek fog tartani.
- Térdeltessétek le az Inkvizítor Anya előtt! - adta ki halk hangon a parancsot Meiffert tábornok.
A két katona hátulról belerúgott a fiú térdhajlatába, úgy kényszerítették a földre. A kölyök Kahlan előtt térdelve felvihogott.
- Szóval te vagy az a nagyon fontos nagy kurva, akiről annyit hallottam már. Nagy kár, hogy nem voltál a közelemben, boldogan vágtam volna beléd a késemet. Azt hiszem, egy pár embernek bebizonyítottam, hogy nem bánok rosszul a késel.
- Vagyis, mivel én nem voltam kéznél - mondta Káhlan -, egy gyereket szurkáltál össze helyettem.
- Csak, hogy ki ne jöjjek a gyakorlatból. Jó pár mást is összeszurkáltam volna, ha az a nagy darab marha nem ugrott volna rám. De azért így is megtettem a kötelességemet a Rendért és a Teremtőért.
A fickó az olyan ember vakmerőségével beszélt, aki jól tudja, hogy tetteiért most meg kell fizetnie a legnagyobb, a végső árat. Önmagát is próbálta meggyőzni róla, hogy amit tett, az fontos és értékes szolgálat volt. Hősként akart meghalni, hogy a Túlvilágon egyenesen a Teremtő színe elé jusson, és megkapja megérdemelt jutalmát.
A sátorból Verna lépett ki. Lassan, sietség nélkül mozgott. Arca hamuszürke volt, elkínzott kifejezés ült rajta. Kahlan karon fogta Vernát, készen rá, hogy támogassa, ha szükséges.
Verna megtorpant, amikor meglátta a térdelő figurát.
- Ez az? - kérdezte.
Kahlan másik kezét gyengéden Verna hátára tette, mintegy szótlanul felajánlva a támogatását.
- Igen, ez az - erősítette meg Verna gyanúját.
- Úgy van - vigyorgott Vernára gúnyosan a fickó. - Én késeltem meg az ellenséges varázslót. Hős vagyok. A Rend igazságot és jólétet hoz az embereknek, és én kivettem a részemet ebből a feladatból. A hozzátok hasonlóak mindig is elnyomtak bennünket.
- Elnyomtak benneteket - ismételte meg Verna tónustalan, halott hangon.
- Akik szerencsésnek és gazdagnak születtek, soha nem akarják megosztani a szegényekkel, amijük van. Én vártam, de amíg a Rend meg nem adta életem nagy lehetőségét, senkitől nem kaptam semmit. Az elnyomottak ezentúl majd mindenütt a saját hősükként fognak emlegetni engem. Segítettem igazságot osztani azok számára, akik soha nem adtak esélyt nekem. Megöltem egy gonosz embert. Hős vagyok.
A fickó szavai nyomán beállott síri csendet csak még inkább kihangsúlyozták a háttérzajok körülöttük: a névsorolvasó tisztek hangos szavai és a rájuk adott sietős válaszok, a betolakodók után kutató őrjáratok fegyvereinek és láncingeinek ezer apró kis harang hangját idéző csörömpölése,
A térdelő alak Vernára vigyorgott.
- A Teremtő majd megjutalmaz a Túlvilágon. Nem félek a haláltól. Kiérdemeltem a helyemet az örökkévalóság Fényében.
Verna körbehordozta a tekintetét a csoporton.
- Nem érdekel, mit tesztek vele - mondta -, de egész éjjel hallani akarom a sikolyait. Azt akarom, hogy még a Rend előőrsei is meghallják a sikoltozását. Ez lesz az én tiszteletadásom Warren emlékének.
A fiatal fickó megnyalta a szája szélét. Most kezdett rádöbbenni, hogy a dolgok nem egészen úgy alakulnak, ahogy ő elképzelte.
- Ez nem igazság! - kiáltotta tiltakozva.
Hirtelen pánik kerítette hatalmába, egész testében remegni kezdett. A mártírhalálra, a gyors végre fel volt készülve. De ez itt valami egészen más.
- Ő gyorsan meghalt! Ennyit én is megérdemelnék! Ez így nem igazságos!
- Igazságos? Ami nem igazságos - szólalt meg Verna hátborzongató nyugalommal a hangjában - az az, hogy az anyád valaha is széttette a lábát az apádnak. Mi most sajnos késve, de megpróbáljuk helyrehozni ezt a hibáját. Ami nem igazságos, az az, hogy egy kedves és jó embernek kellett meghalnia egy ilyen nyöszörgő, gyáva kis korcs kezétől, akinek annyi esze sincsen, hogy felismerje, milyen hazugságokkal etették meg, amiket ráadásul most még elénk is ideokád.
Feláldozod az életedet cserébe azért, amit kioltottál? Meg akarsz halni az ügyért, amit, olyan ostobán nemesnek hiszel? Teljesülni fog a kívánságod, fiatalember. De mielőtt meghalnál, még teljes mértékben meg fogod érteni, mit is áldozol fel, milyen sokat is ér neked az életed, és hogy milyen bolond módon vesztegetted el. Te magad is legalább annyira sajnálni fogod, hogy az anyád megfogant veled, ahogy mi sajnáljuk.
Verna ellentmondást nem tűrő tekintettel nézett végig a társaságon.
- Ez az én kívánságom. Kérlek, lássatok neki a teljesítésének.
Cara egy lépést előre lépett.
- Hadd hajtsam végre én. - Zord arcán egy cseppnyi jókedv sem látszott. - Ahogy te elképzeled, Verna, annak a kivitelezésére én vagyok a legalkalmasabb.
A fickó hisztérikusan felnevetett.
- Egy asszony? Azt hiszitek, hogy egy nagydarab szőke szuka meg tud majd engem leckéztetni? Hát ti tényleg olyan bolondok vagytok, mint ahogy hallottam rólatok.
Verna bólintott.
- Le leszek kötelezve neked, Cara. - Elindult, hogy távozzon, de aztán megtorpant. - Ne hagyd meghalni reggelig, amíg nem csatlakozom hozzád, hogy tanúja lehessek. Előtte még a szemébe akarok nézni ennek a fiatalembernek, hogy láthassam, megértette-e végre a valóság természetét, azt, hogy semmi sem igazságos. A szemébe akarok nézni, mielőtt életével fizet az értéktelenségéért, és azért, hogy nagy gonoszságban működött közre.
- Megígérem neked - felelte Cara lágyan Vernának -, hogy bár gyászodban örökkévalóságnak fog tűnni számodra ez az éjszaka, ennek itt összehasonlíthatatlanul hosszabb lesz.
Elmentében Verna egyszerűen megérintette Cara vállát köszönetképpen. Miután Verna eltűnt a sötétben, Cara Kahlan felé fordult.
- Szeretném, ha a rendelkezésemre bocsátanál egy sátrat. Senkinek sem kell látnia, amit ezzel művelni fogok. A sikolyaiból eleget fognak tudni.
- Ahogy akarod.
- Inkvizítor Anya! - A fickó vadul vergődött a katonák szorításában, de azok vasmarokkal tartották meg. - Ha olyan nagylelkű vagy, amilyennek tartanak, légy könyörületes hozzám!
A fiú szája sarkából nyál lógott, és ziháló lélegzetvétele ütemére himbálózott.
- De hiszen az vagyok - válaszolta Kahlan. - Megengedem, hogy a Verna által kért ítéletet hajtsák végre rajtad, nem pedig azt, amit én mértem volna rád.
Cara az ujjaival csettintve a fiúra mutatott, és sarkon fordulva határozott léptekkel elindult. A katonák utána vonszolták a sikoltva tiltakozó orgyilkost.
- A többiekkel, akiket elfogtunk, mi legyen? - kérdezte a tábornok Kahlant.
Kahlan elindult a sátra felé.
- Vágjátok el a torkukat - vetette hátra.

14. FEJEZET

Kahlan felült az ágyán, és rádöbbent, hogy többé nem hallja a távoli sikoltozást. A hajnal még több órányira volt. Lehet, hogy az orgyilkos szíve váratlanul megállt.

Nem, Cara Mord-Sith volt, és tökéletesen értett ahhoz, amihez a Mord-Sithek érteni szoktak.
Kahlan teljesen felöltözve hevert az ágyán, hallgatta a vérfagyasztó sikolyokat. Együttérző fájdalom öntötte el Verna iránt, érezte Warren hiányát, és időnként elöntötte a verejték, amikor eszébe jutott, hogy egyszer Richard is szenvedett egy Mord-Sith Agielétől.
A Szellemre nézett, hogy kizárja agyából a hívatlanul előtörő kísérteties képeket. A sátorrúdról lelógó lámpa meleg fényben fürdette a szobrot, kiemelte ruhája kecses vonalait, ökölbe szorított kezét, hátravetett fejét. Akárhányszor is nézte meg Kahlan a szobrot, sose telt be vele, minden alkalommal megdobogtatta a szívét.
Richard ezt a látásmódot választotta a szörnyű elkeseredés helyett, ami ugyanúgy eláraszthatta volna a lelkét. De a megkeseredettség megfosztotta volna attól a képességétől, hogy boldog lehessen.
Kahlan valami nagyobb zajt hallott odakintről. Talpra ugrott, és abban a pillanatban Cara dugta be a fejét a sátor nyitva hagyott bejáratán. A Mord-Sith kék szemeiben őrjöngő düh lobogott. Belépett a sátorba, hajánál fogva vonszolta maga után a merénylőt. A nyomorult kétségbeesetten próbálta kipislogni a szeméből a belefolyt vért, ami elvakította.
Cara fogcsikorgatva maga elé taszította a fickót, aki Kahlan iába elé rogyott a porba.
- Mi ez az egész? - kérdezte Kahlan.
Cara pillantása rettenetes, vad haragot tükrözött. Olyan volt a tekintete, mint aki minden erejével próbál ragaszkodni valami maradék emberi minőséghez, de alig tudja magát visszafogni. Cara a józan ész és az őrültség határvonalán egyensúlyozott.
Térdre hullott a földön heverő alak mellé, hajánál fogva felrántotta a fejét, vörös bőrruhájához szorította, és a torkához nyomta az Agielt. A fickó fuldokolva felköhögött. Szája szélén vérhab bukott ki.
- Mondd el neki! - vicsorgott Cara.
A merénylő megadóan tárta szét két oldalra a karjait.
- Ismerem! Ismerem!
Kahlan értetlenül ráncolta a homlokát a halálra rémült fiatal kölyökre.
- Kit ismersz?
- Richard Cyphert! Ismerem Richard Cyphert! És Niccit is, a feleségét.
Kahlan úgy érezte, mintha összedőlt volna a világ körülötte. A rázúduló súlytól maga is térdre roskadt Cara áldozatával szemben.
- Hogy hívnak?
- Gadi. Gadi a nevem.
Cara Gadi hátába nyomta az Agielét, amitől a fickóból kétségbeesett sikoly tört elő. Cara a földre nyomta Gadi arcát. Kahlan felemelt kézzel lépett közbe.
- Cara, várj! Beszélnünk kell vele!
- Tudom. Epp csak biztosra akarok menni, hogy legyen is kedve beszélni.
Kahlan még sohasem látta Carát ilyen nekivadultnak, ilyen őrjöngőnek. Ez több volt annál, mint amit Verna kért tőle. Ez személyes üggyé vált Cara számára is. Cara kedvelte Warrent is, de Gadi szerencsétlenségére Richard az életet jelentette a nő számára.
A Mord-Sith ismét talpra rántotta Gadit. A fiú törött orrából véres buborékok bukkantak elő. Mikor a fény megfelelő szögben esett Cara vörös bőrruhájára, azon is látni lehetett a vér nedves csillogását.
- Most pedig azt akarom, hogy mindent mondj el az Inkvizítor Anyának!
Gadi zokogva bólogatni kezdett, mielőtt még Cara teljesen befejezhette volna a parancsot.
- Ott éltem... ahová ők is jöttek lakni. Ott laktam, ahol Richard és a felesége...
- Nicci - javította ki Kahlan.
- Igen, Nicci. - Gadi nem értette, mit akar ezzel Kahlan. - A mi házunkban kaptak egy szobát. Én és a barátaim nem szerettük Richardot. Aztán Kamil és Nabbi elkezdtek beszélgetni vele. Megkedvelték Richardot. Én mérges voltam...
Gadi szavai bugyborékoló zokogásba fulladtak, úgyhogy nem tudta befejezni az elkezdett mondatát. Kahlan tenyerébe vette a fiú vériszamos állat, és megrázta.
- Beszélj, vagy szólok Carának, hogy ő bírjon szóra!
- Nem tudom, mit mondjak, nem tudom, mit akarsz hallani hüppögte Gadi.
- Mindent, amit Richardról és Nicciről tudsz. Mindent! - kiáltotta Kahlan centiméterekről a fiú arcába.
- Mondd el a többit is - suttogta Cara Gadi fülébe, miközben újra talpra rángatta.
Kahlan is felállt, közel hajolva, hogy egyetlen szót se veszítsen abból, amit Gadi mond.
- Richard rávette a lakókat, hogy hozzák rendbe a házat és a környékét. Ishaqnál dolgozott, a fuvarosnál. Amikor esténként hazaért, ő maga is javítgatott a ház körül mindenfélét. Gyűlöltem Richardot.
- Gyűlölted érte, mert megjavított dolgokat a ház körül?
- Arra tanította Kamilt, Nabbit, meg a többieket, hogy képesek tenni valamit önmagukért, pedig ez hazugság... az ember nem dolgozhat önmagáért. Ez aljas megtévesztés. Az embereken a tehetőseknek kell segíteni. Az a kötelességük. Richardnak javítania kellett a dolgokon, mert ő képes volt rá, de nem lett volna szabad elhitetnie Kamillal, Nabbival és a többiekkel, hogy ők maguk is meg tudják változtatni az életüket. Ezt senki nem tudja megtenni. Az embereknek segítségre van szükségük, nem ilyen hideg, szívtelen elvárásokra, amiket Richard támasztott velük szemben.
Rájöttem, hogy Richard éjszaka különmunkát vállal. A kapzsi mesterembereknek szállított többlet árut. Ezzel olyan pénzt keresett, amit nem lett volna szabad megengedni neki.
Aztán egy este, amikor a ház lépcsőjén ültem, hallottam, hogy Nicci megharagszik Richardra. Aztán kijött hozzám a lépcsőházba, és azt akarta, hogy lefeküdjek vele. Engem a nők mindig megkívánnak. Nicci közönséges kurva, semmivel sem különb a többinél, bármilyen nagyra is van magával. Azt mondta, Richard nem eléggé férfi hozzá, hogy kielégítse őt, és azt akarta, én adjam meg neki, amit Richard nem tud.
Hát én aztán jól megadtam neki: épp úgy, ahogy akarta. Jól megadtam a ringyónak. Úgy fájt neki, ahogy megérdemelte...
Kahlan teljes erejéből a fickó ágyékéba vágta a térdét. Gadi összegörnyedt, a lélegzete elakadt. Szemei fennakadtak, és elvágódott a földön.
Cara mosolygott.
- Gondoltam, hogy ezt a részét szívesen fogod hallani. - Kahlan letörölte arcáról a könnyeit.
- Nem Richard volt! Tudtam, hogy nem Richard volt! Ez a disznó volt az.
Gadi kezdett magához térni. Kahlan a bordái közé rúgott, mire Gadi feljajdult. Kahlan türelmetlenül jelezte ujjaival, hogy álljon fel. Cara belemarkolt Gadi hajába és talpra rángatta.
- Fejezd be a történetedet! - parancsolta jeges dühvel Kahlan.
Gadi köhögött, és véres nyál csörgött a szájából. Cara szilárdan tartotta talpon a fickót, miközben a kezeit hátracsavarta, nehogy sajgó ágyékára szoríthassa. A szörnyű fájdalom tisztán látszott Gadi arcán.
- Beszélj, vagy újra odarúgok!
- Kérlek, ne! Éppen mondtam volna, amikor félbeszakítottál!
- Akkor gyerünk!
Gadi kétségbeesetten bólogatott.
- Amikor készen voltam a kur... amikor ott hagytam Niccit, Kamil és Nabbi szinte őrjöngtek.
Kahlan felemelte Gadi állat.
- Mi az, hogy szinte őrjöngtek?
- Őrülten dühösek voltak rám, mert lefeküdtem Richard feleségével. Ők oda vannak Richardért, ezért nagyon haragudtak rám. Mindenfélével fenyegettek. Bántani akartak. Ezért aztán úgy döntöttem, beállok a hadseregbe, hogy a Rend oldalán harcoljak a hitetlenek ellen, és...
Kahlan várt. Carára nézett. A Mord-Sith tett valami mozdulatot Gadi háta mögött, amitől az hirtelen felsikoltott.
- És akkor beárultam Richardot.
- Mit csináltál?!
- Feljelentettem, mielőtt beálltam a seregbe. Bejelentettem a városőrségnél Muksin népbiztos irodájában, hogy Richard bűnös dolgokat művel, hogy elveszi mások elől á munkájukat, hogy több pénzt keres, mint amennyi jogosan járna neki.
Kahlan értetlenül ráncolta a homlokát.
- És ez mit jelent? Mi történik, ha feljelentenek valakit?
Gadi egész testében reszketett a félelemtől. Világosan látszott, hogy erre a kérdésre nem akar válaszolni. Cara az oldalába bökte az Agielt. A fiú átizzadt ingén vér áztatta át a fegyver nyomán. Gadi megpróbált lélegzetet venni, de a fájdalomtól nem tudott. Hamuszürke arca lassan bíborszínt öltött.
- Válaszolj! -parancsolta Cara jeges hangon.
Mikor Cara elvette az oldalától az Agielt, Gadi zihálva kapkodott lélegzet után.
- Letartóztatják. Vallatják...
- Vallatják? - kérdezett vissza Kahlan, eleve rettegve a választól.
Gadi vonakodva bólintott.
- Általában addig kínozzák, amíg vallomást nem csikarnak ki belőle. Gyakran, ha bevallja, hogy bűnös, fel is akasztják egy póznára, és a húsából a madarak lakmároznak.
Kahlan megszédült. Úgy érezte, mindjárt hánynia kell. A világ mintha megőrült volna körülötte...
Felrúgta a térképtartó kosarat, és addig kutakodott lázasan a kiborult térképek között, amíg meg nem találta, amit keresett. Tollat, tintát húzott elő az írószeres dobozból, a Szellem szobrát letette a földre, és helyére kiterítette a térképet.
- Gyere ide! - parancsolta Gadínak ujjaival csettintve, és az asztal elé mutatva a földre. Ahogy a fiú elgyengült lábakkal közelebb csoszogott, Kahlan a remegő ujjak közé nyomta a tollat. A térképre mutatott.
- Most itt vagyunk. Mutasd meg, merre vonultál a Renddel. Gadi megmutatta:
- Ennek a folyónak a mentén. Az Óvilágból jöttem át az utánpótlással némi kiképzés után. Csatlakoztunk a Császár erőihez. Ennek a folyónak. a völgyében vonultunk végig a nyáron.
Kahlan most az Óvilágra mutatott a térképen.
- Most pedig mutasd meg a helyet, ahol éltél!
- Altur’Rang. Itt, ezen a helyen.
Kahlan nézte, ahogy Gadi a tintába mártja a tollat, és bekarikázza az Altur’Rangot jelző pontot, és a nevet mellette, lenn, messze délen, az Óvilág szívében.
- Most - folytatta Kahlan -, rajzold be az útvonalat, amelyen az Újvilágba jöttetek, beleértve az érintett falvakat és városokat is!
Cara és Kahlan feszülten figyelték, hogyan jelöli be Gadi az utakat, karikázza be a városokat a térképen. Warren és a Nővérek az Óvilágból jöttek, így meglehetősen jól ismerték ahhoz, hogy részletes térképet készíthessenek róla.
Amint befejezte a rajzolást, Gadi várakozóan felnézett.
Kahlan megfordította a térképet, hogy az üres oldala került felülre.
- Rajzold le Altur’Rang városát. Az összes főbb utcákat, mindent, amit csak tudsz róla.
Gadi azonnal hozzákezdett a várostérkép rajzolásához. Mikor elkészült vele, ismét felnézett.
- Jó. Most mutasd meg, hol az a ház, ahol Richard lakik. Gadi megjelölt egy pontot a térképen.
- De azt nem tudom, ott lakik-e még. Sokan jelentik fel a szomszédaikat, ha azt gyanítják, hogy valami rosszat tett az embertársai kárára. Ha a városőrség utánajár a feljelentésnek, és letartóztatják az illetőt... lehet, hogy a Testvérek kényszermunkára viszik, vagy akár kínvallatásra, és utána ki is végezhetik.
- Testvérek? - kérdezett közbe Kahlan. Gadi bólogatott.
- Narev Testvér és a tanítványai. Ők irányítják a Rend Testvériségét. Narev Testvér a mi lelki vezetőnk. Ő és a Testvérek a Rend szíve és agya.
- Hogy néznek ki ezek a Testvérek? - kérdezte Kahlan, és elméjében már lázas tervek szövődtek.
- A Testvérek sötétbarna, kámzsás csuhát viselnek. Egyszerű emberek ők, akik feladták az élet kényelmes dolgait. Annak szentelik az életüket, hogy a Teremtő parancsait és az emberiség szükségleteit kiszolgálják. Narev Testvér minden más élő embernél közelebb áll a Teremtőhöz. Ő az emberiség megváltója. Nyilvánvaló volt, hogy Gadi csodálja azt az embert. Kahlan figyelmesen hallgatta, amint mindent elmondott nekik A Rend Testvériségéről, a Testvérekről és magáról Narev Testvérről, amit csak tudott.
Miután Gadi befejezte, csendben, remegve állt Kahlan előtt. Az Inkvizítor Anya nem nézett rá, tekintete valahová távolba révedt.
- Hogy nézett ki Richard? - kérdezte valami személytelen, távoli hanghordozással. - Egészséges volt? Nem volt semmi baja?
- Nagy darab volt és erős. Mint a hozzá hasonló bolondok szoktak.
- Vidd a szemem elől! - utasította Kahlan Carát.
- De most már meg kell kegyelmezned nekem! Elmondtam mindent, amit tudni akartál! - Gadi könnyekbe tört ki. - Most már légy hozzám irgalmas!
- Folytasd a dolgodat! - mondta Kahlan Carának.
Kahlan félrevonta a sátor bejárati lapját és bekukkantott. Dulcinia Nővér békésen hortyogott. Holly felnézett Kahlanra.
A kislány szemébe könnyek szöktek, és kérőn nyújtotta ki a karját. Kahlan letérdelt mellé, odahajolt, és magához ölelte. Holly ekkor hangosan zokogni kezdett.
Dulcinia Nővér horkantva ébredt föl.
- Inkvizítor Anya!
Kahlan a Nővér karjára tette a kezét.
- Késő van már. Menj, aludj egy keveset, Nővér!
Dulcinia hálásan Kahlanra mosolygott, aztán nagy nyögések közepette feltápászkodott, alig tudva felegyenesedni az alacsony sátorban. A tábor távoli részéből idáig hallatszottak Gadi vérfagyasztó sikolyai.
Kahlan kisöpörte Holly homlokából a göndör fürtöket, és megcsókolta a kislány szemöldökét.
- Hogy vagy, kincsem? Jól érzed magad?
- Ó, Inkvizítor Anya, olyan borzasztó volt! Warren varázsló megsebesült. Láttam.
A kislány újra hüppögni kezdett, és Kahlan magához szorította.
- Tudom, tudom.
- Rendben van minden? Meggyógyították őt is, ahogy engem?
Kahlan tenyerébe fogta a kislány arcát, és hüvelykujjával lelörölt a szeme alól egy könnycseppet.
- Sajnálom Holly, de Warren meghalt. - Holly arca fájdalmas fintorba rándult.
- Nem kellett volna megvédenie engem! Az én hibám, hogy meghalt!
- Dehogy - csitítgatta Kahlan. - Ez egyáltalán nem úgy van. Warren mindnyájunkért adta az életét. Valamennyiünket meg ukart menteni. Azért tette, amit tett, mert annyira szerette az életet. Nem akarta, hogy a gonosz szabadon garázdálkodhasson azok között, akiket szeret.
- Igazán úgy gondolod?
- Hát persze! Emlékezz csak rá, mennyire szerette az életet, és mennyire szerette volna, hogy azok, akiket szeret, szabadon élhessék a saját életüket.
- Táncolt velem az esküvőjén. Azt hiszem, ő volt a legcsino-sabb vőlegény, akit valaha is láttam.
- Tényleg nagyon csinos vőlegény volt - felelte Kahlan, és az emlék hatására egy kicsit el is mosolyodott. - Az egyik legjobb ember volt, akit valaha ismertem, és a mi szabadságunkért áldozta az életét. Azzal tiszteleghetünk az áldozata előtt, ha igyekszünk az erőnkhöz képest a legjobb életet élni.
Kahlan fel akart állni, de Holly szorosabban ölelte magához, és lehúzta maga mellé az ágyra. Kahlan megsimogatta Holly homlokát, és megcsókolta az arcát.
- Velem maradsz, Inkvizítor Anya?
- Egy kis ideig, drágám.
Holly Kahlanhoz simulva aludt el. Kahlan keserű könnyeket sírt hangtalanul a kislány fölött, akinek minden joga meg kellett volna, hogy legyen a boldog, teljes élethez, de akitől ezt a jogot mások fegyverrel akarták elrabolni.
Mikor végre elhatározta, mit kell tennie, Kahlan hangtalanul kisurrant a sátorból, és elindult, hogy összecsomagolja a holmiját. A hajnal első fénye éppen felbukkant a keleti ég alján, amikor Kahlan kilépett a sátrából nyeregtáskáját, összegöngyölt takaróit, d’harai kardját, az Igazság Kardját, bőrpáncélját és egyéb holmijait tartalmazó csomagját cipelve.
Ritkás hópelyhek szálingóztak a levegőben, jelezve a hallgatásba merült tábornak, hogy a tél immár megérkezett a Középföld északi részére.
Kahlan úgy érezte, mindennek vége. Nem is annyira Warren halála győzte meg erről, inkább a hiábavalóság, amit a fiatal varázsló halála Kahlan számára jelképezett. Nem áltathatta magát tovább. Az igazság az igazság. Richardnak igaza volt.
Minden a Rendé lesz. Előbb vagy utóbb Kahlant is elfogják majd és megölik, mindazokkal együtt, akik mellette küzdöttek. Csak idő kérdése, hogy az egész Újvilágot rabszolgaságba hajtsák. A Középföld jó része máris a Rend kezében volt. Képtelenség sokáig ellenállni a hihetetlen túlerőnek, a fenyegetéseik okozta rettegésnek, az ígéreteik szirénhangjainak.
Warren utolsó szavai is csak ezt erősítették meg: Richardnak igaza volt.
Kahlan azt hitte, ő majd képes lesz megváltoztatni a helyzetet. Azt hitte, képes lesz visszaszorítani a támadó hordát: ha kell, akár a puszta akaraterejével. Ostoba önteltség volt tőle. A szabadság erői végleg elbuktak.
Az elveszített területeken a nép nagy része áttért a Rend hitére, szabadságukat áldozva az életükért cserébe.
Mi maradt Kahlan számára? A visszavonulás. A menekülés. A rettegés. A halál.
Valójában már nem maradt semmi vesztenivalója. Hiszen már szinte minden elveszett, ami nem, az is hamarosan el fog veszni. Amíg még legalább az életével szabadon rendelkezik, addig úgy használja fel, ahogy legjobban tudja.
Elmegy a Rend szívébe.
- Hát te mit csinálsz?
Kahlan megperdült, és a szemöldökét ráncoló Carát látta maga előtt.
- Cara, én... elmegyek.
Cara egyszerűen csak bólintott rá.
- Helyes. Én is úgy gondolom, épp itt az ideje. Nem tart soká, amíg összeszedem a dolgaimat. Hozd a lovakat, és találkozzunk...
- Nem. Egyedül megyek. Te itt maradsz.
Cara a vállán át előre vetett hosszú szőke hajfonatát simogatta.
- Miért mész el?
- Itt már nincs mit tennem, itt már nem tehetek semmit. A Rend szívébe akarom beledöfni a kardomat. Narev Testvérbe és a tanítványaiba. Csak így tudok visszavágni a Rendnek.
Cara Kahlanra mosolygott.
- És gondolod, hogy én szívesebben maradnék itt?
- Te itt maradsz, ahol a helyed van. Benjamin mellett.
- Sajnálom, Inkvizítor Anya - mondta Cara könnyedén -, de ezt a parancsot nem teljesíthetem. Én Mord-Sith vagyok. Arra esküdtem fel, hogy az életem árán is védelmezem a Rahl Nagyurat. A Rahl Nagyúrnak pedig azt ígértem, vigyázok rád, nem azt, hogy Benjamint csókolgatom.
- Cara, azt akarom, hogy maradj, és...
- Az én életem az enyém. Ha itt a vége mindennek, ami eddig volt, akkor jogom van rá, hogy azt tegyem a hátralévő életemmel, amit akarok. Az én életemet én élem, nem te éled helyettem. Megyek veled, és kész. Ez a végleges döntésem.
Kahlan látta Cara szemében, hogy tényleg így van. Eddig soha nem hallotta Carától, hogy saját akaratából kívánna tenni bármit is. És az ő élete valóban az övé. Ráadásul Cara pontosan tudta, merre akar menni Kahlan. Ha most Cara nélkül indulna el, a Mord-Sith egyszerűen követné. Néha nehezebb egy Mord-Sithet rávenni, hogy engedelmeskedjen a parancsnak, mint összeterelni egy bolyra való hangyát.
- Igazad van, Cara, a te életed. De ha eljutunk az Óvilágba, valami más ruhát kell viselned, hogy rá ne jöjjenek, ki vagy. A vörös bőr az Óvilágban azonnal a végünket jelentené.
- Azt fogom tenni, amit kell, hogy a Rahl Nagyurat védelmezhessem.
Kahlan végre elmosolyodott.
- Gondolom, azt teszed, Cara.
Cara nem mosolygott vissza, így Kahlan mosolya is leolvadt az arcáról.
- Sajnálom, hogy nélküled akartam elindulni, Cara. Nem lett volna szabad. Nővérek vagyunk az Agielben, meg kellett volna beszélnem veled előbb. így kell viselkednünk valakivel, akit tisztelünk.
Erre már Cara is elmosolyodott.
- Na, most végre értelmesen beszélsz.
- Lehet, hogy soha nem fogunk visszatérni. - Cara megrántotta a vállát.
- És azt hiszed, ha maradunk, az valami remek élet lenne? Szerintem a biztos halál vár ránk, ha maradunk.
Kahlan bólintott.
- Én is azt hiszem. Ezért kell elmennünk.
- Ezen nem is vitatkoztam.
Kahlan kinézett a hóesésbe. Legutóbb, amikor a tél megérkezett, Carával épphogy időben ki tudtak menekülni a hó csapdájából. Összeszedte magát, és megkérdezte:
- Gondolod, hogy Richard még életben van?
- Persze, hogy életben van a Rahl Nagyúr. - Cara ujjai között forgatva magasba emelte az Agielét. - Emlékezz csak!
És Kahlan emlékezett: az Agiel csak akkor működik, ha a Rahl Nagyúr, akire Cara felesküdött, él. Kahlan átadta a csomagjai egy részét Carának.
- Gadi?
- Úgy halt meg, ahogy Verna kérte. Verna egyáltalán nem mutatott sajnálatot iránta.
- Helyes. A bűnösöket megsajnálni ugyanaz, mint elárulni az ártatlanokat.
Kahlan nem sokkal napfelkelte után ért oda Zedd sátrához. Cara elment, hogy lovakat és útravalót szerezzen. Mikor beszólt a sátorba, Zedd hívta, hogy lépjen be. Az öreg varázsló felállt Adie mellől a lócáról.
- Kahlan. Mi az?
- Elköszönni jöttem.
Zedd tekintetében nem látszott meglepődés.
- Miért nem maradsz, és pihensz meg egy kicsit? Indulj holnap.
- Nincs már holnap. A tél újra itt van a nyakunkon. Ha megyek, ahogy tennem kell, akkor egyetlen nap vesztegetni való időm sincs.
Zedd gyengéden megmarkolta Kahlan vállát.
- Kahlan, Warren látni akart téged. Úgy érezte, meg kell mondania neked, hogy Richardnak igaza volt. Warren számára nagyon fontos volt, hogy ezt a tudomásodra hozza. Richard megmondta nekünk, hogy addig nem szabad a Rend szívére támadnod, amíg a nép be nem bizonyítja előtte, hogy méltó a segítségünkre, különben minden elvész. És ma még valószínűtlenebb, hogy bármi ilyesmi megtörténne, mint amikor Richard ezt először kimondta.
- De az is lehet, hogy Warren azt akarta mondani, Richardnak igaza van: hogy az Újvilágot elveszítjük a Renddel szemben, és akkor mi értelme lenne itt maradni tovább? Lehet, hogy Warren így akarta tudtomra adni, hogy keressem meg Richardot, mielőtt meghalok, vagy ő hal meg, és akkor már túl késő lenne megpróbálni.
- És Nicci?
- Ha odaérek, majd meglátom.
- De semmi esélyed sincs rá, hogy...
- Zedd, mi más maradt még nekem? Maradjak, és nézzem végig, hogyan veszítjük el a Középföldet? Az legyen a legfőbb célom, hogy elrejtőzzek, és rettegve várjam, mikor kerülök a Rend markába? Még ha Warren nem mondta volna, akkor is rá kellett volna jönnöm, bárhogy szeretném is, ha nem úgy lenne, hogy Richardnak igaza volt. A Rend csak ezen a télen marad helyhez kötve, csak annyi időre, hogy Aydindril népét elmenekíthessük. Tavasszal az ellenség beözönlik majd a városomba. Azután pedig D’Hara ellen fordulnak. Onnan már nem lesz hová menekülni. Ha az emberek egyelőre meg is menekülnek, előbb-utóbb őket is leigázza majd a Rend. Nekem itt már nincs jövőm. Richardnak igaza volt. A legtöbb, amit még tehetek, ha életem hátra lévő részét a magam, és Richard érdekében használom ki. Számomra nem maradt más, Zedd. Az öreg varázsló szemét elfutotta a könny.
- Annyira fogsz hiányozni! Mindig az elveszített lányom emlékét idézted fel számomra, és olyan sok boldog percet okoztál nekem!
Kahlan Zedd nyakába vetette magát.
- Ó, Zedd, úgy szeretlek!
Kahlan maga sem tudta tovább visszatartani a könnyeit. Hiszen Zeddnek már csak ő maradt meg, és most őt is el kell veszítenie.
Nem, ez nem igaz. Kahlan elengedte az öregembert.
- Zedd, számodra is eljött az idő a távozásra. A Toronyba kell menned, hogy megvédelmezd.
Zedd nagy vonakodva, szomorúan bólintott rá.
- Tudom.
Kahlan most a boszorkány elé térdelt, és két kezébe fogta a kezeit.
- Adie, vele mennél, hogy ne maradjon egyedül?
Az öregasszony viharvert arcát széppé lényegítette át a rajta megjelenő mosoly.
- Hát, én... - az öreg varázslóra pillantott. - Zedd?
Zedd visszavicsorgott.
- A francba is, most elrontottátok a meglepetésnek szánt meghívást.
Kahlan megveregette Zedd combját.
- Abba kéne hagynod, hogy hölgyek jelenlétében káromkodsz. És ne legyél már olyan savanyú! Jól esik tudnom, hogy nem leszel olyan magányos odafent.
Zedd halványan elmosolyodott.
- Hát persze, hogy Adie is feljön velem a Toronyba. - Most Adie-n volt a vicsorgás sora.
- Eztet meg honnan veszed, vénember? Az én beleegyezésemet ki sem kérted! Éppeg most döntöttem úgy,...
- Legyetek szívesek, hagyjátok abba! - szólt rájuk Kahlan. - Mind a ketten. Ez túl fontos dolog ahhoz, hogy kötekedni kezdjetek rajta!
- Akkor kötekedek, amikor akarok! - tiltakozott Zedd.
- Úgy is vagyon - emelte fel nyomatékul pálcavékony ujját Adie. Elég vének lennénk mán hozzá, hogy kötekedhessünk, ha úgy hozza a kedvünk.
Kahlan könnyei között is elmosolyodott.
- Hát persze, hogy úgy van. Épp csak most, Warren után... ez arra emlékeztet engem, mennyire ki nem állhatom, ha azt látom, hogy az emberek jelentéktelen dolgokra vesztegetik a drága idejüket.
Zedd most valóban mérges lett.
- Meg kell ám még tanulnod egyet-mást, kedvesem, ha nem érted meg, milyen fontos dolog a kötekedés.
- Igaz a’ - helyeselt Adie is. - A kötekedés élezi az elmét. Ha megöregszel, még inkább szükséged van rá, hogy frissen tartsad az elmédet.
- Adie-nek teljesen igaza van - tódította Zedd. - Én a magam részéről úgy vélem...
Kahlan egy öleléssel fojtotta bele a szót, amihez Adie is csatlakozott.
- Biztos vagy ebben a dologban, kedvesem? - kérdezte Zedd, miután kibontakozott a két nő öleléséből.
- Teljesen biztos. Megyek, és a Rend szívébe mártom a kardomat. Zedd bólintott. Aztán csontos ujjait Kahlan tarkójára fonta, közelebb húzta magához a lányt, és csókot nyomott a homlokára.
- Ha tényleg elmész, akkor lovagolj keményen, és sújts le még keményebben.
- Én is pontosan így gondolom - felelte Cara, aki éppen akkor lépett be a sátorba.
Kahlannak úgy tűnt, hogy Cara kék szemei a szokásosnál kissé nedvesebbek.
- Minden rendben, Cara? Cara összevonta a szemöldökét.
- Ezzel meg mire célzói?
- Semmire - visszakozott Kahlan.
- Meiffert tábornok a hat leggyorsabb lovat adta ide nekünk, amit csak tudott találni. - Cara elmosolyodott a gondolatra. - Pihent vezetéklovakkal fogunk utazni, és nagy utakat tudunk majd gyorsan megtenni. Az útravalót már mind felpakoltam.
- Ha azonnal elindulunk, még ki tudunk menekülni a tél csapdájából. Térképünk van, így távol tudunk maradni a főbb utakról, amelyeket a Rend csapatai használnak, és el tudjuk kerülni a nagyobb településeket is. Odalenn délen elég jó utak vannak, és sík a terep is. Ha keményen lovagolunk, néhány hét alatt odaérünk, ha nem hamarabb.
Zedd arcára aggódó fintor ült ki.
- De a Középföld deli része most a Rend ellenőrzése alatt áll. Az útnak az a része veszélyes lehet.
- Tudok jobbat - válaszolta Cara ravasz mosollyal. - Arra megyünk, amerre ismerem a terepet: D’Hara felé. Innen keletre indulunk, átkelünk a hegyeken, aztán délre megyünk D’Harán át. Az is sík terep, gyorsan fogunk haladni. Átmegyünk az Azrith síkságon, aztán valahol jó messze délen levágunk a Kern folyó völgyébe. Ha a folyóvölgyben átjutottunk a hegyláncon, akkor délkeletre fordulunk, egyenesen az Ovilág szívébe.
Zedd rábólintott a tervre. Kahlan szeretettel szorította meg az öreg varázsló sovány karját.
- És te mikor indulsz el a Toronyba?
- Adie és én holnap reggel indulunk. Szerintem nincs értelme tovább vesztegetni itt az időt. Ma megbeszéljük a katonai ügyeket a tisztekkel és a Nővérekkel. Úgy gondolom, mihelyt Aydindril összes lakói elhagyják a várost, és ha a hó elég mély lesz hozzá, hogy a Rend tavaszig ne tudjon kimozdulni a táborhelyéről, a mi embereink is elkezdhetnek kiszivárogni innen, és átvonulni a hegyeken át D’Harába, a biztonságba. A téli időben lassú lesz ugyan a haladásuk, de úgy, hogy közben nem kell harcolniuk, mégis könnyebb útjuk lesz, mint egyébként lenne.
- Így lesz a legjobb - helyeselt Kahlan. - így legalább átmenetileg biztonságban lesznek a katonáink is.
- Én ugyan nem leszek ott velük mágiának a mágia ellen, de velük lesznek a Nővérek, Vernával az élükön. Mostanára már eleget megtanultak hozzá, hogyan védjék meg a seregünket a mágiájukkal. Legalábbis egyelőre. A kimondatlan szavak ott lebegtek közöttük a levegőben.
- Mielőtt elindulok, még beszélni szeretnék Vernával - mondta Kahlan. - Azt hiszem, jót fog tenni neki, ha el lesz foglalva azzal, hogy mások biztonságára ügyeljen. Aztán még váltanék pár szót Meiffert tábornokkal, utána viszont legjobb, ha rögtön nekiindulunk. Hosszú út áll előttünk, és szeretnék eléggé eljutni délre, mielőtt a hó lelassítana bennünket.
Kahlan utoljára még egyszer hevesen megölelte Zeddet.
- Ha találkozol Richarddal - súgta Kahlan fülébe a varázsló -, mondd meg a kölyöknek, hogy nagyon szeretem, és hogy szörnyen hiányzik.
Kahlan belebólogatott Zedd vállába, és merészen hazudott neki:
- Látni fogsz még mindkettőnket, Zedd. Megígérem.
Kahlan kilépett a sátorból a korai tél első leheletébe. A táborban mindent finom porhó borított be, úgy látszott, mintha az egész világ fehér márványból lenne kifaragva.

15. FEJEZET

Ujjaival gyakorlottan irányítva a reszelő hegyét, Richard egyetlen hosszú, folytonos mozdulattal húzta végig a szerszámot a mindörökre kőbe merevült ruhafodron. Teljesen elmerült a munkájában, arra koncentrált, hogy folyamatos, egyenletes nyomást alkalmazva hibátlan vékony réteget hasítson le a kőből.

A reszelő lapján száz és száz pici, edzett acélból készült penge meredt fel, ezek hasították és formálták a nemes követ. Richard ezeket a pengéket is ugyanazzal a mélységes átéléssel használta, mint bármilyen más pengét. Vakon tapogatva maga mögé nyúlt, és lerakta a reszelőt a fából készült munkaasztalra. Gondosan vigyázott rá, hogy a fafelületre tegye a szerszámot, és az ne ütődjön közben másik acéleszközhöz, nehogy túl hamar kicsorbuljon az éle. Másik reszelőt vett fel, finomabb fogazatút, azzal simította el az előző által hagyott durvább felszínt.

Ujjaival, amelyek olyan fehérek voltak a márványportól, mint a lisztben turkáló péké, végigtapogatta a férfialak karját, egyenetlenségeket keresve. Felfényezés előtt a márványon az apró kidudorodásokat és bemélyedéseket gyakran könnyebb volt tapintással észrevenni, mint szemmel. Ahol ilyet talált, az egyik kezében lévő pici reszelővel tüntette el, másik kezével pedig követte a finom szerszám nyomát, így érzékelve a reszelő által okozott alig észrevehető változásokat az izmok felszínén. Most már csak papírvékony rétegeket távolított el egyszerre.

Hónapokba tellett, mire eddig az utolsó rétegig eljutott. Felvillanyozó érzés volt ilyen közel jutni a húshoz. A napok végtelen folyamban teltek, egyik a másik után szakadatlan munkában. Nappal a halált faragta odalenn az építkezésen, éjszakánként az életet idefenn. A Rend számára végzett munkát az önmaga kedvére végzett munka hozta egyensúlyba: a rabszolgaságot a szabadság.

Valahányszor a Testvérek valamelyike érdeklődött a szobor felől, Richard gondosan eltitkolta elégedettségét afölött, amit a maga örömére alkotott. Ebben segítségére volt, hogy felidézte magában a modell képét, aminek a kifaragására parancsot kapott. Ilyenkor tiszteletteljes főhajtással jelentette, hogyan halad a büntető feladata végrehajtásával, és biztosította róla a Testvért, hogy a munka terv szerint folyik, és időben el fog készülni, hogy a szobrot a felszentelési ünnepségre fel lehessen állítani.

A „büntető” kifejezés hangsúlyozása mindig sikeresen elterelte a Testvérek figyelmét magáról a szoborról, Richard bűnösségét juttatva helyette eszükbe. Richard fáradtsága és kimerültsége általában sokkal nagyobb megelégedettséget váltott ki belőlük, mint amit egy újabb lehangoló szobor látványa tette volna. Hiszen a Palota falai mindenütt tele voltak faragványokkal. Ez itt úgyis csak egy sokadik megjelenítése volt az emberiség javíthatatlan romlottságának. Ahogy a Testvérek világegyetemében egyetlen egyén sem lehetett fontos, egy-egy műalkotás sem számított önmagában. Az ember kárhozottságának mindent elsöprő bizonyítéka az elrettentő faragványok nyomasztó számában rejlett. A szobroknak és domborműveknek a megfelelő hátteret kellett biztosítaniuk a Testvérek önfeláldozásról és túlvilági megváltásról szóló erkölcsi prédikációihoz.

Richard mindig kellő alázattal jelentette, hogy alig eszik, és éjszaka alig alszik, helyette büntető munkáját végzi a napi feladatai teljesítése után. Mivel a gonosz ösztönök legjobb gyógyszere az önzetlen áldozathozatal, a Testvérek mindig elégedetten vették tudomásul Richard jelentéseit.

Richard most egy csökkenő sugarú ívbe görbített egészen kicsi reszelőt vett elő, ezzel kezdett dolgozni a kar izmának azon a részén, ahol ínba megy át, így igyekezett ábrázolni a feszültséget az izomban, ami az alatta lévő anatómiai részleteket is ki tudja fejezni. Napközben megfigyelte a többi építőt munka közben, tanulmányozta az izmok összetett formáit, ahogy a valóságos életben mozogtak. Éjjel a lámpa fényénél a saját karját tanulmányozta, hogy pontosan meg tudja formálni az inak és vénák alakját, ahogy a bőr alatt kidudorodnak az izmok felszínén. Időnként még egy apró tükröt is felhasznált segítségül a munkája közben. Az izmok és csontok fölé feszülő bőrfelszín, amit kifaragott, olyan volt, mint egy gazdagon formált táj: egyes hajlatokban ráncokat vetve domborult elő, másutt megfeszülve simult sík felületekké a görbületek mentén.

A nőalak megformálásához emlékeiben elég élénken élt még Kahlan teste ahhoz, hogy ne legyen szüksége más modellre vagy tanulmányokra.

Richard azt akarta, hogy az alakjai kifejezzék a mozgás képességét, a szándék elszántságát, a beteljesedés reményét. Az alakok testtartása öntudatról és éberségről árulkodott. Az arckifejezésük, különösen a szemeik a legmélyebb emberi tulajdonságot, a gondolkodás képességét sugározták.

Ha az általa eddig az Óvilágban látott szobrok a nyomorúságot és halált dicsőítették, akkor ez a szobor az élet dicshimnusza volt. Richard meg akarta mutatni vele a szabad akarat erejét.

A férfi és nő általa kifaragott alakja volt Richard menedéke a fogsága miatti kétségbeesés elől. Ők testesítették meg a szellem szabadságát, a győzelmes emberi elme és akarat diadalát.

Richard bosszankodva vette észre, hogy a szobor fölötti tetőablakon beszűrődő fény elhalványította az egész éjjel égő lámpák világosságát. Már megint végigdolgozta az éjszakát.

Nem a fény minősége zavarta, azt tulajdonképpen sokkal jobbnak tartotta a lámpák fényénél, hanem az, hogy a reggel világossága megint a szoborral tölthető ideje végét jelezte. Most megint rútságokat kell faragnia odalent az építkezésnél. Szerencsére ahhoz a munkához nem volt szüksége gondolkodásra, sem odafigyelésre.

Amint éppen a vállizom formáját reszelte-simította ki a férfialakon, kopogás hallatszott az ajtón
- Richard?

Victor érkezett meg. Richard felsóhajtott. Abba kell hagynia. A nyaka köré csomózott piros kendőt lehúzta az orra és a szája elől, ahová a márványpor belélegzése ellen felkötötte. Erre az apró fogásra Victor tanította meg, aki otthon, Cavaturában látta a márványfaragóktól.
- Mindjárt ott leszek.
Lelépett a talapzatról, amiből az alakok lábai vádliközéptől emelkedtek ki. Nagyot nyújtózott, hogy kissé elűzze a kialvatlanság fáradtságát, és ráébredt, mennyire fáj a háta az egész éjszakai görnyedezéstől. Kiemelte a ponyvát a sarokból, és lerázta róla a port.
Mielőtt a ponyvával leterítette volna, még egyszer teljességéhen megszemlélte a szobrot. A padlót, a polcokat és a szerszámokat vékony fehér márványporréteg borította be, de a fekete fal hátteréből diadalmasan emelkedett elő a felülről rávetülő fény sugárzásában a két büszke alak.
Richard ráborította a ponyvát a még nem teljesen befejezett szoborra, aztán kinyitotta az ajtót.
- Úgy nézel ki, mint egy kísértet - jelentette ki Victor szégyenlős vigyorral.
Richard leporolta magát.
- Megfeledkeztem az időről.
- Voltál benn a műhelyben az éjszaka?
- A műhelyben? Nem. Miért?
Victor most sokkal szélesebben vigyorgott.
- Priska tegnap elküldte a bronz számlapot. Ishaq hozta el. Gyere, nézd meg!
A kovácsműhely másik oldalán, a készáru raktárban több darabban ott hevert a bronz számlap. Ahhoz túl nagy volt, hogy Priska egy darabban öntse ki, így több részből készítette el, amit Victor majd egymáshoz illeszt és összekapcsol. A körszelet alapjául szolgáló bronzlap, ami a számlap síkja lesz, masszív volt és kifogástalan felszínű. Tudva, hogy az öntvény a Richard által készítendő szobor tartozéka lesz, Priska olyan munkát végzett, hogy büszke lehessen rá.
- Gyönyörű! - lelkesedett Richard.
- Hát nem? Máskor is láttam már, milyen jól tud dolgozni Priska, de ezúttal felülmúlta önmagát.
Victor lekuporodott, és végighúzta az ujját a fekete színnel kirajzolt furcsa jeleken.
- Priska azt mondta, hogy egyszer, régen az ő szülővárosa, Altur’Rang is szabad volt, de elveszítette a szabadságát, mint olyan sok más város is. Ennek a régi időnek a tiszteletére Priska ősi altur’rang-i írásjelekkel készítette el a vésetet. Amikor Neal Testvér meglátta, még meg is dicsérte érte, mert azt hitte, Priska ezt a Császár iránti tiszteletadásból tette, aki maga is altur’rang-i születésű.
Richard felsóhajtott.
- Priska nyelve olyan sima, mint az öntvényei.
- Eszel velem egy kis lardot? - kérdezte Victor feltápászkodva.
A nap már eléggé fenn járt. Richard megtornáztatta a nyakát és lenézett az építkezésre.
- Most inkább nem. Le kell mennem, dolgozni. - Lekuporodott, és megemelte az alap egyik sarkát. - Előtte azonban hadd mutassam meg, hová fog ez kerülni.
Victor megmarkolta az alap másik oldalát, és ketten együtt körbevonszolták a bronzlapot a műhely hátsó oldalához. Amikor Richard kinyitotta a dupla ajtót, Victor először pillanthatta meg a szobrot, még ha ponyvával leterítve is, hogy csak a két fej okozta két kidudorodás látszott belőle. Victor még így is szinte falta tekintetével a szobrot, és szemeiből látszott, hogy élénk képzelőereje legtitkosabb reményei képével tölti ki az alaktalan teret a ponyva alatt.
- Jól haladsz a szoborral? - kérdezte, könyökével oldalba bökve Richardot. - Szép?
Richard arcán üdvözült mosoly áradt szét.
- Ah, Victor, hamarosan megláthatod a saját szemeddel is. Az ünnepségig már csak egy pár hét van hátra. Addigra készen lesz. Olyasvalami lesz, amitől dalolni kezd az ember szíve... már persze, mielőtt meg fognak ölni érte.
Victor egy kézlegyintéssel hessegette el ezt a buta beszédet.
- Én abban bízok, hogy ha megint ilyen szépséget láthatnak, nekik is tetszeni fog.
Richard nem táplált efféle illúziókat. Ekkor eszébe jutott valami, a zsebébe nyúlt, kihúzott belőle egy darab papírt, és átnyújtotta a kovácsnak.
- Nem akartam, hogy Priska ezeket a szavakat kiöntse a számlap oldalára, mert nem szerettem volna, ha meglátják, akiknek nem kell. Azt szeretném kérni tőled, hogy vésd be ezt a szöveget a hátsó oldalba, körülbelül abban a magasságban, ahol az elülső oldalon vannak az altur’rang-i írásjelek.
Victor átvette a papírlapot, és széthajtogatta. Mosolygó arca elkomorult. Nyílt meglepődéssel pillantott fel Richardra.
- Ez árulás.
Richard megrántotta a vállát.
- Úgyis csak egyszer ölhetnek meg.
- De jó hosszan kínozhatnak, mielőtt megölnének. Azon kívül a kivégzésre is vannak nagyon kellemetlen módszereik. Láttál már valaha valakit is elevenen az égbe temetni, összekötözött kezekkel, száz sebből vérezve, hogy a keselyűk élve tépkedjék le a csontjairól a húst?
- A Rend már így is megkötötte a kezeimet. Amikor odalenn dolgozom, amikor ezer formában látom magam körül a halált, ezernyi sebből vérzek magam is. A Rend keselyűi máris felfalnak elevenen. - Richard konok elszántsággal tartotta fogva Victor tekintetét. - Megteszed?
Victor ismét a papírra pillantott. Nagy levegőt vett, aztán lassan kieresztette, közben a kezében tartott papírlapot tanulmányozta. Lehet, hogy ezek a szavak felérnek egy árulással, de nekem tetszenek. Megteszem.
Richard Victor vállára csapott, és cinkos mosolyt vetett felé.
- Rendes ember vagy. Most pedig gyere, megmutatom, hová kell rögzíteni a számlap alapját.
Felemelte a ponyva alját annyira, hogy előtűnjön a szobor talapzata.
- Sík felületet faragtam ki ide neked a megfelelő szögben. Nem tudtam előre, hol lesznek a lyukak az öntvényben, ezért rád hagytam, hogy kifúrd a talapzaton a megfelelő helyeket, és kiöntsd ólommal a kapcsoló tüskék számára. Ha már rögzítetted a számlap alapját, akkor ki tudom számítani a szöget, ahogy a napóra mutatójának ki kell fúrnom a lyukat.
Victor bólogatott.
- A mutató rúdja hamarosan készen lesz, de még el kell készítenem neked a hozzá való átmérőjű fúrószárat.
- Helyes. És kérek egy ugyanolyan átmérőjű gömbölyű reszelőt is, a lyuk belsejének a simára eldolgozásához.
- Meglesz - felelte Victor. Mindketten felálltak. Victor a szobor felé intett. - Megbízol bennem, hogy nem kukucskálok, amíg te odalenn a csúfságokon dolgozol?
Richard kuncogott.
- Victor, én tudom, hogy te mindennél jobban szeretnéd látni a szobor nemes szépségét, amikor végre készen lesz. És ezt az élményt a világon semmiért nem rontanád el holmi kukucskálással.
Victor hangosan, jóízűen felnevetett.
- Alighanem igazad van. Gyere fel munka után, eszünk egy kis lardot, és elbeszélgetünk a kövekben megbúvó szépségről, meg arról, milyen volt valaha a világ.
Richard nem is hallotta, mit mond Victor. A szobrot nézte, amit olyan jól ismert. Bár a ponyva eltakarta a szeme elől, a lelke elől nem maradt rejtve.
Készen állt rá, hogy elkezdje a polírozást. Hogy megjelenítse az élő húst a kőben.

Nicci leszegett fejjel, sietett végig a sikátoron, kendőjét az arca elé húzva a csípős téli szél előli védelemül. Egy szembejövő férfi nekiütközött Nicci vallanak. Nem azért, mintha sietett volna bárhová is, inkább, mert teljesen mindegy volt neki, hová, merre megy. Nicci dühös pillantást vetett rá, de csak a férfi mélységesen közömbös, üres tekintete válaszolt rá.

Nicci a mellére szorította a napraforgómaggal teli zsákocskát, és közelebb húzódott a fából épült házak falához, hogy elkerülje a további ütközéseket a sáros sikátorban szembe jövőkkel. A sikátorban járók ugyancsak összegörnyedve, a hideg széltől, ahogy lehet, védekezve igyekeztek a sikátor végén nyíló szélesebb utca felé, állás, élelem, ruhanemű, vagy épp szálláslehetőség után járva. Nicci látta a sikátor végén, az utca túloldalán a falhoz támaszkodó férfiakat, akik üres tekintettel bámulták a zötykölődve elhaladó szekereket, amelyek a Palota építkezéséhez szállították a szükséges anyagokat.

Nicci a péküzletbe igyekezett. Azt hallotta, hogy ma talán lesz vaj is. Nagyon szerette volna, hogy Richardnak adhasson egy kis vajat is a kenyerére. Ma hazajön vacsorára. Megígérte. Nicci valami tartalmasat szeretett volna adni neki vacsorára. Richardnak szüksége volt a jó ételre. Kissé lefogyott az utóbbi időben, ámbár ez csak még inkább kihangsúlyozta csupa izom testalkatát. Richard olyan volt, mint egy megelevenedett szobor: mint azok a szobrok, amiket valaha nagyon régen látott.

Nicci visszaemlékezett rá, hogy kicsi korában Anya szolgálói hogyan sütöttek kalácsot napraforgómagból. Most sikerült elég magot szereznie, hogy kalácsot süthessen belőle, és talán még egy kis vaj is kerülhet majd rá.

Nicci napról napra jobban aggódott. A felszentelésig már csak néhány nap volt hátra. Richard azt mondta, időben elkészül a szobrával. Nagyon nyugodtnak tűnt, amikor erről beszélt, mintha valami belső béke áradt volna belőle.

Szinte olyan volt, mint aki előre elfogadta elkerülhetetlen kínhalálát.
Valahányszor Niccivel beszélgetett, az esze mintha máshol járt volna, és a szemeiben Nicci ott látta azt a különleges valamit, ami a megszállottságig fontossá vált számára. Az élet kietlen sivatagában, a nyomorúságban, amit létezésnek hívtak, ez a valami maradt Nicci egyetlen reménye. Körülötte minden ember a halált várta egész életében. Egyedül kiskorában, Apa szemében, és most, sokkal erősebben, Richard szemében látott valami olyat, ami arra utalt, hogy talán mégis létezik valami érték az életben, mégis van valami, amiért érdemes élni.
Nicci önkéntelenül lelassította a lépteit, amikor kavicsok csörgését hallotta meg egy bádogbögrében. Semmi kétség, saját lelke láncainak csörgését hallotta. Nicci egész életét a szükséget szenvedők megsegítésének szentelte, de akármennyit is tett, akármennyire igyekezett is, mindig maradt szegény koldus, aki könyörögve rázta a bögréjét, segítséget kérve.
És a segítséget nem lehetett megtagadni.
Nicci szemét elöntötte a könny. Annyira szeretett volna vajat szerezni Richard kenyerére a vacsorához! De egyetlen ezüst pennyje volt csak, ennek a koldusnak pedig semmije. Niccinek legalább kenyere van meg napraforgómagja. Hogyan is gondolhatna egyáltalán arra, hogy Richard kenyerére és süteményére vajat akarjon, amikor itt ez a nincstelen koldus?
Nicci tudta magáról, hogy lelke mélyéig gonosz, hiszen, íme, meg akarja tartani az ezüstjét, azt az egy pennyt, amit Richard saját munkájával, verejtékével keresett meg. Niccitől gonoszság, hogy vajat akar venni Richardnak ezen a pennyn. Kicsoda Richard, hogy vajat érdemeljen? Richard erős. Richard ügyes.
Tud gondoskodni magáról. Miért kapna többet, amikor vannak, akiknek semmi sem jut?
Nicci szinte látta maga előtt Anyát, amint rosszallóan csóválja a fejét, hogy a penny még mindig ott lapul Nicci markában, nem a rászoruló ember bögréjében.
Hogy lehet az, hogy Nicci úgy látszik, soha nem lesz képes megfelelni az erkölcsi követelményeknek, amit Anya saját példájával állított elébe? Hogy lehet az, hogy sohasem sikerült legyőznie alapvetően romlott természetét?
Nicci vontatottan, lassan megfordult, és az ezüst pennyt a koldus csészéjébe ejtette.
Az utcán járók széles ívben elkerülték a koldust. Úgy igyekeztek minél távolabb maradni tőle, hogy közben meg se lássák, ha lehetséges. Fülük süket maradt a bögre csörgésére. Hogy van az, hogy az emberek még mindig nem jegyezték meg a Rend tanításait? Hogy lehet, hogy nem akarnak segíteni a rászorulókon? Hogy lehet, hogy ez mindig Niccire marad?
Nicci rápillantott a koldusra, és visszahőkölt a mocskos rongyokba bugyolált férfi látványától. Még egyet hátra lépett, amikor a zsíros hajbozontban nyüzsgő tetveket is észrevette. A koldus az arca elé húzott rongydarabon lévő résen át bámult Niccire.
De Nicci lélegzete a tekintettől akadt el igazán, ami ezen a résen át rámeredt. A sebhelyek is rettenetesek voltak, meg kell hagyni, olyanok, mintha a koldus magának az Őrzőnek a tüzében szerezte volna őket, de a szemek bénították meg, amelyek az összeégett arcból tartották fogva Nicci tekintetét. A koldus lassan feltápászkodott.
Mocskos ujjai karomként vájtak Nicci karjába.
- Nicci! - sziszegte a visszataszító alak fojtott diadallal a hangjában, és közelebb rántotta magához a nőt.
Nicci az erőteljes szorításban éppúgy, mint a rászegezett tekintet fogságában, mozdulni sem volt képes. Olyan közel állt a koldushoz, hogy azt is látta, amint a tetvek átugrálnak rá a szutykos hajából.
- Kadar Kardeef!
- Tehát megismersz? Még így is?
Nicci nem mondott többet, de a tekintete elárulhatta, hogy halottnak hihette a tábornokot, mert az hangosan válaszolt a kimondatlan kérdésre.
- Emlékszel a kislányra? Arra, aki, úgy tűnt, annyira fontos volt neked. Ő beszélte rá a város népét, hogy mentsenek meg. Nem engedte, hogy ott haljak meg a tűzön, ahová te felköttettél engem. Az a kislány annyira gyűlölt téged, hogy inkább megmentett engem, csak, hogy ellenedre tegyen. Önként kiszolgált és ápolt engem, segített szenvedő embertársán, ahogy te parancsoltad a város lakóinak. Ó, igen, meg akartam halni. Soha nem gondoltam volna, hogy bárki is képes lehetne túlélni annyi fájdalmat. De bármennyire is szerettem volna meghalni, életben maradtam. Életben maradtam, mert a te halálodat a sajátomnál is jobban akartam. Te művelted ezt velem! Azt akarom, hogy az Őrző mélyessze az agyarait a lelkedbe!
Nicci jelentőségteljesen a rettenetes torz sebhelyekre pillantott.
- És ezért jöttél, hogy bosszút állhass.
- Nem, nem a sebekért. Azért, mert rákényszerítettél, hogy könyörögjek neked, amikor az embereim is hallhatták. Mert hagytad, hogy mások is meghallják, ahogy az életemért rimánkodok. Ezért is mentettek meg: a könyörgésem, meg az irántad érzett gyűlöletük miatt. Ezért akarok bosszút állni rajtad: mert nem halhattam meg, mert ilyen nyomorúságra ítéltettem, mert erre járó asszonyok irgalomból odavetett pennyjeire szorulok rá.
Nicci kedvesen rámosolygott a koldusra.
- Ugyan, Kadar, ha meg akarsz halni, szívesen teljesítem a kívánságodat.
Kadar úgy kapta el a kezét Nicci karjáról, mintha megégette volna az ujjait. Képzelete olyan hatalommal ruházta fel a Nővért, amivel az jelenleg nem rendelkezett. Nicci felé köpött.
- Akkor hát ölj meg, te mocskos ringyó! Sújts halálra! Nicci egy gyors csuklómozdulatára máris tenyerébe siklott a Dacrája. A Dacra a Nővérek által viselt késszerű fegyver volt. Ha a kihegyezett pengét a kiszemelt áldozatba döfték, a fegyverbe sugárzott mágia azonnal ölt, nem számított, hogy a test melyik részébe fúródott a hegy. Kadar Kardeefnek fogalma sem volt róla, hogy Niccinek nincsen mágiája. Persze a Dacra még a kiegészítő mágikus erő nélkül is félelmetes fegyver volt, amivel át lehetett döfni valakinek a szívét vagy a koponyáját. Kardeef óvatosan hátrébb lépett. Vágyta a halált, de rettegett is tőle.
- Miért nem mentél Jaganghoz? Ő nem engedte volna, hogy koldusbotra juss. Jagang a barátod volt. Ő gondodat viselte volna. Most nem kellene koldulnod.
Kadar Kardeef keserűen felnevetett.
- Az tetszett volna neked, ugye? Látni, hogy a Jagang asztaláról lehullatott morzsákból élek? Ott ülni az oldalánál Rabszolgakirálynőként, és nézni, hogy én meddig süllyedtem. Nézni, hogyan kapdosom el az általatok elém hajigált maradékot.
- Meddig süllyedtél? Hogy sebeket szereztél? Hiszen mindketten kaptatok már bőven sebeket.
Kadar Kardeef újra megragadta Nicci csuklóját.
- Jagang szemében hősként haltam meg. Nem akartam, hogy megtudja, ugyanúgy könyörögtem az életemért, mint akármelyik nyomorult bolond azok közül, akiket a csizmánk sarka alá tiportunk.
Nicci Kadar hasának szegezte a Dacrát, erre az ismét hátrébb húzódott.
- Hát akkor ölj meg, Nicci! - A koldus széttárta a karját. - Fejezd be, ahogy akkor kellett volna. Ezelőtt soha nem hagytál semmit befejezetlenül. Sújts halálra, úgyis réges-rég halottnak kellene már lennem.
Nicci ismét elmosolyodott.
- A halál nem büntetés neked. Minden nap, amivel tovább élsz, ezer halállal ér fel számodra. De ezt te is tudod, ugye, Kadar?
- Ennyire utáltál engem, Nicci? Ennyire kegyetlen voltam hozzád?
Hogyan felehette volna neki Nicci, hogy igen? Hogyan mondhatta volna meg, mennyire gyűlölte Kardeefet azért, hogy lelketlen tárgyként bánt vele, hogy vágyai játékszeréül használta? Hiszen a közjó érdeke volt, hogy a Rend igénybe vegye a Kardeefhez hasonlók szolgálatait! Hogyan helyezhetné önmagát, saját érdekeit, vágyait az emberiség üdve elé?
Nicci megfordult, és elsietett.
- Köszönöm a pennyt - kiáltotta utána gúnyosan Kardeef. - De teljesítened kellett volna a kérésemet. Meg kellett volna tenned, Nicci.
Nicci egyetlen dolgot akart: hazamenni, és kisúrolni a tetveket a hajából. Már érezte is, hogyan fúrják magukat a vérszívó férgek a fejbőre alá.

16. FEJEZET

Richard letette a szénacsutakot, és kötényéről a földre sft pörte a szakadt fűszálakat. Karjai sajogtak tőle, ahogy a finom horzsakőporba mártott fűcsomóval teljes erejéből csiszolta a márványt.

Mégis, amikor látta, hogy a magas fényűre polírozott kn hogyan szívja magába és sugározza vissza a ráeső fényt, csak mély elragadtatottságot érzett.

Az alakok kristályosan csillogó, nyers márvány alapból emel kedtek ki. Az egymással ellentétes irányba vezetett fogasvésők bordázott nyoma, ahogy a vékony kőrétegeket lehasogatták, még látható volt az alakok alsó lábszárán. Richard azt akarta, a szobor tanúsítsa az emberi kéz nyomát, és azt, hogy az alakok valóban kőből vannak.

A szobor majdnem kétszer olyan magas volt, mint Richard. A nőalak részben Richard Kahlan iránti szerelmét jelképezte - Richard képtelen lett volna Kahlant, az ő nőideálját kihagyni belőle - de mégsem Kahlant ábrázolta. Az emberi erényeket megtestesítő férfiés nőalakot ábrázolt a szobor, akik összefognak egy közös cél érdekében. A két figura úgy egészítette ki egymást, mint az örök emberi egység két harmonikusan illeszkedő pólusa.

A napóra számlapját Victor és munkásai pár nappal korábban már felszerelték, mialatt Richard odalent dolgozott a Palota építkezésén. Munka közben rajta hagyták a ponyvát a szobron. Miután a számlap a helyére került, Richard furatot készített a mutatóul szolgáló rúdnak, utána befejezte a rudat tartó kezet is. A rúd alját aranygömb rögzítette a márványhoz.

Victor még mindig nem látta a szobrot, és szinte magánkívül volt a felfokozott várakozástól.
Richard az alakokat nézte, amelyeket a sötétedő raktárteremben csak a tetőablakon beeső délutáni fény világított meg. Ezen a napon Richardot elengedték az odalenti munkából, hogy előkészíthesse a szobor ma estére tervezett leszállítását a Palota bejárata előtti térre. Richard mögül, a kovácsműhelyből a kalapácsok szüntelen csengése hallatszott át: Victor emberei dolgoztak az építkezésre szánt eszközökön.
Richard csak állt a terem mély homályában, hallgatta a kovácsműhely zajait, és a hatalmas erőt nézte, amit ő alkotott meg. A szobor éppen olyan lett, amilyennek szánta.
A férfi és nő úgy nézett ki, mint akik készek rá, hogy bármely pillanatban lélegzetet vegyenek, és lelépjenek a kőtalapzatról. Csontjuk volt, izmaik, inaik, húsuk.
Hús a kőben.
Már csak egy dolog hiányzott, már csak egy tennivaló volt hátra.
Richard felemelte a kalapácsot, és egy éles vésőt.
Amikor a szoborra nézett, voltak pillanatok, hogy már-már maga is elhitte, amit Kahlan szokott mondani a munkáiról, hogy Richard faragásaiban is mágia van. De ezt Richard jobban tudta. Ez a szobor az emberi elme és tehetség tudatos eredménye volt, semmi több.
Ahogy ott állt kalapáccsal és vésővel a kezében, és nézte a szobrot, volt egy pillanat, amikor megérezte az utolérhetetlen győzelem és dicsőség ízét, hogy sikerült létrehoznia valamit pontosan úgy, ahogy eredetileg elképzelte.
Ebben az egyetlen pillanatban a szobor készen volt, teljes volt, és kizárólag az övé.
Az egész ezért a pillanatért történt, a létezésnek e tiszta, mások gondolataitól, véleményétől meg nem érintett pillanatáért. E pillanat sikere Richardé volt, és ő fel tudta mérni ennek az értékét agyával is, szívével is.
Féltérdre ereszkedett az alakok előtt. A véső hideg acélját a homlokához illesztette, behunyta a szemét, és az előtte álló feladatra koncentrált.
- Penge, légy igaz ma!
A nyakára kötött vörös rongyot felhúzta a szája és orra fölé, hogy ne lélegezze be a kőport, aztán a lapos felületen előre bejelölt pontra illesztette a véső élét, közvetlenül a repedés magja fölé. Lecsapott a felemelt kalapáccsal, és elkezdte kivésni a talapzatra a szobor címét, hogy mindenki láthassa.

Nicci az út kanyarulatánál állt egy ház sarkához lapulva, onnan figyelte, amint Richard elhagyja az épületet, ahol a szobrát faragta. Nyilván emberekért ment, hogy levitesse a szobrot a térre. Az ajtót becsukta maga után, de láncot nem tett rá. Biztosan nem marad el sokáig.

A domboldal tele volt különféle műhelyekkel, a tímároktól az aranyművesekig, és a fűrészelés, kalapálás, csiszolás folyamatos zsivaja idegőrlőén hangos volt. A mellette elhaladó férfiak jó része alaposan megnézte Niccit, de a válaszul kapott dühös tekintet elriasztotta őket.

Ahogy látta Richardot eltűnni a kovácsműhely mögött, Nicci azonnal elindult lefelé az úton. Megígérte Richardnak, hogy várni fog, amíg a szobor el nem készül. Nos, megtartotta a szavát.

Ennek ellenére kényelmetlenül érezte magát. Nem tudta miért, de úgy érezte, mintha felszentelt helyre akarna behatolni. Richard nem hívta meg őt, hogy megmutassa a szobrot. Viszont csak annyit kért, hogy Nicci várjon, amíg a szobor el nem készül. Mivel már elkészült, ő nem fog tovább várni.

Nem akarta odalent a téren látni először, mindenki mással együtt. Akart magának egy kis időt egyedül, kettesben a szoborral. Most nem érdekelte sem a Rend, sem a Testvérek véleménye a szoborról. Nem akart ott állni a tömegben, körülvéve olyan emberekkel, akik esetleg nem értenék meg a szobor jelentőségét. Ez személyes ügy volt Nicci számára, ezért egyedül akarta megnézni a szobrot.

Elért az ajtóig, anélkül, hogy bárki megállította volna, vagy akár csak észre is vette volna. Körülnézett a párás délutáni fényben, de csak a munkájukkal foglalkozó embereket látott mindenfelé. Kinyitotta az ajtót, és besurrant rajta.

A teremben sötét volt, a falai feketék voltak, de a magas tetőbe vágott ablakon át a szobor bőségesen kapott fényt. Nicci lesütötte a szemét a földre, nem nézett a szoborra, úgy kerülte meg a márványtalapzatot, hogy szemből pillanthassa meg először Richard munkáját.

Mikor a megfelelő helyre ért, vadul dobogó szívvel fordult meg. Tekintete felkúszott a lábakon, a ruha fodrain, a karokon, a két alak testén, fel, egészen az arcukig. Úgy érezte, mintha egy óriás marok szorítaná az öklébe a szívét.

Itt volt az, amit Richard szemében látott. Itt volt, csillogó, fehér márványból életre keltve. Teljes valójában látni, amit idáig még sejteni is csak homályosan sejtett, felért egy villámcsapással Nicci számára.

Ebben a pillanatban minden, amit eddig megélt, amit látott, érzett, tapasztalt és tett, egyetlen hatalmas, erőszakos érzelmi villanásban eggyé olvadt és megvilágosodott előtte. A szeme elé táruló szépség, még inkább, amit ez a szépség jelképezett, szinte fájdalmas élvezettel töltötte el, olyannyira, hogy hangosan felsikoltott tőle.

Tekintete a talapzatba vésett szóra esett.
„ÉLET.”
Nicci könnyek között rogyott a padlóra. Nyomorúságos szégyen

töltötte el eddigi élete fölött, rémület, elszörnyedés, mindez egyetlen hirtelen, vakító megvilágosodásban...
... és tiszta, fájóan tiszta boldogság.

17. FEJEZET

Miután Richard visszatért a finomszövésű fehér lepellel, amit azért vásárolt, hogy azzal takarja le a szobrot a másnapi ünnepségig, segített Ishaqnak egy csomó más emberrel együtt, akikkel odalenn az építkezésen ismerkedett össze, hogy elkezdjék a szobor lassú, nehézkes lecsúsztatását a térre. Szerencsére jó ideje nem esett, így a talaj szilárd volt.

Ishaq, aki jól értett az efféle munkákhoz, olajozott faoszlopokat hozott görgőnek, amelyeket a szobor alá szerkesztett fadobogó masszív támgerendái elé rakott le. A fogat lovai így sokkal könnyebben el tudták húzni a súlyos terhet. Amikor a szobrot átvontatták a második görgősorra, az emberek felszedték a hátul felszabadult görgőket és a lassan előre csúsztatott szobor elé vitték.

A domboldal fehérlett a kilapátolt márványtörmeléktől, a tömb most jóval kevesebbet nyomott, mint eredetileg. Annak idején Victor speciális kőszállító szekeret bérelt hozzá, hogy feljuttassa a műhelyhez a tömböt. Most azonban nem lehetett ilyen szekeret használni, mert a kifaragott szobrot nem volt szabad oldalára dönteni, vagy olyan durván bánni vele, mint ahogy az ilyen szekereken szokás.

Ishaq a markába szorított vörös kalapjával hadonászott, utasításokat, figyelmeztetéseket harsogva, közben-közben imát mormolva. Richard tudta, hogy a szobra ennél jobb kezekben nem is lehetne. A segítők mintha megérezték volna Ishaq ideges feszültségéből, hogy most valami fontos dolgot visznek végbe, és bár a munka nehéz volt, úgy tűnt, sokkal szívesebben végzik, mint a saját mindennapi feladataikat odalenn az építkezésen. Késő délutánra a szobrot sikerült eljuttatni a műhelytől a térre vezető lépcső aljáig.

Az emberek földet lapátoltak a lépcső elé, és keményen ledöngölték, hogy meneteles rámpát alakítsanak ki, ezzel könnyítsék meg a szobor felvontatását. Tíz lovat állítottak be az oszlopsor mögé. Hosszú köteleket vezettek át az oszlopok között, a másik végüket a szobor alapja köré erősítették. A szabad görgőket a földrámpa aljára rakták ki, aztán majd ugyanúgy viszik őket váltogatva feljebb a lépcsősoron, ahogy a domboldalon is csinálták. Ishaq harsány kiáltozására közel kétszáz ember feszült a köteleknek, hogy segítsenek a tízlovas fogatnak a vontatásban. A szobor centiméterről centiméterre megindult fölfelé a lépcsősoron.

Richard alig bírta nézni. Ha bármi hiba történik, nagy műve lezuhan hátrafelé, és apró darabokra zúzódik. A talapzatban megmaradt repedés mentén szilánkokra veti szét a belső feszültség. Elmosolyodott magában, amikor rádöbbent, milyen nevetséges dolog azon aggódnia, hogy a Rend elleni bűnének bizonyítéka megsemmisülhet.

Mikor a szobor biztonságban feljutott a térre, a dobogó alá homokot lapátoltak, hogy a szobor súlyát alátámasztás nélkül is elbírja. Ezután kihúzták a görgőket a dobogó alól, majd magát a dobogót is levontatták a homokrakásról. Innentől már viszonylag egyszerű feladat volt a szobrot apránként levonszolni a dobogóról, magára a tér kövére. Végre a márvány márványon állt. Végül az emberek a köteleikkel a kör alakú tér közepére vonszolták a szállítóeszközről lekerült szobrot.

Miután a szállítás befejeződött, Ishaq Richard mellett állva törölgette izzadt homlokát a piros kalapjával. Az egész szobrot kötéllel rögzített fehér lepel borította a napóra számlapjával együtt, így Ishaq nem láthatta, mit is ábrázol tulajdonképpen. Annyit azért mégis megérzett, hogy most valami fontos dolog áll előtte.
- Mikor? - csak ennyit kérdezett. Richard tudta, mire céloz Ishaq.
- Nem tudom pontosan. Narev Testvér holnap akarja a Teremtőnek felszentelni a Palotát az összes magas rangú hivatalnok jelenlétében, akik messziről érkeztek ide, hogy lássák, mire költik a pénzt, amit ők a polgároktól elraboltak. Azt hiszem, holnap a magas rangú vendégeknek, meg az összegyűlt tömegeknek a Palota többi részével együtt akarják megmutatni a szobrot is. Ezt sem szánják másnak, mint újabb szemléltetésnek a Rend értékrendjéről az emberi fajt illetően. Nem hiszem, hogy ünnepélyes leleplezést vagy ilyesmit terveznének.

Richard úgy hallotta, hogy a Testvérek nagyon fontosnak tartják a felszentelési ceremóniát. Valahogyan be kellett bizonyítani, hogy jogosan költötték el a Palota építésére fordított óriási összegeket, miközben az embereknek emellett még a háború költségeit is fedeznie kellett. Fel kellett mutatni valamit a vérével és verejtékével adózó népnek. A Rend Testvérisége a Birodalmi Rend segítségével uralkodott, erkölcsi felmentést nyújtva azoknak a vérszomjas vadállatoknak, akikre uralma fenntartásához szüksége volt. Míg a brutális erő könnyedén szétzúzhatta fizikailag azokat, akik a Rend hatalma ellen lázadni mertek, a Testvérek magukat az eszméket akarták eltiporni, amelyek efféle lázadáshoz vezethettek, hiszen ezek az eszmék jelentették számukra a legnagyobb veszélyt.

Nagyon fontos volt a vidéki hivatalnokok telkesítése is, hiszem ők voltak a Rend zsarnokságának a helytartói szerte az Óvilágban. Richard úgy gondolta, a Testvérek majd szervezett túra keretében mutatják meg a távolról jött tisztviselők falkájának a sok ezer lábnyi hosszan húzódó, az emberiség gyarlóságát, az emberi romlottságot bemutató képsorokat a falakon, ezzel is erősítve bennük a Testvériség iránti kötelezettségérzetet, rávéve őket, hogy adják át a Testvéreknek azt a pénzt, amit karddal kényszerítettek ki az emberekből: olyan karddal, amit Rend Testvériségének utasítására, annak erkölcsi támogatásával fogtak a kezükbe. Az efféle alantas szolgák számíthattak bizonyos részesedésre a Rendnek tett szolgálataik fejében, de a Testvérek, semmi kétség, kellő eréllyel hozták azt is ezeknek a tisztviselőknek a tudomására, hogy túl nagy ambíciókat azért ne tápláljanak.

A Rend Testvériség által irányított közössége, mint az összes többi zsarnoki rendszer is, végső fokon a nép hozzájárulásával uralkodott: a népével, akit vagy morális megfélemlítéssel, fizikai kényszerrel vagy mindkettővel tartottak sakkban. A zsarnokságot folyamatos gonddal kellett fenntartani, különben a jogszerű hatalom illúziója gyorsan szertefoszlott volna a kegyetlen kizsákmányolás józanító hatására, és a zsarnokok hatalmát fenntartó szadista vadállatok nyers erejét könnyen legyűrhette volna a nép túlereje.

Ezért volt biztos benne Richard, hogy ő nem vezetheti a forradalmat: ő képtelen lett volna erőszakkal meggyőzni róla a népet, hogy az erőszak helytelen dolog, hogy az életük túl nagy érték ahhoz, hogy így vesztegessék el, ugyanakkor a Rend erőszakkal kényszeríthette térdre az embereket, terrorral győzve meg őket róla, hogy az életük nem is olyan értékes. Csak a szabad embereken nem lehet uralkodni. A népnek először meg kellett ismernie a szabadság értékét, mielőtt szabadságot követelhetett volna magának.
- Nekem azt mondták, nagy ünnepély lesz - mondta Ishaq. Mindenfelől érkeznek az emberek a Császár Palotájának a felszentelésére. A város teli van a legkülönbözőbb helyekről érkezett látogatókkal.

Richard a munkásokat nézte, akik a szobor helyre illesztése után visszaszállingóztak megszokott munkájukhoz.
- Meglep, hogy egyetlen vidéki hivatalnok sem jött még el ide, hogy egy előzetes pillantást vessen a palotára az ünnepség előtt.

Ishaq elutasítóan legyintett a kalapjával.
- Mindnyájan a Rend Testvérisége összejövetelén vannak. Bent a városközpontban. Nagy a felhajtás. Étel, ital, a Testvérek szónokolnak. Tudod, mennyire oda van a Rend a gyűlésekért. Gondolom, az egész egy nagy unalom lehet. Amennyire az ilyen rendezvényeket ismerem, a vendégeket egész nap szóval tartják majd a Rend szükségleteiről, és az ő kötelességükről, hogy a népet rávegyék az áldozathozatalra ezeknek a szükségleteknek a kielégítésére. A Testvérek szoros gyeplőn tartják a kiszolgálóikat.

Ez azt jelentette, hogy a Testvérek elfoglaltak lesznek: túlságosan is elfoglalták egy olyan jelentéktelen aprósághoz, hogy ellenőrizzenek egy szobrot, amit az egyik rabszolgájuk faragott. A dolgok jelenlegi állása szerint Richard szobra lényegtelen volt. Csak kiindulópontként fog szolgálni a több mérföldes túrához a Rend nemes ügyét bemutató faliképek mentén, amelyeket Narev Testvér vezérlete alatt a Testvérek utasításaira alkottak meg.

Ha a Testvérek és a vendég hivatalnokok túlságosan elfoglaltak voltak is, hogy kijöjjenek a Palotához, a város lakói bizony nem voltak azok. A legtöbbje valószínűleg holnap is kijön majd az ünnepségre, de először meg akarták nézni maguknak a helyet a nélkül is, hogy a vontatott beszédek unalmát elkellene hozzá szenvedniük. Richard látta, ahogy az emberek csoportjai vándorolnak egyik fali domborműtől a másikig, arcukon tisztán látszott a vigasztalan, lesújtott kifejezés az ábrázolt jelenetek láttán.

Az őgyelgőket őrök tartották tisztes távolban a falaktól, és megakadályozták, hogy bejussanak a félkész falak labirintusába, ahol itt-ott már a felső emeletek, sőt, néhány helyen már a tetők is elkészültek. Most, hogy a szobor is a helyére került, az őrök a tér bejáratát is lezárták.

Richard az elmúlt héten alig pár órát aludt. Miután a szobor végre a helyén állt, erőt vett rajta a kimerültség. Annyi munka után olyan kevés alvás és alig pár falat étel mellett, alig bírt már talpon maradni.

A hosszúra nyúlt árnyékok közül Victor bukkant elő. A munkások közül néhányan már hazafelé indultak, de sokan még órákig fognak dolgozni. Richard eddig észre sem vette, hogy a szobor átszállításával eltelt a nap nagyobbik része. Most, hogy a munka heve elmúlt, átizzadt inge szinte jeges hűvösséggel tapadt a hátára.
- Tessék! - nyújtott Victor Richard felé egy szelet lardot. - Egyél! Ünnepeljük meg a sikeredet!

Richard megköszönte barátjának a lardot, és azonnal be is falta. A fejében fájdalom lüktetett. Megtett mindent, ami csak tőle tellett, hogy az embereknek megmutassa, amit meg kell látniuk. A munka befejeztével azonban hirtelen elveszettnek érezte magát. Csak most ébredt rá, milyen gyűlöletes volt előtte még a gondolata is, hogy egyszer majd be kell fejeznie a szobrot, hogy nem áll többé előtte a nemes feladat. Hiszen idáig is csak ez hajtotta.
- Ishaq, alig állok a lábamon. Gondolod, tudsz egy kocsit szerezni, amelyik egy darabon elvisz hazafelé?

Ishaq hátba vágta Richardot.
- Gyere, csak, ülj be a szekérderékba. Biztos vagyok benne, hogy Jorinak nem lesz kifogása ellene. Legalább az út egy részét nem kell gyalog megtenned. Nekem még maradnom kell, utánanézni a szekereknek és a fogatoknak.

Richard elbúcsúzott a mosolygó Victortól is.
- Reggel barátaim, teljes nappali fényben le fogjuk venni a leplet, és még egyszer, utoljára meglátjuk, milyen a szépség. Azután... nos, ki tudja, mi lesz azután.
- Hát akkor holnap - felelte Victor ravasz mosolyával. - Aligha tudok majd aludni ma éjjel - kiáltotta Richard után.

A hónapokig tartó kemény, kimerítő munka összes fáradtsága mintha egyszerre tört volna rá Richardra. Felkapaszkodott a szekérderékba, és búcsút intett Ishaqnak. Miután a fuvaros elment, Richard összegömbölyödött egy ponyva alatt, hogy a világosság ne zavarja, és mire Jori visszatért a szekérhez, már mélyen aludt. A döcögő, rázkódó szekéren az egész világ megszűnt létezni a számára.

Nicci a távolból figyelte, ahogy Richard távozik Ishaqkal. Egyedül akarta megtenni, amit eltervezett. Azt akarta, hogy ez csak az ő műve legyen Ő is tenni akart végre valami hasznosat.

Csak ha megteszi, csak azután nézhet újra szembe Richarddal. Nicci pontosan tudta, hogyan reagálna a Rend a szoborra. Fenyegetésnek tartanák. Nem engednék meg, hogy a nép megláthassa. Azonnal megsemmisítenék. A szobor megszűnne létezni, és soha senki avatatlan nem is tudná meg, hogy valaha létezett.
Ujjait összefonva töprengett rajta, hogyan kezdjen hozzá, mi legyen az első lépés. Aztán hirtelen rájött. Hiszen már korábban is járt annál az embernél. Az az ember segített Richardon. Az az ember Richard barátja. Nicci sietve átvágott a Palota mellett, és felfelé indult a domboldalon.
Teljesen kifogyott a lélegzete, mire a kovácsműhelyhez ért. A marcona kovács épp a szerszámait pakolta el. A kohóban már korábban betakarta a parazsat. A szagok és a látvány, még a mindent vastagon borító vaspor és korom látványa is Apa műhelyének boldog emlékét idézte fel egy pillanatra Nicciben. Most már megértette azt a rejtélyes tekintetet, amit Apa szemében látott valaha. Abban nem volt biztos, hogy maga Apa értette-e egyáltalán, mi is volt az, de ő most márt teljesen és végérvényesen megértette. A kovács mosolytalanul pillantott fel, amikor Nicci berontott a műhelybe.
- Cascella úr, szükségem van rád!
A kovács arca hirtelen aggódóvá vált.
- Mi a baj? Miért sírsz? Richarddal történt valami? Csak nem...
- Nem, semmi ilyesmiről nincs szó. - Nicci megragadta Cascella úr lapátkezét, és rángatni kezdte. Mintha egy sziklatömböt akart volna elmozdítani. - Kérlek, gyere velem! Nagyon fontos!
A kovács a szabad kezével körbemutatott a műhelyben.
- Ki kell takarítanom a munka után.
Nicci megint megrángatta a vaskos kezet. Szeméből könnyek gördültek ki.
- Kérlek! Ez borzasztó fontos!
A kovács szabad kezével megtörölte izzadt arcát.
- Jól van, vezess akkor!
Nicci kicsit nevetségesnek érezte magát, ahogy a nagydarab kovácsot kézen fogva rángatja maga után lefelé a domboldalon. Cascella úr kérdezgette, hová mennek, de Nicci nem válaszolt neki. Idejében oda akart érni, még mielőtt a nappali fény teljesen eltűnik.
A tér körül őrség vigyázta körben a lépcsőt, nem engedtek senkit a térre. Nicci észrevette Ishaqot, aki hosszú deszkákat rakodott éppen egy szekérre. Megszólította, és a fuvaros, mikor látta, hogy Nicci a kováccsal jött, odasietett hozzájuk.
- Nicci, mi baj van? Olyan rémültnek...
- Meg kell nektek mutatnom a szobrot. Most. Victor mogorván pillantott Niccire.
- Majd holnap reggel levesszük a leplet, ha Richard...
- Nem. Most kell látnotok!
A két férfi elhallgatott. Ishaq közelebb hajolt, és lopva a tér felé intett.
- Nem tudunk feljutni oda. Őrzik a teret.
- Én fel tudok. - Nicci dühösen törölte le arcáról a könnyeit. A hangjába kemény, parancsoló határozottság költözött, az a sötét, vészjósló hangszín, amit olyan gyakran használt, amelyen számtalan élet felett mondott ítéletet, amellyel embereket küldött a halálba. - Itt várjatok!
A két férfi önkéntelenül visszahőkölt a Nicci szemében sötétlő fenyegetéstől.
Nicci kihúzta magát. Felemelte a fejét. Elvégre ő a Sötétség Nővére volt.
Kimért léptekkel közelített a térhez, mintha csak a Palota az ő tulajdona lenne. Hiszen az övé is volt. Ő volt a Rabszolgakirálynő. Ezeknek a katonáknak akkor parancsolt, amikor csak kedve tartotta.
Ő a Halál Úrnője volt.
Az őrök óvatosan közelítettek hozzá, érezték, hogy ez a feketébe öltözött nő veszélyt jelent. Mielőtt megszólíthatták volna, a nő megelőzte őket.
- Mit műveltek ti itt? - sziszegett rájuk.
- Mit művelünk itt? - kérdezett vissza az egyik. - Őrizzük a Császár Palotáját, azt műveljük.
- Hogy mersz nekem visszabeszélni?! Nem tudod, ki vagyok én?
- Hát... nem hiszem, hogy eddig...
- A Halál Úrnője. Esetleg hallottatok már rólam...
A tucatnyi őr egy emberként megmerevedett. Nicci látta a tekintetükből, hogyan mérik fel újra a fekete ruháját, a szőke haját, a kék szemeit. A reakciójukból egyértelmű volt Nicci számára, hogy a híre eljutott idáig. Mielőtt az őrök bármelyike megszólalhatott volna, Nicci rájuk rivallt.
- Na, és mit gondoltok, mit keres itt Jagang Császár élettársa? Azt hiszitek, hogy az Uram nélkül jöttem? Naná, hogy nem, ti idióták!
- A Császár... - motyogták néhányan, mély döbbenettel.
- Úgy van, a Császár holnap megérkezik a felszentelésre. Előre jöttem, hogy felderítsem a helyzetet, és erre mit találok? Hülyéket. Itt álltok, az ujjatokat a szátokba dugva, miközben az út mellett állva kellene várnotok Őexcellenciáját, hogy üdvözöljétek, amikor a városba érkezik. És addig már csak pár óra van hátra.
Az őrök kimeredt szemekkel, tátott szájjal bámultak Nicci-re.
- De hát... senki sem szólt nekünk! Merről érkezik? Nem mondták meg, hogy...
- Miért? Csak nem hiszitek, hogy egy olyan fontos személyiség, mint Jagang országszerte kihirdeti, hogy merre jár? Hogy minden orgyilkos a környéken könnyen rátalálhasson? És ti, bolondok, itt álldogáltok, holott lehet, hogy orgyilkosok lesnek Őexcellenciájára a közelben! Az őrök meghajoltak Nicci előtt.
- Hová menjünk? - kérdezte az őrmesterük. - Merről érkezik Őexcellenciája?
- Északról.
Az őrmester idegesen megnyalta a szája szélét.
- De... de... melyik úton északról? Sok út vezet arról a városba!
Nicci csípőre vágta az ökleit.
- Azt hiszitek, hogy Őexcellenciája előre bejelenti a pontos útvonalát? Ráadásul a ti fajtátoknak? Ha csak egy utat őriznénk, minden orgyilkos azonnal tudhatná, merről érkezik a Császár, nem igaz? Minden utat őrizni kell! Ti meg itt tétlenkedtek helyette.
A katonák idegesen hajlongtak, szerettek volna máris a kötelességük után látni, de fogalmuk sem volt, merre induljanak. Nicci a fogát csikorgatta, és közel hajolt az őrmesterhez.
- Vidd az embereidet valamelyik északi úthoz. Most, azonnal! Minden bejövő utat őrizni kell. Válasszatok magatoknak egyet!
Az őrök hajlongva oldalaztak el Nicci elől. Néhány udvarias, csoszogó lépés után azonban vad rohanásba kezdtek. Nicci figyelte, ahogy futás közben a Palota többi őreit is magukkal viszik.
Amint az őrség eltűnt a térről, Nicci a két döbbent mesterember felé fordult. Azok felsiettek hozzá a lépcsőkön, mivel többé már nem akadályozták őrök őket. Néhány bámészkodó, aki a macskaköves járdákon sétálva a fali domborműveket nézegette, felfigyelt a hangos szóváltásra, és Niccit nézték, hogy mit csinál. A gonoszokra lesugárzó Fény előtt imádkozó asszonyok is hátra fordultak felé, térdeltükben.
Mihelyt Victor és Ishaq felértek a lépcső tetejére, Nicci kioldotta a szobrot körülfogó kötelet, marokra szorította a könnyű vászon leplet, és egy mozdulattal lerántotta a szoborról.
A két férfi megtorpant, és mozdulatlanná merevedett.
A tér körül félkörívben a falak teli voltak az ember alsóbbrendűségének bizonyítékaival. Mindenfelé kicsi, nyomorék, deformált, gonosz, kapzsi, kegyetlen, alattomos, ostoba, korrupt, bűnös emberi figurákat lehetett látni. A képek az embert tehetetlen, nyomorult teremtményként ábrázolták, aki szerencsétlen élete minden pillanatában a túlvilági erők hatalmában vergődik, a gonoszság földi katlanában, ahonnan csak a halál képes megváltani őt. Még azok is, akik erényeseknek bizonyultak a földi életben, és méltónak a Teremtő Fényére, még azok is élettelennek tűntek, arcuk mentes volt minden érzelemtől, üres, értelem nélküli tekintettel, hullaszerűen merev testtel álltak a Fény előtt, miközben lábaik alatt patkányok cikáztak, tagjaik körül kígyók tekeregtek, fejük felett keselyűk vitorláztak.
A földi kínoknak ebből az örvénylő áradatából, a romlottság eme tengeréből, a gonoszságból és szenvedésből büszke, ragyogó tagadásként emelkedett ki Richard alkotása.
Elsöprő erejű vádirat volt a körülötte látható minden szeny-nyel szemben.
A szobrot körülvevő rútság hatalmas tömege jelentéktelenné zsugorodott Richard műve előtt. A fali faragványok gonoszai mintha immár saját árulásukon zokogtak volna a megingathatatlan szépség és igazság színe előtt.
A szobor két figurája harmonikus egyensúlyban állt az alkotás középpontjában. A férfialakból büszke erő és határozottság sugárzott. Bár a nőalak ruhát viselt, semmi kétség nem lehetett érzéki nőiessége felől. Mindketten az emberi test érzéki, nemes és tiszta szépségét árasztották magukból. Körülöttük a gonosz mintha rémülten hőkölt volna vissza ennyi nemesség, ennyi tisztaság láttán. Ami még ennél is több: Richard alakjai mentesek voltak minden belső konfliktustól: érezni lehetett rajtuk az öntudatot, józanságot és céltudatosságot. A szobor az emberi erő, képesség és alkotó indulat megtestesülése volt. Az életé, amit önmagáért élünk. Maga az Emberiség, amint síkra száll a szabad akaratért.
Pontosan az volt, amit a talapzatába vésett egyetlen szó állított róla: „ÉLET.”
A szobor létezése már önmagában is bizonyítéka volt az általa hirdetett eszmék igazságának.
Ez volt az élet: ahogy élni kell, ahogy élni érdemes: büszkén, okosan, senki előtt szolgaságba nem hajolva. Az emberi lélek nemességének, az egyéni akaratnak és szabadságnak a dicshimnusza volt ez a szobor.
Körös-körül a falon minden a halált ígérte megoldásul.
Ez a szobor az életet.
Victor és Ishaq térdre hullva zokogtak a szobor előtt.
A kovács a szobor felé emelte a karjait és hangosan kacagott, miközben könnyek csorogtak le az arcán.
- Megcsinálta! Megcsinálta, ahogy megmondta előre! Hús a kőben. Nemesség! Szépség!
Az emberek, akik a fal farag ványokat megnézni jöttek el a Palotához, most lassan gyülekezni kezdtek, hogy megnézzék, mi is áll ott a tér közepén. Tágra nyílt szemekkel itták be a látványt, sokan közülük életükben először látták az embert saját mivoltában erényesnek és szépnek ábrázolva. A szobor olyan erőteljes hatást tett rájuk, ami önmagában semmissé tett mindent, ami körben a falakon volt látható. És a mondanivaló hitelességét csak kiemelte és aláhúzta, hogy mindezt a szépséget emberi kéz tudta megalkotni.
A nézők közül sokan ugyanazt a hirtelen megvilágosodást élték át, mint Nicci.
A kőfaragók otthagyták a munkájukat, hogy megnézzék, mi áll a tér közepén. A kőművesek lemásztak az állványzatról. A segédek letették malteros vödreiket. Az ácsok, abbahagyva a gerendák helyükre illesztését, lejöttek a tetőről. A tetőfedők lerakták a szerszámaikat. A kocsisok kikötötték a lovaikat. A földmunkások lehajították lapátjaikat. Mindenfelől a térre sereglettek a szoborhoz.
Az emberek egyre növekvő tömegben hömpölyögtek felfelé a lépcsőkön. Ámulattal a szemükben járták körül a szobrot. Sokan térdre hullva sírva fakadtak, de nem a szenvedéstől, mint korábban, hanem a tiszta örömtől. Sokan nevettek, mint a kovács, és az ő boldog arcukon is örömkönnyek csorogtak végig. Akadtak azért néhányan, akik félelmükben eltakarták a szemüket.
Akik megnézték a szobrot, futva indultak, hogy másokat is oda hívjanak. Hamarosan a domboldalon álló műhelyekből is jöttek a munkások, megnézni, mi áll a téren. Az építkezést megnézni érkezett férfiak és asszonyok most futva igyekeztek haza, hogy szeretteiket is elhozzák, megmutatni nekik, mi látható a Császár Palotája előtt.
Olyasmi állt ott, amit ezek közül az emberek közül legtöbben életükben még sohasem láttak.
Látomás volt ez a vakoknak.
Ital a szomjazoknak.
Élet a haldoklóknak.

18. FEJEZET

Kahlan előhúzta a térképet és gyors pillantást vetett rá. Igazán nehéz volt biztosan eldönteni, jó helyen járnak-e. Körbenézett az utcán fel és alá, és észrevette, hogy a környező épületek mind jóval elhanyagoltabbak, mint ami előtt álltak.
- Mit gondolsz? - kérdezte Cara halkan.

A Nap éppen most hanyatlott le. Kahlan visszasüllyesztette a térképet szőrmebundája alá. Vállán kissé összébb húzta a bundát, megbizonyosodva róla, hogy Richard Kardjának markolata nem látszik ki alóla. Az Igazság Kardját a hátára szíjazva viselte, míg az oldalán függő saját kardját a köpenye alá rejtette.
- Nem tudom. Nem sok fény maradt már. Szerintem csak egyetlen módon bizonyosodhatunk meg a dologról.

Cara gyanakodva figyelte a feléjük néző embereket. A város lakói többnyire figyelemre méltóan közömbösek voltak. Mivel a lovaikat egy városon kívüli istállóban helyezték el, képtelenek lettek volna gyorsan menekülni, ha úgy hozza a sors. Az emberek általános érdektelensége azonban némileg enyhítette Kahlan aggodalmát.

Úgy döntöttek, amennyire lehet, tartózkodóan és zárkózottan fognak viselkedni. Kahlan úgy gondolta, úti öltözékükben meglehetősen egyszerű közembereknek fognak kinézni, de egy olyan lepusztult helyen, mint Altur’Rang, még így sem volt könnyű észrevétleneknek maradniuk. Utólag azt kívánta, bárcsak szántak volna rá időt, hogy beszerezzenek valami kopott, ócska ruhát maguknak. Kahlan úgy érezte, annyira kirínak a városlakók közül, mint kifestett örömlányok a falusi búcsún.

Határozott léptekkel mentek fel a lépcsőn, mintha pontosan tudnák, hová igyekeznek, mintha csak ide tartoznának. Odabent a folyosó tiszta volt, érezni lehetett a frissen súrolt fapadló illatát. Carával szorosan a sarkában Kahlan a jobb oldali első ajtóhoz lépett. Távolabb a folyosón látta az emeletre vivő lépcsőt. Ha a megfelelő házban járnak, akkor ez lesz az a bizonyos ajtó.

Mindkét irányba szétnézve Kahlan halkan kopogott az ajtón. Semmi válasz. Megint kopogott, ezúttal kissé erősebben. Aztán megpróbálta a kilincset, de az ajtó be volt zárva. Miután még egyszer végignézett a folyosón, kést húzott elő az övéből, és az ajtókeret alá feszítve kiugrasztotta vele a zárnyelvet. Az ajtó kinyílt. Kahlan megragadta Cara ruhaujját és behúzta maga után a szobába. Odabent mindketten azonnal küzdőállásba ugrottak, de a szobában senki nem tartózkodott. A két ablakon át beszűrődő fényben Kahlan két szalmazsákot látott. Amit következőnek pillantott meg, az Richard málhazsákja volt.

A sarokba térdelve a padlón Kahlan kinyitotta a zsákot, és meglátta benne Richard holmijait. A harci varázslói öltözéke a zsák alján volt. Kahlan a melléhez szorította a zsákot, és alig bírta visszatartani a könnyeit.

Több mint egy éve már, hogy nem látta Richardot. Amióta ismeri egyáltalán, majdnem a fele időt külön töltötték. Kahlan úgy érezte, képtelen akár még egy további percig is meglenni Richard nélkül.

Hirtelen zajt hallott. Felnézett, és látta, hogy Cara éppen megmarkolja egy késsel rájuk támadó fiatalember csuklóját. A Mord-Sith egy könnyed, folyamatos mozdulattal hátracsavarta a fiú karját.

Kahlan felemelte a kezét.
- Cara, ne!
Cara savanyú képet vágott, de elvette Agielét a fiatalember torkától. A fiú tágra nyílt szemében félelem és felháborodás keveredett.
- Tolvajok! Tolvajok vagytok! Az nem a tiétek! Tegyétek azonnal vissza!
Kahlan a fiúhoz sietett, kezével intve halkabb hangra.
- Te Kamil vagy, vagy Nabbi?
A fiú meglepetten pislogott. Száját megnyalva félénken pislogott hátra a fölé tornyosuló szőke nőre.
- Kamil vagyok. Ti kik vagytok? Honnan tudjátok a nevemet?
- Jó barát vagyok. Gaditól tudom...
- Akkor te nem vagy barát!
Mielőtt Kamil segítségért kiabálhatott volna, Cara a szájára szorította a kezét. Kahlan lepisszegte Kamilt.
- Gadi megölte az egyik barátunkat. Miután elfogtuk, akkor tudtam meg tőle a nevedet.
Mikor Kahlan látta, hogy Kamilt mennyire megdöbbentette a hír, intett Carának, hogy vegye el a kezét.
- Gadi megölt valakit?
- Úgy van - felelt neki ezúttal Cara.
Kamil gyors pillantást vetett a háta mögé a Mord-Sithre.
- És mit csináltatok vele? Mármint Gadival.
- Kivégeztük - válaszolta Kahlan, nem részletezve a dolog mikéntjét.
A fiú elmosolyodott.
- Akkor csakugyan jó barátok vagytok. Gadi rossz ember volt. Bántotta a barátomat. Remélem, sokat szenvedett.
- Sokáig tartott, mire meghalt - mondta Cara.
Kamil nagyot nyelt, amikor hátranézve meglátta Cara zord arckifejezését. Kahlan intésére Cara elengedte a fiút.
- Tehát akkor kik vagytok? - kérdezte Kamil.
- Az én nevem Kahlan, ő pedig Cara.
- És mit kerestek itt?
- Ez nem olyan egyszerű, de tulajdonképpen Richardot keressük.
Kamil újra gyanakvóvá vált.
- Igen?
Kahlan elmosolyodott. Ez a fiú csakugyan Richard barátja. Kamil vállára tette a kezét. És merően a szemébe nézett.
- A felesége vagyok. Az igazi felesége. - Kamil bután pislogott.
- De... de hát...
Kahlan hangja megkeményedett.
- Nicci nem Richard felesége.
Kamil szeme hirtelen könnyekkel telt meg, aztán boldog vi-gyor áradt szét rajta.
- Tudtam! Tudtam, hogy nem szereti azt a nőt! Soha nem voltam képes megérteni Richardot, hogy vehette el egyáltalán.
Kamil Richard iránt érzett boldogságában hirtelen vadul átölelte Kahlant. Kahlan halkan felnevetett és megsimogatta a fiú haját. Cara megmarkolta Kamil gallérját, és elhúzta Kahlantól, de ezúttal legalább gyengéden.
- És te? - kérdezte Kamil Carától.
- Én Mord-...
- Cara Richard jó barátja.
Kamil váratlanul Carát is megölelte. Kahlan attól tartott, a Mord-Sith szétzúzza a fiú koponyáját, de Cara udvariasan elviselte az örömkitörést, még ha zavarban is volt. Kahlan úgy látta, Cara egy kissé talán még el is mosolyodott.
Kamil ismét Kahlan felé fordult.
- De akkor mit keres itt Richard Niccivel? - Kahlan nagyot sóhajtott.
- Ez hosszú történet.
- Meséld el!
Kahlan egy pillanatig fürkészően nézett Kamil sötét szemeibe. Tetszett neki, amit bennük látott. Ennek ellenére úgy gondolta, mégiscsak az lesz a legjobb, ha leegyszerűsíti a történetet.
- Nicci boszorkány. Mágiával kényszerítette rá Richardot, hogy vele menjen.
- Mágiával? Miféle mágiával? - csapott le Kamil azonnal. Kahlan megint felsóhajtott.
- Engem fenyegetett meg a mágiájával. Megölt volna, ha Richard nem egyezik bele, hogy vele tartson.
Kamil tekintetét az égre emelve átgondolta, amit hallott.
- Ennek így van értelme. Richard tényleg ilyen fajta ember. Megtenne bármit, hogy megóvja a nőt, akit szeret. Tudtam, hogy nem Niccit szereti.
- És miből tudtad?
Kamil a két szalmazsák felé intett.
- Nem aludtak együtt. Fogadok, hogy amikor együtt voltatok, veled együtt is aludt.
Kahlan érezte, hogy elpirul a fiú merész nyíltságán.
- És ezt honnan veszed?
- Nem tudom. - Kamil megvakarta a fejét. - Csak épp te olyan vagy, mint aki hozzá tartozik. Ahogy a nevét kimondod, abból is kihallatszik, mennyire fontos ő neked.
Kahlannak fáradtsága ellenére is mosolyognia kellett ezen. Nyaktörő iramban lovagoltak heteken át. Út közben el is veszítettek néhány lovat, szerezniük kellett másikakat helyettük. Az elmúlt héten alig aludtak valamit. Mostanra még az is nehezére esett, hogy tisztán tudjon gondolkodni.
- Na, és tudod, hogy merre van most Richard?
- Biztos vagyok benne, hogy a munkában. Általában ilyentájt érkezik haza, hacsak nem dolgozik éjszaka is.
Kahlan körülpillantott a szobában.
- Na, és Nicci?
- Azt nem tudom. Lehet, hogy kenyeret, vagy valami hasonlót ment el vásárolni. Ez egy kissé fura is: többnyire ilyenkor már régen itthon van. Majdnem minden nap főz vacsorát Richardnak.
Kahlan tekintete a sötétedő szobában az asztalról a mosdótálra, onnan a szekrényre vándorolt. Nagyon rosszul esett volna neki, ha most elmegy innen, Richard meg pár perc múlva már haza is érkezik. Kamil furcsának találta, hogy Nicci még nincs otthon. Az, hogy mindketten távol voltak, semmi jót nem jelenthetett.
- Hol dolgozik Richard? - kérdezte Kamiltól.
- Az építkezésen.
- Építkezésen? Milyen építkezésen? Kamil a távolba intett.
- Odakint, ahol a Császár új Palotáját építik. Holnap lesz a nagy felszentelési ünnepség.
- Elkészült az új Palota?
- Ó, dehogy. Még évekig fogják építeni. Tulajdonképpen épp hogy csak elkezdték. De most fogják felszentelni a Teremtő tiszteletére. Nagyon sokan jöttek el Altur’Rangba az ünnepségre.
- Richard az építkezésen dolgozik? Kamil bólintott.
- Kőfaragó. Legalábbis most. Korábban Ishaq fuvarozó vállalatánál dolgozott, de aztán letartóztatták...
Kahlan megmarkolta Kamil mellén az inget.
- Letartóztatták? Megkínozták?
Kamil elfordította a fejét Kahlan rémületes pillantása elől.
- Odaadtam a pénzemet Niccinek, hogy bejuthasson meglátogatni. Ő, meg Ishaq, meg Victor, a kovács hozták ki a börtönből. Richard nagyon rossz állapotban volt. Amikor jobban lett, a hivatalnokok a kőfaragóknál adtak neki munkát.
Kamil szavai vadul kavarogtak Kahlan fejében. Leghangosabban azonban azok zengettek, amelyek szerint Richard jobban lett.
- Most szobrokat farag? Kamil megint rábólintott.
- Emberi alakokat farag kőbe, hogy a Palota falait díszítsék vele. Nekem is segít a saját faragványaimban. Megmutathatom őket hátul, az udvarban.
Micsoda csoda! Richard szobrászkodik. De valamennyi szobor, amit Kahlan az Óvilágban látott, torz volt és groteszk. Richard nem akarna efféle rútságokat faragni. Persze nyilván nem volt más választása.
- Talán később. - Kahlan ujjaival a homlokát dörzsölgette, és azon töprengett, mit tegyen most. - Oda tudnál vezetni bennünket, ahol Richard dolgozik?
- Persze, ha akarjátok. De nem akartok inkább itt várni, hátha hazajön? Most már hamarosan itthon lehet.
- Azt mondtad, gyakran egész éjszaka is dolgozik.
- Az utolsó pár hónapban nagyon sokat dolgozott éjjel is. Valami különleges szobrot farag nekik. - Kamil arca felderült. - Azt mondta, holnap elmehetek és megnézhetem. Holnap lesz a felszentelés, lehet, hogy még most fejezi be a szobrot. Még sohasem jártam ott, ahol Richard dolgozik, de Victor, a kovács talán tudja, hol van.
- Akkor menjünk el a kovácshoz.
Kamil újból megvakarta a fejét, arcán zavart kifejezés jelent meg.
- De a kovács hazamegy éjszakára.
- Senki más nincs már ott ilyenkor?
- Dehogynem, sokan lehetnek kint az építkezésnél. Az emberek kijárnak megnézni a Palota építését, én magam is jártam már ott. És ma este a szokásosnál is többen lehetnek kint, a holnapi ünnepség miatt.
Talán épp erre van szükségük. Ha nagyobb tömeg van odakint, nem lesznek olyan feltűnőek, miközben Richardot keresik. Legalább lesz valami ürügyük, hogy körülnézzenek.
- Adunk neki egy órát - döntötte el Kahlan. - Ha addig nem ér haza, valószínűleg ott maradt dolgozni. Ha nem jön meg, kimegyünk az építkezéshez, és megkeressük.
- És mi van, ha Nicci közben előkerül? - kérdezte Cara. Kamil egy legyintéssel intézte el Cara aggodalmát.
- Kimegyek a bejárati lépcsőre figyelni. Ti ketten várhattok idebent, itt senki nem lát meg benneteket. Ha látom Niccit közeledni, bejövök figyelmeztetni. Ha Nicci jönne, bármikor kivihetlek titeket a hátsó kapun.
Kahlan Kamil vállára tette a kezét, és megszorította.
- Ez jól hangzik, Kamil. Idebent fogunk várni. - Kamil kisietett az őrhelyére.
- Miért nem alszol egy keveset? - ajánlotta fel Cara. - Én majd őrködöm. Legutóbb te álltál őrt.
Kahlan holtfáradt volt. Lenézett a Richard holmijaihoz közelebb heverő szalmazsákra, és bólintott. Lefeküdt Richard ágyára. A szoba besötétedett. Már az is jó érzés volt, hogy oda fekhetett le, ahol Richard alszik. De képtelen volt elaludni a gondolattól, hogy ilyen közel lehet Richardhoz, és mégis ennyire távol.
Nicci elkeseredett, amikor azt látta, hogy Richard nincs a szobájukban. Kamilt sem találta sehol. Olyan jó érzés volt odakint az építkezésen, látni, milyen sokan jönnek megnézni Richard szobrát! Hosszú sorokban érkeztek az emberek, és a legtöbben el voltak ragadtatva tőle.
Volt persze olyan is, aki dühbe jött. Ha valaki, akkor Nicci meg tudta érteni ezeket is. Mégis, szinte képtelen volt elhinni, hogy vannak, akikben ez a szépség ilyen erős gyűlöletet képes kiváltani. Voltak, akik gyűlölték az életet. Ő ezt is meg tudta érteni. És voltak olyanok is, akik nem tudták meglátni, vagyis inkább nem akarták meglátni a szobor felemelő szépségét.
A többség reakciója viszont ugyanaz volt, mint Niccié.
A szobor láttán minden megvilágosodott előtte. Életében először megértette, mi is az élet. Richard többször próbálta elmagyarázni neki, de Nicci nem hallgatott rá. Máskor is hallhatta már az igazságot, de azok, akik körülötte voltak, mint Anya, Narev Testvér és a Rend lehurrogták, és megszégyenítették érte, ha megpróbálta meghallgatni.
Anya nagyon jól beidomította őt, és az első perctől kezdve, amikor Narev Testvérrel találkozott, Nicci a Rend hűséges katonájává vált.
Mikor a szobrot meglátta, végre felismerte az igazságot, amit eddig nem akart meglátni, és ami most kristálytisztán állt előtte. Olyan élet látomása volt ez, amire egész életében vágyott, mégis egész életében elkerülte.
Most végre megértette, miért látszott számára eddig olyan üresnek és értelmetlennek az élet: ő maga tette ilyenné saját magának, azzal, hogy nem volt hajlandó elfogulatlanul gondolkodni. Nicci mindig mások szükségleteinek a rabszolgája volt. Ő maga adta gazdái kezébe az egyetlen fegyvert, amivel sakkban tarthatták: elfogadta a torz hazugságaikat, önmaga helyezte a saját nyakára a bűntudat pórázát, amelynél fogva vezethették, önként vált szeszélyeik és kívánságaik rabszolgájává, ahelyett, hogy önmaga javára élte volna az életét, ahogy kellett volna. Nem az emberiség jobb létéhez járult hozzá: csupán a számtalan kis nyafka, siránkozó zsarnokocskát szolgálta ki. A gonosz nem egy nagy, egységes valami, hanem apró, helyesbítetlen hibák és rossztétemények folytonos áradata, amelyek együttesen a Rend szörnyetegévé álltak össze.
Nicci egész eddigi életét a hit futóhomokján élte le, ahol a józan észben és az értelemben nem volt szabad bízni, és a vakhitet tartották szentségnek. Sőt, ő maga is terjesztette és rákényszerítette másokra ezt a lélektelen konformitást, ezt az üres, tartalmatlan gonoszságot.
Ő maga is segített az emberek csordamód összetereléséhez, hogy aztán az emberiség legalja a közjó nevében együttesen tehesse fel a pórázt valamennyiük nyakára.
Richard ezt az aljas és gonosz hazugsághalmazt egyetlen, mindenki számára látható, tökéletességében gyönyörűséges állítással válaszolta meg, és a bronz számlap hátuljára vésett egyszerű szavakkal tette hangsúlyossá válaszát.
Nicci élete az övé volt, és csakis az övé. Senki másnak nem tartozott vele.
A gondolkodó, értelmes teremtmények elméjében a szabadság az első és legfontosabb törekvés: ez volt az, amit Richard szobra megmutatott Niccinek. Az állítás igazságát önmagában bebizonyította a tény, hogy Richard képes volt ezt a szobrot megalkotni. Richard a Rend foglya volt, Nicci foglya volt, de eszméi mindkettő felett diadalmaskodtak.
Nicci csak most értette meg, hogy Apa is ugyanezeket az eszméket hitte - ezt látta annak idején Apa szemeiben - még ha szavakban nem is volt képes soha megfogalmazni. Apa elveit a becsületes, tisztességes munkában valósította meg: ezért is szeretett volna Nicci egészen kicsi korában olyan fegyverkovács lenni, mint Apa. Apának ez az életfelfogása volt az, amit Nicci mindig is csodált és szeretett, de elnyomta magában ezt az érzést Anya és a hasonszőrűek miatt. Richard szemeiben is ugyanezt látta meg, az életnek ugyanezt a tiszteletét és szeretetét, mindig is ez vonzotta Niccit Richardhoz.
Most értette meg, hogy Anya halála után miért járt kizárólag feketében. Hosszú, elhúzódó gyászt jelentett ez: nem csak Anya elvesztett irányítását gyászolta vele, hanem, ami még fontosabb, gyászát fejezte ki vele Anya torz, hibás eszméi iránt.
Sajnálta, hogy Richardot nem találta otthon. El szerette volna mondani neki, hogy végre megkapta tőle a választ, amit keresett. Richard bocsánatát azonban nem kérhette: amit a férfival művelt, az megbocsáthatatlan volt. Most már ezt is megértette. Az egyetlen dolog, amit még megtehetett, hogy megpróbálja helyrehozni mindazt a kárt, amit okozott.
Amint megtalálja Richardot, elhagyják Altur’Rangot. Visszatérnek az Újvilágba. Megkeresik Kanlant. És akkor Nicci helyrehozza, amit tönkretett. Kahlan közelében kell lennie hozzá, legalább látótávolságban, hogy a kapcsolatot felbonthassa. Akkor Kahlan végre szabad lesz. Akkor Richard végre szabad lesz.
Bármennyire szerette is Nicci Richardot, most már megértette, hogy a férfi Kahlanhoz tartozik, ahhoz a nőhöz, akit szeret. Richard iránt érzett vonzalma nem jogosíthatta fel arra, amit a férfival tett. Nem volt joga hozzá, hogy uralja mások életét, ahogy másoknak sincs joguk az ő életét uralni.
Nicci leheveredett az ágyára, és sírva gondolta végig, milyen szörnyű dolgot művelt két szabad emberrel. Elöntötte a szégyen. Olyan sokáig vak volt...
Most már el sem tudta képzelni, hogyan adhatta fel egész életét, hogy a gonosz eszméiért küzdjön, csak azért, mert az jónak hazudta magát. Tényleg a Sötétség Nővére volt...
De most legalább azért fog küzdeni, hogy helyrehozza mindazt a kárt, amit eddig okozott.

Kahlan nem hitt a szemének a tömeg méretei láttán. A vékony fátyolfelhőkön átsütő Hold, és a völgyben mindenütt feltünedező fáklyák fényénél úgy látszott, hogy a nyílt tér tömve van emberekkel, ameddig csak a szem ellát. Százezrek lehettek itt a Palota körül.

Kamil döbbenten tárta szét a karját.
- Még sohasem láttam ennyi embert idelenn, pedig már éjszaka van. Mit keresnek ezek ennyien idekint?
- Honnan tudnánk? - mordult rá Cara. A Mord-Sith nagyon rossz hangulatban volt, mert még mindig nem találták meg Richardot.

A város is teli volt emberekkel. A városőrség járőrei nyugtalanok voltak a szokatlan éjszakai aktivitás miatt, ezért nekik is óvatosaknak kellett lenniük, bármennyire türelmetlenek voltak is. Órákba tellett, mire Kamil avatott vezetése mellett mellékutcákon és sötét sikátorokon át eljutottak az építkezésig.

A fiú a dombra mutatott.
- Odafent van.
Kahlan és Cara követték Kamilt felfelé a műhelyekkel szegélyezett úton. A műhelyek többsége bezárt éjszakára, de némelyikben még most is dolgozott néhány ember, lámpák vagy gyertyák fénye mellett.
Mikor Kahlan meglátott egy feléjük futó embert, benyúlt a köpenye alá, és megragadta a saját kardja markolatát. A férfi is észrevette őket, és megtorpant előttük.
- Láttátok már?
- Mit? - kérdezett vissza Kahlan. A férfi izgatottan mutogatott.
- Odalent a Palotánál. A téren. - Aztán tovább indult, de futtában még hátraszólt. - Megyek a feleségemért és a fiaimért. Ezt nekik is látniuk kell.
Kahlan és Cara összenéztek a sötétben. Kamil az egyik műhelyhez sietett, rángatni kezdte az ajtót, de az nem engedett.
- Victor nincs itt. - Hangjából csalódottság csendült ki. - Túl késő van.
- Tudod, mi van odalent a téren? - kérdezte tőle Kahlan. Kamil egy pillanatig elgondolkodott.
- A téren? Ismerem az egész helyet, de... várjatok csak! Richard azt mondta, oda menjek. A térre. Azt mondta, menjek a térre holnap.
- Menjünk le, nézzük meg! - döntött Kahlan. Kamil kezével mutatta az irányt.
- Ez a legrövidebb út: le a domboldalon, a kovácsműhely mögött.
A környék annyira zsúfolva volt emberekkel, hogy több mint egy órájukba telt csak az, hogy lejussanak a domboldalon és átnyomakodjanak az építkezésig a körülötte lévő nyílt terepen. Bár éjszaka volt, folyton egyre több ember érkezett a helyszínre.
Mikor végre elvergődtek a Palotáig, Kahlan rájött, hogy nem tudnak eljutni a térre. A fal mentén végtelen hosszan elnyúló tömegben álltak az emberek, hogy a térre juthassanak. Mikor Kahlan, Cara és Kamil megpróbálták megkerülni a sokadalmat, hogy megnézzék, mi történik, kis híján lázadás tört ki. A sorban állók régóta várakoztak türelmesen, hogy sor kerüljön rájuk, és nem tetszett nekik, hogy mások megpróbálnak soron kívül előre jutni. Kahlan látta, hogy mások is próbálkoztak vele, hogy megkerüljék a tömeget. Ezeket erőszakkal rángatták vissza a sorban állók.
Cara előhúzta a kezét a köpenye alól, és feltűnés nélkül odamutatta Kahlannal az Agielét.
Kahlan megrázta a fejét.
- Egy dolog Jagang túlerejével szembeszállni, megint más hárman kikezdeni pár százezres tömeggel. Ez nekem nem hangzik valami jól.
- Csakugyan? - kérdezte Cara. - Én úgy gondoltam, nagyjából egyenlők az esélyek.
Ezen Kahlan csak mosolygott. Még Cara is óvatosabb volt annál, mintsem, hogy kikezdjen a tömeggel. Kamil értetlenkedve ráncolta a homlokát Cara humorán. Mikor megtalálták a sor végét, beálltak.
Hamarosan mögöttük is olyan hosszúra duzzadt a sor, hogy már nem látták a végét. Körülöttük mindenkit mintha valami izgatott várakozás töltött volna el.
Egy előttük álló, rongyokba öltözött testes asszony kövér mosollyal fordult hátra hozzájuk. Kezében egy szelet kenyérnek tűnő valamit tartott.
- Kértek belőle? - kérdezte.
- Köszönjük, nem - felelte Kahlan -, de nagyon kedves tőled, hogy megkínáltál.
- Korábban még soha nem tettem ilyet - kuncogott az asszony -, de most úgy érzem, mintha ez lenne a helyes. Nem gondoljátok?
Kahlannak fogalma sem volt róla, miről beszél az asszony, de helyeselt neki:
- Szerintem is.
A sor lassan araszolt előre, ahogy telt az éjszaka. Kahlannak megfájdult a háta. Még Cara is elfintorodott, amikor nyújtózkodott.
- Még mindig úgy gondolom, hogy egyszerűen elő kellene venni a fegyvereinket, és áttörni rajtuk, előre - tört ki végül a panasz Carából.
Kahlan odahajolt a Mord-Sith-hez.
- És azzal mit nyernénk? Hova mehetnénk reggel előtt? Reggel felmehetünk a kovács műhelyéhez vagy a kőfaragókhoz, és remélhetőleg megtaláljuk Richardot, de addig semmit nem tudunk tenni.
- Lehet, hogy már otthon van, a szobájukban.
- Megint össze akarsz futni Niccivel? Tudhatod, hogy mire képes. Legközelebb, lehet, hogy nem tudunk olyan szerencsésen megmenekülni. Nem azért jöttünk idáig, hogy megküzdjünk vele, csak Richardot szeretném látni. Még ha Richard haza is ment a lakásba, bár ebben sem lehetünk biztosak, azt tudjuk, hogy reggel úgyis visszajön ide.
- Gondolom - morogta Cara belenyugvóan.
Mire a márványlépcsők aljáig eljutottak, az ég alján már halvány vöröses derengés jelent meg. Odafentről nyögéseket és siránkozást hallottak. Kahlan az okát nem láthatta, de odafenn a téren az emberek gátlástalanul sírtak. Furcsa mód, mások hangosan, boldogan nevettek. Néhányan viszont úgy átkozódtak, mintha egész életük megtakarított vagyonkáját rabolná el éppen valaki, kést szegezve a torkuknak.
Ahogy lassan araszoltak felfelé a lépcsőkön, Kahlan és Cara igyekeztek összehúzni magukat, nem kitűnni a körülöttük szorongó sokaságból, hogy fel ne hívják magukra a figyelmet. Felettük a téren többtucatnyi fáklya lobogott, remegő fényük mellett némi fogalmat lehetett alkotni róla, mekkora a tömeg odafenn. Az égő kátrány csípős bűze keveredett az egymáshoz szoruló emberek állott izzadság szagával.
Az előtte álló emberek között pillanatnyi rés nyílt, amin át Kahlan egyetlen gyors pillantást vethetett előre. Hitetlenül pislogott a szeme előtt egy pillanatra felvillanó látványra, de az amint feltűnt, azonnal el is takarták előle. Odafent sírtak az emberek, de úgy hangzott, talán inkább örömükben.
A zsivajból Kahlan kezdte kiérteni az udvarias hangokat, amelyek arra ösztökélték a sorban állókat, hogy haladjanak előre, kérve az embereket, hogy adjanak esélyt a többieknek is. A szedettvedett tömeg lassan vánszorgott felfelé a tér fehér márványára, mint koldusok a koronázási ünnepségen. A fáklyák fényét közben elhomályosította a horizonton felkelő nap ragyogása. A tér kövezete arányló fényben fürdött.
A falba vésett jelenetek látványa felkavarta Kahlant. Ha bármiben különböztek a többi hasonlótól, amit az Óvilágban látott, hát csak abban, hogy ezek még elborzasztóbbak, még rémísztőbbek, még mélyebb reménytelenséget sugallóak voltak. És sokkal több volt belőlük.
Kahlan gondolatban felidézte magában a Szellem vonalait. Már a gondolatra is rosszul lett, hogy Richardnak ilyesmiket kellett faragnia, mint amiket itt a falon látott.
Valami gyászos előérzet töltötte el. Ez itt a Rend volt: a fájdalom, a szenvedés, a halál. Ez várt az Újvilág lakóira is ezeknek a szörnyetegeknek a keze alatt. Képtelen volt levenni a szemét a fal képeiről, amelyek megmutatták, milyen sorsot szánt a Rend az ő hazájának; és ezt a sorsot sokan még örömmel fogadták is...
Aztán, ahogy a tömeg egyszer csak kettévált körülötte, hogy körbefolyja az előttük álló akadályt, Kahlan hirtelen meglátta a szeme előtt feltornyosuló fehér márvány alakokat. A látványtól elakadt a lélegzete. A napfény úgy sugárzott le a szoborra, mintha a nap kizárólag azért kelt volna fel, hogy teljes dicsőségében simogathassa körbe a ragyogó márvány testeket.
Carát is úgy meghatotta a látvány, hogy ujjai fájdalmasan mélyedtek Kahlan karjába. A férfi és nő alakja nemes szellemi nagyszerűségével teljesen megragadta Kahlan fantáziáját.
Arcán könnyek indultak el, aztán ő is nyíltan zokogni kezdett, akár a körülötte állók, eltelve az előtte feltáruló fenséges szépséggel. A szobor minden volt, amik a fali faragványok nem. Szabadon, nyíltan ajánlotta fel mindazt, amit a faliképek megtagadtak.
„ÉLET” - állította a cím a szobor talapzatán.
Kahlan könnyei elfojtották a lélegzetét is. Cara karjába kapaszkodott, a Mord-Sith meg Kahlanéba, egymásban keresve támaszt, ahogy a tömeg sodorta őket magával a közösen megélt érzelmek áradatában. A szobor férfialakja nem Richard volt, de sok volt benne Richard személyiségéből. A nőalak sem Kahlan volt, de az alakja éppen eléggé hasonlított ahhoz, hogy Kahlan arcát elöntse a pír a gondolatra, hogy mások is láthatják.
- Kérem, ha megnéztétek, haladjatok tovább, hogy mások is megláthassák! - hajtogatták egyre az oldalt álló férfiak. Ezeken az embereken nem volt egyenruha, éppolyan kopottan, rongyosan öltözöttek voltak, mint bárki más a tömegben. Közönséges polgároknak látszottak, akik önkéntes rendezőként léptek fel.
Az asszony, aki kenyérrel kínálta Kahlant, térdre borulva zokogott. Tisztelettudó kezek emelték fel gyengéden, és segítették odább. Ez az óvilági asszony valószínűleg még soha életében nem látott ilyen szépséget.
Kahlan lassan csoszogott előre a tömeggel együtt a szobor körül, és kinyúlt, hogy megérintse, ahogy mások is tették. El-haladtában az ujjai hozzáértek a kőbe dermedt sima húshoz, és tudta, hogy Richard ujjai ugyanígy érintették a szobor felszínét. Ettől csak még jobban kellett sírnia.
Továbbhaladtában észrevette, hogy a napóra számlapjának hátulján szavak vannak:
„AZ ÉLETED A TIÉD! RAGADD MEG, ÉS ÉLD!” A szavakat sokan, akik elolvasták, suttogva ismételték.
A tömeg egyre áradt felfelé a lépcsőn, tolva maga előtt a szobor körül álló embereket. Hátrébb önkéntes rendfenntartók irányították az elhaladókat két oszlop közé, hogy a félkész palotán át hagyják el a teret, és engedjenek utat a soron következőknek, hogy ők is megnézhessék a szobrot.
- Bárcsak Benjamin is láthatná! - sóhajtott fel Cara, és kék szemeiben könnyek csillogtak.
Kahlanból önkéntelenül is kirobbant a nevetés.
- Éppen én is azt akartam mondani, hogy „bárcsak Richard is láthatná”.
Cara együtt nevetett vele, miközben az emberáradat tovább sodorta őket.
Kamil egyik kezével megragadta Kahlan kezét, a másikkal Caráét.
- Hát igen - jelentette ki megfellebbezhetetlen magabiztossággal. Ezt Richard faragta.
- Most hová? - kérdezte tőle Kahlan. - Mit gondolsz, hol találhatnánk meg Richardot?
- Szerintem vissza kellene mennünk a kovácsműhelyhez. Richard remélhetőleg szintén oda megy. Ha nem, akkor talán Victor tudni fogja, hol lehet.
Kamil szavai: „ezt Richard faragta” boldog zúgással visszhangoztak Kahlan lelkében.

19. FEJEZET

Richard átmászott az ablakon, és leugrott a földre. Csizmái hangos puffanással értek talajt. Alig tudta elhinni, hogy átaludta az egész utat a szekér hátuljában, a ponyva alatt. Alig tudta elhinni, hogy Jori nem ébresztette fel, amikor Richardék háza közelébe értek, hogy hazamehessen kialudni magát. Jori nyilván úgy gondolta, ez nem az ő dolga, így aztán nem is tette meg. Richard nagyot sóhajtott. Lehet, hogy Jori nem is tudott róla, hogy Richard ott van a szekéren.

Richard leporolta magát. Ott állt az utcán a fuvarozó vállalat épülete előtt, ahol egykor dolgozott, miután Altur’Rangba érkeztek, és ahol bezárva töltötte az egész éjszakát. Persze aludt, így nem is tudott róla, hogy Jori bezárta őt az épületbe.

Richard nem tudta, merre induljon: haza-e vagy a Menedékhez. A korai napkeltétől az ég alja bíbortól narancssárgáig terjedő színekben ragyogott. Richard úgy ítélte meg, hogy most már nincs sok értelme haza mennie: csak elkésne a munkából. Úgy döntött, jobb lesz, ha egyenesen a munkába megy.
Munkába? Milyen munkába? Hiszen a mai nap ünnep volt, a felszentelés napja! Mihelyt Narev Testvér meglátja a szobrot, Richardnak nem kell többé aggódnia a munkája miatt!
Azt is tudta, hogy ha menekülni próbál, el akar szökni, azzal csak még inkáhb felkelti Nicci haragját, és csak Kahlan életét kockáztatja vele. Richard több, mint egy évet töltött együtt Niccivel
- ugyanannyit, mint Kahlannal - és ezalatt Nicci többször nyomatékosan felhívta Richard figyelmét rá, hogy milyen választási lehetőségei vannak. De minden döntésében Kahlan élete volt a tét. Richardnak tulajdonképpen így nem is lehetett választása. De legalább megnézheti Victor arcát, amikor a kovács meglátja a szobrot. Ez volt az egyetlen kellemes élmény, amit ez a nap Richard számára tartogathatott.
A nap vége valószínűleg már ugyanabban a sötét, nyirkos lyukban fogja érni, ahová már bezárták egyszer. Erre a gondolatra a szíve kihagyott egy dobbanást. Nem akart visszamenni oda még egyszer. Olyan kevés volt ott a hely! Richard nem szerette csapdában érezni magát, különösen nem szűk helyre beszorítva. Önmagában sem szerette egyiket sem: a kettő együtt pedig egyenesen rémítő volt számára.
Mégis, bármilyen ijesztő volt is ez a sors, Richard tudatos elhatározással alkotta meg a szobrot, előre felmérve, milyen árat kell majd minden bizonnyal fizetnie érte. Amit elért, megérte ezt az árat. A rabszolgaság nem élet. Nicci egyszer megígérte, hogy ha Richard meghal, vagy önként a halált választja, az önmagában is válasz lesz Nicci megfogalmazatlan kérdésére, ezért nem fogja bántani Kahlant. Most Richard csak abban bízhatott, hogy Nicci szavai nemcsak üres ígéretet hordoztak.
A szobor létezik. Csak ez számít. Az „ÉLET” létezik. Az embereknek ezt meg kell tudniuk. Az Óvilágban olyan sokan nem tudták, hogy az élet létezik, és azért létezik, hogy éljük, ahogy szeretnénk.
Ilyen korán reggel szokatlanul nagy mozgolódás volt Altur’Rang utcáin. Időről időre erősen felfegyverzett őrjáratok siettek végig az emberek között. De hát végtére is nagyon sok látogató érkezett a felszentelési ünnepségre. Richard úgy vélte, ezért vannak ennyien ilyenkor az utcán.
Az őrök nem törődtek Richarddal, de ő tudta, hogy ez nem sokáig marad így.
Amikor a Menedékhez ért, szinte sokkolta a látvány. A környék mérföldekre elnyúlóan tele volt emberekkel. Úgy gyűltek a Palota falai köré, mint hangyák a kiömlött mézre. Még csak meg sem tudta volna becsülni, hányan nyüzsögtek az építkezés körül, és a környező dombokon. Meghökkentő volt látni a színes kavargást, ott, ahol korábban csak a kopár földek barnállottak és az őszi búza zöldellt. Eddig fogalma sem volt róla, hogy ennyien lehetnek kíváncsiak a felszentelésre. Bár az is igaz, hogy Richard hónapok óta szinte folyamatosan dolgozott éjjel-nappal. Honnan tudhatta volna, mi jár az emberek fejében?
Elkerülte a legsűrűbb tömeget, és felfelé igyekezett az úton, a kovácsműhelyhez. Le akarta vinni Victort a térre, hogy megmutassa neki a szobrot, mielőtt a Rend elkezdte volna a felszentelési ünnepséget. Victor nyilván már türelmetlenül várja..
Az út is zsúfolva volt emberekkel. Mindenki izgatottnak, várakozással telinek és boldognak látszott. Egészen másként viselkedtek, mint az Óvilág lakóitól Richard azt eddig megszokta. Talán az ünnepély, még egy ilyen ünnepély is, ekkora változást jelentett a hétköznapok megszokott, unalmas nyűgéhez képest.
Félmérföldnyire járhatott Victor műhelyétől, amikor a dühöngő Neal Testvér ugrott ki elé az útra, és Richardra mutatva harsányan kiabálni kezdett.
- Ott van! Fogjátok el!
Neal parancsára a környező emberáradatból mindenfelől fegyvert rántó őrök törtettek Richard felé. Ahogy körbevették, Richard első ösztöne azt sugallta, hogy szálljon harcba velük. Egy pillanat alatt felmérte az ellenséget, és kitervelte a támadás taktikáját. Csak egy kardot kell elragadnia egy ügyetlenebb őrtől, és máris valamennyivel végezhetne. Elméjében már le is zajlott az egész küzdelem. Már csak meg kellett valósítania.
Az őrök vad rohanással zúdultak Richard felé. Az emberek rémülten tértek ki az útjukból, egyik-másik fel is kiáltott félelmében.
Persze ott van még Neal, gondolta Richard. Neal varázsló. Ugyan Richard vele is elbírt volna, hiszen az ő mágiáját a szükség hívta elő. A szükség és a harag. Most pedig egyértelműen elég harag gyűlt benne össze. Természetének az a része, amelyet az Igazság Kardja használt ki, a düh és a sötét erőszak, most is vadul dübörgött Richard ereiben.
Viszont Nicci figyelmeztette rá, hogy ha megpróbál mágiát használni, akkor Kahlan meg fog halni. Vajon megtudná Nicci?
Előbb vagy utóbb biztosan.
Richard megadó nyugalommal állt, és tűrte, hogy az Őrök a karjainál fogva megragadják és mozgásképtelenné tegyék. Mások a ruháját markolták meg hátulról.
Tulajdonképpen mit számít az egész? Ha ellenáll, csak Kahlannak árt vele. Ha kivégzik, Nicci visszaadja Kahlannak a saját életét.
De Richard nem akart visszakerülni abba a sötét lyukba.
Neal rontott oda, ujját fenyegetően rázta Richard arcába.
- Mit jelentsen ez az egész, Cypher? Mit képzeltél, mit érhetsz el ezzel?
- Megtudhatnám, miről beszélsz, Neal Testvér? - Neal arca bíborvörös volt a dühtől.
- A szoborról!
- Micsoda? Neked nem tetszik?
Neal teljes erejével hasba vágta Richardot. Az őrök, akik a foglyot tartották, felröhögtek. Richard látta, hogy jön az ütés, és megfeszítette előtte a hasizmát, de az ütés még így is benne szakasztottá a lélegzetet. Sokáig tartott, mire újra levegőt bírt venni.
Neal rájött, hogy élvezte az ütést, ezért meg is ismételte.
- Ó, drágán fogsz megfizetni a szentségtörésedért, Cypher! Ezúttal tényleg megfizeted az árát! Mindent be fogsz vallani, mire vége lesz! De először végig fogod nézni, hogyan semmisítjük meg azt az aljas züllöttséget! - Neal arcát jogosnak érzett felháborodás torzította el, és intett a jól megtermett őröknek. - Vigyétek le a térre! És ne féljetek bátran átvágni a tömegen!
A délelőtt közepére Kahlan szinte teljesen feladta a reményt, hogy a kovács esetleg visszatér.
- Sajnálom - hajtogatta Kamil gyászos arccal, miközben az idegesen fel-alá járkáló Kahlant figyelte. - Én azt hittem, hogy itt lesz. Tényleg!
Kahlan megtorpant, és megveregette a fiú vállát.
- Tudom, hogy úgy gondoltad, Kamil. De az ünnepség miatt, meg a miatt, ami odalent folyik most a téren, ez aligha egy szokványos nap!
- Nézzétek csak! - szólalt meg Cara, aki lefelé figyelt a tér irányába.
- Lándzsás őrség hajtja lefelé a népet a térről.
Kahlan hunyorogva nézett lefelé a dombról.
- A te szemeid jobbak, mint az enyémek. Én nem tudom kivenni. Csalódott pillantást vetett a kovácsműhelyre. - De azzal semmire sem jutunk, ha csak ácsorgunk itt. Lássuk, lejjebb tudunk-e jutni, hogy jobban megnézhessük, mi folyik odalenn.
- Aztán csillapítólag tette a kezét Cara karjára. - De ne kezdj háborút a tömeg ellen!
Cara bosszús fintort vágott rá. Kahlan a cipője orrával a port rugdosó fiú felé fordult, akit elkeserített, hogy nem sikerült segítenie Richardot megtalálni.
- Kamil, megtennél nekem valamit?
- Persze. Mit?
- Várnál itt, hátha erre jön Richard, vagy akár a kovács? Ha a kovács megérkezik a műhelyébe, ő esetleg tudni fog valamit.
Kamil a nyakát nyújtogatva kémlelt a tér felé.
- Hát jó. Ha Richard ide jönne, nem szeretném, ha elkerülnétek egymást. Mit mondjak neki, ha meglátom?
Kahlan elmosolyodott. Azt, hogy szeretem, gondolta, de e helyett csak annyit mondott:
- Mondd meg neki, hogy itt vagyok Carával együtt, és lementünk, hogy megkeressük őt. Ha idejönne, el ne kerüljük egymást! Beszéld rá, hogy itt várjon. Vissza fogunk jönni.
Kahlan azt hitte, le tudnak jutni a dombon, hogy közelebbről megnézzék, mi történik, de hamar nyilvánvalóvá vált, hogy mindenki másnak is ugyanez jutott az eszébe. Egy örökkévalóságig tartott, mire leértek a dombról a sík terepre. Minél közelebb jutottak, a tömeg annál sűrűbbé vált körülöttük. Hamarosan teljesen elakadtak. Már az is komoly erőfeszítésükbe került, hogy egymást el ne veszítsék. A tömegben szemmel láthatóan mindenki azon igyekezett, hogy előre jusson, a térre. Ahogy az idő telt, mind több és több ember gyűlt össze.
Kahlan hamarosan rájött, hogy csapdába estek az emberi testek satujában.
A beszélgetés körülöttük kizárólag egyetlen dologról szólt: a szoborról.
Már későre járt, mire Nicci újra valamelyest a tér közelébe tudott férkőzni. Minden megnyert centiméter komoly küzdelmébe került. Elég közel volt már hozzá, hogy lássa az embereket odafent a szobor körül, de ennél közelebb egy millimétert sem tudott jutni. Akárhogy igyekezett, egyáltalán nem haladt előre. Mindenki közelebb akart kerülni, akárcsak ő. A tömeg annyira összeszorult, hogy Nicci karjait az oldalához szorították a köré szoruló testek. Időnként egészen ijesztő tehetetlenségi érzés fogta el. Végül sikerült kiszabadítania és felemelnie az egyik karját, hogy jobban meg tudja őrizni az egyensúlyát. Rájött, hogy ha ebben a helyzetben elesne, az végzetes lehetne.
Bárcsak használhatná a mágiáját!
Saját arroganciája hajtotta odáig, hogy feladja a mágiahasználat lehetőségét. Igaz, cserébe magát az Életet kapta érte. Ugyanakkor ez Richard és Kahlan szabadságába került. Nicci nem vonhatta vissza egyszerűen a mágiáját a kapcsolatból, hogy megint használhassa, mert akkor Kahlan meghalt volna. Nicci nem akart életben maradni a másik asszony élete árán: most már megértette, hogy ez tiszta gonoszság lett volna.
Richard után kutatott a tömegben, de nem találta. Cascella urat, a kovácsot sem, és Ishaqot sem. Mihelyt megleli Richardot, azonnal bevallja neki, hogy hibát követett el, és hogy máris otthagyhatják Altur’Rangot. Annyira szerette volna látni Richard arcát, amikor elmondja neki, hogy visszaviszi Kahlanhoz, és feloldja az anyaságvarázslatot. A világ minden embere közül Richardnak és Kahlannak lett volna szabad a legkevésbé szenvednie amiatt, hogy Nicci megtudhassa, amit immár meg is tudott.
Az egyetlen hely, ami Nicci eszébe jutott, hogy ott esetleg még megtalálhatja Richardot, a szobor volt. Bárhogy próbálkozott azonban, egyszerűen képtelen volt odajutni. Valószínűleg arra sem lenne képes, hogy egyáltalán kijusson innen, az egymást összepréselő testek sokadalma közül. Legalább félmillióan lehettek a Palota körüli tömegben.
Aztán Nicci meglátta Narev Testvért és tanítványait odafenn a téren, barna csuháikban, Narev Testvért gyűrött főpapi sapkájában, a többieket lehajtott fejjel, mélyen csuklyájuk alá rejtett arccal. A tér hátsó részét több száz magas rangú tisztviselő töltötte meg, akik a felszentelési ceremóniára érkeztek ide: fontos emberek, magas posztokat viselő hivatalnokok valamennyien.
Ha most használhatná a mágiáját, Nicci itt helyben egyszerre meg tudná ölni valamennyit...
Ekkor egy pillanatra Richardot is megpillantotta a hivatalnokok mögött, őrök gyűrűjében. A központi területet a tér körül teljesen körbevették a tagbaszakadt katonák.
Narev Testvér előre lépett a tér peremére a lépcsők tetején. Barna csuhája alatt csupa szöglet, csupa merevség volt az egész ember. Gyűrött sapkája, sűrű szemöldöke alól sötét pillantással mérte végig a tömeget. Az emberek izgatott állapotban voltak, hangos zajt csaptak. Narev Testvér ettől nem látszott boldognak, de hát Narev Testvér soha nem látszott boldognak. Azt szokta volt mondogatni, hogy a boldogság romlott dolog. A Testvér csendet parancsolóan felemelte a kezét.
Mikor a zaj valamelyest lecsillapodott, beszélni kezdett azon a szörnyűséges, csikorgó hangján, a hangon, ami kisgyermekkora óta kísértette Niccit, amikor először hallotta otthon, a házukban, a hangon, ami uralta az elméjét, ami Anya hangjával együtt egész életében diktálta neki, hogy mit tegyen, ami betöltötte saját gondolatai helyét.
- Polgártársaim a Rendben! Különleges eseményt tartogatunk ma a számotokra. Ma bemutatjuk nektek a Kísértés színjátékát. .. sőt, még többet is.
Karja felemelkedett, a szobor felé mutatott, hosszú, vékony ujjait széttárta. Hangja hirtelen dörgővé mélyült:
- Íme, a Gonosz maga!
A tömegben nyugtalan mormogás indult meg. Narev Testvér mosolygott, széthúzódó késpengényi szája körül ráncok gyűrődtek beesett arcára, mintha maga a halál vigyorgott volna. Mélyen ülő szemei sötétbarnák voltak, akár a csuhája. A lenyugvó nap mintha menekült volna a helyszínről, hátrahagyva maga mögött a tér körül tornyosuló oszlopokra remegő árnyakat vetítő soktucatnyi fáklya lobogó lángját, és a Hold gyenge fényét, amely ezüstben fürdette a hivatalnokok zord arcát. A tömeg súlyos szagától terhes levegő érezhetően lehűlt.
- Polgártársaim a Rendben! - folytatta Narev Testvér olyan dörgedelmes hangon, hogy Nicci azt hitte, mindjárt megrepednek mögötte a kőfalak. - Ma megláthatjátok, mi történik a Gonosszal, ha a Rend erényével próbál szembeszállni!
Begörbített csontvázujjával hívogatóan intett az őröknek a tisztviselők sorfala mögött. Azok előrerángatták Richardot.
Nicci felkiáltott, de hangja beleveszett a körötte szorongó tízezrek nyugtalan morajába.
Ekkor Neal testvér lépett elő ruganyos léptekkel, maga után húzva egy jókora kőtörő kalapácsot.
Nicci körbepillantott, és látta, hogy a tömegbe több ezer fegyveres őr elegyedett. További őrök a teret zárták le az emberek elől. Narev Testvér semmit nem bízott a véletlenre. Neal Testvér udvarias mosollyal és tiszteletteljes meghajlassal átadta a kalapácsot Narev Testvérnek.
Narev Testvér a feje fölé emelte a súlyos szerszámot, mintha kardot emelne magasba a diadal jeléül.
- A gonoszt el kell pusztítanunk, bárhol is akadunk rá! - A kalapács kissé ingadozó fejével a szobor felé mutatott. - Ez a dolog itt a gonosz műve, egy szélsőséges készítette, aki gyűlöli embertársait, abból a célból, hogy megingassa a gyengéket közöttetek. Ez az ember semmivel nem járult hozzá embertársai jobb létéhez, semmivel nem segítette a többieket, semmivel nem támogatta embertársainak sem testi, sem szellemi épülését. Ehelyett buja és szentségtörő ábrázolással igyekszik megrontani a gyenge lelkűeket és az ostobákat.
A tömeg meghökkent csalódással hallgatott. Ahogy Nicci napközben hallotta beszélni jártában-keltében, az emberek azt hitték, a szobor valamiféle új felajánlás a Rend részéről a polgároknak: valami nagyszerű dolog, ami illik a Császár Palotájához, valami fénylő reménység, egy jobb élet ígérete. Most össze voltak zavarodva, és meghökkentette őket, amit hallottak.
Narev Testvér újból magasba emelte a nagykalapácsot.
- Mielőtt ennek a bűnözőnek a testét póznára akasztanánk a Rend ellen elkövetett bűnei méltó büntetéseként, előbb meg kell néznie, hogyan pusztul el hitvány faragványa az erényes emberek örömkiáltásai közepett.
Ahogy a nap utolsó sugarai éppen lebuktak a horizont mögött, Narev Testvér magasra emelte a kőtörő kalapácsot a füstös fáklyák lobogó fényében. A lendület ívének tetején a súlyos kalapács egy pillanatra megingott, aztán nagy erővel indult útjára a leszálló ágban. A tömeg egyként hördült fel, amikor a szerszám acélja hangos csendüléssel a férfialak combjának csapódott. Néhány apró szilánk pattant le a szoborról. Az ütés meglepően kevés kárt okozott a szoborban.
A beállott abszolút csendben Richard lekicsinylő nevetéssel gúnyolta ki Narev Testvér tehetetlen csapását.
Nicci még ekkora távolságból is jól látta, hogy Narev testvér arca bíborvörösre válik, mialatt Richard kuncogva áll előtte.
A tömegben izgatott mormogás indult meg. Korábban elképzelhetetlen lett volna számukra, hogy valaki kinevessen egy Testvért, pláne magát Narev Testvért!
Maga Narev Testvér is alig tudta elhinni ezt az arcátlanságot.
A Richardot lándzsákkal sakkban tartó tucatnyi őr is hitetlenkedve meredt a fogolyra.
A halálos csendben Richard kacagása visszhangozva verődött vissza a félkör alakú kőfalról és a mögötte magasodó oszlopokról.
Narev Testvér arcára lassan visszatért a halálfej-mosoly. Fejénél fogva emelte meg a nagykalapácsot - a súlyos szerszám nagyon groteszkül festett csontos, vékony kezében -, és Richard felé nyújtotta a nyelét.
- Te magad fogod elpusztítani az aljas művedet!
A kísérő szavakat „vagy itt, helyben meghalsz” nem tette hozzá, de mindenki odaértette mellé.
Richard elfogadta a felé nyújtott kalapácsot. Olyan nemes mozdulattal nyúlt érte, mintha ékszerekkel díszített királyi kardot kínáltak volna felé.
Éles ragadozó pillantását elfordította Narev Testvérről, és messzire nézett a tömeg feje fölött, miközben tett néhány lépést a lépcsők felé. Narev Testvér felemelt ujjal intve visszatartotta a lándzsásokat. A Narev és Neal arcán látható kifejezésből ítélve nem nagyon izgatta őket, bármit akarna is ez a bűnös mondani az összegyűlt tömegnek.
- Benneteket - szólalt meg Richard zengő, a sokaság feje felett messze szárnyaló hangon - hitvány kis emberkék uralnak!
A tömeg egyként hördült fel. így beszélni a Testvérekről egyértelműen eretnekség volt, de minden valószínűség szerint ráadásul még árulás is.
- Mi az én bűnöm? - kérdezte Richard hangosan. – Adtam nektek valami gyönyörűségeset, hogy láthassátok, és elég merész voltam hozzá, hogy úgy gondoljam, aki akarja, annak joga van látni. De ami még ennél is rosszabb... azt állítottam, hogy jogotok van élni a saját életeteket.
Mormogáshullám gördült végig a sokaságon. Richard még inkább felemelte a hangját, hogy a háttér moraján keresztül is tisztán hallatsszon.
- A gonosz nem egy nagy, egységes valami, hanem számtalan apró jogtalanság, amit saját mocskukban fetrengő jelentéktelen kis senkik zúdítanak rátok folyamatosan. Mikor a Rendet választottátok, felcseréltétek a szellem gazdag látomásait a középszerűség szürke ködére, a küzdelem és fejlődés termékeny ihletét a lélektelen pangásra ás rothadásra, a kísérletezés és próbálkozás hősi világát a fásultság és közöny gyáva mocsarára.
A tömeg némán, Richardra függesztett szemekkel hallgatott. Richard a feje fölé emelt kalapáccsal gesztikulált, olyan laza könnyedséggel, mintha királyi díszkardot tartana a kezében.
- Elcseréltétek a szabadságotokat! Nem is egy tányér levesért, hanem annál még sokkal kevesebbért: mások üres frázisaiért, amelyek azt állítják, hogy jogotok van egy teli tányér levesre, amelyért másoknak kell megdolgozni, nem nektek.
A boldogság, az öröm, az eredmény, a siker... nem megszámolható és elosztható mennyiségek. Fel lehet darabolni és szétosztani egy gyermek nevetését? Nem. A nevetés csak újabb nevetést terem.
A tömegben nevetés, meglepett, boldog nevetés zendült fel.
Narev Testvér homloka elsötétült.
- Elegünk van az eretnek hablatyolásodból! Verd szét a szentségtelen szobrodat! Most, azonnal!
Richard félrebillentett fejjel pillantott Narev Testvérre.
- Ó! A Rend és a Testvérek legmagasabb gyülekezete tart attól, mit mondhat egyetlen jelentéktelen ember? Ennyire félsz a puszta szavaktól is, Narev Testvér?
A Testvér sötét szemei egy pillantással felmérték a feszülten előre dőlő, válaszra váró emberek tömegét.
- Mi nem félünk a szavaktól. Az erény a mi oldalunkon áll, és győzedelmeskedik. Halljuk hát az eretnekségeidet, hogy mindenki megérthesse, miért kell az erkölcsös embereknek szembefordulniuk veled!
Richard rámosolygott a tömegre, de a szavai nyers őszinteséggel csendültek fel.
- Minden embernek joga van a saját életéhez. Az egyén életéért csak önmaga felelős, az életével nem rendelkezhet egyetlen közösség vagy társadalom sem, mert akkor az egyén nem több rabszolgánál. Ezt a jogot senki nem tagadhatja meg másoktól, sem el nem veheti erővel, amit a másik megtermelt, mert ez lopás, elvétele az önfenntartás jogának. Az emberiség elleni árulás a másik torkára szorított késsel diktálni neki, hogyan élje az életét. Egyetlen társadalom sem lehet fontosabb, mint az egyének, akik azt a társadalmat alkotják, különben az ember elveszíti elsőbbségét, és olyan tetszés szerint kiagyalt eszmék nyernek elsőrendű fontosságot, amit csak az adott társadalom képes kitalálni, és emberéletek sokasága árán megvalósítani. Az igazságos törvényeket csak a józan ész és a realitások diktálhatják: az esztelen vágyak, ha hatalmat adunk nekik, halálos zsarnokainkká válnak.
Ha feladjátok a józan észt az ezekbe az emberekbe vetett vakhitetekért, ezzel feljogosítjátok őket arra, hogy rabszolgaságba taszítsanak benneteket, hogy megölhessenek benneteket. A ti kezetekben van a döntés, hogyan élitek le az életeteket. Ezek a hitvány kis senkik idefenn nem többek holmi csótányoknál, ha ti azt mondjátok. Nincs egyéb hatalmuk felettetek, csak annyi, amennyit ti magatok adtok a kezükbe!
Richard a kalapáccsal a szoborra mutatott.
- Ez itt az élet. A ti életetek. Éljétek, ahogy akarjátok! - A kalapács fejével most körívet írt le, végigmutatva a falakon látható domborműveken. - Ez meg itt, amit a Rend kínál fel nektek: a halál!
- Most aztán már tényleg elég az eretnekségeidből! - sikoltott fel Narev Testvér. - Rombold le a bűnös munkádat azonnal, vagy meghalsz!
A lándzsák fenyegetően felemelkedtek.
Richard nyugodt, félelemmentes tekintettel pillantott végig az őrökön, aztán a szobrához lépett. Nicci szíve vadul zakatolt a mellkasában. Nem akarta, hogy a szobrot lerombolják. Túl szép, túl jó dolog volt ahhoz, hogy tönkretegyék. Ez nem történhet meg! Nem vehetik el csak úgy ezt a szépséget!
Richard a vállára vetette a kalapácsot. Másik kezével a szoborra mutatott, és még egyszer, utoljára szólt a tömeghez.
- Ezt veszi el tőletek a Rend: az emberi mivoltotokat, a személyiségeteket, a szabadságotokat, hogy szabad akaratotok szerint élhessetek!
Röviden, könnyedén a homlokához érintette a kalapács vasát.
Aztán óriási erővel ívbe lendült a nehéz szerszám. Nicciig hallatszott, ahogy süvített körülötte a levegő. Szinte az egész szobor beleremegett, ahogy égzengető kondulással a talapzatnak csapódott a súlyos acéltömb.
A pillanatnyi törékeny csendben Nicci egy nagyon halk, üvegszerű hangot hallott, magának a kőnek a suttogását, a szétkúszó apró repedések csilingelését.
Aztán az egész szobor dübörögve összeomlott, márványtörmelékek repkedtek szerte, a tér fölött fehér kőpor felhője terült szét.
A tisztviselők a téren örömujjongásba törtek ki. Az őrök huhogtak és fütyültek, és a fegyvereiket lengették az ég felé.
Senki más nem ujjongott. A tömeg némán, döbbenten állt a fejük fölé sodródó porfelhőben. Éppen most semmisült meg minden reményük, amit a szobor megtestesített.
Nicci bénán meredt a térre. Torkát összeszorította a fájdalom. Szemei könnyben úsztak. Mindenki úgy nézett a térre, mintha épp most lettek volna tanúi egy tragikus, értelmetlen halálnak.
Az őrök előreszegzett lándzsáikkal megindultak Richard felé, hogy visszatereljék őt a tér hátulján nehéz bilincsekkel várakozó társaikhoz.
Odalenn, a lépcsők közelében egy tisztán csengő kiáltás hangzott fel a kábultan álló tömegből.
- Nem!
Nicci az egyre sűrűsödő sötétségben is ki tudta venni, ki kiáltott. A férfi egészen közel állt a lépcsőkhöz, vadul igyekezett átverekedni magát az előtte állók között, fel a térre.
A kovács volt az, Cascella úr.
- Ezt nem tűrhetjük! - dübörgött a kovács hangja. - Engem nem tarthattok tovább rabszolgaként! Halljátok? Én szabad ember vagyok! Szabad ember!
A Palota körül az egész tömeg egyetlen fülsiketítő ordításba tört ki.
Aztán egy emberként lódultak meg előre.
Levegőbe emelt öklökkel, dühtől eltorzult hangú kiáltozással zúdult a hatalmas emberlavina fel a térre. Nehéz fegyverzetű őrök sorai indultak meg a lépcsőkön, hogy visszaszorítsák a tömeget, aztán pillanatokon belül eltűntek a hömpölygő emberáradat lábai alatt.
Nicci kiabálni kezdett, ahogy csak a torkán kifért, hogy felhívja magára Richard figyelmét, de hangja elveszett az emberi hurrikán dühöngő hangzavarában.

20. FEJEZET

Richard maga sem tudta, mitől döbbent meg jobban: attól-e, hogy látta szilánkokra omlani maga előtt a szobrát, vagy a lépcsőn felzúduló embertömegtől, miután Victor szabad emberré nyilvánította magát.

A tömeg megállás nélkül gázolt át a lépcsőn eléjük siető fegyveres őrökön. Sokan hullottak a földre sebesülten vagy holtan, ezeket a testeket is letaposta a felfelé zúduló sokaság. Az elöl haladók akkor is képtelenek lettek volna megállni, ha akarnak, mert alulról tízezrek taszították őket előre. De nem is akart megállni senki. A hangzavar fülsiketítő volt.

A Testvérek megrettentek. A hátul álló hivatalnokok ugyancsak halálra rémültek. A pár ezernyi fegyveres őr is pánikba esett. Abban a pillanatban a világ természete megváltozott körülöttük: a Rend mindenható hatalma helyett, immár csak a ki-ki magáért elve érvényesült.

Richard Narev Testvért akarta. Helyette felé rontó fegyveresekkel találta magát szemközt. Meglendítette a kalapácsát, és a nehéz acélfejet az első, kivont karddal rátámadó katona mellkasába merítette. Ahogy a katona teste a mellkasából kiálló kalapácsnyéllel elzuhant mellette, Richard kikapta a kardot a lehanyatló kézből, aztán, immár karddal a kezében, szabadon engedte minden haragját.

Egy kis csoport fegyveres őr a Testvérek védelmére gyűlt össze. Richard rájuk támadt, és minden kardcsapása élő testet talált. Minden suhintására vagy döfésére elesett egye-egy ember.

De Richardot nem a katonák érdekelték elsősorban. Ha már mindennek vesznie kellett, legalább Narev fejét akarta érte cserébe. Igyekezett keresztül vergődni a térre özönlő emberáradat káoszán, de Narev Testvért sehol nem találta.

A tömegből hirtelen Victor bukkant elő, hajánál fogva vonszolt maga után egy Testvért. Többen követték, valamennyien a Testvér egy-egy testrészét, vagy a ruházatát markolva.
- Richard! - kiáltotta Victor.

A Victort követő emberek, közülük néhányan még mindig a Testvér csuháját szorítva, tíz-tizenöt embernyi vastag gyűrűben körbevették Richardot.
- Mit csináljunk vele? - kérdezte az egyik ember. Richard körbenézett az embereken. Sokukat ismerte az építkezésről. Priska és Ishaq is a körülötte állók között volt.
- Miért engem kérdeztek? Ez a ti forradalmatok! - Richard kihívóan pillantott a körben állók szemébe. - Ti mit gondoltok, mit kellene tenni vele?
- Te mondd meg nekünk, Richard! - felelte az egyik kőfaragó.

Richard a fejét rázta.
- Nem. Ti mondjátok meg, mit akartok tenni vele. De azt tudnotok kell, hogy ez az ember varázsló. Ha szabadon engeditek, elkezd majd gyilkolni. Ez a helyzet itt most élet és halál dolga, és ezt ő is jól tudja. De vajon tudjátok ti is? Ez most a ti életetekről szól. Nektek kell eldöntenetek, mit kell tennetek, nem nekem.
- Ezúttal azt szeretnénk, ha te is velünk tartanál, Richard - kiáltotta felé Priska. - De ha még mindig nem akarsz csatlakozni hozzánk, akkor is vissza fogjuk venni az életünket, megvívjuk a forradalmat nélküled is. így lesz!

Az emberek öklüket rázva helyeseltek. Victor magához szorította a Testvér megroggyant testét, és egy csavarintással eltörte a nyakát.
- Mi ezt akarjuk tenni vele - jelentette ki. Richard kinyújtotta a kezét, és Victorra mosolygott.
- Mindig öröm számomra, ha egy szabad emberrel találkozhatok. A két barát megszorította egymás alkarját. Richard mélyen Victor szemébe nézett. - Richard Rahl vagyok.

Victor meghökkenten pislogott, aztán kirobbant belőle az egész testét megrázó hahota.
- Hát persze, hogy az vagy! Mindannyian azok vagyunk. Egy pillanatig majdnem beugrottam neked, Richard. De tényleg!

A tömeg szorítása visszanyomta őket az oszlopokig. Richard lenyúlt, megragadta a halott Testvér csuháját, és maga után húzta a tetemet. A masszív kőfalak és a magasba szökő márványoszlopok nyújtottak valamicske védelmet a tömeg sodrása ellen.

A talaj hirtelen rnegrázkódott. Bentről, a Palotából egy robbanás lyukat ütött a falon. A sötétség hirtelen fényes lángolássá változott. A levegőben kődarabok süvítettek. Több tucatnyi ember hőkölt hátra vérbe borultan.
- Mi volt ez? - ordította Victor a sikoltozást, a kiáltozást, a robbanás dörejét is túlharsogva.

Az emberek tovább nyomultak azok ellen, akik eddig rabszolgaságban tartották őket, nem törődve a rájuk leselkedő veszélyekkel. Százak tolongtak a szobor egykori helyén, márványdarabokat kapkodtak fel a földről, megcsókolták az ujjaikat, és tovasodródva rányomták a csókokat a felfordult számlapba vésett szavakra. Ezek az emberek az életet választották. Kisebb csapatok verődtek össze egy-egy elfogott Testvér vagy hivatalnok körül, és a szobor törmelékeiből felragadott kődarabokkal ütlegelték őket halálra.
- Narev Testvér varázsló - magyarázta Richard. - Victor, meg kell szervezned ezeket az embereket: fogjátok vissza az elvadult tömeget! Narev nagyon erős varázslatokat ismer. Én örülök az emberek szabadságvágyának, de nagyon sokan meg fognak halni, és még többen megsebesülni, ha nem sikerül megfékezni a tombolást.
- Értem - felelte Victor, közben erősen küzdött, hogy el ne sodorja a tömeg Richard közeléből.

Sokan, akik Richard köré csoportosultak, hogy megvédjék őt, szintén hallották, amit mondott, és egyetértőén bólogattak. A parancs, hogy szervezzék meg a tömeg mozgását, gyorsan szétterjedt. Ezek az emberek győzni akartak. Hajlandóak voltak tenni is e cél érdekében, és meglátták az ésszerűséget a szeret kiáltott parancsban. Sokan közülük hozzászoktak, hogy nagyobb csoportok munkáját irányítsák. Tudták, hogyan kell hatékonyan megszervezni a tömeget.

Richard elkezdte lehúzni a halott Testvérről a csuhát.
- Ti tartsátok kívül az embereket a Palotán. Narev odabent van. Bárki, aki bemegy oda, nagyon könnyen ott halhat meg. Ne eresszetek be senkit. Odabent a Testvérek halálos csapdája várna rájuk.
- Értem - felelte Victor.
- Visszatartjuk őket - kiabálták a körben állók.

Richard magára borította a halott Testvér barna csuháját. Victor elkapta a karját.
- Hát te meg mit művelsz?

Richard átdugta a fejét a csuha nyakkivágásán.
- Bemegyek. A sötétben Narev azt fogja hinni, hogy az egyik Testvér vagyok, így a közelébe tudok jutni. - Harcban szerzett kardját átdöfte a csuha szövetén, hogy elrejtse a pengéjét. A markolatot a tenyerével takarta el. - Tartsátok idekinn az embereket! Narev mágiája nagyon veszélyes. Meg kell állítanom.
- Vigyázz magadra! - mondta Victor.

A szervezést magukra vállalók kezdtek szétszéledni, és magyarázni az embereknek, hogy hallgassanak az utasításokra. Néhányan hallgattak rájuk, őket azután mások is követték. Miután az összes elfogott tisztviselőt megölték, a tömeg lassan kezdett lecsillapodni, és meghallgatni az utasításokat. Éppen idejében, mert a térre felhömpölygő emberáradat szorítása lassanként mindenkire kezdett veszélyessé válni.

A szobor romjai mellett elhaladók sírva emeltek fel egy-egy kődarabot emlékeztetőül a szabadságra és a szépségre, és zsákmányukat mellükhöz szorítva léptek odább, hogy mások is megtehessék ugyanezt. Ezeknek az embereknek felajánlották az életet, és ők elfogadták. Bebizonyították, hogy mit érnek.

Victor látta, mit csinálnak az emberek a szobor körül.
- Richard... annyira sajnálom...
Vad robbanás hullámzott végig a téren, több, mint száz embert elsodorva. Az egyik hatalmas márványoszlop ledőlt, maga alá temetve mindazokat, akik az őket hátulról szorító tömeg nyomása miatt nem tudtak kitérni előle.
- Később! - kiáltotta oda Richard a hangzavaron keresztül. - Meg kell állítanom Narevet. Ne engedjétek be oda ezeket az embereket! Ott csak mind meghalnának.
Victor bólintott, aztán az önkéntes szervezőkkel együtt elsietett, hogy megpróbálja ellenőrzése alá vonni a helyzetet.
Richard maga mögött hagyta a zavarodott tömeget, és az oszlopok közt ásító egyik kapun át belépett a sötétségbe.
Félkész folyosók kanyarogtak előtte mérföldeken át, egyikmásikat teljesen eltorlaszolták az elhullott emberi testek. Az első rohamban, amikor a tömeg elözönlötte a teret, az emberek bekergették a Testvéreket és a hivatalnokokat a Palota labirintusába. Sokan elég szerencsétlenek voltak hozzá, hogy megtalálják Narev testvért. Az égett hús bűze megtöltötte a sötétségben halkan lopakodó Richard orrát.
Richard sokáig volt hegyi vezető, mielőtt Kereső lett volna, mielőtt ő lett volna a Rahl Nagyúr. A sötétségben elemében volt. Elméjében maga köré vonta a sötétséget, akár egy kabát szárnyait.
A nehéz gerendákkal, itt-ott félig kész emeleti padlózattal fedett masszív kőfalak között, ahol ráadásul már a palatető egyes részei is felkerültek az emeleti gerendákra, a kinti tömeg zsivaja csak távoli morajlásként hallatszott. Odafentről, a tetőn tátongó lyukakon át beszűrődött némi holdfény. A halvány fény és a sörétség mindenfelől fenyegető árnyak kusza dzsungelét vetítette Richard köré.
Richard hirtelen egy fájdalmában nyögdécselő, vérző öregasszonyba botlott. Féltérdre ereszkedett, és egyik kezét megnyugtatóan az asszony vállára tette, miközben tekintetét folyamatosan a sötét folyosóra szegezte, perifériás látásával pedig az árnyakat fürkészte maga körül.
Érezte, hogy az asszony teste remeg a keze alatt.
- Hol sérültél meg? - kérdezte tőle suttogva. Aztán hátratolta a csuklyáját, hogy a gerendák között bevetülő holdfényben az asszony megláthassa az arcát. - Richard vagyok.
Az asszony arcán a felismerés mosolya áradt szét.
- A lábamon - válaszolta.
Felhúzta a ruhája alját. A gyenge holdfényben Richard sötét, tátongó sebet látott az asszony lábán, közvetlenül a térde fölött. A kardjával levágott egy darabot az asszony ruhája aljából, hogy szorítókötést tegyen a sebre.
- Élni akarok. Csak segíteni szerettem volna. - Az asszony elvette a szövetdarabot, és félretolta Richard kezét. - Köszönöm, hogy vágtál nekem kötszert. A többit már én is meg tudom csinálni. Megragadta Richard csuháját, és közelebb húzta magához. - A szobroddal megmutattad nekünk, hogy mi is az élet. Köszönöm.
Richard mosolygott, és megszorította az asszony vállát.
- El akartam kapni azt a csótányt. Megteszed nekünk? - Richard megcsókolta az ujját, és az öregasszony homlokára nyomta.
- Megteszem. Kötözd be a lábad, és feküdj nyugodtan, amíg rendet nem teremtünk. Utána küldök be embereket, hogy segítsenek.
Richard tovább indult. A távolból a harag és fájdalom kiáltásait hallotta. A befejezetlen Palota útvesztőjébe bemenekült őrök csatáztak az utánuk berohanó emberekkel.
Richard az egyik sarokban észrevett egy reszkető Testvért. Nem Narev volt, csuklya volt a fején, nem sapka. Richard ismét megjátszottá a Testvért, fejére húzta a csuklyát, és odament a sarokba rejtőzött emberhez. A Testvér megkönnyebbültnek tűnt, hogy egy sorstársát láthatja.
- Te ki vagy? — suttogta Richard felé, felemelve a kezét, hogy a tenyerében gyújtott apró varázslánggal megvilágítsa a közeledő alakot.
- Az igazságszolgáltatás - felelte Richard a tágra meredt szemű Testvérnek, és szíven döfte a kardjával.
Aztán kihúzta a kardot a holttestből, és újra a csuhája alá rejtette.
Nicci kétségkívül bosszút fog állni rajta. Ez ellen Richard semmit sem tehetett. Nicci épp elég sokszor jelentette ki egyértelműen, milyen választási lehetőségei vannak Richardnak. Richard azonban most elhatározta, hogy legalább a Rendnek annyi kárt okoz halála előtt, amennyit csak tud. Bárcsak lenne rá valami mód, hogy meggyőzze Niccit az igazáról, és rávegye, hogy segítsen neki! Volt néha egy-egy pillanat, amikor azokban a kék szemekben felvillant valami, ami gyötrően közel volt a megértéshez... Richard tudta, mit érez Nicci iránta. Azt kívánta, bárcsak felhasználhatná valahogyan ezt az érzést arra, hogy világosságot gyújtson Nicci elméjében, hogy a nő lerázhassa magáról a láncait, és segítsen... csak épp fogalma sem volt róla, hogyan érhetné ezt el.
Mikor Richard meghallotta a feléje közeledő katonák futó lépteit, visszahúzódott az egyik terem homályába. Mikor a katonák a folyosóra értek, ismét előhúzta a kardját. Amint közel jutottak hozzá, előrontott rejtekhelyéből, és egy csapásra levágta az első katona fejét. A második feléje vágott a kardjával, elhibázta a csapást, és újabb vágásra emelte a fegyverét. Richard hasba döfte. A sérült őr hátralépett, ezzel szabaddá tette a támadó kardot, de mielőtt Richard végezhetett volna vele, újabb őrök jelentek meg a folyosó végén. A sebesült katona nem jelentett több gondot, de órákig fog még szenvedni, mielőtt hasi sebébe belehal.
Richard visszahúzódott a sötétbe az ajtónyíláson keresztül, maga után csalogatva az őröket. Zajtalan mozdulatlanságban állt meg a sötétségben, mialatt a katonák zihálva berontottak, hallotta talpuk alatt a törmelék recsegését, ahogy őt keresve forgolódtak. Pusztán a hang után talált rájuk, és vágta le őket. Már vagy fél tucat katona pusztult el a koromsötétben, mire a többiek feladták, és elfutottak.
Richard futva igyekezett a robbanások hangja irányába. Valahányszor egy-egy villanás fénye megvilágította a folyosók labirintusát, Richard eltakarta a szemét a kezével, hogy éjszakai látását megőrizze. Amikor a vakító villanások megszűntek, gyorsan továbbsietett abba az irányba, amerre a robbanások forrását sejtette.
A Palotában sokmérföldnyi folyosó kanyargott. Egyesek olyan üres területekre vezettek, ahol még semmi sem épült. Mások fedetlenül futottak végig a félkész falak között. Ismét mások sötét alagutakként ásítottak előtte, mivel ezeket már befedték. Richard lépcsőkön ereszkedett alá a Palota alsóbb szintjére a varázstüzek morajlását követve.
A földszint padlója alatt egymásba nyíló szobák, apró kamrák és keskeny folyosók kusza szövevénye húzódott. Ahogy rohant előre a sötét termek labirintusán keresztül, nyitott ajtókon és a befejezetlen falak résein át, hirtelen egy köpenyes alakot látott meg maga előtt, karddal a kezében. Richard tudta, hogy a tömegből senki nem viselt fegyvert.
A kardos alak pengéjét előre nyújtva megpördült Richard felé, de mivel Richard a Testvérek csuhájával álcázta magát, tudta, hogy a fegyveres nem fogja őt ellenségnek tartani.
A beszűrődő holdfény azonban hirtelen megvillant valamin, és Richard döbbenten látta, hogy a fegyveres válla fölött az Igazság Kardjának markolata kandikál elő. A fegyveres Kahlan volt.
Richard megdermedt a meglepetéstől.
Kahlan csak egy barna csuhás alakot látott maga előtt, egy Testvért, aki épp egy bevetülő holdfény-pászmában állt előtte. A Testvér arcát eltakarta a homlokába húzott kámzsa.
Abban a pillanatban, mielőtt Richard kimondhatta volna Kahlan nevét, még valakit meglátott Kahlan mögött feléjük futni. Niccit.
Egy rettentő megvilágosodásban Richard azonnal rádöbbent, mit kell tennie. Ez az egyetlen esélye - és Kahlan egyetlen esélye — hogy megszabadulhassanak.
A megértésnek ebben a kristálytiszta pillanatában rémület futott rajta keresztül. Nem tudta, képes lesz-e megtenni, amit meg kell tennie.
De meg kell tennie!
Richard előrántotta a kardját, és kivédte Kahlan döfését.
Aztán támadott.
Gondosan visszafogott erővel rohamozott, vigyázva, meg ne sebezze Kahlant. Tudta, mire képes az asszony. Tudta, hogyan harcol, hiszen ő maga tanította rá. Megjátszottá az ügyetlen, de szerencsés ellenfelet.
Nicci közben egyre közelebb jutott hozzájuk.
Richard nem húzhatta tovább a küzdelmet. De az időzítésnek tökéletesnek kellett lennie. Kivárta, amíg Kahlan egy kissé kiesik az egyensúlyból, és ekkor egy erős csapással megkötötte az asszony pengéjét, egészen közel a keresztvashoz. Kahlan felkiáltott a csapás erejétől, mikor a kard kirepült a kezéből, és a lendület körbe fordította, ahogy azt Richard el akarta érni.
Kahlan egy pillanatig sem habozott. Még fordulás közben hátranyúlt a válla fölött, és kirántotta hüvelyéből az Igazság Kardját. A levegőben felcsendült az az összetéveszthetetlen hang, amit Richard oly jól ismert. A másodperc egy töredékéig Richard rettenetes haragot látott felvillanni Kahlan szemében. Nagyon fájt neki, hogy ezt az őrülettel határos dühöt éppen ezekben a gyönyörű szemekben kell látnia. Ő tudta legjobban, mit képes művelni egy emberrel a Kard haragja.
Richardban valami bénító bizonyosság áradt szét. Pontosan tudta, mit cselekszik. Nem volt benne semmi érzelem. Magasan védte a csapást, irányítva Kahlan kardját, hogy a penge arra mozduljon, amerre Richard eltervezte. Kahlannak oda kell döfnie, ahová Richard akarja, ahhoz, hogy egyáltalán valami esélyük legyen a sikerre.
Kahlan összeszorított fogakkal támadott arra a felületre, amit ellenfele szándékosan védtelenül hagyott előtte.
Kahlan a zabolázhatatlan düh világában járt. Abban a pillanatban, ahogy a markolatot megragadta, az Igazság Kardja belé árasztotta őrjöngő haragját. A világon a legjobb érzés volt Kahlan számára az a tudat, hogy ölni fog a Karddal. A fegyver maga is szomjazta a vért.
Ezek az emberek elfogták Richardot. Ezek a Testvérek tönkretették a kettőjük életét. Ezek a csuhások gyilkosokat küldtek Kahlan hazájába. Ezek orgyilkost küldtek, aki megölte Warrent.
Most pedig egyikük itt áll Kahlan kardja előtt.
Megperdültében felsikoltott. A düh sikolya volt ez, a vérszomj sikolya. Dicső érzés volt a harag ilyen tökéletes eszközét tartani a kezében.
Az ellenfél hibát követett el: védtelen felületet hagyott. Kahlan habozás nélkül, hideg dühvei támadott, döfte előre a pengét.
Ez az ellenség már az övé volt.
Richard érezte, ahogy a penge eltalálta. Döbbenetes érzés volt, egészen más, mint ahogy elképzelte. Valami olyat érzett, mint amit a szobor érezhetett, amikor a kőfejtő kalapács hatalmas csapása eltalálta.
Kinyitotta a száját. Eljött az ideje, hogy leállítsa Kahlant, megakadályozza, hogy az asszony még több kárt tegyen benne. Ha teljesen átdöfi a Karddal, ha még jobban megsérülnek a belső szervei, Nicci sem lesz képes meggyógyítani. Elvégre Nicci ereje sem korlátlan.
Niccinek fel kell szabadítania Kahlant az anyaság-varázslat kötése alól, ha használni akarja a mágiáját, hogy megmentse Richardot.
Richard úgy számított, Nicci érzelmei elég erősek ahhoz, hogy ezt megtegye érte.
Richard tátott szájjal érezte, hogy a penge tovább nyomul előre a testében. Émelyítő döbbenetet érzett. Bár számított a döfésre, mégis meglepődött rajta. Olyan valószerűtlennek tűnt az egész.
Meg kell mondania Kahlannak, hogy hagyja abba. Hogy ő Richard.
Legalább Kahlan nevét ki kellett mondania, hogy az asszonyt megállítsa.
A szája még mindig nyitva volt.
Nem kapott levegőt.
Képtelen volt kimondani Kahlan nevét.
Nicci vadul kereste Richardot, közben észrevett két harcoló alakot maga előtt. Az egyik egy Testvér volt. A másikat nem ismerte fel, de az egész jelenetet valahogy nagyon zavarónak érezte. Különös nyugtalanság ébredt benne. Az érzés valahogy furcsán ismerős volt, de a benne dúló érzelmi zűrzavar közepette nem tudta hová tenni.
A küzdő felek még elég távol voltak.
A köpenyes alak elvesztette a fegyverét. Úgy látszott, a Testvér most elkapja. Nicci segíteni akart; de hogyan is tudna? Neki meg kell találnia Richardot! Valaki azt mondta odakint, hogy Richard bement a Palotába. Niccinek mindenáron meg kell találnia.
A harcoló alakok felé futott. A köpenyes egy másik kardot rántott elő a válla mögül. A különös, zavaró érzés hirtelen nagyon erőssé vált Nicciben. Valami szörnyen nem volt rendben, de fogalma sem volt róla, mi az.
Aztán meglátta, hogy a Testvér hibát követett el. Nicci megtorpant.
A köpenyes a halálos düh sikolyával döfte át kardjával a Testvért.
A döfés ereje egy lépésnyit hátralökte a Testvért, és ekkor a félig félrecsúszott csuklya alá bevillant egy gyenge holdsugár, megvilágítva az alatta rejtőző arcot.
Nicciben e pillanatban lesújtó erővel tudatosult, mi volt az a furcsaság, amit érzett.
Szemei tágra nyíltak a megdöbbenéstől. Artikulátlanul felkiáltott.
- Kahlan! Állj!
Kahlan szemei fennakadtak a látványtól. Felismerte Richard arcát a holdfényben. Ugyanebben a pillanatban hallotta meg Nicci kiáltását.
Visszahőkölt, keze önkéntelenül eleresztette az Igazság Kardja markolatát, mintha villám sújtott volna bele a fegyveren keresztül. Rémült sikollyal tántorodott hátra.
Richard megmarkolta a Kard pengéjét, saját kardjának a pengéjét, hogy a fegyver ne vágjon még nagyobb sebet a saját súlyánál fogva. Kahlan teljesen keresztüldöfte, majdnem markolatig mélyedt a testébe a Kard. Ujjain vörös vérpatak indult el lefelé.
- Richard! - sikoltotta Kahlan. - Nem! Neeem! - Richard érezte, hogy térdei a hideg kőpadlónak ütköznek.
Meglepetten vette tudomásul, hogy nem is érez túl nagy fájdalmat, pedig teljesen keresztiilszúrta egy kardpenge. Inkább csak a sokk bénította meg az agyát. Nehezére esett gondolkodni. Küszködött, hogy ne zuhanjon előre, ne dőljön bele a Kardba, ami még nagyobb kárt okozott volna benne. A terem forgott körülötte.
- Húzd ki - suttogta.
Szerette volna, ha az acél kikerül a testéből. Mintha ez segített volna rajta. Azt akarta, hogy ez a szörnyűség ne legyen többé benne. A sebben végig érezte a borotvaéles acél jelenlétét, még azt is, ahogy a hegye kimered a hátán.
Kahlan hisztérikusan kapkodva igyekezett szót fogadni. Richard látta, hogy a háta mögül Cara sántikál elő a sötétből. Cara megmarkolta Richard vállát, Kahlan pedig egyetlen gyors, pánikszerű rántással kihúzta a Kardot a sebből, mintha azt remélné, hogy ezzel valahogy visszafordíthatja, ami megtörtént.
- Mi történt itt? - kiáltotta Cara. - Mit tettél?
A világ örvénylett, és fel akart dőlni. Richard érezte, hogy az émelyítőén nedves, meleg vére átáztatja a ruháját. Érezte, hogyan nehezedik a súlya Carára. Kahlan alakja ott lebegett előtte.
- Richard! Jaj, drága szellemek, nem! Ez nem történhetett meg! Ez nem lehet igaz!
Kahlan gyönyörű arcán a rémület könnyei csorogtak végig. Richard nem értette, hogy került ide Kahlan. Mit keres az Óvilágban? Mi dolga itt, a Császár Palotájában?
Önkéntelenül is rámosolygott Kahlanra.
Az jutott eszébe, vajon Kahlan látta-e a szobrot, mielőtt széttörött.
Aztán arra gondolt, vajon nem követett-e el végzetes hibát.
De nem. Kahlannak ez volt az egyetlen esélye, hogy megszabaduljon Nicci varázslatától. Richard egyetlen esélye, hogy megtörje ezt a varázslatot.
Nicci még mindig feléjük rohant.
- Segíts, Nicci! - kiáltott felé Richard, suttogásnál alig hangosabban. - Szükségem van rád, Nicci! Ments meg, kérlek!
Még ha nem is volt több, mint suttogás, Nicci meghallotta Richard könyörgését.
Nicci még soha életében nem futott ilyen gyorsan. Érezte, ahogy a rémület markába szorítja a szívét. Kahlan ledöfte Richardot a Kardjával. Szörnyű tévedés történt. Ez az egész egy szörnyűséges tévedés volt. Nicci rettenetes kínokat okozott ennek a két embernek. Minden az ő hibája volt.
Nicci még sokkolt állapotában is pontosan tudta, mit kell tennie. Meg tudja gyógyítani Richardot. Kahlan itt van. Nicci nem tudta, miért, vagy hogyan, de itt van. És ha Kahlan jelen van, Nicci meg tudja törni a varázslatot. Ha pedig a varázslat megszűnik, Nicci újra képes lesz használni a mágiáját. Meg tudja gyógyítani vele Richardot. Minden rendben lesz. Nicci majd gondoskodik róla. Majd ő megoldja.
Végre tehet valamit, valami fontosat, és segíthet - ezúttal igazán segíthet - valakinek. Kahlannak is, és Richardnak is.
Egy kar nyúlt ki a sötétségből, és torkon ragadta Niccit, lerántva a lábáról. Nicci felkiáltott, de a kar már be is vonszolta a sötétbe. Nicci belekarmolt a karba, és érezte rajta a kidagadó, kemény izmokat. Az ember, akihez a kar tartozott, bűzlött. Nicci megérezte, hogyan ugrálnak át a bőrére a tetvek a férfiről.
Rettenetesen megijedt. Ez a mindent elborító rémület eddig ismeretlen érzés volt számára. Sarkát a kőbe vágva próbált ellenállni, de elrablója tovább vonszolta a sötét labirintus mélyére. Nicci vadul rugdosni kezdte a férfit Megpróbálta előhúzni a Dacráját a ruhája ujjából, de az emberrabló elkapta a karját, és hátracsavarta.
Nicci nem tudott lélegzethez jutni a torkát szorongató kéztől. A férfi kárörvendő kuncogással rángatta tovább a Jagang Palotája alatti útvesztő mind sötétebb mélyére.
Abban a pillanatban, amikor valami, vagy valaki hirtelen erőszakosan berántotta Niccit a sötétbe, pillantása egy töredék másodpercre találkozott Richardéval. Richard meglátott valami nagyon fontosat Nicci szemeiben, és tudta, hogy a nő őszintén segíteni akart rajta. De Nicci eltűnt.
Cara kétségbeesetten szorította az elgyengülten rá támaszkodó Richard vállát. Cara teste meleg volt, Richardé máris hideg.
Kahlan elvágódott a kövön, és vonaglani kezdett. Két kezével a torkát markolászta. Richard hallotta, hogy fuldoklik.
- Inkvizítor Anya! Inkvizítor Anya! Mi a baj?
Richard hátranyúlt, Cara tarkójára tette a kezét, és közelebb húzta magához a Mord-Sith arcát.
- Valaki elkapta Niccit. Fojtogatja! Cara, meg kell mentened Niccit, különben Kahlan meghal! Ráadásul Nicci az egyetlen, aki képes meggyógyítani engem. Menj! Siess!
Addig nem engedte el Cara tarkóját, amíg meg nem érezte a bólintását.
- Értem! - Cara csak ennyit mondott, és gyengéden lefektette Richard testét a hideg kőre.
Aztán már ott sem volt.
A kő nyirkos volt. Richard nem tudta, víztől-e, vagy a vértől. Lent voltak a föld alatt, a Menedék alsó régióiban, de a befejezetlen mennyezeten át, a gerendák között átütött a Hold fénye, és megvilágította a közelben vergődő Kahlant. Richard ekkor látta meg azt is, hogy a padlót víz fedi. Víz, nem vér. Víz. A Palota közel volt a folyóhoz, és az alsó termek padozatára beszivárgott a talajvíz.
- Kahlan! - motyogta Richard. Kahlan nem válaszolt. - Tarts ki!
Richard két kézzel markolva a gyomrát, hogy belső részei ki ne forduljanak a sebből, lassan, araszolva közelített Kahlanhoz a hideg, vizes kövön. Végre a fájdalom is megérkezett, vadul és hirtelen. Richard érezte, milyen szörnyűek a belső sérülései. Pislogva próbált szabadulni a rémes fájdalomtól szemébe szökő könnyeitől. Ki kell tartania! Arcán jeges veríték ütközött ki. Kahlannak is ki kell tartania!
Vérmocskos kezével kinyúlt Kahlan felé. Ujjai rátaláltak az asszony ujjaira. Kahlan szinte alig reagált Richard kézszorítására, de az ujjai megmozdultak. Richard kimondhatatlanul hálás volt ezért a kevéske mozgásért.
A terv jó volt. Richard biztos volt benne. Be is vált volna, ha valaki el nem rabolja Niccit. Sikerült volna.
Igazán olyan ostoba dolog így meghalni... Richard úgy képzelte, hogy az egész valahogy... impozánsabban fog megtörténni.
Nem egy sötét, hideg, nedves földalatti helyen.
Szerette volna megmondani Kahlannak, hogy szereti, és hogy nem Kahlan ölte meg őt, ő maga Richard akarta, hogy így történjen. Richard az oka az egésznek, nem Kahlan. Richard egyszerűen csak felhasználta az asszonyt a tervéhez. Ami sikerült volna is...
- Kahlan - suttogta, nem tudva, vajon elcsendesedett felesége halljae még egyáltalán. - Szeretlek. Csak téged. Senki mást. Boldog vagyok, hogy együtt lehettünk. A világon semmiért oda nem adnám.
Richard kinyitotta a szemét, és felnyögött fájdalmában. Azt kívánta, bárcsak vége lenne már. A fájdalom túlságosan nagy volt. Most már csak azt kívánta, hogy megszűnjön végre. Hajlandó megfizetni az árát, csak ez az égető, kínzó, rettenetes fájdalom tűnjön már el.
Nem tudta, mióta hever ott a nedves kövön. Felnézett, és látta, hogy Kahlan mozdulatlanul elterülve fekszik mellette.
Egy árnyék vetült Richardra.
- Nocsak, nocsak, Richard Cypher! - kuncogott Neal. - Mi a csoda!
- Megint felkuncogott, aztán Kahlanra pillantott. - Hát a nő kicsoda?
Richard érezte az Igazság Kardjának közelségét, a mágiát, ami ott lüktetett az ujjai közelében.
- Fogalmam sincs. Ő döfött le. Biztosan közületek való. Richard ujjai elérték a Kardot, és a drótfonatú markolatra kulcsolódtak.
Neal rálépett a pengére.
- Ilyesmivel nem engedlek játszadozni. Épp elég bajt okoztál már eddig is.
Neal ujjai körül fény gyulladt. Varázslatot készített elő. Halálos varázslatot. Richard legyengült állapotában, alig öntudatánál, képtelen volt bármit is tenni, hogy megakadályozza Neal varázslatát, képtelen volt fókuszálni az elméjét, hogy előhívja saját Tehetségét, bármennyire szüksége is lett volna rá. Legalább a fájdalom véget fog érni. Legalább Kahlan nem fogja majd úgy érezni, hogy ő ölte meg Richardot.
Richard hirtelen csontok recsegő törését hallotta. Neal esetlenül térdre rogyott. Richard, kezével a Kard markolatán, kirántotta a fegyvert Neal lába alól, és egyetlen nagy lendülettel a Testvér szívébe döfte a pengét.
Neal meglepetten nézett Richardra üvegesedő szemeivel. Richard észrevette, hogy a Testvér már azelőtt is majdnem halott volt, mielőtt ő ledöfte volna. Neal szemei kifordultak, és lerogyott a kőre, mialatt Richard sietve visszarántotta a mellkasából a Kardot.
Neal fölött ott állt az öregasszony, akin Richard nemrég segített. Az asszony közben bekötözte a lábsebét. Két kézzel markolta a márvány női kezet, amit emlékül mentett el magának Richard szobrából.
Ezzel a márványkézzel szakította be Neal koponyáját.

21. FEJEZET

Richard tocsogó lépteket hallott közeledni a folyosón. Az öregasszony elment, hogy segítséget hozzon. Talán már talált is.
Messziről, a folyosók és termek mélyéről Richard időnként mágikus robbanások moraját hallotta, utána sebesültek és haldoklók sikolyait.
A Hold fényében egy nő alakja tűnt fel.
- Richard? Richard?
Richard hunyorogva fürkészte a sötétséget.
- Ki vagy te? - sikerült végre suttogva kipréselnie magából.
A nő Richard oldala mellé sietett, és letérdelt. Elakadó lélegzettel fedezte fel a mozdulatlanul heverő Kahlant Richard mellett.
- Mi történt az Inkvizítor Anyával?
Richard a homlokát ráncolta. Ez a nő ismeri Kahlant.
- Ki vagy te?
A nő visszanézett Richardra.
- Nővér vagyok. Alessandra Nővér. Egy ideje már itt vagyok a városban. Niccit kerestem, és... de ez most nem fontos. Egy öregasszonnyal találkoztam itt nem messze a folyosón, ő mondta, hogy megsebesültél. Hogy az ember, aki a szobrot készítette, megsebesült. Korábban is kétségbeesetten próbáltam eljutni a közeledbe, de nem sikerült... de már megint csak fecsegek. Mondd el, hol sebesültél meg. Megpróbálhatlak meggyógyítani.
- Karddal döftek át.
Alessandra Nővér pár másodpercig nagyon csendes volt.
- Itt, a kezeim alatt van szúrás helye.
Alessandra megnézte a sebet, aztán csendes imát mormolt az orra alatt.
- Azt hiszem, tudok segíteni. Attól féltem...
- Azt akarom, hogy Nicci gyógyítson meg. - Alessandra Nővér körülnézett.
- Nicci? Akkor hát ő hol van? Őt keresem. Ann küldött, hogy találjam meg.
Richard pillantása Kahlan mozdulatlan alakjára esett.
- Rajta tudnál segíteni?
Látta, hogy a Nővér elfordítja a tekintetét.
- Nem. Nem tudok. Őt mágikus kapcsolat fűzi Niccihez. Találkoztam már korábban az Inkvizítor Anyával, és elmondott nekem mindent. Nem tudok keresztülhatolni Nicci mágiájának védőpajzsán.
- De legalább... még...
A Nővér megnézte Kahlant, aztán visszahajolt Richard fölé.
- Életben van.
Richard a megkönnyebbüléstől és a fájdalomtól lehunyta a szemét.
- Feküdj nyugodtan! - utasította Alessandra.
- De engem Nicci kell, hogy...
- Te vérzel, Richard, és ez nagyon rossz. Hamarosan túl sok vért fogsz veszteni. Ha most nem kezdek neki a gyógyításodnak, nemsokára senki sem lesz képes meggyógyítani. Túl mesz-szire siklasz ki ebből a világból ahhoz, hogy bármiféle mágia is képes lenne visszasegíteni. Nem várhatunk.
Ráadásul én pont azért jöttem ide, hogy Niccit megfékezzem. Én jobban ismerem őt, mint bárki más. Nem teheted az életedet az ő kezébe. Nem hihetsz benne.
- Ez nem hit. Én tudom, hogy...
- Nicci a Sötétség Nővére. Én magam vezettem őt végig a Sötét úton. Most szeretném megpróbálni visszahozni. Amíg ez nem sikerül, nem bízhatsz benne. De sajnos nincs sok időnk. Akarsz élni, vagy nem?
Az egész terv hiába volt hát... Richard szeme sarkából egy könnycsepp gördült ki, és végigfutott az arcán.
- Az életet választom - felelte.
- Tudom - suttogta apró félmosollyal Alessandra. - Láttam a szobrot. Most pedig vedd el onnan a kezedet. Nekem kell odatennem az enyémet.
Richard hagyta, hogy kezei lecsusszanjanak az oldalára, Alessandra Nővér pedig ráhelyezte a saját kezeit a sebre. Richard úgy érezte, tehetetlen. Semmi másra nem tudott figyelni, mint a testét átjáró, égető fájdalomra.
Közben valami távoli módon azért érzékelte, hogy a mágia ott bizsereg benne, követve a seb mélyre nyúló vonalát a testében.
- Tarts ki - suttogta Alessandra. - Ez most nagyon rossz, de hamarosan sokkal jobb lesz.
- Értem - felelte Richard, aztán hirtelen felnyögött. - Akkor csináld! A Nővér mágiája okozta fájdalom úgy hatott Richardra, mintha fehéren izzó vasrúddal égették volna a bőrét. Majdnem felkiáltott, de ekkor a fájdalom hirtelen teljesen megszűnt. Richard behunyt szemmel, zihálva hevert a kövön, várva, hogy a fájdalom visszatérjen. Érezte, hogy Alessandra kezei lassan lesiklanak a testéről.
Ekkor kinyitotta, és látta, hogy Alessandra Nővér szemei természetellenesen tágra nyíltak. Egy pillanatig nem értette, miért.
Aztán meglátta, hogy a Nővér mellkasából jó kétarasznyi acélpenge mered elő. Alessandra mindkét kezével a torkához kapott, nyitott száján vér buggyant ki, ajkain néma sikoly formálódott.
Egy csontos kéz félrelökte a Nővér testét.
Alessandrát azzal a karddal döfték le, amellyel Richard harcolt Kahlannal. Richard keze vakon tapogatózva nyúlt ki a markolatért, amelyről tudta, hogy ott kell lennie, de egy láb ráérősen odébb rúgta az Igazság Kardját.
Egy halálfej mosolygott le Richardra.
- Bosszantó egy fickó vagy te, Richard Cypher - hallatszott a reszelős hang a magasból. - De végre legalább vége lesz a gondoknak, amiket okoztál.
A csuhás, gyűrött sapkás, magas, szögletes figura. A hideg és nedves kövön tehetetlenül heverő Richard fölé tornyosult.
- A te kis forradalmadat szétzúzzuk, ezt megígérhetem neked, mielőtt meghalsz. Véget vetünk a tömeg ostoba kis dühkitörésének. Az emberek hamarosan józan belátásra fognak térni. A te fajtád mindig csak a szélsőséges kisebbséget képes megmozgatni. A legtöbben be fogják látni, mi a kötelességük embertársaikkal szemben. Az összes erőlködésed hiábavaló volt.
Narev testvér színpadiasan körbemutatott, mintha a helyet akarná bemutatni Richardnak.
- Nagyon stílszerű hely arra, hogy itt halj meg, nem gondolod, Richard? Ha a Palota elkészül, ezek a termek lesznek majd a vallatószobák. Egyszer már sikerült kikerülnöd a kínzókamrákból, de ezúttal nem fog. Egy kínzókamrában fogsz meghalni, mint ahogy már korábban is ott kellett volna. Én viszont itt fogok élni hosszú, nagyon-nagyon hosszú ideig, és meg fogom érni, hogy a Rend elterjeszti a jó erkölcsöt az egész világon. Idelent, ezekben a termekben fogják a hozzád hasonló bajkeverők beismerni a bűneiket. Csak azt akartam, hogy ezt megtudd, mielőtt mindörökre köréd zárulnak az Őrző jeges karjai.
Narev Testvér csontvázszerű ujjai karmokká görbültek, ahogy előhívta a mágiáját. Richard látta, hogyan virágzik ki a forró, fehér fény a főpap kezei között, és hogyan terjed onnan lefelé, az ő irányába. Megszorította Kahlan kezét, és nézte, hogyan nyújtózik ki felé a halálos fehér fény.
A fény Richard közelében mézsárgára változott, lelassult, mintha megsűrűsödött volna körülötte a levegő, és ártalmatlanul hullott két oldalra, elkerülve Richardot.
Narev Testvér torkából dühös hörgés tört fel. Őrjöngve rázta Richard felé az öklét.
- Neked varázsló-tehetséged van! Ki vagy te?
- A legrosszabb rémálmod. Gondolkodó ember vagyok, akit nem tudsz félrevezetni a hazugságaiddal, ugyanúgy, ahogy nem tudsz megégetni a mocskos mágiáddal.
Narev Testvér megpróbált Richard arcába taposni a csizmájával, de Richardnak sikerült elhárítania a lábat. Megragadta Narev bokáját. A testvérnek sikerült megőriznie az egyensúlyát, és kétségbeesett rangatással igyekezett kiszabadítani a lábát. Az erőfeszítéstől, amivel Narev csizmájába kapaszkodott, Richard úgy érezte, mintha belső sebei újra felszakadnának. Próbálta megtartani a fogását, de ujjai megcsúsztak a vizes bőrön.
Amint kiszabadult, és kartávolságon kívülre került Richardtól, Narev lehajolt, és megragadta a kardot, ami a Nővér hátából állt ki. Megrántotta a fegyvert, de az nem szabadult ki a testből teljesen. Dühösen felmordult, ahogy a kard rángatása közben a csizmája talpa megcsúszott a vizes kövön.
Richard tudta, hogy ha Narev egyszer megkaparintja a fegyvert, gyorsan és kíméletlenül végezni fog vele.
Minden erejét összeszedve rávetette magát a főpap lábaira. Narev hanyatt esett a csúszós, vizes kövön. Richard, akinek a belső szerveit görcsbe rántotta a kínzó fájdalom, rágördült Narev lábaira, hogy ellenfele fel ne tudjon állni. Narev csontos ujjai Richard arcán kaparásztak, megpróbálták kivájni Richard szemét. Richard elfordította a fejét. A súlyos csuhába kapaszkodva rettentő erőfeszítéssel húzta magát mind feljebb Narev testén, nem törődve az arcára záporozó ökölcsapásokkal.
Sikerült megragadnia Narev Testvér torkát. Narev viszont Richard torkát kezdte markolászni. Mindketten nyögve és hörögve próbálták kiszorítani a másikból a levegőt. Richard a fejét forgatta, hogy Narev ne találhasson halálos fogást a torkán, ugyanakkor igyekezett hüvelykujját Narev légcsövébe vájni.
Narev megpróbált átfordulni, hogy lerázza magáról az ellenfelét. Richard szétterpesztette a lábait, hogy ezt megakadályozza, közben vadul szorongatta a vonagló és tekergőző Testvér nyakát.
Richard hónapokon át dolgozott a Rendnek vésővel és kalapáccsal. Erősebb volt a főpapnál, viszont nagyon sok vért vesztett, és az ereje lankádéban volt. Teljes erejét beleadta a szorításba. Torkán a csontos ujjak szorítása lazult valamicskét.
Narev szemei kidülledtek, Richardnak alighanem sikerült teljesen kiszorítani a szuszt a főpapból. A csontos kezek immár Richard vállait püfölték tehetetlenül.
Aztán hirtelen megelevenedtek, és hihetetlen erővel kaptak bele Richard hajába.
Narevnek sikerült kiszabadítania az egyik lábát, és térdével vadul belevágott Richard sebébe.
A világ izzó fehér fájdalomban robbant semmivé Richard körül.

Nicci kábultan tért magához egy mély tónusú, csúfondáros nevetés hangjára. Felismerte a hangot. Felismerte a szagot. Kadar Kardeef hangja és szaga volt.

Sziszegő, recsegő-ropogó hangot hallott. Rájött, hogy a hang egy égő fáklyától származik. Kardeef Nicci arca előtt lengette a fáklyát, olyan közel, hogy a nő érezte a bőrén a láng perzselő hevét. A fáklyáról egy égő kátránycsepp hullott le Nicci combjára.

Nicci felkiáltott fájdalmában, ahogy az égő kátrány lángja a húsába mart.
- Ma nekem, holnap neked - suttogta Nicci fülébe Kadar.
- Nem érdekel, mit teszel velem - kiáltotta Nicci dühösen. - Örülök neki, hogy megégettelek. Örülök neki, hogy könyörögnöd kellett.
- Ó, könyörögni fogsz majd te is, nagyon is hamar. Nem is gondolnád, mi mindenre képes rávenni az embert a tűz. Most még fogalmad sincs róla. Majd fogsz te könyörögni!

Nicci minden erejével küszködött Kardeef kezei között. Ha Kahlan csak egy kicsit is közelebb lenne, feloldhatná az anyaságvarázslatot. Olyan közel van, mégis olyan távol.

A szemei előtt lobogó láng szörnyű rémületet keltett benne. De hát csak el kell tépnie a Kahlanhoz fűződő köteléket. Meg tudná törni a kapcsolatot. Nem kell feloldania a varázslatot, hogy visszanyerhesse a mágiáját. És akkor megmenekülhet. Igaz, ez Kahlan életébe kerülne, de Nicci visszakapná a varázserejét, és megmenekülhetne a lángoktól.

Ehhez viszont meg kellene ölnie Kahlant.
- Az arcodat égessem meg előbb, Nicci? A gyönyörű kis arcodat? Nem, talán inkább a lábaiddal kellene kezdenem. Na, melyik legyen? Te válaszd ki!

Nicci zihálva küszködött, hogy minél távolabb kerüljön a bőrét égető hőségtől. A sercegő fáklya ott lengett az arca előtt. Nicci tudta, hogy megérdemli ezt a sorsot, mégis vad rettegés kerítette hatalmába a tűztől.

Nem akarta megszakítani a kapcsolatot, elpusztítani Kahlant, de ilyen módon meghalni sem akart. Nem akarta, hogy a teste megégjen.
- Szerintem kezdjük alulról, hogy mindketten jól hallhassuk a sikolyaidat.

Kadar leeresztette a fáklyát, és a lángját Nicci ruhája aljához tartotta. Amikor a fekete szövet tüzet fogott, Nicci felsikoltott.
Ez a félelem teljesen új érzés volt számára: egészen kicsi gyermek kora óta most először vált fontossá számára az élete, és nem akarta elveszíteni.
A legszörnyűbb rettegés egy pillanatában Nicci rádöbbent, hogy akármilyen rettenetes szenvedés vár is rá, nem fogja elvenni Kahlan életét. Richardtól megkapta a választ, amire vágyott. Már így is túl sokat vett el kettőjüktől. Richard tanításáért cserébe most nem fizethet úgy, hogy elpusztítsa Kahlant.
Még ha Kahlannak, a kapcsolat miatt ugyanazt a kínhaláli kell is elszenvednie, mint Niccinek, nem Nicci fogja azt okozni. Kadar fogja megölni mindkettőjüket, nem Nicci Kahlant. Nem áldozza fel Kahlan életét, hogy a sajátját megmentse.
Kadar Kardeef hahotázva nézte, hogyan lángol fel Nicci ruhája. Szorosan fogva tartotta a nőt fél karjával, nem menekülhetett a szuka.
Abban a pillanatban valahonnan a sötétség mélyéből egy alak zúdult feléjük a levegőben, és beléjük vágódott. Mindketten hanyatt estek, miközben a lángok egy pillanatra fellobogtak körülöttük. A padlón a víz azonnal kioltotta Nicci égő ruháját.
Aki nekik vágódott, éppen feltápászkodott, és úgy rázta a fejét, mint aki megszédült egy kissé. Nicci felismerte: Cara volt az, a Mord-Sith.
Kadar felült, ránézett Carára, aztán felé vetődött az égő fáklyával.
Nicci Kadarra vetette magát, mindkét kezével megragadta a fáklyát, és a nagydarab ember arcába nyomta. A szurok a férfi arcát takaró rongyokra fröccsent. Kadar arcán és mellkasán azonnal fellobogtak a lángok, és haja is hangos lobbanással gyulladt meg.
Kadar sikoltozni kezdett, ahogy a lángok elborították egyszer már megégett testét. Nicci azt hallotta valahol, hogy az egyszer már megégett hús sokkal jobban fáj, ha másodszor is megég. Kadar fájdalomsikolyai alapján ez alighanem igaz is lehetett.
Alig, hogy Cara talpra állt, Nicci karon ragadta.
- Siessünk! Richardhoz kell mennem.
Odakint, a szobán kívül, miközben a lángok által fojtogatott
Kadar sikolyai halk nyöszörgéssé csendesültek, Cara hajánál fogva megmarkolta Niccit, és az arca elé emelte az Agielét.
- Mondj nekem egyetlen okot is, miért bízhatnám rád a Rahl Nagyúr életét!
Nicci merően Cara szemébe nézett.
- Mert láttam a szobrát, és megértettem, mekkora tévedésben éltem eddig. Tévedtél te már valaha, Cara? Tévedtél úgy igazán súlyosat? Meg tudod érteni, mit jelent az, amikor rádöbbensz, hogy egész életedben akaratlanul és gondolkodás nélkül a gonoszt szolgáltad, és ártottál a jóknak? Meg tudod érteni, hogy Richard azt mutatta meg nekem, hogy van, amiért érdemes élni?
Nicci hátán fekve találta a vérző Richardot, aki öntudatlan volt, legalábbis majdnem. Feje alá valaki - alighanem a Richardba kapaszkodva görcsösen zokogó Kahlan - egy darab fehér márványt tett.
Megdöbbenve vette számba a Richard és Kahlan körül heverő testeket: Alessandra Nővér, Neal Testvér, Narev Testvér. Abból, ahogy Richard kinézett, Nicci tudta, hogy nagyon kevés ideje van. Talán már el is késett.
Letérdelt Kahlan mellé. Az asszonyon látszott, hogy nyomorultul szenved, a végső remény egyetlen hajszála választja csak el tőle, hogy a kétségbeesés sötét szakadékába zuhanjon. Eljött egészen idáig, hogy Richard mellett lehessen, és ezért mindent felvállalt. Most pedig itt fekszik szerelme mellett, akiből lassan elszivárog az élet, és Kahlannak tudnia kell, hogy ő maga ejtette a sebet, ami a szeretett férfi halálát okozza.
Nicci megfogta Kahlan vállát, és gyöngéden elhúzta Richard testétől. Kahlan felnézett, szemében zavarodottság, remény és gyűlölet látszott.
- Kahlan, el kell távolítanom rólad a varázslatot, hogy segíthessek Richardon. Nagyon kevés az időnk.
- Nem bízom benned. Miért segítenél nekünk?
- Mert tartozom ezzel Richardnak. Mindkettőtöknek.
- Eddig csak szenvedést okoztál nekünk, és... - Cara megfogta Kahlan karját.
- Inkvizítor Anya, meg kell bíznod benne. Higgy nekem. Én mondom, hogy Nicci képes lehet megmenteni a Rahl Nagyurat. Én hiszem, hogy megteszi, ami csak telhet tőle. Kérlek, engedd, hogy megpróbálja!
- Miért bíznám pont rá Richard életének utolsó perceit?
- Kérlek, add meg ezt az esélyt Níccinek, ahogy egykor a Rahl Nagyúr adott esélyt nekem!
Kahlan egy pillanatig fürkészőn nézett Cara szemébe, aztán Niccihez fordult.
- Tudom, milyen ott lenni, ahol most ő van. Egyszer már én is jártam ott. Én az életet választottam. Most neki is muszáj azt választania. Mit kell tennem?
- Te és Richard már eleget tettetek. - Nicci két tenyere közé fogta Kahlan könnyektől maszatos arcát. - Csak állj nyugodtan, és engedd, hogy megtegyem, amit kell.
Kahlan reszketett nyomorúságában. Hosszú haja csimbókok-ba tapadt, csöpögött belőle a víz. Arcát, kezét, ruháját Richard vére borította. Ő már nem tehetett semmit a férfiért.
Niccinek kell megmentenie Richardot.
Nicci szemébe nézett, és Nicci ekkor újra fellobbantotta a varázslat összekötő zsinórját. Csak abban bízott, hogy lesz még elég idejük.
Kahlan megmerevedett a hirtelen rátörő erős fájdalomtól. Nicci pontosan tudta, mit érez az asszony, mert ő maga is ugyanazt a fájdalmat érezte.
A két nő között tejfehér fénykötél feszült, szívtől szívig. Vibráló fénye lassan vakító ragyogássá erősödött, vele együtt fokozódott a fájdalom intenzitása, szinte az elviselhetetlenségig.
Kahlan szája hangtalan sikolyra nyílt. Zöld szemei kitágultak, bennük a mindkettőjüket átható mérhetetlen gyötrelem fájdalma tükröződött. A mindkettőjüket testük legmélyebb rostjaiig átjáró mágia vibrálva kelt életre a fény hívására.
Nicci ekkor Kahlan szíve fölé helyezte a tenyerét, és elkezdte visszavonni a mágiáját.

22. FEJEZET

Richard reszkető lélegzetvétel után kinyitotta a szemét. Valahogy olyan testhelyzetben feküdt, ami nem okozott fájdalmat. Nem mert megmozdulni, nehogy a mindent elsöprő fájdalom visszatérjen.

Hogy lehet, hogy nem fáj? Hiszen őt átdöfték egy karddal! A sötétség csendes volt körülötte, bár valahonnan a távolból csata hangjai szűrődtek el tompán a füléig. Alatta a föld hirtelen megrázkódott valami erős ütéstől vagy robbanástól.
Emberek voltak körülötte. A vizes kövön testek hevertek. Richard rádöbbent, hogy egy deszkalapon fekszik, teste nem ér a vízbe. Valaki egy meleg köpenyt terített rá. Lassan ki tudta venni a kis szobában összezsúfolódva kuporgó alakokat maga körül.
Ujjai alatt megérezte az Igazság Kardja markolatát. Azonnal tudta, hogy a fegyver a hüvelyében nyugszik, mert a mágikus harag vihara elcsendesedett a Kardban.
Felpillantott a mennyezetre, és a hiányos gerendák, törött padlódeszkák és itt-ott leomlott kődarabok rései között a hajnal rózsaszín derengése üdvözölte.
- Kahlan? - suttogta.
Három alak ugrott talpra a szobában, mintha csak kődarabok keltek volna hirtelen életre. A legközelebbi odahajolt Richardhoz.
- Itt vagyok. - Kezébe vette Richard kezét.
Richard a másik kezével vonakodva keresgélni kezdte a sebét. Nem találta. Nem érzett semmi fájdalmat sem, legfeljebb a fájdalomnak valami halvány emlékét.
Másik alak hajolt oda hozzá.
- Rahl Nagyúr! Felébredtél?
- Mi történt?
- Ó, Richard, annyira sajnálom! Nagyon sajnálom! Leszúrtalak. Minden az én hibám volt. Rá kellett volna szánnom egy pillanatot, hogy meggyőződjek róla, ki az ellenfelem, mielőtt szúrok. Bocsáss meg!
Richard a homlokát ráncolta.
- Kahlan, én hagytam, hogy győzz. - Szavait hallgatás fogadta.
- Richard - szólalt meg végül Kahlan. - Nincs szükség rá, hogy megpróbálj könnyíteni a lelkiismeretemen. Tudom, hogy az egész az én hibám volt. Én döftelek át a kardommal.
- Nem - makacskodott Richard -, én hagytam, hogy győzhess.
Cara megveregette Richard vállát.
- Hát persze, Rahl, Nagyúr, hát persze.
- Nem, de tényleg.
Mikor a harmadik alak is felé fordult, Richard ujjai megfeszültek a Kardja markolatán.
- Hogy érzed magad? - kérdezte Nicci azon a túlságosan is jól ismert selymes hangján.
- Levetted a varázst Kahlanról?
Nicci felemelte a kezét, és két ujjával ollózó mozdulatot tett.
- Mindörökre eltűnt.
Richard megkönnyebbülten felsóhajtott.
- Akkor jól érzem magam.
Megpróbált felülni, de Nicci visszatartotta a kezével.
- Richard, a bocsánatodat soha nem kérhetem, mert nem tudom visszaadni mindazt, amit elraboltam tőletek, de szeretném, ha tudnád, hogy most végre megértettem, mekkorát tévedtem. Mekkora tévedés volt az egész életem. Vak voltam. Nem mentséget keresek magamnak. Egyszerűen csak szeretném, ha tudnád, hogy visszaadtad a látásomat. Azzal, hogy megadtad a választ, amit kerestem, az életemet is visszaadtad. Okot adtál rá, hogy éljek.
- Na, és mit láttál, Nicci?
- Az életet. Olyan hatalmasnak alkottad meg a szobrodban, hogy még a hozzám hasonlóak, akik olyan vakon szolgálták a gonoszt, még azok is megláthatták. Többé nem kell bizonyítanod nekem az értékeidet. Most rajtam a sor, és azokon, akiket a műveddel megihlettél, hogy megmutassuk, kik vagyunk, és mit tudunk.
- Ezt máris elkezdtétek, egyébként nem lehetnék már életben.
- Akkor most újra a Fény Nővére lettél? - kérdezte Kah-lan.
Nicci a fejét rázta.
- Nem. Én Nicci vagyok. A boszorkány-képességeim az enyémek, az vagyok, aki vagyok. A képességeim alapján senki nem tehet engem szolgává, csak azért, mert úgy akarja. Az életem az enyém. Nem tartozom vele senkinek... talán ti kettőtöket kivéve. Ti mindketten megmutattátok nekem, milyen értékes az élet, megmutattátok, miért fontos a szabadság. Ha ezentúl valaha is szolgálok valaki mellett, akkor csakis olyanok mellett, akik ugyanezeket az értékeket tartják a legtöbbre.
Richard Nicci kezére tette a kezét.
- Köszönöm, hogy megmentetted az életemet. Egy ideig azt hittem, hibát követtem el, amikor hagytam, hogy Kahlan keresztüldöfjön.
- Richard - tiltakozott Kahlan -, nem kell ilyesmivel próbálnod enyhíteni a bűntudatomat.
Nicci Kahlanhoz szólt, de közben végig Richard szemébe nézett.
- Nem azért mondja. Igazat mond. Láttam, ahogy csinálta. Engem állított vele kényszerű választás elé, hogy ha meg akarom őt menteni, le kelljen vennem rólad az anyaság-varázst. Sajnálom, hogy ezért ekkora áldozatot vállaltál, Richard. Addigra már magamtól is döntöttem. Abban a pillanatban, amikor a szobrodat megláttam.
Richard újból fel akart ülni, Nicci megint megakadályozta.
- Időbe fog telni, amíg teljesen rendbejössz. Még szenvedsz a sebesülés utóhatásaitól. Az, hogy életben maradtál, még nem jelenti azt, hogy nem telik némi időbe, mire teljesen felépülsz. Szörnyű dolgokon mentél keresztül. Rengeteg vért vesztettél. Újra meg kell erősödnöd. Ha túlerőlteted magad, még mindig könnyen meghalhatsz.
- Rendben van - nyugodott bele Richard. Kahlan támogatásával lassan felült. - Nem felejtem el, amit mondtál, de azért csak fel kell innen jutnom. - Kahlanhoz fordult. - Igaz is, mit keresel te idelenn délen? Honnan tudtad, hogy hol vagyok? Mi folyik most odafenn, északon?
- Arról később még majd beszélünk - felelte Kahlan. - Melletted van a helyem. Úgy döntöttem, az életem az enyém, és én melletted akartam lenni. Igazad volt az újvilági háború dolgában. Sokáig tartott, de végre megértettem Azért jöttem utánad, mert ez minden, ami megmaradt nekem.
Richard most Carára nézett.
- És te?
- Mindig is szerettem volna világot látni.
Richard dühösen nézett a Mord-Sithre, aztán Kahlan és Cara támogatásával talpra állt. Kissé szédült, de ezt az érzést örömmel cserélte fel a korábbi fájdalmaival. Kahlan átadta Richardnak a Kardját. Richard átvetette a kardszíjat a fején, a szíj a vállára simult, a hüvely az oldalán lógott. Most kissé nagyobb tisztelettel tekintett a fegyverre, hogy immár egészen közelről is alkalma volt megismerkedni vele.
- Ki sem tudom mondani, milyen boldog vagyok, hogy végre ismét nálad van - mondta Kahlan ravaszkás mosollyal. - Mármint így, hüvelyestől.
Távolabb, a folyosón Kamil várakozott aggódva egy csomó emberrel körbevéve, néhány gyertya fénye mellett. Richard senkit nem ismert a várakozók közül Kamilt kivéve. Kezét a vigyorgó fiatalember vállára tette.
- Kamil, örülök, hogy újra látlak.
- Richard, láttam! Láttam a szobrot! - A fiú mosolya eltűnt az arcáról. - Nagyon sajnálom, hogy szét kellett rombolnod.
- Az csak egy darab kő volt. Az igazi szépsége az eszmékben rejlett, amelyeket képviselt.
A homályba burkolózott folyosón az emberek egyetértően bólogattak. Richard meglátta a sérült lábú öregasszonyt. Rámosolygott. Az asszony csókot lehelt az ujja hegyére, és Richard homlokára nyomta.
- A Teremtő áldjon meg téged a bátorságodért, hogy megalkottad azt a szobrot - mondta. - Mindnyájan boldogok vagyunk, hogy túlélted ezt az éjszakát.
Richard megköszönte az embereknek az együttérzést és az aggodalmat. A föld ismét megrázkódott alattuk.
- Ez mi volt? - kérdezte Richard.
- A falak - felelte az egyik ember. - Az emberek lerombolják a falakat, amelyeken azok a szörnyű faragványok vannak.
Mialatt sokan a falakat rombolták, mások még mindig elkeseredett küzdelmet vívtak az ellenséggel. A hajnal fényében Richard látta a csatázókat a távolabbi dombok oldalain. Láthatóan sokan akadtak olyanok is, akik nem örültek annyira az eszméknek, amelyeket Richard szobra jelképezett. Olyan emberek voltak ezek, akik féltek a szabadságtól, és előnyben részesítették vele szemben a létezés tompa és kábult formáját, amelyben nem kellett önmaguknak gondolkodni, csak mások utasításait teljesíteni.
A Palota és környéke azonban már a felkelők kezén volt. A szabadság lángjai innen terjedtek szerte minden irányba, és gyújtották meg mindenfelé a változás tüzeit.
A téren a fal félköre még állt, és egy kivétellel a márványoszlopok is. Itt valahogy másként éreztek az emberek. Ez volt az a hely, ahol Richard szobrát meglátták, és ahol úgy döntöttek, hogy az életet választják. A Palotának ezt a részét nem akarták lerombolni.
Richard lassan, csoszogva lépkedett a teret beborító márványporban. A tér közepén nem maradt más, mint ez a fehér porréteg. Az emberek a legkisebb kődarabot is magukkal vitték emlékül.
Arrébb, a tér közelében, néhány ember között állt Victor, aki a Palotából kijövök között felismerte Richardot, Kamilt és Niccit. Odakiáltott, és Ishaq-kal együtt futni kezdett feléjük.
- Richard! - kiáltotta, párosával véve felfelé a lépcsőket. - Richard!
Richardot egyik oldalról Cara, másik oldalról Kamil támogatta. Kiáltani még nem volt ereje, ezért megvárta, amíg a két ziháló barátja a közelébe ér.
- Richard, mi győzünk! - kiabálta Victor, és a dombok felé mutatott.
- A hivatalnokokkal mind végeztünk, és...
A kovács hirtelen elhallgatott, ahogy Kahlant meglátta. Ishaq is Kahlanra meredt, aztán hirtelen mozdulattal lekapta a fejéről a piros kalapját.
Victor egy pillanatig némán tátogott, nem jött ki hang a torkán. Máskor oly beszédes kézmozdulatai is cserbenhagyták, egyszerűen csak Kahlanra mutatott az egyik kezével, mintha el sem tudná hinni, hogy létezik hús-vér valójában.
- Te... - mondta Kahlannak -, te vagy Richard szerelme. - Kahlan elmosolyodott.
- Honnan tudod?
- Láttam a szobrot.
Richard a hajnal gyenge fényében is jól látta, hogy Kahlan elpirult.
- Nem is volt pont olyan, mint én - tiltakozott az asszony bajosan.
- Nem is annyira a kinézete, inkább... a jelleme. Benned pont azokat a tulajdonságokat látom.
Kahlan mosolygott. Jól estek neki a kovács szavai.
- Victor, Ishaq, ő Kahlan. A feleségem.
A két férfi bután pislogott, és egy emberként néztek Nicci-re.
- Ahogy tudjátok - mondta nekik Nicci -, én nem vagyok valami jó ember. Boszorkány vagyok. Varázslattal kényszerítettem rá Richardot, hogy idejöjjön Altur’Rangba velem. Richard sok más emberrel együtt engem is megtanított rá, milyen felemelő és nemes dolog az élet.
- Akkor hát te mentetted meg Richard életét? - kérdezte Victor.
- Kamil szólt nekünk, hogy megsebesültél - vágott közbe Ishaq. - És hogy egy boszorkány próbál meggyógyítani.
- Nicci gyógyított meg - erősítette meg Richard. Victor - végre széles kézmozdulatot tett.
- Nos, hát, úgy gondolom, ez azért számít valamit. Megmenteni Richard Cyphert.
- Richard Rahlt - helyesbítette Richard. Victor mélyen, szívből jövően felnevetett.
- Igazad van. Ma mindannyian Richard Rahlok vagyunk. - Nicci odahajolt a kovácshoz.
- Ő csakugyan Richard Rahl, Cascella úr.
- Richard Rahl - mondta Kahlan is, bólintással adva nyomatékot a szavainak.
- A Rahl Nagyúr - tette hozzá mogorván Cara. - Mutassatok illő tiszteletet az Igazság Keresője, a harci mágus, a D’Harai Birodalom ura, magának az Inkvizítor Anyának a férje iránt! - Cara kecses, királyi mozdulattal emelte a karját Richard felé bemutatásul: - A Rahl Nagyúr!
Richard megrántotta a vállát, kissé kihúzva Victor és Ishaq felé mutatta a markolatot, amelyben arannyal írva csillogott az „IGAZSÁG” szó, aztán visszalökte a pengét a hüvelybe.
- De gyönyörű! - kiáltott fel Kamil önkéntelenül.
Victor és Ishaq megint csak pislogni tudtak, aztán szinte egyszerre hullottak térdre, mélyen lehajtott fejjel. Richard a szemeit forgatta.
- Nem hagynátok ezt abba? - Dühös pillantást vetett Cara felé.
Victor óvatosan pillantott fel.
- De hát mi nem tudhattuk! Annyira sajnálom! Nem haragszol érte, hogy kigúnyoltalak?
- Victor, én vagyok az, Richard! Hányszor ettünk együtt lardot?
- Lardo? - kiáltott fel Kahlan. - Victor, te tudod, hogyan kell elkészíteni a lardot?
Victor felállt, és arcára széles vigyor ült ki, ahogy Kahlanra nézett.
- Te tudod, mi az a lardo?
- Persze. A mesterek, akik az Inkvizítorok Palotájának a fehér márvány díszítését csinálták, lardot ettek, amit maguk készítettek nagy márványkádakban. Kiskoromban odaültem közéjük, és együtt ettem velük a lardot. Azt mondogatták, hogy ha majd felnövök, én fogom viselni az Inkvizítor Anya fehér ruháját, mert együtt ettem velük a lardot, és megerősödtem tőle.
Victor maga felé fordított hüvelykujjával a széles mellkasát döngette.
- Én is márvány kádban erjesztem a lardot.
- Te is egy évig hagyod érni? - kérdezte Kahlan. - Az igazi lardot egy teljes évig kell érlelni.
- Hát persze, hogy egy évig. Én csak igazi lardot csinálok! Kahlan Victorra villantotta leggyönyörűbb zöld szemű mosolyát.
- Egyszer nagyon szívesen megkóstolnám. Victor vaskos karjával átölelte Kahlan vállát.
- Gyere, Richard asszonya, adok neked egy kis kóstolót a lardomból.
Cara, arcán sötét, fenyegető kifejezéssel Victor mellkasának feszítette a tenyerét, hogy megállítsa. Levette a kovács karját Kahlan válláról.
- A Rahl Nagyúron kívül senki sem érintheti az Inkvizítor Anyát!
Victor gunyoros tekintettel pillantott Carára.
- Ettél te már valaha lardot?
- Nem.
Victor felnevetet, és hátba vágta Carát.
- Akkor gyere, adok neked is egy kis lardot. Akkor majd meglátod... bárki, akivel együtt ettem lardot, egész életre a barátommá válik.
Kahlan átvette Kamil helyét Richard oldalánál, Victor Richard másik oldalára lépett támogatásul, és elindultak a frissen felszabadított földön, felfelé a domboldalon, a kovácsműhely irányába. Lardot enni.

23. FEJEZET

Verna közelebb húzta magához a gyertyát. Egy pár másodpercig megmelengette a kezeit a láng fölött, aztán az asztalra tette az útinaplót. A katonai tábor zajai, amelyek beszűrődtek apró sátrába, mostanra már olyan megszokottakká váltak, hogy szinte észre sem vette őket.

Hideg d’harai téli éjszaka volt, de legalább mostanra valamennyi menekülőt biztonságban átsegítették a hegyeken. Verna megértette a menekültek aggodalmait. Számukra D’Hara új, ismeretlen, rejtélyes hely volt, egy ország, amelynek a neve nem is olyan régen még rémálmok forrása volt számukra. De itt legalább egy ideig biztonságban lehettek. Odakint a fagyos hegyek holdfény megvilágította hóval borított, végtelennek tűnő, hatalmas, kopár lejtőin farkasok elnyújtott, panaszos vonítása hallatszott.

A Hold éppen a megfelelő negyedben volt, még ha ez a Hold egy új ország felett világított is. Új, ismeretlen földek felett. Verna hónapok óta próbálkozott, de az útinaplóban soha nem talált új üzenetet. Persze nem is igazán számított rá, hiszen Kahlan tűzbe vetette Ann iker-naplóját. De azért az mégiscsak egy útinapló volt, ősi mágikus tárgy, Ann pedig igencsak talpraesett, találékony asszony... Nem árthatott, ha időnként megnézi az útinaplót.

Minden különösebb reménykedés nélkül nyitotta ki az apró könyvet.
Az első oldalon ott volt az üzenet.
Nem volt sok, csupán ennyi:
- Verna, jelentkezz, ha ott vagy. Várok.
Verna kihúzta a könyv gerince mellől az írótollat, és azonnal írni kezdett.
- Prelátus! Sikerült kijavítanod a megégett útikönyvet? Ez csodálatos. Hol vagy most? Jól vagy? Megtaláltad Nathant?
Aztán várakozott. A válasz szövege hamarosan fokozatosan kezdett megjelenni a papíron.
- Jól vagyok, Verna. Sikerült rendbe hoznom az útinaplót bizonyos... lények segítségével. Furcsa lények. De a lényeg, hogy a napló rendben van. Azaz, nagyrészt rendben. A próféta után még mindig kutatok. Rábukkantam bizonyos nyomokra Nathan hollétével kapcsolatban, ezeket most fogom ellenőrizni. De te hogy vagy, Verna? Hol tart a háború? Mi van Warrennel? Kahlannal? Sok bajod van Zeddel? Az az ember egy sziklaszirt türelmét is próbára tenné. Hallottál már valamit Richard felől?
Verna a szavakat bámulta a papíron. Warren neve mellé egy könnycsepp hullott a lapra. Újból kezébe vette az írótollat, és lassan hozzálátott a válasz megírásához.
- Ó, Prelátus, olyan szörnyű dolgok történtek...
- Nagyon sajnálom, Verna, érkezett Ann válasza. Verna, itt vagyok, ma éjjel nem megyek sehova. Annyi időd van, amennyi csak kell. írd meg, mi történt. De legelőször azt szeretném tudni, hogy vagy. Aggódom érted, Verna. Úgy szeretlek, mintha a saját lányom lenné, és ezt te is tudod.
Verna bólintott a könyv felé. Tudta hát.
- Én is szeretlek téged, Prelátus, kezdett hozzá Verna. Attól félek, darabokra törött a szívem.

Kahlan csendesen állt Richard mellett, aki elnézett a folyó, és a túlparton elnyúló város felé. A városban immár béke és nyugalom honolt. Hetekig folytak az elkeseredett harcok, különböző csoportok küzdöttek a hatalomért, arra áhítozva, hogy ők lehessenek a Rend erejének új megtestesítői a városban. Minden frakció esküdözött, hogy ők viselik a szívükön leginkább a nép érdekeit, mindegyik azt ígérte, hogy könyörületesek és nagylelkűek lesznek, mindegyik megfogadta, hogy az ő vezetésük alatt könnyebb lesz az élet, mert gondjuk lesz rá, hogy mindenki, aki képes rá, megfelelően járuljon hozzá a közjóhoz.

Az önzetlen zsarnokság évtizedei alatt a közjóért folyó tevékenység egyetlen valódi eredménye a hanyatlás és a halál volt. Az erre utaló bizonyítékokkal zsúfolt temetők, és a nyomorgó emberek ellenére a hatalom új követelői megint csak ugyanezt ajánlották fel, és a népből sokan hittek is nekik, csupán, mert a frakciók jó szándékaikról biztosították őket.

Bár a forradalomban a tisztviselők és a Testvérek nagy részét megölték, néhányan azért megmenekültek közülük. Akik nem futottak el, azok úgy gondolták, hogy a zűrzavar közepette kezükbe vehetik az irányítást, képesek lesznek elfojtani a nép szabadságvágyát, elfojthatják a kiszabadult eszméket, és visszaállíthatják a dolgok régi, megszokott rendjét.

Altur’Rang szabad népe, akik száma napról napra gyarapodott, sorra felszámolta ezeket a csoportokat, amint előmerészkedtek búvóhelyeikről. Nicci nem kis segítséget jelentett a szabadságpártiaknak ezekben a véres összecsapásokban. Jól ismerte a Rend módszereit, azt, hogy a Rend hívei hová rejtőzködhettek el, és úgy csapott le rájuk, mint héja a galambokra.

Azok az erők, amelyek arra vágytak, hogy az emberiség jólétét és erkölcsi épülését irányíthassák, megtanultak rettegni attól, akit valaha ők maguk teremtettek meg: a Halál Úrnőjétől.

Egyelőre még lehetetlen lett volna megmondani, hogy a szabadság lángja, ami itt fellobbant, átterjed-e majd az egész Óvilágra. Most még nagyon kis lángocska volt ez egy hatalmas, sötét helyen, de Richard tudta, hogy az ilyen kis láng is nagy fényt tud árasztani.

Északon a dolgok jóval kevésbé szerencsésen alakultak. Most, hogy Nicci mágiája nem rejtette többé, a d’haraiak megérezhették, hol tartózkodik Richard, és üzeneteket küldhették neki. Cara rendkívül megkönnyebbült, hogy immár újra érezhette a kötésen keresztül, merre jár a Rahl Nagyúr.

Richard figyelmesen hallgatta végig Kahlan és Cara elbeszélését a háború részleteiről, és arról hogyan telepítették át Aydindril népét hosszú és viszontagságos úton D’Harába, mielőtt Jagang serege a tavaszon elérhetné a várost. Mindenkibe új reményt és lelkesedést fog önteni, ha megtudják, mekkora csapást mért a Rahl Nagyúr az Óvilágra, ha megtudják, hogy a Nagyúr és az Inkvizítor Anya újból együtt vannak, és hogy mindketten jó egészségnek örvendenek. Nagyon sok önkéntes vállalkozó akadt volna, aki szívesen magára vállalta, hogy elviszi ezeket a felbecsülhetetlen értékű híreket az Újvilágba.

A D’Harai Birodalom, és az otthonukat odahagyott menekültek, akiket a Birodalom befogadott és védelmez, hamarosan tudomást fognak szerezni a délen kivívott győzelemről. A hírnökök tulajdonképpen a jó híreknél sokkal értékesebb valamit visznek el magukkal az Újvilágba: a reményt.

Richard a nagyapjához is küldött futárokat ugyanilyen tartalmú üzenettel.
Barátjának, Warrennek a halálhíre hihetetlenül nagy csapás volt Richard számára, és tudta, hogy a fájdalom, amit a hír keltett, csak nagyon lassan és nagyon sokára fog csillapodni.
Richard még egy valamit küldött északra.
Nicci elmondta neki, milyen sokra tartotta Jagang Narev Testvért, hogy a Testvér volt Jagang lelki atyja és eszmei nevelője, hogy közös víziójuk volt az emberiség jövőjéről.
Tavasszal, amikor Jagang végre diadalmasan bevonul Aydindrilbe, hogy elfoglalja az Inkvizítorok Palotáját, ott üres győzelme „megkoronázásaként” tanítómestere lándzsavégre tűzött, gyűrött sapkás feje fogja várni.
Nicci varázslatot bocsátott a fejre, hogy a bomlástól megóvja, és hogy a dögevőket távol tartsa tőle. Richard biztos akart lenni benne, hogy amikor Jagang meglátja, azonnal felismeri majd a fejet, és nem téveszti össze senki mással.
Altur’Rang nyüzsgő városába a szabadsággal együtt a béke is visszatért. És visszatért az élet is. Az emberek új üzleteket nyitottak heteken belül sokféle kenyér jelent meg a boltokban. Minden nap új vállalkozások indultak be. Ishaq egész vagyont keresett szállítmányozással, de már felütötték a fejüket a versenytársak is, akik maguk is ki szerették volna venni a részüket a szállítási üzletből. Nabbi elszegődött dolgozni Ishaqhoz. Ishaq könyörgött Richardnak, hogy menjen vissza hozzá dolgozni, ha majd eléggé megerősödik. Richard csak nevetett rajta.
Faval, a szénégető Ishaq-kal üzent Richardnak, hogy menjen el egyszer hozzá és a családjához vacsorára. Faval vásárolt egy kordét, és most a fiai szállították a vevőknek a szenet.
Richard a móló mellvédjére könyökölve hajolt át a korláton, és úgy nézte maga alatt a folyó örvénylő vizét, mintha a jövendőt szerette volna kiolvasni belőle.
A Palotából jóformán csak a mólók maradtak az őket összekötő járdával, meg a központi tér. Richard gondoskodott róla, hogy a mágikus szimbólumok egytől egyig lekerüljenek az oszlopok tetejéről, és beolvasztatta őket Priskával.
Richard mostanra már szinte terjesen visszanyerte az erejét. Kahlan ismét olyan erős és olyan gyönyörű volt, ahogy Richard emlékezett rá. Valamiképpen azonban mégis más lett. Az arca sokkal érettebbé vált az alatt az egy év alatt, amit külön kellett tölteniük. Mikor Richard Kahlanra nézett, nagyon szerette volna, ha ott van a keze ügyében egy nagy darab márvány, meg a szerszámai, hogy kőbe véshetné ezt az arcot.
Húst a kőbe.
Megfordult, és visszanézett a móló mentén a tér felé, amit az oszlopok félköre zárt le. A ledőlt oszlopot már helyreállították. A teret „Szabadság tér”-re nevezték át. A név Victor ötlete volt. Richard megkérdezte, nem kellene-e inkább „Szabadság körtér”-nek hívni, mivelhogy kör alakú. Victor úgy vélte, a „Szabadság tér” jobban hangzik, így hát Richard is belenyugodott az új névbe. Végtére is az első ember, aki szabadnak nyilvánította magát itt a téren, Victor volt.
Kahlan is a teret nézte.
- Mi a véleményed? - kérdezte tőle Richard.
Kahlan megrázta a fejét, és a legjobb esetben is kissé zavartnak látszott.
- Nem is tudom, Richard. Valahogy olyan különösnek tűnik nekem, hogy olyan... nagy. Olyan... fehér.
- De tetszik?
Kahlan gyorsan Richard karjára tette a kezét, hogy megnyugtassa.
- Nem, nem arról van szó, hogy nem tetszene - bizonytalan tekintettel nézett ismét a tér felé - csak éppen olyan... nagy.
A tér közepén, ahol egy rövid ideig a Richard készítette szobor állt, most egy magasra tornyosuló fehér márványszobor emelkedett, amin kőfaragók tucatjai dolgoztak, azok az emberek, akik korábban a nyomorúság és a halál képeit faragták a falak köveire. Kamil is ott dolgozott köztük, tanulta a szakma fogásait a tapasztalt mesterektől. A mesterek Kamil oktatását azzal kezdték, hogy seprűt adtak a kezébe.
A kőfaragókat Richard bérelte fel. A pénzből, amit a Palota építése során keresett a mellékes munkáival, könnyen fedezni tudta a munkások bérét. A kőfaragók örültek, hogy végre ilyen munkát végezhetnek, hogy értékért értéket alkothatnak cserébe.
A kőfaragó mesterek azon dolgoztak, hogy nagyban elkészítsék a Szellem szobrát, amit Richard fából faragott ki Kahlannak régesrégen, messze innen a hegyi otthonukban, amikor Kahlannak szüksége volt rá, hogy maga előtt láthassa az életerőt, a bátorságot, a legyőzhetetlen akaratot, a szabad szellemet. A szobor most a legjobb cavaturai fehér márványból születik újjá.
A napóra bronz számlapja épen vészelte át az eseményeket, és most visszaállították az eredeti helyére. A középen emelkedő szobor árnyéka fog majd rávetülni a félkör alakú számlapra. A szavak, amelyek oly sok ember lelkét megindították, ott maradtak a számlap hátulján, hogy mindenki olvashassa őket az idők végéig.
Kahlan lelkesedett a tervért, de olyan sok időt töltött az eredeti faragvány nézegetésével, hogy most zavaró volt számára ilyen nagyban látni viszont a szobrot. Alig várta a napot, amikor a munkások végre befejezik a márványszobrot, és ő végre visszakaphatja a saját Szellem-ét.
- Remélem, nem bánod, hogy meg kell osztanod az egész világgal?
Kahlan szomorkás sóvárgással mosolyodott el.
- Nem, egyáltalán nem.
- Mindenki imádja - igyekezett Richard megnyugtatni Kahlant.
Kahlan gyönyörű, gyöngyöző kacagása messzire zendült a meleg délutáni levegőben.
- Egyszerűen csak hozzá kell még szoknom, hogy megmutatod az embereknek a testemet és a lelkemet.
Együtt figyelték, hogyan dolgoznak a kőfaragók a lebegő ruhafodrokon, kaliberkörzővel ellenőrizve a méretarányok helyességét a Richard által kifaragott eredeti szobron, és a márvány köré aránymérő pontokként felállított fa állványokon.
Kahlan megdörzsölte Richard hátát.
- Hogy érzed magad?
- Jól vagyok. Most, hogy itt vagy velem, nem is lehetnék jobban.
Kahlan ismét felnevetett.
- Egészen addig, amíg újra le nem szúrlak? - Richard együtt nevetett az asszonnyal.
- Tudod, amikor majd elmeséljük a gyerekeinknek, hogyan döfte le az anyjuk az apjukat egy karddal, az egész nem valami jó színben fog feltüntetni téged.
- Lesznek nekünk gyerekeink, Richard?
- Igen, lesznek.
- Akkor megkockáztatom, hogy leégess a történettel. - Richard megcsókolta Kahlan homlokát, miközben a langyosszél beleborzolt az asszony hajába.
A fasor felé pillantva, átnézve a napfényben szikrázó levelek között, Richard a folyópart fölött cikázó madarakat látott, amelyek aztán csapatba verődve felrepültek a nagy zöld mező közepén álló fehér márványoszlopok félköre fölé.
Kahlan elégedetten dőlt Richard vallanak, és nézték a kőfaragókat, akik büszkeségtől eltelten, mosolyogva dolgoztak az oszlopok előtt álló szobron.
Altur’Rangba új szellem költözött.
A Rend korábbi szívében most a szabadság dobogott.
Előkészületben:
Terry Goodkind: A teremtés oszlopai I.—II.—III. Megjelenik 2007-ben.
Iratkozz fel hírlevelünkre,
Ahol minden újdonságunkról tájékozódhatsz
www.excaliburkonyvek.hu