Terry Goodkind: A bukottak hite II. Acél az acél ellen
© Terry Goodkind: Faith of the Fallen Copyright: 2000 by Terry Goodkind
A magyar fordítás a Tor first mass market edition 2001. kiadása alapján készült.
Tor Books
Published by Tom Doherty Associates LLC
Hungarian translation: Excalibur Könyvkiadó Hungarian edition: Pál Tamás
Kiadja: az Excalibur könyvkiadó A kiadásért felel: a kiadó igazgatója Műszaki szerkesztő: Savanya Zsolt
A borítón Szendrei Tibor festménye látható Nyomdai munkálatok: Novum Kft.
ISBN 963 9285 31 5ö ISBN 963 9285 33 1
Terry Goodkind

A bukottak hite

II. - Acél az acél ellen
Excalibur könyvek
1. FEJEZET

Richard egyetlen egyszer állt meg és fordult vissza, hogy utolsó pillantást vessen Kahlanra, közvetlenül, mielőtt beért volna az erdőbe. Kahlan ott állt az ajtóban, fehér inkvizítori ruhájában. Hosszú, sűrű haja a derekáig hullott alá, alakja maga volt a női kecsesség megtestesülése. Olyan gyönyörű volt, mint amikor először megpillantotta. Egy rövid pillanatig összekapcsolódott a tekintetük. Richard túl messze volt hozzá, hogy megláthassa Kahlan szemének zöldjét, azt a színt, amilyen színű szeme senki másnak nem volt, olyan szívszorítóan tökéletes színt, hogy Richardnak néha a lélegzete is elakadt tőle, máskor vadul felgyorsult a szívverése.

De ami igazából megragadta, az a nő esze volt a zöld szemek pillantása mögött. Richard életében nem találkozott még hasonlóval.

Richard tudta, hogy szorítja az idő. Bármennyire gyűlölte még a gondolatát is, hogy tekintetét el kell szakítania Kahlanról, most az asszony életéről volt szó. Richard célja egyértelmű volt. Megfordult, és bevetette magát az erdőbe.

Gyakran járt ezen az úton, jól ismerte. Tudta, hol futhat, és hol kell óvatosnak lennie. Most, hogy ilyen kevés ideje maradt, nem engedhette meg magának a túlzott óvatosságot. Többé vissza sem tekintett a házra.

Magányosan futott az erdőben, gondolatai fájtak, mint a nyílt sebbe szórt só. Ez egyszer nem érezte otthon magát szeretett erdőjében: gyengének, tehetetlennek és jelentéktelennek érezte magát. A csupasz ágak csattogva verődtek össze a feje felett, más ágak recsegve nyöszörögtek, mintha gúnyosan sajnálkoznának rajta, hogy Richard itt hagyja őket.

Ahogy az útja feljebb vitte a völgyből, lucfenyők és erdei fenyők vették át a lombhullató fák helyét. Richard zihálva vette a levegőt. Az erdő talajának hűvös árnyai között a magasan a feje fölött süvítő szél mintha üldözte volna, mintha el akarta volna űzni arról a helyről, ahol élete legboldogabb napjait töltötte. Az alacsonyabb részeken, ahol többnyire cédrusok nőttek, szivacsos, zöld mohafoltok pettyezték az erdei talajt: olyanok voltak, mint élénkzöld cukormázzal bevont esküvői torták, csokoládé pelyhekként beszórva barna, hullott cédruslevelekkel.

Richard átkelt egy keskeny patakon, lábujjhegyen lépkedve a vízből kiálló köveken. Ahol a kis erecske alácsorgott a lejtőn, egyes helyeken kiálló kövek, szikladarabok alá bújt, ahol visszhangzó, ritmikus dobolással hirdette a büszke tölgyeknek Richard menetelését a fogság felé. A tompa szürke fényben Richard nem vett észre egy hurokszerűen kiálló vöröses cédrusgyökeret, beleakadt a lába, és arccal lezuhant az ösvényre, mintegy végső megszégyenülésül, mintha az erdő maga is száműzte volna.

Ahogy ott hevert a hideg, nyirkos hullott levelek, halott gallyak és egyéb erdei szemét között, arra gondolt, fel sem áll többé innen. Jó lenne itt maradni fekve, és hagyni, hogy véget érjen ez az egész. Hagyni, hogy a hideg szél merevvé dermessze a végtagjait, hogy a pókok, kígyók farkasok megmarják, halálra marcangolják, végül a közömbös fák fonják be lassan növő gyökereikkel széthulló csontjait. Nagyon kevesen hiányolnák, és nagyon sokan kívánnának neki jó utat a pokolba...

Küldönc ő, olyan üzenettel, amire senki sem kíváncsi. Vezér, aki túl korán született.
Miért ne lenne vége itt és most, hadd hozza el mindkettőjük
békéjét a csendes halál, és legyen végre vége a szenvedéseiknek?
A fák gúnyos lenézéssel figyelték, mire lesz képes ez az értéktelen, semmi kis emberfajzat, vajon lesz-e elég bátorsága újra felállni, és szembenézni azzal, ami vár rá? Ő maga bizony nem tudta, hogy képes lesz-e rá.

A halál tűnt a könnyebb megoldásnak, és a mély megalázottságnak e pillanataiban Richard komolyan fontolgatta, hogy a kevésbé fájdalmas utat válassza.

Még Kahlan is, bármennyire szerette Richardot, olyasmit kívánt tőle, amit ő nem adhatott meg neki: hazugságot. Kahlan azt akarta, Richard mondja ki valamiről, amiről biztosan tudta, hogy igaz, hogy mégsem úgy van. Richard bármit megtenne Kahlanért, de a valóságot még érte sem képes megváltoztatni. Kahlan legalább hitt benne annyira, hogy hagyta Richardnak, hogy elvigye őt a világot fenyegető zsarnokság árnya elől egy védett helyre. Még ha nem is hitt Richard meggyőződésében, valószínűleg mégis Kahlan volt az egyetlen, aki önként, szabad akaratából követte őt.

A valóságban csupán néhány másodpercig hevert ott az erdő földjén, amíg magához tért az esés okozta kábultságból és visszanyerte a lélegzetét. Ezek a gondolatok ez idő alatt futottak át az agyán: rövid másodpercek alatt, ameddig megengedte magának a gyöngeség fényűzését, cserébe azért, hogy milyen erősnek és keménynek kell majd lennie mindenben az eljövendő dolgokban. Szüksége volt erre a gyöngeségre, hogy egyensúlyba hozza az erőfeszítéseket, amelyeket meg kell tennie. Kétségre, céljai határozottságát ellensúlyozandó. Félelemre a bátorság ellenpontjaként, amire nagy szüksége lesz az eljövendő időben.

Mialatt azon gyötrődött, hogy képes lesz-e felállni egyáltalán, már tudta, hogy igen. Önsajnálat-rohama hirtelen véget ért. Bármit megtenne Kahlanért. Még ezt is. Még ezt is, akár ezerszer is.

Megújult elhatározással terelte el figyelmét a sötét gondolatokról. A helyzet nem is volt annyira reménytelen, ezt biztosan tudta. Végtére is szembenézett ő már sokkal keményebb megpróbáltatásokkal is, mint amit egy Sötétség Nővére jelenthet. Egyszer már sikerült kiszabadítania Kahlant öt Sötét Nővér markából is. Ez pedig csak egy volt. Harag öntötte el a gondolatra, hogy Nicci azt hiszi, bábokként rángathatja őket saját önző céljai érdekében.

A kétségbeesés elillant, helyét betöltötte a hideg, kiszámított düh.
És aztán rohant ismét, utolsó pillanatban kerülve ki a fákat, ahogy levágta az ösvény kanyarjait. A biztonságosabb kerülők helyett kidőlt fatörzsek, sziklahasadékok fölött ugrált át. Minden ugrással, rövidítéssel értékes másodperceket nyert.
Egy törött faág beleakadt a hátizsákjába, és lerántotta a válláról. Richard futtában utána kapott, de a zsák kisiklott a markolásából és tartalma kiborult a földre.
Richardból kirobbanta visszafojtott harag. Mintha a fa szántszándékkal akadályozta volna, csak hogy rohanó sietségén gúnyolódjon. Akkorát rúgott a vétkes ágba, hogy az helyéről letörve méterekre repült. Richard térdre hullott és sietve gyömöszölte vissza zsákjába a széthullott holmikat, mohacsomókkal együtt markolva fel az arany és ezüst érméket, a rátapadt fenyőmaggal együtt a Kahlantól kapott szappant. Nem volt ideje szétválogatni. Ezúttal felöltötte a hátára a zsákot, nem csak úgy lelógatta az egyik válláról. Eddig megpróbált időt nyerni, de inkább csak veszített vele.
Az ösvény, ami helyenként nem volt több keskeny vadcsapásnál, meredeken emelkedni kezdett. Richardnak időnként a kezeivel is meg kellett kapaszkodni fagyökerekben, kiálló sziklákban. Akármilyen hideg nap volt is, Richard folyamatosan törölgette a verejtéket a szeméből. Ujjairól a kemény gránit lehorzsolta a bőrt, miközben sziklarepedésekbe kapaszkodott velük.
Gondolatai a körül forogtak, hátha Nicci túl gyorsan lovagol, túl nagy távolságot tesz meg, túl messzire jut előtte. Tudta, hogy ostobaság volt annyi időt késlekedni abban bízva, hogy a rövidebb ösvényen behozza a késlekedést, mégis azt kívánta, bárcsak még sokkal tovább tarthatta volna Kahlant a karjai között.
Egész bensője görcsös kínba rándult a gondolattól, hogy milyen megtört lehet most Kahlan. Úgy érezte, az asszonyt még jobban megviseli ez a helyzet, mint őt. Bár Kahlan szabad volt, Richard pedig rab, ettől Kahlan számára csak még rosszabb lett, mert önmagát kellett korlátoznia szabadságban, hogy legyőzze egyetlen vágyát: Richard után menni. Richardnak sokkal könnyebb volt: neki csak engedelmeskednie kellett a gazdája akaratának, csak teljesítenie Nicci parancsait.
A hágó tetején ki rontott a szélesebb útra a fák közül. Niccit nem látta sehol. Visszafojtott lélegzettel kémlelt kelet felé, attól rettegve, hogy meglátja egy távolodó lovas alakját a hágó túlsó lejtőjén. A magaslaton túl, ahol állt, az erdő szélesen terült szét a lábai alatt, további erdőszőnyegeket ringató hegyek koszorújában. Még távolabb sokkal nagyobb hegyek emelkedtek szédítő magasságokba, a csúcsaikat és sötét lejtőik jó részét borító hólepel fehérje éles kontrasztként rajzolódott a sötétszürke égre.
Richard nem látott lovast, de mivel az út a hágó tetejétől nem messze bekanyarodott a fák közé, az, hogy nem látta Niccit, még semmit sem jelentett. A hágó teteje kopár volt, bár az út nagyobb része az erdő mélyén kanyargott. Richard sietve megvizsgálta a talajt friss nyomok után kutatva, abban reménykedve, hogy Nicci nem jár még túl messzire előtte, és hogy még utolérheti, mielőtt a nő valami végzetes cselekedetre szánná el magát. Balsejtelme megkönnyebbüléssé változott, amikor semmi nyomot sem talált.
Visszanézett a maga mögött hagyott völgybe, a megbámult réten túl a házuk felé. A távolság túl nagy volt hozzá, hogy bárkit is megláthasson. Remélte, hogy Kahlan marad még egy pár napig, ahogy kérte tőle. Richard nem akarta, hogy Kahlan a sereghez csatlakozzon, bekapcsolódjon egy vesztésre kárhoztatott háborúba, hogy semmiért kockáztassa az életét.
Richard pontosan megértette Kahlan vágyát, hogy a népe mellé álljon, és védelmezze a szülőföldjét. Kahlan azt hitte, az ő jelenléte képes lesz befolyásolni a helyzetet. Nem lesz képes. Most még nem. Talán sohasem. Richard látomása tulajdonképpen nem volt egyéb, mint a valós helyzet elfogadása. Az ég felé rázott kard nem akadályozza meg a napot benne, hogy lenyugodjon.
Richard kutató pillantást vetett a felhőkre. Az elmúlt két napban a jelek arra mutattak, hogy az első hó hamarosan megérkezik a völgybe, ami idáig az otthona volt. Az ég színéből és a szél szagából ítélve igaza volt.
Tudta, Niccitől nem fog tudni olyan gyorsan megszabadulni, hogy pár napon belül visszatérhessen Kahlanhoz. Ezt a mesét egészen más okból találta ki. Ha egyszer az időjárás megváltozik, és a hó megérkezik ide a hegyi felföldek közé, általában rohamszerűen jön a havazás. Ha a hóvihar akkora lesz, ahogy Richard a jelekből megítélte, Kahlan és Cara be fog szorulni a völgybe tavaszig. Az összegyűjtött élelemmel és az egyéb felszereléssel, amit Richard oda hordott, kettejüknek bőven lesz élelmük és tüzelőjük egész télre.
Kahlan itt biztonságban lesz. A seregnél folyamatos veszélyben lenne.
A foltos kanca egy közeli kanyarban kibukkant az erdőből. Nicci kék szemei mereven szegeződtek Richardra megjelenése első pillanatától.
Mikor a Fény Nővérei magukkal vitték Richardot az Óvilágba a Próféták Palotájába, Richard tévesen azt hitte, hogy Kahlan el akarja őt távolítani maga mellől. Nem tudta, vagy nem értette meg, hogy Kahlan azért küldte el őt, mert az életét akarta ezzel megmenteni. Richard azt gondolta, Kahlan soha többé nem akarja látni őt.
Fogsága alatt Richard úgy érezte, Nicci maga a nemiség megtestesítője. A Nővér jelenlétében szinte megszólalni sem tudott. Alig tudta elhinni, hogy egy teremtményben létezhet ilyen testi tökéletesség, nem csak az ember vágyálmaiban.
Most, amikor nézte Niccit, amint az a nyeregben könnyedén ringva lovagolt felfelé az ösvényen és kék szeme pillantása Richard tekintetével kapcsolódott össze, a férfi úgy látta, hogy Nicci valami mogorva beletörődéssel viseli saját szépségét. Olyannyira elvesztette megdöbbentő hatását Richardra, hogy az elképzelni sem tudta, mit találhatott korábban ebben a nőben, ami olyan érzelmeket korbácsolt fel benne.
Azóta Richard megtanulta, milyen az igazi asszony, mi az igazi szerelem, és mi az igazi kielégülés. Ennek fényében Nicci minden szépsége jelentéktelenné silányult.
Richard nézte a közeledő Nővért, és meglepetten vette észre, hogy Nicci szomorúnak látszik. Mintha szinte sajnálná, hogy ott találja Richardot, de emellett a megkönnyebbülés halvány árnyéka is átfutott a nő arcán.
- Richard, nem csalódtam benned. - Nicci hangszíne azonban azt sugallta, hogy a megelőlegezett bizalom nem lehetett túlságosan erős. - Teljesen leizzadtál. Nem akarnál pihenni egy kicsit?
Nicci megjátszott kedvessége Richard arcába hajtotta a vért. Dühös tekintetét elfordította a nő kedveskedő mosolyáról, és szó nélkül elindult az ösvényen a ló előtt. Úgy gondolta, jobb, ha nem szólal meg, amíg nem lesz képes uralkodni a haragján.
Az ösvényen hamarosan egy fekete ménhez értek, amelyik fehér csillagot viselt a homlokán. A hatalmas állat egy kis füves tisztáson volt kikötve a magasba szökő fenyők között.
- A lovad, ahogy ígértem. - mondta Nicci. - Remélem, tetszeni fog. Úgy gondoltam, elég nagy és erős hozzá, hogy gond nélkül elbírjon téged.
Richard megvizsgálta a sima kidolgozású zablát, és megfelelőnek találta. Ő nem szerette az állatoknak fájdalmat okozó, azokat a lovas uralma alá kényszerítő érdes zablát, amit néhány Nővér szívesen használt. A szerszám többi része is rendben lévőnek tűnt. A ló egészségesnek látszott.
Pár percet rászánt, hogy ismerkedjen az állattal. Emlékeztette magát rá, hogy a ló nem oka az ő jelenlegi problémájának, és nem szabad, hogy a Nicci iránti érzett indulatai befolyásolják benne, hogyan bánik a jó kiállású állattal. A ló nevét nem kérdezte meg. Kezét az állat orra alá tartva hagyta, hogy az megszaglássza, aztán megsimogatta a mén selymes fekete nyakát. Megveregette a vállát kedveskedő, szavak nélküli ismerkedésül. Az erős fekete mén toppantott az első patáival. Egyelőre ő még nem volt teljesen megelégedett Richarddal.
Pillanatnyilag nem volt választásuk az útvonal tekintetében: egyetlen csapás vezetett előttük keleti irányba, távolodva a völgytől és a háztól. Richard az élre állt, hogy ne kelljen Nicci-re néznie.
Nem akart azonnal a ló hátára pattanni és ezzel rossz benyomást tenni az állatra, amit aztán jó sok munkájába került volna helyrehozni. Jobb, ha a ló előbb összeismerkedik vele, még ha csak az első egy-két mérföldön is. Lazára fogva a kantárt a mén álla alatt, és előtte indult el, hadd szokjon hozzá a ló az előtte mozgó idegen emberhez. Azzal, hogy a lóval való munkára koncentrált, jobbára sikerült neki elterelni a figyelmét azokról a gondolatairól, amelyek azzal fenyegették, hogy újra a kétségbeesés örvényébe taszítják. Egy idő után úgy tűnt, a mén megbékélt új gazdájával, ekkor Richard minden további ceremónia nélkül felült a hátára.
A keskeny ösvény meggátolta benne Niccit, hogy felzárkózhasson Richard mellé. A foltos kanca horkantásokkal tiltakozott ellene, hogy a mén mögött kényszerült menni. Richard némi kárörömmel vette tudomásul, hogy máris sikerült némileg felforgatnia a dolgok megszokott rendjét.
Nicci nem próbálkozott társalgással, talán, mert megérezte Richard hangulatát. Richard vele tart, de arra nem kényszerítheti még Nicci sem, hogy ezt boldogan tegye.
Mikor kezdett besötétedni, Richard egyszerűen leszállt a nyeregből egy kis erecske mellett, ahol a lovakat meg lehetett itatni, és ledobta a csomagját a földre. Nicci szótlanul tudomásul vette Richard táborhely-választását, leoldotta hálózsákját a nyeregkápáról, és lelökte a ló hátáról. Aztán leült a hálózsákra, és leginkább csüggedtnek látszott. Kolbászt és kemény kétszersültet vett elő, és a falatokat némi vízzel öblítette le. Néhány harapás után kérdő pillantással Richard felé nyújtotta az ételt. Richard nem vette tudomásul a kínálást. Nicci ezt elutasításként értelmezte, és folytatta az étkezést.
Mikor befejezte, megmosdott a patakban, majd pár percre a bokrok közé vonult. Amikor visszatért, szótlanul kigöngyölte a hálózsákját, belebújt, elfordult Richardtól, és már aludt is.
Richard leült a mohos földre, összefonta a karjait, hátát a nyergének támasztotta. Egész éjjel egy szemhunyást sem aludt. Niccit nézte a majdnem kitelt hold oldalról érkező fényében. Figyelte a nő egyenletes légzését, enyhén szétnyílt ajkait, a pulzus lassú lüktetését a nyaki verőérben, és egész idő alatt azon töprengett, hogyan semlegesíthetné, amit Nicci tett. Egyszeregyszer az is eszébe ötlött, hogy meg kellene fojtania a nőt, de persze ezt egy percig sem gondolta komolyan.
Használt ő már varázslatokat ezelőtt is. A múltban nem csak megérezte a mágia hatalmas erőit, de le is sújtott velük Tehetsége segítségével. Sokszor szembenézett hatalmas veszélyekkel, és sokféle mágikus fenyegetéssel. Tehetsége révén olyan hatalmas energiákat idézett fel, amelyeket élő ember még nem látott, és akarata erejével képes volt irányítani őket.
A Tehetségét leggyakrabbam a szükség, vagy a harag élesztette fel. Richardnak mindkettőből bőven kijutott. Éppen csak azt nem tudta, most hogyan vehetné hasznát a Tehetségnek. Nem értette eléggé, mit is művelt Nicci, ahhoz, hogy egyáltalán tervezni is kezdhesse, hogyan védhetne ki. Kahlan életével a Nicci alkotta mágikus fonat másik végén, Richard semmit nem mert megkockáztatni addig, amíg teljesen biztos nem lehetett a sikerben. Persze cselekedni fog; épp csak ki kell találnia, hogyan. A tapasztalat azt sugallta neki, hogy ez ésszerű feltételezés. Azzal biztatta magát, hogy a megoldás megtalálása csak idő kérdése. Ha meg akarta őrizni az ép eszét, hinnie kellett ebben.
Reggel felnyergelte a lovakat, anélkül, hogy egyetlen szót is szólt volna Niccihez. A Nővér vizet kortyolgatva ült és figyelte, hogyan húzza meg a férfi a hámszíjakat, ügyelve rá, hogy a zabla ne legyen túl feszes, ne sértse fel a lovak száját. Nicci kenyeret vett elő a nyeregtáskájából, és megkérdezte Richardot, nem kér-e belőle. Richard úgy tett, mintha Nicci ott sem lenne.
Fáradtnak kellett volna lennie az egész éjszakán át tartó virrasztástól, de dühe ébren tartotta. Egész nap könnyű, de állandó ütemben lovagoltak az ólomszín ég alatt a végtelennek tűnő erdőn át. Richardnak jól esett maga alatt érezni a ló meleg testét. Végig fokozatosan ereszkedtek lefelé a felföldről, ahol a ház állt, az alacsonyabb dombok felé.
Sötétedésre megérkezett a hó.
Eleinte csak néhány tétova pehely kóválygott a levegőben. Ahogy a szálingózás hóeséssé erősödött, úgy tűnt, mintha csak kiszívná a színt a fákból és a földből, amíg minden egyöntetű fehérré nem vált. A látótávolság egyre csökkent, és a havazás kavargó, szédületet keltő vastag fehér fallá sűrűsödött. Richardnak folyamatosan pislognia kellett, hogy a hatalmas pelyhek be ne lepjék a szemét is.
Most először érzett megkönnyebbülést, mióta Niccivel útnak indult.
Kahlan és Cara odafönt a hegyek között jó néhány lábnyi vastag hótakaróra ébred majd. Úgy fognak dönteni, ostobaság lenne ilyenkor útnak indulni, mivel azt hiszik majd, hogy ez csak egy korai hóesés, ami pár napon belül elolvad annyira, hogy sokkal könnyebb lesz számukra az utazás. Odafent azonban az ilyen gondolkodás hibás. A hideg tartós lesz. Ennek a hóesésnek a nyomán újabb hóvihar érkezik majd, és hamarosan az ablaktáblákig fog érni a hó. Idegesek lesznek majd a várakozás miatt, de nyilván úgy határoznak majd, hogy tanácsosabb kivárni az idő jobbra fordulását, elvégre igazán nincs miért sietniük.
Minden valószínűség szerint egész télre ott ragadnak majd, ahol biztonságban lesznek. Mikor alkalomadtán megmenekül Nicci karmai közül és hazatér, Richard biztonságos kényelemben fogja találni Kahlant a házukban.
Úgy határozott, ostobaság lenne a haragjára hallgatva ismét a puszta földön tölteni az éjszakát. Halálra fagyhatnának az éjjel. Túlságosan is jól az eszébe véste, hogyha Nicci meghal, Kahlan is halott lesz. Mikor észrevett egy nagy útifenyőt, letért lovával az ösvényről. Ahogy az erdőbe fordulva az ágakat súrolta, nagy hócsomók hullottak rá. Richard kirázta a havat a hajából és lesöpörte a vállairól.
Nicci zavartan nézelődött körbe, de nem tiltakozott. Leszállt a lováról, és várta, mit akar tenni Richard. Mikor a férfi egy jókora ágat félrehúzva befelé intett, Nicci homlokát ráncolva nézett a férfira, és csak a fejét dugta be, hogy bekémleljen. Arcán gyerekes örömmel egyenesedett fel. Richard azonban nem viszonozta a széles mosolyt.
Odabent, a hóval terhelt ágak alatt csendes, hideg világ fogadta őket. Sötét volt bent, mert a gallyakra rakodott hótömeg kizárta a fényt. Richard apró gödröt ásott, és a hullott gallyakból, amit gondosan forgácsok fölé halmozott, hamarosan kellemes kis tűz lobogott.
Amikor a lángra kapó tűz kellemes, meleg fényt kezdett árasztani, Nicci ámulattal pillantott körbe a fenyősátor belsejében. A lobogó lángok lágy, narancsszín fénybe vonták a fejük felett küllöszerűen szétterjedt ágakat. A törzs alsó része csupasz volt, jókora kúp alakú teret hagyva szabadon az utazóknak.
Nicci szótlanul melengette a kezeit a tűznél, és megelégedettnek látszott. Nem ájult el a boldogságtól, hogy menedékhez juttatták, de elégedett volt. Olyannak tűnt, mint a ki nagy megpróbáltatásokon esett keresztül, de most végre megnyugodhat. Mint egy asszony, aki el nem vár semmit, de hálás mindenért, amit juttatnak neki.
Az elmúlt napban Richard nem reggelizett vele, egyáltalán szinte tudomást sem vett róla. Richardot keserű eltökéltsége nem akadályozta azonban meg, hogy megéhezzen, így olvasztott hóból vizet forralt, és rizst és babot főzött. Az éhezés sem neki, sem Kahlannak nem használt volna semmit. Szótlanul Nicci felé nyújtotta a rizses bab felét, a kenyér gyürkéjének héjába töltve. Nicci elfogadta a kenyértányért, és megköszönte.
Cserébe felkínált Richardnak egy szelet napon szárított húst. Richard a húsdarabot tartó vékony, finom ujjakra meredt. A kép arra emlékeztette, ahogy Kahlan a mókusokat eteti. Kikapta a húst Nicci kezéből, és vadul beletépett a fogaival. Hogy Nicci tekintetét elkerülje, a tűzbe bámulva ette meg babos rizsét a kenyér másik végének héjából. A tűz ropogását leszámítva nem volt más hang körülöttük, csak időnként egy-egy nagyobb hócsomó huppanása, amikor lecsúszott a súlyát megtartani nem bíró gyengébb ágakról. Hóesésben az erdő sokszor kísértetiesen csendessé válhat.
Richard ott ült az alacsony lángú tűz mellett jóllakottan, a lángok melengették az arcát, és az előző éjszakai virrasztás fáradtsága megtetézve a hosszú lovaglással lassan erőt vett rajta. Vastagabb tuskókat rakott a hamvadó tűzre és köréjük halmozta a parazsat. Aztán kigöngyölte hálózsákját a tűz Niccitől távolabbi oldalán, belebújt, Kahlanra gondolt, aki most biztonságban van a házukban, és a Nővér csendben figyelő tekintetéről nem véve tudomást elaludt.
Másnap korán keltek. Nicci semmit nem szólt, de amikor lóra szálltak, határozott mozdulatokkal irányította foltos kancáját a fekete mén elé, és most ő vágott az élre. A hóesés hideg, szemerkélő esőre váltott. A lehullott hó hamarosan szürkés latyakká olvadt. Az alacsonyabb területek még nem álltak készen rá, hogy megadják magukat a télnek. Odafent, ahol Kahlan volt, a fagy megmaradt, és valószínűleg továbbra is derekasan havazott.
Mialatt kellő óvatossággal lovagoltak a hegyek oldalában kanyargó ösvényen, Richard igyekezett az erdőre figyelni, hogy lekösse vele a gondolatait, de időnkén óhatatlanul is rápillantott az előtte lovagló Niccire. Hideg, nedves idő volt, a nő nehéz, fekete kabátot viselt fekete ruhája fölött. Egyenes háttal, magasra tartott fejjel lovagolt, kabátja hátán szétterülő szőke hajkoronájával királyi látványt nyújtott. Richard sötét színű erdőjáró ruháját viselte, és borotválatlan volt.
Nicci foltos kancája sötétszürke színű volt, már-már fekete, és testét világosabb szürke gyűrűs foltok tarkították. Sörénye és csánkszőrzete sötétszürke volt, a farka tejfehér. A legszebb lovak közé tartozott, amelyet Richard valaha is látott. Richard mégis gyűlölte az állatot, mert Niccié volt.
Délután egy dél felé vezető ösvény keresztezte az útjukat, de Nicci, aki most az élen lovagolt, tovább haladt kelet felé. A nap vége előtt még néhány további ösvényt is keresztülszeltek: ezeket egy-egy vadász vagy csapdázó használhatta alkalmilag. A hegyvidék nem volt vendégszerető. Még ahol erdő nem volt, a talaj ott is sziklás volt, és a járható utak keskenyek. Csak egy-két helyen húzódtak füves fennsíkok, amelyeken kisebb juh vagy kecskenyájakat lehetett legeltetni, ezek is inkább Szarvasföld, vagy az egyéb települések közelében voltak, innen északra és délre.
Richard érezte maga alatt a mén izmainak ütemes mozgását, és a tájat nézte, amit annyira ismert és szeretett. Nem tudta, mikor térhet újra haza, ha sor kerül rá egyáltalán. Nem kérdezte meg, hová tartanak, úgy gondolta, ilyen hamar Nicci még úgysem mondaná meg. Az, hogy kelet felé haladtak, még nem sokat jelentett, mivel túl sok választási lehetőségük nem volt eddig.
A lovaglás passzív ritmusában Richard gondolatai visszavisszatértek a Kardjára, és arra a módra, ahogyan átadta Kahlannak. Akkor úgy érezte, nem tehet mást. Gyűlölte, hogy úgy kellett átadnia a fegyvert, ahogy tette, de nem tudott kiötölni egyéb módot, amivel legalább valami kis védelmet tudna nyújtani Kahlannak. Azért fohászkodott a szellemekhez, hogy az asszonynak soha ne kelljen használnia a Kardot. De ha mégis, akkor Richard haragja is segíteni fogja.
Richard hordott egy kést az övében, de a Kardja nélkül mégis fegyvertelennek, szinte meztelennek érezte magát. Gyűlölte ugyan az ősi fegyvert azért, mert sötét dolgokat tudott előcsalni gazdája lelkének legmélyéből, de ugyanakkor hiányzott is neki. Gyakran eszébe jutottak Zedd szavai, hogy a Kard csupán egy eszköz.
A Kard mégis több volt puszta eszköznél. Egyféle tükör is volt, bár a belé ötvözött mágia rettenetes pusztításra volt képes. A fegyver mindent elpusztított maga körül, legyen az acél, vagy élő hús: ha az ellenség volt. Ugyanakkor barátot nem lehetett megsebezni vele. Ebben rejlett az Igazság Kardjának paradoxonja: azt, hogy mi a jó és mi a gonosz, kizárólag a fegyvert forgató személy felfogása és gondolkodásmódja határozta meg. Gonosz volt az, amit a Kard használója őszintén annak hitt.
Richard valódi Kereső volt, örököse az erőnek és hatalomnak, amit a régi varázslók a Nagy Háború idején a Kardba ötvöztek. A fegyvernek itt kellene lennie most is vele. Neki kellene vigyáznia az Igazság Kardjára.
Sok minden más is „kellene” , feddte meg magát gondolatban Richard.
Késő délután letértek a kelet felé vezető ösvényről egy délkeleti irányúra. Richard ezt az utat is ismerte: egy napi járóföldnyire áthalad egy falun, aztán keskeny szekérúttá szélesedik. Mivel Nicci tudatosan választotta ezt az új utat, nyilván ő is ismerte.
Sötétedésre egy jókora tó északi partjához értek. Az esőverte víztükör közepén egy kis sirálycsapat ringatózott. Errefelé nem volt gyakori vendég a sirály, de azért nem is volt teljesen ismeretlen. Richardnak a sokféle tengeri madár jutott róluk az eszébe, amelyeket az Óvilágban jártában látott. A tenger mindig felgyújtotta Richard képzeletét.
A tó túlsó partján, egy kis öbölben éppen csak hogy ki tudott venni két emberi alakot, akik halásztak. Azon a parton egy régi ösvény húzódott, ami valóságos mélyúttá kopott, mert a közeli falucskából nemzedékek óta azon jártak ki az emberek halászni a tóra.
A két halász egy széles, lapos sziklán ülve, integetve üdvözölték az utazókat. Errefelé nem túl gyakran fordultak elő lovasok.
Richard és Nicci túl messze voltak ahhoz, hogy a halászok kivehessek a vonásaikat. Nyilván csapdaállítóknak vélték őket. Nicci könnyedén visszaintegetett, mintha azt jelezné: „Szerencsés fogást! Kár, hogy nem csatlakozhatunk hozzátok.”
Egy útkanyarban végül eltűntek a halászok szeme elől. Richard kisimította nedves haját a szeméből. A tó partja mentén lovagolva hallották a hullámok monoton loccsanásait, ahogy kifutottak a sáros partra. Aztán maguk mögött hagyták a tavat és újra erdőbe értek. Az út enyhén emelkedővé vált. Nicci a fejére húzta a csuklyáját védekezésül a meg-megújuló eső ellen, ami áthatolt a fák csupasz ágai között. Az erdőre komor alkonyat ereszkedett.
Richard nem akart semmi olyat tenni, amivel veszélybe sodorhatta volna Kahlan életét. Itt volt az ideje, hogy végre meg is szólaljon.
- Ha emberekkel találkozunk, mit kell mondanom? Gondolom, nem akarod elárulni nekik, hogy a Sötétség Nővére vagy, aki épp embert rabol. Vagy azt szeretnéd, ha megjátszanám a némát?
Nicci hosszú oldalpillantást vetett Richardra.
- Bárki számára, aki kérdezi, te a férjem leszel - mondta aztán gondolkodás nélkül. - Elvárom, hogy minden körülmények között tartsd magad ehhez a változathoz. Mostantól gyakorlatilag férj és feleség vagyunk.
Richard keze ökölbe szorult a kantáron.
- Nekem már van feleségem, és az nem te vagy. Nem fogom megjátszani, hogy az vagy.
Nicci könnyedén ringatózott a nyeregben, és látszólag ügyet sem vetett Richard tiltakozó szavaira vagy a belőlük áradó érzelmekre. A sötétedő eget kémlelte.
Itt a mélyebb területeken még túl meleg volt a havazáshoz. Az alacsonyan vonuló felhők között időnként ki-kivillanó hasadékokon át azonban Richard néha megpillantotta maguk mögött a szélfútta hegyoldalakat, amelyeket sűrű fehér ködként borított a szélkavarta hó. Kahlan most biztosan száraz, meleg helyen van - és ott is fog rekedni.
- Gondolod, hogy megint tudsz találni olyan sátoros fenyőt nekünk éjszakára? - kérdezte Nicci. - Ahol szárazon lehetnénk, mint a múlt éjjel? Nagyon jól esne egy kis szárazság és meleg.
Az égerek és kőrisek csupasz ágainak szövevénye, valamint a fenyők csoportjai között nyíló szabad foltok között Richard az előttük elterülő lejtős domboldalt vizslatta.
- Igen.
- Helyes. Beszélnünk kell.

2. FEJEZET

Mikor Richard leszállt a lováról az egyik általa kiszemelt útifenyő közelében egy kis lejtős, füves tisztás szélén, Nicci átvette tőle a mén kantárát. Miközben kikötötte a lovakat egy barkáktól roskadozó égerfa törzséhez, hátában érezte a férfi haragtól izzó pillantását. A lovak éhesek voltak, azonnal harapdálni kezdték a nedves füvet. Richard egyetlen szó nélkül keresgélni kezdett. Hullott fát gyűjtött a sűrűn álló lucfenyők alól, ahol talán egy kissé szárazabban maradhatott a talaj.

Nicci lopva, feltűnés nélkül leste a buzgólkodó Richardot a szeme sarkából. A férfi olyan volt, ahogy emlékezett rá, de mégis valahogy más, több is. Nem annyira a testi megjelenésében, bár Richard nagy ember volt, inkább valamiféle tiszteletet parancsoló légkör lengte körül, ami most sokkal erősebben, érettebben érződött rajta, mint amikor Nicci utoljára látta. Korábban előfordult, hogy úgy gondolt Richardra, mint valami nagyra nőtt gyerekre. Most ez már eszébe sem jutott. Többé már nem.

Richard olyan volt most, mint egy megtermett, nemes, erős, vad mén, bezárva egy maga teremtette karámba. Nicci tartotta a távolságot, hadd rugdalja Richard a karám falait. Nicci azzal nem nyerne semmit, ha felbosszantaná ezt a nemes vad teremtményt. Mi sem állt tőle távolabb, mint bosszantani, szenvedésében megalázni Richardot.

Nagyon is meg tudta érteni a férfi izzó dühét. Tisztán felismerte Richard és az Inkvizítor Anya egymás iránti érzéseit. Richard lelki karámjának falait nem más alkotta, mint ezeknek az érzéseknek a pókháló-finomságú, de elszakíthatatlanul erős fonalaiból szőtt kerítés. Bár Nicci együtt érzett Richard fájdalmával, a világon ő lett volna legkevésbé alkalmas arra, hogy ezeket a kínokat enyhíteni próbálja. Majd az idő beforrasztja a most még nyersen lüktető sebeket. Idővel a karám falait majd más kötelékek váltják fel. Idővel majd Richard is meg fog békélni az elkerülhetetlennel. Idővel majd megérti azoknak a dolgoknak az igazságát, amit Nicci meg szándékozott mutatni neki. Idővel rá fog jönni, hogy Nicci azt tette, amit szükséges volt. Hogy így volt a legjobb.

Nicci a tisztás szélén egy lapos gránitkőre ült le, aminek sajátos formájú törött szegélye elárulta, hogy valaha ahhoz a sziklatömbhöz tartozhatott, ami a balzsam- és lucfenyők sűrű zöld függönye alól kandikált ki, és peremének vonala kiegészítette a lapos kő törésvonalát.

Egyenes háttal ült, erre még anyja nevelte rá kislánykorában, és nézte, hogyan nyergeli le Richard a lovakat. A férfi zabot adott az állatoknak az abrakos tarisznyába, aztán köveket gyűjtött a tisztásról. Nicci először nem értette, mire lehet ez jó, de amikor Richard a köveket a tűzifával együtt bevitte az útifenyő lombsátra alá, rájött, hogy Richard nyilván tűzhelyet akar építeni belőlük. A férfi jó sokáig időzött bent a fenyősátorban, amiből Nicci arra következtetett, hogy nyilván a nedves fából való tűzrakással bajlódik. Nicci segíthetett volna Tehetségével a tűzgyújtásban, ha maradt volna még elegendő ereje hozzá, de a Kahlanon végrehajtott varázslat annyira kimerítette a mágikus energiáit, hogy már ennyi tartaléka sem maradt.

Richard azonban láthatóan képes volt boldogulni mágia nélkül is: Nicci, láthatta, ahogy az előző este tüzet gyújtott, nyírfakéreggel kezdve, amire finomra hasogatott gyújtóst halmozott, arra pedig vékonyabb ágakat. Nicci maga soha nem értett az efféle nomád dolgokhoz, nem is volt nagy hajlandósága hozzájuk. Hagyta, hadd ügyködjön vele Richard, ő maga pedig hozzálátott, hogy a lova zablájának megsérült kötelét kijavítsa. Az eső átmenetileg megenyhült, Nicci most csak némi finom permetként érzékelte az arcán.

Miközben a vastag, sodrott kötél végét igyekezett kibogozni a zablafeszítő vas karikájából, a nagy fenyő lombja alól apró, roppanó hangokat hallott. A ropogás és sercegés elárulta számára, hogy Richardnak sikerült begyújtania a tüzet. Fazék kondult egy kőnek ütközve, ebből meg arra következtetett, hogy Richard vízforraláshoz készül, ha már a tűz elég erős lesz.

Nicci még mindig a gránitdarabon ült és a kötelet bogozta, amikor Richard előjött, hogy a lovakról gondoskodjon. Levette róluk az abrakos tarisznyát, és megitatta őket egy sziklamélyedésben összegyűlt tócsából. Bár Richard egyszerű, sötét erdei öltözéket viselt, az semmit sem rontott a kiállásán. Szürke szeme pillantása átsiklott Niccin, közben felmérte, mit csinál a nő. Hagyta, hadd bajlódjék Nicci a csomóval, és a lovak lecsutakolásához látott. Hatalmas kezei meglepő biztonsággal és finomsággal végezték a dolgukat. Nicci biztosra vette, hogy a lovak élvezik, hogy lábukról végre valaki letakarítja az egész nap alatt rátapadt sarat. Ő biztos, hogy élvezte volna a helyükben.
- Azt mondtad, beszélnünk kell - szólalt meg végül Richard, miközben a lóvakaróval az utolsó sárfoltot tisztogatta le a kanca tomporáról. - Gondolom, a beszélgetés azt jelenti, hogy te elmondod a fogságom feltételeit. Gondolom, vannak szabályaid, amit a foglyodnak be kell tartania.

A jeges hanglejtés azt sugallta, hogy Richard egy kissé provokálni akarja Niccit, hogy felmérje a reakcióit. Nicci félretette a zablát. Richard kihívó hangsúlyára őszinte együttérzéssel a hangjában válaszolt.
- Azért, mert valami már megtörtént veled a múltban, ne gondold, hogy újra ugyanúgy fog történni. A sors nem szül kétszer egyforma gyermeket. Minden alkalom más és más. Ezúttal is más lesz a helyzet, mint az előző két alkalommal.

Nicci válasza, éppúgy, mint a tekintetéből kiolvasható szánalom, készületlenül érte Richardot. Egy pillanatig némán meredt Niccire, mielőtt lekuporodva visszacsúsztatta volna a lóvakarót a nyeregtáskája egyik zsebébe.
- Az előző két alkalommal? - Lehetetlen volt, hogy Richard ne értse meg a Nicci szavaiban rejlő utalást a korábbi fogságaira, de a férfi kifejezéstelen tekintete, mozdulatlan arca semmit sem árult el a gondolataiból. Lehajolt, és kezébe vette a mén jobb első lábát, hogy kipiszkálja a paták közül a sarat. - Nem értem, miről beszélsz.

Nicci tudta, hogy Richard olyan gonddal puhatolózik, amilyennel a ló patáját tisztogatja. Szerette volna kitapogatni, mennyit tudhat Nicci erről az előző két alkalomról, meg arról, miért állítja Nicci azt, hogy ez most más lesz. Biztosan meg akarta tudni, hogyan akarja Nicci elkerülni Richard korábbi fogvatartóinak hibáit. Nyilván, hiszen minden igazi harcos így tett volna.

Richard ezek szerint még mindig nem állt készen rá, hogy elfogadja, milyen alapvetően eltér ez a helyzet minden korábbitól.
A férfi körbe ment a nagytestű mén körül és kitisztogatta a patáit, míg végül a bal elülsőhöz ért, egészen Nicci közelébe. Amikor elengedte a ló lábát, Nicci felállt. Richard megfordult, és olyan közel kerültek egymáshoz, hogy Nicci érezte az arcán Richard lélegzetének melegét. Richard merev tekintete azonban most már közel sem kavarta fel annyira Niccit, mint az első alkalommal.
Ahelyett hogy visszahőkölt volna előle, rezzenéstelenül szembenézve viszonozta az átható pillantást, és szemében az elképedt csodálkozás ült, hogy „megszereztem” . Még mindig nem tudott napirendre térni a tény felett, hogy végre hatalmában tarthatja Richardot. Az sem lehetett volna nagyobb csoda, ha valami módon sikerült volna palackba zárnia a holdat és a csillagokat.
- Fogoly vagy - mondta Nicci. - Teljesen érthető a haragod és keserűséged. Soha nem is várnám el tőled, hogy ennek örülj, Richard. De ezúttal ez más, mint az előző alkalmakkor. - Finoman torkon ragadta Richardot. A férfi meglepődött, de megérezte, hogy nincs komoly veszélyben. - Korábban - folytatta Nicci gyengéd vigasztalással a hangjában -, mindkét alkalommal nyakörvet kellett viselned.
- A Próféták Palotájában ott voltál, amikor oda vittek. - Nicci érezte a keze alatt, hogy a férfi nagyot nyel. - De a másik...
Nicci elengedte Richard nyakát.
- Én nem használok nyakörvet, mint a Fény Nővérei, hogy hatalmamban tarthassalak, hogy fájdalommal kényszerítselek engedelmességre, vagy hogy nevetséges teszteknek vesselek alá. Az én célom egészen más.
Köpenyét fázósan a vállára húzta, és távolba révedő tekintettel elmosolyodott.
- Emlékszel, amikor először megérkeztél a Próféták Palotájába? Emlékszel a szónoklatra, amit akkor mondtál?
Richard feszült óvatossággal válaszolta:
- Nem... pontosan.
Nicci még mindig az emlékeibe merült.
- Én igen. Akkor láttalak téged először. Minden egyes szavadra emlékszem.
Richard egy szóval sem válaszolt, de tekintetéből látszott, milyen lázasan működik az agya.
- Akkor is nagyon dühös voltál, hasonlóan, mint most. Egy vörös bőrrudat emeltél a magasba, ami a nyakadban lógott. Emlékszel már?
- Azt hiszem, valóban úgy volt. - Richard tekintetéből eltűnt a gyanakvás. - Azóta annyi minden történt. Azt hiszem, eszembe sem jutott azóta.
- Azt mondtad, hordattak már veled nyakörvet azelőtt is. Azt mondtad, az a személy, aki a nyakörvet rád adta, fájdalommal tanított és büntetett téged.
Richard gyanakvóan megmerevedett.
- Na, és?
Nicci mereven Richard szemeibe nézett, amelyek sastekintettel figyelték a nő minden mozdulatát, minden lélegzetvételét. Ez a tekintet arról árulkodott, hogy Richard gondosan mérlegre teszi Nicci minden egyes szavát. Afféle belső kalkulációnak veti alá, mesteri elemzésnek, hogy kitapogathassa, milyen magas az őt bezáró kerítés, hogy vajon képes lesz-e átugrani. Hát nem lesz képes!
- Állandóan ezen gondolkodtam — folytatta Nicci. - Amit arról mondtál, hogy korábban is hordtál már nyakörvet. Egy pár hónappal ezelőtt elfogtunk egy vörös bőr ruhás nőt. Egy MordSithet. - Richard enyhén elsápadt. - Az a nő azt mondta, az ő Rahl Nagyurát keresi, hogy megvédelmezhesse. Rávettem, hogy mondjon el mindent, amit rólad tud.
- Én nem D’Harából való vagyok. - Richard hangjából önbizalom csendült, Nicci mégis megérezte a mélyén a feltámadó ijedtséget. Egy Mord-Sith szinte semmit sem tudhat rólam.
Nicci mélyen a köpenye alá nyúlt, és előhúzott onnan egy tárgyat, amit magával hozott. Hagyta, hogy a kis vörös bőrrúd kihulljon az ujjai közül, le a földre, Richard lábai elé. A férfi megdermedt.
- O, dehogynem, Richard. Nagyon is sokat tudott rólad. - Nicci alig észrevehetően elmosolyodott, nem gúnyosan, nem diadalittasan, inkább valami távoli szomorúsággal a bátor asszony emléke iránt. Ismerte Dennát. Ott volt D’Harában, a Népek Palotájában, amikor Denna elfogott és oda hurcolt téged. Mindent tudott arról az időről.
Richard levette Nicciről a tekintetét. Meghajtott térdekkel, nagy tisztelettel emelte fel a kis rudat a sáros talajról, és megtörölte a nadrágja szárába, mintha valami nagy kincs lenne.
- Egy Mord-Sith nem árulna el neked semmit. - felegyenesedett és keményen szembenézett Niccivel. - A Mord-Sitheket kínzással edzik meg. Csak annyit mondana el neked, amennyivel képes lenne elhitetni veled, hogy együttműködik. Ravasz, hihető hazugságokkal traktálna téged. Előbb meghalna, mintsem hogy olyat ejtsen ki a száján, amivel az ő Rahl Nagyurának egy szemernyit is ártana.
Nicci hosszú, kecses ujjával félrehúzott egy csatakos szőke tincset az arcából.
- Alábecsülsz engem, Richard. Az a nő nagyon bátor volt. Nagyon sajnáltam őt, de bizonyos dolgokat egyszerűen muszáj volt megtudnom. Ő pedig elmondta. Mindent elmondott, amit meg akartam tudni.
Nicci megérezte, hogyan támad fel újra a harag Richardban, vörösre festve az arcát. Niccinek nem ez volt a szándéka, nem ezt akarta elérni. Ő az igazat mondta Richardnak, de a férfi nem akart hinni neki, inkább a saját téves feltételezésének.
Egy hosszú pillanat után azonban Richard szemében megjelent a hallott igazság megértésének a visszfénye. A harag vonakodva eltűnt belőle, helyét végtelen, súlyos szomorúság foglalta el, és nagyot nyelve fojtotta el a gyász szemébe toluló könnyeit. Nicci pontosan ilyen reakciót várt el ettől a férfitől.
- Nyilvánvaló - suttogta Nicci - hogy Denna rendkívül tehetséges volt a kínzásokban...
- Nem várok el, és nem fogadok el együttérzést tőled.
- De én mégis együttérzek veled amiatt, hogy az a nő megkínzott téged semmi másért, csak pusztán azért, hogy fájdalmat okozzon. Ez a legrosszabb fajtája a fájdalomnak, nem igaz? Fájdalom minden haszon nélkül. Nem akart beismerést vagy titkokat kicsikarni belőled - a kínzást a céltalanság csak még kínzóbbá teszi. És neked ezt kellett elszenvedned. - Nicci a Richard kezében szorongatott vörös rúd felé intett. - Ennek a nőnek nem kellett efféle fájdalmat elszenvednie. Azt akarom, hogy ezt tudd.
Richard bizalmatlanul szorította össze az ajkait, és nem nézett Nicci szemébe. Belebámult az erdő egyre növekvő sötétjébe.
- Te megölted azt a Mord-Sithet, azt a Dennát, de előtte még kimondhatatlan szörnyűségeket művelt veled.
- És ha úgy volt? - Richard arckifejezése szavai fenyegető keménységét tükrözte.
- Megfenyegetted a Fény Nővéreit, mert ők is nyakörvet tettek rád. Azt mondtad nekik, arra sem elég jók, hogy megcsókolják a csizmáját annak a nőnek, Dennának, és igazad is volt. Azt mondtad nekik, azt hiszik, hogy a nyakörved pórázát tartják a kezükben, és megígérted nekik, hogy rá fognak jönni, nem póráz az, hanem egy sistergő istennyila. Egy pillanatig se gondold, hogy nem értem meg a mostani érzéseidet, és az eltökéltségedet.
Kinyújtotta a kezét, és megérintette a férfi mellkasát.
- Ezúttal azonban a nyakörv nem a nyakadon van, Richard, hanem a szíveden, és ha hibát követsz el, Kahlan fizet érte az életével.
Richard mereven megfeszített karjai végén ökölbe szorultak a kezei.
- Kahlan inkább meghalna, minthogy az élete ára az én rabszolgaságom legyen. Könyörgött nekem érte, hadd áldozhassa az életét a szabadságomért cserébe. Még eljöhet a nap, amikor úgy adódik, hogy el kell fogadjam a felajánlását.
Nicci csak fáradt unalmat érzett Richard fenyegetőzése hallatán. Az emberek olyan gyakran fenyegették már meg.
- Ez teljes mértékben rajtad áll, Richard. De nagy hibád követsz el, ha azt hiszed, hogy ez érdekel engem.
Nicci felsorolni sem tudta volna, hányszor fenyegette már meg az életét Jagang ennél sokkal komolyabban. Hogy hányszor szorongatta eszméletlenre a torkát, miután előzőleg félholtra verte. Alkalmanként Kadar Kardeef is hasonlóan brutális volt vele. Már nem is tartotta számon, hányszor érezte úgy, hogy most aztán tényleg mindjárt meg fog halni, kezdve azon az eseten, amikor kislánykorában az a férfi bevonszolta a sikátorba és kirabolta.
De nem csak ezek az emberek ígértek szenvedést Niccinek.
- El sem tudnám mondani neked, hányszor ígért nekem az Alvilág Őrzője mérhetetlen örök szenvedést az álmaimban. Ez az én sorsom. így hát, kérlek, Richard, ne gondold, hogy megijeszthetsz a te szánalmas kis fenyegetéseddel. Nálad vadabb és gonoszabb emberek ígérték már a halálomat sokszor. Már réges-régen elfogadtam a sorsomat, és nem érdekel többé.
Nicci sárnehéznek érezte a karjait az oldala mellett. Jagangra és az Őrzőre terelődött gondolatai emlékeztették rá, hogy az ő élete értéktelen és értelmetlen. Csak az, amit egykor Richard szemeiben meglátott, csak az utalt rá, hogy várhat rá még valami több is, valami, amit egyelőre még nem ismert fel és nem értett meg.
- Mik a szándékaid? - tudakolta Richard.
Nicci gondolatai térben és időben visszatértek a jelenhez.
- Már mondtam: most az lesz a szereped, hogy a férjem legyél, így is fog történni, ha azt akarod, hogy Kahlan életben maradjon. Az igazat mondtam neked: ha velem jössz, és megteszed azokat az egyszerű dolgokat, amiket kérek tőled, mint például, hogy eljátszod a férjemet, Kahlan hosszú életű lesz. Azt persze nem állíthatom, hogy boldog is lesz, hiszen tudom, hogy szeret téged.
- Mit gondolsz, Nicci, meddig tarthatsz engem fogságban? Richard idegességében csapzott haját túrta az ujjaival. - Nem fog sikerülni, bármi is az, amit akarsz. Meddig tart majd, amíg belefáradsz ebbe az abszurd komédiába?
Nicci szűkre húzott szemekkel nézte Richardot. A férfi szavai mélységes ártatlanságról, ha nem tudatlanságról árulkodtak.
- Drága fiam, én száznyolcvanegy évvel ezelőtt jöttem erre a nyomorult világra. Ezt te is tudod. Gondolod, hogy ez idő alatt nem volt alkalmam megtanulni a türelmet? Bár a testünk hasonló korúnak látszik, és sok tekintetben nem vagyok idősebb nálad, közel hétszer annyit éltem már meg, mint te. Te komolyan hiszel benne, hogy a te türelmed nagyobb, mint az enyém? Valami ostoba csitrinek tartasz talán, akit könnyedén be tudsz csapni, vagy kivárni, amíg ráun a játékaira? - Richard indulata kissé lehűlt.
- Nicci, én...
- És ne is próbálj barátkozni velem, vagy a saját oldaladra állítani. Én nem Denna vagyok, vagy Verna vagy Warren, sőt ami azt illeti, még Pasha sem. Engem nem érdekel a barátság.
Richard elfordult, és békítőleg veregette meg a mén lapockáját, aki nyugtalanul horkantott és kapált a lábával megérezve az útifenyő lombsátra alól szivárgó füstszagot.
- Tudni akarom, micsoda szörnyűségeket műveltél azzal a szegény nővel, amivel rávetted, hogy Dennáról beszéljen neked.
- Egy szívességért cserébe tette meg. - Richard hitetlenkedve ráncolta a homlokát.
- Miféle szívességet tudtál volna te tenni egy Mord-Sith-nek?
- Elvágtam a torkát.
Richard lehunyta a szemét, és gyásszal a szívében meghajtotta a fejét az ismeretlen nő előtt, akinek miatta kellett meghalnia. Hangjából minden tűz kiveszett.
- Gondolom, nem tudod, hogy hívták.
Igen, ez volt az. Ez a mások iránt érzett empátia - még ha ezek a mások nem is tudtak róla - ez volt az, ami Richardot azzá tette, aki volt, de egyúttal béklyóba is verte. És ugyancsak a mások iránti törődése lesz az, ami által egyszer majd meg fogja érteni, mi a jelentősége annak, amit most Nicci tesz vele. Akkortól aztán majd Richard is hajlandó lesz önként harcolni a Rend igazságos ügyéért.
- De tudom - felelte Nicci. - Hania.
- Hania. - Richard arcán látszott a szenvedés. - Még csak nem is ismertem.
Nicci egy ujjal a férfi álla alá nyúlva gyengéden felemelte a fejét.
- Richard. Szeretném, ha tudnád, hogy én nem kínoztam meg azt a nőt. A kínpadon találtam rá. Egyáltalán nem örültem meg annak, amit láttam. Megöltem a kínzóját. Hanián már nem lehetett segíteni. Felajánlottam neki, hogy megszabadítom a szenvedéseitől, hogy gyorsan végzek vele, ha beszél nekem rólad. Nem azt kértem tőle, hogy eláruljon téged, úgy, ahogy azt a Rend szerette volna. Csak a múltadról kérdeztem, az első fogságodról. Meg akartam érteni, miért mondtad, amit mondtál akkor, az első napon ott, a Próféták Palotájában, ennyi az egész.
Richard nem látszott megkönnyebbültnek, bár Nicci ezt szerette volna elérni.
- Megtagadtad tőle a gyors véget, ahogy mondtad, amíg meg nem kaptad tőle, amire szükséged volt. Ezzel részt vállaltál a kínzásában.
Nicci belebámult a sötétségbe. Fájdalmat és szégyent érzett, visszagondolva a véres eseményre. Pedig az ilyesmitől már régen nem tudott többet érezni bármiféle érzelem halovány árnyékánál.
Annyian voltak, akik a szenvedéseiktől való megváltásra vártak... annyi öreg és beteg, annyi éhező gyerek, annyi szűkölködő, nyomorgó, reménytelen szegény... Az a nő egyszerűen egy volt az élet áldozatai közül, aki a megváltásra várt. így volt a legjobb, ahogyan történt.
Nicci megtagadta a Teremtőt, hogy elvégezhesse, amit szerinte a Teremtő rosszul rendezett el, és az Alvilág Őrzőjének ajánlotta fel a lelkét. Nem tehetett mást: ő gonosz volt. Csak egy végtelenül gonosz lélek volt képes rá, hogy ne érezzen végtelen szánalmat és keserűséget a szükséget és fájdalmakat szenvedők iránt. Ó, kegyetlen irónia volt ez: a Teremtő elárulása útján szolgálni hűséggel a nélkülözők ügyét...
- Lehet, hogy te így látod, Richard - mondta Nicci halk, az emlékei szörnyű látomásától rekedt hangon. - Én másként láttam. Hania is. Mielőtt elvágtam a torkát, megköszönte nekem, amit tenni szándékoztam.
Richard tekintetében nem volt irgalom.
- És miért akartad, hogy rólam... hogy Dennáról beszéljen neked?
Nicci összébb húzta a köpenyét a vállán.
- Hát nem egyértelmű?
- Hogy véletlenül se kövess el olyan hibát, amit Denna elkövetett. Te nem az vagy, aki ő volt, Nicci.
Nicci fáradt volt. Tudta, hogy az első éjjel Richard semmit nem aludt. Akkor éjjel álmában is érezte magán a férfi tekintetét. Tudta, mennyire szenved Richard. Akkor éjjel, elfordulva a férfitől Nicci csendesen sírt. Siratta a gyűlöletet Richard tekintetében, siratta magát, hogy épp őrá hárult a súlyos teher, hogy megtegye azt, ami mindenkinek a legjobb. Olyan gonosz hely a világ!
- Talán - mondta nagyon lágy hangon -, egy nap majd megérteted velem, hogy mi a különbség kettőnk között.
Annyira fáradt volt! Az előző éjjel, amikor Richard végül megadta magát a kimerültségnek, és Niccitől elfordulva elaludt, Nicci maradt ébren egész éjjel, nézte az alvó Richardot, és érezte a kötést, ami az Inkvizítor Anyához fűzte. A kötelék hatására Kahlan iránt is mélységes részvétet érzett.
De minden így volt a legjobb, ahogy volt.
- Most pedig - jelentette ki - menjünk be ez elől a rémes idő elől. Fázom és éhes vagyok. Pihennünk is kell. És, ahogy mondtam neked, vannak dolgok, amikről előtte még beszélnünk kell.
Tudta, hogy nem hazudhat Richardnak. Persze nem mondhat el mindent, de abban, amit el fog mondani, nem mert volna hazudni neki.
Tehát elkezdődött a tánc.

3. FEJEZET

Richard kettétörte a kolbászt, amit Nicci adott neki a nyeregtáskájából, és a lábosban sercegő rizsre dobta. Agyában vadul kavarogtak azok a dolgok, amiket Nicci mondott neki, és amiket hasztalan igyekezett valamiféle rendbe rakni magában.

Nem tudta, mennyit hihet el belőlük, de attól tartott, minden igaz lehet. A jelenlegi helyzet szerint Niccinek semmi szüksége sem volt rá, hogy hazudjon neki - legalábbis azokban a dolgokban nem, amiket eddig elmondott. A nő nem tűnt olyan... ellenségesnek, mint amitől Richard tartott. Inkább szinte mélabúsnak látszott. Talán amiatt, amit velük művelt, bár Richardnak nehezére esett elhinni, hogy a Sötétség Nővérét lelkiismeretfurdalás kínozná. Nyilván ez is csak valamiféle bizarr színjáték volt Nicci részéről, homályos céljai érdekében.

Richard megkavarta a rizst egy gallyal, amiről előtte lehántotta a kérget.
- Azt mondtad, vannak dolgok, amiket meg kell beszélnünk. - A lábos széléhez ütögetve lerázta a gallyra tapadt rizsszemeket. Feltételezem, ez azt jelenti, hogy utasításokat akarsz adni nekem.

Nicci meglepetten pislogott, mintha valami egészen máson járt volna éppen az esze. Valahogy nem illett ide, ahogy ott ült az útifenyő lombsátra alatt egyenes derékkal, makulátlan eleganciájú, finom anyagból készült fekete ruhájában. Richard eddig el sem tudta volna képzelni Niccit a vadonban, még kevésbé a földön ücsörögve. Maga az ötlet is nevetséges képtelenségnek tűnt volna a számára. Nicci ruhája folyton Kahlant juttatta az eszébe, nem csak azért, mert annyira éles ellentéte volt Kahlan inkvizítori öltözékének, hogy automatikusan összehasonlításra késztette, hanem azért is, mert élénken felidézte a borzalmas mágikus fénypászmával összekapcsolt Kahlan és Nicci képét.

Az emlékkép gyötrő fájdalmat keltett Richard lelkében.
- Utasításokat? - Nicci ölébe ejtette a kezeit, és nyíltan szembenézett Richarddal. - Ó igen, van egy pár kérésem, amit szeretném, ha teljesítenél. Elsősorban is, soha nem használhatod a Tehetségedet. Soha többé. Semmilyen módon. Érthető? Mivel, ahogy visszaemlékszem, nem is nagyon rajongtál érte, ez a kérés nyilván nem nagy teher számodra, és nem is lesz nehéz teljesítened. Különösen, mivel egy számodra nagyon kedves valaki élete függ tőle, hogy megtedd. Megértetted?

Nicci jeges tekintete még tisztábban hordozta a fenyegető jelentést, mint maguk a szavai. Richard egyszerűen rábólintott, bár e pillanatban még nem volt vele igazán tisztában, hogy mire is mond igent.

Kitöltötte Nicci gőzölgő vacsoraadagját egy sekély fatálkába, és egy kanállal együtt átnyújtotta neki. Nicci egy mosollyal köszönte meg. Aztán a lábost a földre tette a lábai közé, kimerített belőle egy kanálnyi rizst, és addig fújta, amíg ehetővé hűlt. A szeme sarkából figyelte, ahogy a nő természetes eleganciával belekóstol a saját adagjába.

Tökéletes szépsége mellett Nicci arca különlegesen beszédes és kifejező volt. Ha boldogtalan volt, vagy haragot, fenyegetést vagy elégedetlenséget akart kimutatni, arca hideggé, és kifejezéstelenné merevedett. Nem látszott dühösnek vagy mogorvának, mint más emberek, amikor ilyesmit érzett: inkább valami hűvös közöny szállta meg. Ez az arckifejezés a maga módján sokkal zavarba ejtőbb volt, mint a nyílt harag. Ez volt Nicci áttörhetetlen páncélja.

Másrészről rendkívül élénken tudta kimutatni az örömét vagy háláját. Sőt mi több, ilyenkor az öröm vagy hála teljesen őszintének látszott az arcán. Richard úgy emlékezett Niccire, mint rendkívül zárkózott személyiségre, aki mindig megőrizte büszke, nemes tartását, de a legkisebb kedvességre vagy egyszerű bókra is mintha fellebbentette volna tartózkodása fátylát, és alóla őszinte öröm és elragadtatás villant elő.

Richardnak maradt még a kenyérből, amit Cara sütött neki. Utálta a gondolatát is, hogy ezt a kenyeret megossza ezzel a velejéig gonosz nővel, de ebben a pillanatban vonakodását gyerekes makacsságnak érezte. Letépett hát egy darab kenyeret és felkínálta Niccinek. A nő olyan tisztelettel fogadta el, mintha sokkal többnek tartaná közönséges kenyérnél.
- Azt is elvárom, hogy semmit ne titkolj el előlem - mondta, miután lenyelt egy falatot. - Nem örülnél neki, amit akkor tennék, ha titkolózáson kapnálak rajta. Férj és feleség között nincs szükség titkokra.

Ezzel alapjában véve Richard is egyetértett, csak hát ők aligha voltak férj és feleség. Ezt a gondolatát azonban bölcsen elhallgatta, ehelyett annyit mondott.
- Úgy látom, sok mindent tudsz arról, hogyan kell a házastársaknak viselkedni.

Nicci nem harapott rá a kivetett csalétekre. Kenyerével a tányér felé intett.
- Ez nagyon finom, Richard. Igazán nagyon finom.
- Mit akarsz egyáltalán, Nicci? Mi a célod ezzel az abszurd színleléssel?

A tűz fénye átszínezte Nicci márványfehér arcát, és olyan rezes csillogást adott a hajának, ami valójában nem volt benne.
- Azért hoztalak magammal, mert választ akarok egy kérdésre, és azt hiszem ezt a választ csak tőled kaphatom meg.

Richard kettétört a térdén egy vastag ágat.
- Azt mondtad, férj és feleség között nincs szükség titkolózásra. Az ág egyik felével összébb kotorta a parazsat, aztán mindkét darabot rárakta a tűzre. - Hát akkor nem kell a feleségeknek is teljesen őszintének lenni?
- Hát persze. - Nicci leeresztette kenyeret tartó kezét, és csuklóját a térdén nyugtatta. - Én is őszinte leszek hozzád, Richard.
- Akkor áruld el, mi a kérdés. Azt mondod, válaszra van szükséged, amit tőlem szeretnél megkapni. Mi a kérdés?

Nicci ismét a távolba meredt, és mindennek látszott inkább, mint bősz foglárnak. Mintha emlékei, vagy talán benső félelmei közé merült volna el. Ez a látvány valahogyan mégis sokkal nyugtalanítóbb volt, mint egy fegyveres őr haragos vicsorgása a börtönrács előtt.

Odakint a fa körül az eső hangja tompa morajlássá erősödött. Épp idejében találtak táborhelyet. Richardnak önkéntelenül is a meghitt órák jutottak eszébe, amelyeket Kahlan oldalához simulva töltött ilyen útifenyők alatt. Kahlan emlékére megsajdult a szíve.
- Nem tudom - felelte végül, hosszú hallgatás után Nicci. - Tényleg nem, Richard. Keresek valamit, de csak akkor fogom megtudni, mit, ha megtaláltam. Életem egész eddigi száznyolcvanegy éve alatt fogalmam sem volt róla, hogy létezik. Az első jelet nem régen kaptam róla... - megint keresztül bámult Richardon, mintha valahová a háta mögé figyelne. A hangja is mintha ahhoz a távoli, ismeretlen dologhoz szólt volna, amit a tekintete keresett. - Akkor, amikor ott álltál a sok Nővér előtt nyakörvvel a nyakadon, és szembeszegültél velük. Talán megkapom a választ a kérdésemre, ha megértem, mit is láttam azon a napon, abban a teremben. Nem csak te voltál az, de te voltál az egésznek a középpontjában...

Tekintete ismét visszatért Richard arcára. Hangjában nyájas biztatás rejlett.
- Addig életben maradsz. Nincs szándékomban bántani téged. Nem kell félned tőle, hogy megkínoználak. Én nem olyan vagyok, mint azok a többi nők: mint az a Denna vagy a Fény Nővérei, akik a maguk kisded játékaihoz használtak fel téged.
- Te csak ne fölényeskedj. Te is a saját kis játékodhoz használsz fel engem, semmivel sem különb módon, mint ők.

Nicci megrázta a fejét.
- Szeretném, ha tudnád, Richard, hogy én végtelenül tisztellek téged. Valószínűleg jobban tisztellek, mint bárki más, akivel valaha is találkoztál. Éppen ezért hoztalak el. Te különleges személy vagy, Richard.
- Én harci mágus vagyok. Ilyet még sohasem láthattál ezelőtt. Nicci türelmetlen kézlegyintéssel intézte el Richard megjegyzését.
- Kérlek, ne próbálj felvágni előttem az „erőddel”. Most nem vagyok hangulatban az efféle ostobaságokhoz.

Richard tudta, hogy ez nem holmi hencegés volt Nicci részéről. Nicci maga is figyelemre méltó mágikus képességekkel rendelkezett, és Richard aligha remélhette, hogy mágia dolgában túljárhatna Nicci eszén.

Nicci azonban nem úgy viselkedett, ahogy az ember a Sötétség Nővérétől várta volna. Richard egyelőre félretette haragját, fájdalmát és szenvedését, mivel tudta, hogy szembe kell néznie a valósággal, nem rejtőzhet hiábavaló vágyak és csalóka álmok mögé. így aztán ugyanazon a szelíd hangon szólította meg Niccit, amit a nő használt vele szemben.
- Nem értem, mit akarsz tőlem, Nicci.

A nő önkéntelen vállrándítással jelezte tehetetlenségét.
- Én sem értem. És ha amíg rájövök, te azt teszed, amit kérek tőled, minden rendben lesz. Nem foglak bántani.
- Tekintetbe véve a körülményeket, te komolyan azt várod el tőlem, hogy higgyek neked?
- Én igazat mondtam neked, Richard. Ha kificamítanád a bokádat, én minden erőmmel támogatnálak, hogy járni tudj. Mostantól te és én egymáshoz tartozunk.

Richard csak pislogni tudott ekkora őrültség hallatán. Szinte azt hitte, hogy Nicci megbolondult. Szinte. De tudta, hogy ez így túl egyszerű lenne. Ahogy Zedd szokta volt mondogatni, soha semmi nem egyszerű.
- És ha úgy döntök, hogy nem engedelmeskedem a kívánságaidnak?

Nicci ismét vállat vont.
- Akkor Kahlan meghal.
- Ezt értem, de ha ő meghal, akkor neked nem lesz többé hatalmad fölöttem. Akkor lehull a szívemről a bilincs.

Nicci hideg kék szemeivel mereven nézte Richardot.
- Térj a lényegre.
- Akkor nem kaphatod meg, amit tőlem akarsz. Akkor nem lesz mivel zsarolnod.
- Most sincs a birtokomban, amit tőled akarok, úgyhogy nem vesztek semmit. Amellett, ha így döntenél, Jagang Császár örömmel fogadná a fejedet ajándékul. Nem kétlem, hogy ajándékokkal és kincsekkel halmozna el engem érte.

Richard úgy vélte, Nicci nem különösebben vágyik arra, hogy kincsekkel és ajándékokkal halmozzák el. Végtére is a Sötétség Nővére volt, és ha igazán akarná, amúgy is megkaphatna mindent.

Ennek ellenére nem kételkedett benne, hogy a fejére valóban komoly vérdíj lehet kitűzve, és Nicci legalább ennyit nyerhetne a dologból, ha Richard ellene szegülne. Lehet, hogy Nicci nem vágyik kincsekre és gazdagságra, de ha van valami, amire egyáltalán vágyik, az a hatalom. És komoly hatalomra tehetne szert, ha elpusztítaná a Birodalmi Rend legnagyobb ellenségét.

Richard a lábai között heverő lábos fölé hajolt, és visszatért a vacsorájához, meg a sötét gondolataihoz. A beszélgetési kísérlet semmit nem ért. Csak körbe jártak egy helyben.
- Richard - szólalt meg Nicci ismét halkan, magára vonva a férfi tekintetét. - Ne gondold, hogy az egészet azért teszem, mert fájdalmat akarok okozni neked, vagy le akarlak győzni, mert a Rend ellensége vagy. Nem erről van szó. Elmondtam neked a valódi okot.
- És akkor, ha végül megtalálod a választ, amit keresel, a „segítségemért” cserébe elengedsz? - Richard ezt nem igazán kérdésnek szánta, inkább éles gyanúsításnak.
- Elengedlek? - Nicci a tálkájába bámult, és úgy kavargatta benne kanalával a rizst, mintha onnan várna valami kinyilatkoztatást. Aztán újra felpillantott. - Nem, Richard, akkor megöllek.
- Értem. - Richard úgy érezte, ez aligha az a válasz, ami együttműködésre bátorítaná, de ezt nem mondta ki hangosan. - És Kahlannal mi lesz? Úgy értem, miután engem megöltél.
- Szavamat adom rá, ha úgy döntök, hogy meg kell, öljelek, ő élni fog, mindaddig, amíg én életben vagyok. Én semmiféle rosszindulatot nem táplálok iránta.

Richard ebben próbált némi vigasztalást keresni. Valami okból hitt Niccinek. Bátorságot merített belőle, hogy legalább Kahlan biztonságban lesz. Ha Kahlant nem éri bántódás, ő kész elviselni, ami rá vár. Ezt az árat Önként hajlandó megfizetni.
- Hát akkor „feleség” , hová megyünk? Hová viszel engem?

Nicci nem nézett Richardra, a kenyerével igyekezett az étel levét felitatni a tálkájából. Rágcsálás közben elgondolkodott Richard kérdésén.
- Ki ellen harcolsz te, Richard? Ki az ellenséged? - ismét harapott egy kis darabot a kenyeréből.
- Jagang ellen. Jagang és a Birodalmi Rend ellen.

Nicci lassan megrázta a fejét, mint a tanár, aki a diákja tévedését javítja ki.
- Nem. Tévedsz. Talán neked magadnak is szükséged lenne bizonyos válaszokra.

Játék. Ez a nő valami ostoba játékot játszik vele. Richard a fogát csikorgatta, de visszafojtotta az indulatát.
- Akkor ki, Nicci? Ki vagy mi ellen harcolok, ha nem Jagang ellen?
- Azt remélem, hogy ezt tudom majd megértetni veled. - Nicci rezzenetlen pillantása nyugtalanította Richardot. - Elviszlek az Óvilágba, a Rend szívébe, hogy megmutassam neked, mi ellen próbálsz harcolni: annak a valódi természetét, amit most ellenségednek tartasz.

Richard értetlenül ráncolta össze a szemöldökét.
- Miért?
Nicci elmosolyodott.
- Mondjuk, mert szórakoztat engem.
- Ezzel azt akarod mondani, hogy visszamegyünk Tanimurába? Oda, ahol Nővérként élted le az eddigi életedet?
- Nem. Az Óvilág szívébe, a lelkébe megyünk. Altur’Rangba, Jagang hazájába. A név nagyjából azt jelenti: „A Teremtő Kiválasztottjai”
Richard gerincén hideg borzongás futott végig.
- Te az ellenséges terület legmélyére akarsz vinni engem, Richard Rahlt? Kétlem, hogy akkor sokáig fogunk „férj-feleségként” életben maradni.
- Amellett, hogy nem használod a mágiádat, a mágiához kötődő nevedet, a Rahlt sem fogod használni. Azt a nevet viseled majd, amit gyermekkorodban: a Richard Cyphert. A mágiád és a neved nélkül senki sem fog bennünket másnak nézni, mint egy egyszerű embernek és a feleségének. És pontosan azok is leszünk: azok leszünk mindketten, aminek néznek bennünket.
Richard felsóhajtott.
- Nos, ha az ellenség rájönne, hogy én ennél több vagyok, gondolom á Sötétség Nővére képes lesz... befolyásolni őket.
- Nem leszek képes.
Richard felkapta a fejét.
- Ezt meg hogy értsem?
- Nem használhatom az erőmet. Richardnak lúdbőrössé vált a karja.
- Tessék?
- Az erőmet leköti a kapcsolat, hogy Kahlant életben tartsam. Az anyaság-varázslat így működik. Egy ilyen bonyolult varázslat létrehozása borzasztó sok erőt vesz el, nem is beszélve a folyamatos fenntartásáról. Minden erőmet arra kell fordítanom, hogy ezt az élő kapcsolatot megőrizzem. Az anyaság-varázslat mindent kivesz az emberből. Azt is kétlem, hogy egy egyszerű szikrát ki tudnék csiholni a maradék mágiámmal.
Ha bármilyen bajba kerülnénk, neked kell megoldanod a helyzetet. Persze bármikor képes lennék varázsolni, de ahhoz a kapcsolatból kéne erőt elvonnom. És ha ezt olyankor tenném, amikor Kahlan nincs a közelemben... ő meghalna.
Richard komolyan megijedt.
- De mi van, ha véletlenül mégis...
- Nem teszem. Amíg te vigyázol rám, Kahlan is kellő biztonságban lesz. Azonban ha például én leesnék a lóról és nyakamat szegném, Kahlannak is kitörne a nyaka. Amíg énrám vigyázol, őrá vigyázol. Ezért olyan fontos, hogy férj-feleségként éljünk a továbbiakban: hogy közel maradhass hozzám, és én is segíthessek neked, és elláthassalak tanácsokkal, ha szükséges. Nem lesz könnyű egyikünknek sem a mágiánk nélkül élni, akárcsak bármelyik más házaspárnak, de úgy gondolom, ez elengedhetetlenül szükséges, ha meg akarom találni azt, amit rajtad keresztül keresek. Érted, hogy gondolom?
Richard egyáltalán nem volt benne biztos, hogy érti, de azért mindenesetre rámondta:
- Igen.
Bénító csüggedés vett erőt Richardon. Soha nem hitte volna, hogy ez a nő képes önként feladni a mágikus hatalmát és erejét valami meghatározatlan tudás kedvéért. Ennek már maga a gondolata is jeges rémülettel töltötte el.
Úgy érezte, már egyáltalán nem ért semmit. Elméje vakon tapogatózott valami értelmes gondolat után ebben a megőrült világban, és mielőtt kontrollálni tudta volna magát, önkéntelenül kicsúszott a száján:
- Én már nős ember vagyok. Nem fogok férjként együtt aludni veled.
Nicci meglepetten pislogott, aztán száját kezével eltakarva finoman felkuncogott. Nem szégyenlős kuncogás volt ez, inkább Richard feltételezését nevette ki. Richard érezte, hogy a füleit elönti a forróság.
- Én nem ilyen értelemben akarlak téged, Richard. - Richard zavarában a torkát köszörülte.
- Jól van.
Az útifenyő lombsátra alatt beállott mélységes csendben, amit csak aláhúzott a lecsendesedett eső cseppjeinek lágy, monoton kopogása, a halkan sistergő farönkök parazsának meleg fényében Nicci elmélyült, koncentrált arckifejezése hirtelen nagyon hideggé és merevvé vált.
- De ha esetleg úgy döntenék, Richard, hogy azt akarom, akkor azt is meg fogod tenni.
Nicci gyönyörű nő volt. Az a fajta nő, akit a legtöbb férfi boldogan fogadott volna el magának. Mégsem a szépsége volt az, ami miatt Richard azonnal elhitte a szavait. A nő tekintete volt az, ami meggyőzte. A szex puszta gondolata még sohasem tűnt Richard számára ilyen romlottnak, mint e tekintet láttán.
Nicci hangjából eltűnt a könnyed társalgási tónus. Élettelenné, vontatottá vált, valami nem emberi színezettel. Mintha életfogytig tartó büntetést mért volna ki épp Richardra.
- Úgy fogsz viselkedni, mintha a férjem lennél. El fogsz tartani mindkettőnket. Törődni fogunk egymással a szó hétköznapi értelmében. Én varrók, főzök, mosok rád, te pedig keresni fogsz mindkettőnkre.
Nicci szándékoltan súlyos, monoton szavai olyan erővel sújtottak Richardra, mintha vastag vasrúddal vertek volna végig rajta.
- Azt meg kell értened, hogy Kahlant soha többé nem fogod látni, de amíg megteszed, amit kívánok tőled, tudhatod, hogy életben marad. így tudod kimutatni az iránta érzett szerelmedet. Minden nap, amikor felébred, tudni fogja, hogy te tartod őt életben. Más módon nem bizonyíthatod be neki, hogy mennyire szereted.
Richardnak émelygett a gyomra. Elbámult maga elé a messzeségbe, elmúlt helyek és idők emlékét felidézve.
- És ha úgy döntök, hogy véget vetek ennek az egésznek? - Ennek az őrült gondolatnak a súlya olyan nyomasztóan nehezedett Richardra, hogy e pillanatban nagyon is komolyan fontolgatta ezt a lehetőséget. - Inkább, mintsem, hogy a rabszolgád legyek?
- Akkor talán épp ebben a formában kapom meg azt a választ, amit keresek. Lehet, hogy az értelmetlen vég az, amit meg kell ismernem. - Nicci mutató -és középső ujját ollózó mozdulattal érintette össze, a mágikus köldökzsinór átvágását szimbolizálva vele, amely Kahlant az élethez kötötte. - Egy végső, oktalan, görcsös rángás, ami a létezés értelmetlenségét bizonyítja be.
Richard végre tisztán megértette, hogy ezt a nőt nem lehet fenyegetéssel megzsarolni. Lassan megvilágosodott előtte, hogy ez a kreatúra örömmel fogadna bármilyen szörnyű végkifejletet is.
- Számomra minden létező közül a világon - suttogta tompa fájdalommal inkább magának és a távol lévő Kahlannak, mint kérlelhetetlen foglárának - egyetlen személy van, aki pótolhatatlan: Kahlan. Ha rabszolgává kell aláznom magam, hogy ő élhessen, hát legyek rabszolga.
Richard rádöbbent, hogy Nicci fürkésző tekintettel kutatja az arcát. Egy rövid pillanatig állta a nő pillantását, aztán lesütötte a szemét. Kahlan szerelmének képével az elméjében nem tudta tovább elviselni ezeknek a gyönyörű, hideg, kék szemeknek az átható tekintetét.
- Az összes közös emléketek, örömötök, gyönyörötök, boldogságotok mindörökké a tiéd marad, Richard. - Mintha Nicci belelátott volna Richard gondolataiba, mintha nyitott könyvként olvasta volna múltja emlékeit. - Kincsként őrizd ezeket az emlékeket! Ezek fognak erőt adni neked az életben maradáshoz. Soha többé nem láthatjátok egymást. Életeteknek ez a része örökre lezárult. Mostantól mindketten új életet kezdtetek. Jobb, ha hozzászoksz ehhez a gondolathoz, mert ez a könyörtelen valóság.
A tények valósága. Nem Richard vágyainak világa. Ő maga mondta nem is egyszer Kahlannak, hogy a való világ tényeihez alkalmazkodva kell cselekedni, nem vesztegetve életük értékes idejét azzal, hogy lehetetlen dogok után vágyódjanak.
Ujjaival a homlokát masszírozta, és igyekezett, hogy a hangja ne remegjen.
- Remélem, azt nem várod el tőlem, hogy megtanuljak örömöt lelni a társaságodban!
- Tanulni én akarok, Richard.
Richard kezeit az oldala mellett ökölbe szorítva ugrott talpra.
- És mire kell neked ez a tudás? - kiáltotta indulatosan, kiáradó keserűséggel a hangjában. - Miért olyan fontos ez a számodra?
- Büntetésül.
Richard döbbent hitetlenkedéssel kérdezett vissza.
- Tessék?
- Szenvedni akarok, Richard. - felelte Nicci elrévedő mosollyal.
Richard visszaroskadt a földre.
- Miért? - suttogta.
Nicci összefogta a kezeit az ölében.
- Tudod, egyedül a fájdalom az, ami képes megérinteni bennem azt a halott, hideg valamit, ami az életem. A fájdalom az egyedüli dolog, amiért élek.
Richard bénultan meredt rá. A látomása jutott az eszébe. Nincs semmi, amivel a Birodalmi Rend előrenyomulását képes lenne megakadályozni. Nincs semmi, amivel szembeszállhatna a sorsával, amit ez a nő szánt neki.
Ha Kahlan nincs, ebben a pillanatban azonnal szembeszállt volna Niccivel, mindent egyszer s mindenkorra eldöntő küzdelemben. Önként kockáztatta volna a halált ez ellen a kegyetlen őrültség elleni harcban. Józan esze azonban megtiltotta neki, hogy harcoljon.
Élnie kell, hogy Kahlan életben maradhasson. Ezért, és csakis ezért, rá kell bírnia magát, hogy ellenállás nélkül, egyik lábát erővel rakva a másik elé, önként meneteljen saját megsemmisülése felé.

4. FEJEZET

Kahlan ásítva dörzsölte meg a szemeit. Hunyorgott, kihúzta a derekát, hogy fájó, elmerevült izmait megmozgassa. Elméjének álomlepte zugaiból azonnal előkúsztak a rettenetes, kétségbeejtő emlékek, amelyek minden egyéb gondolatot gyorsan kiűztek maguk közül.

Már túljutott a kegyetlen szenvedés és gyász birodalmán, és eljutott a lélek ama mélységéig, ahol a zabolátlan düh uralkodott.
Ujjai ráleltek Richard mellette heverő Kardjának hideg acél hüvelyére. A fém élő haragot sugárzott. A Kard, a Szellem szobra, és az emlékei. Ez volt minden, ami Kahlannak Richardból megmaradt.
Bőven volt tűzifa, és mivel úgy sem sokáig lesz rá már szükségük, Kahlan újabb tuskót rakott a készletből a tűzre. Lekuporodott mellé és kezeit a pislákoló lángok fölé tartotta, remélve, hogy dermedt ujjaiba visszatér az érzés. A szél iránya megváltozott egy kissé, csípős füstöt csapott Kahlan arcába, ami köhögésre ingerelte. A füstgomoly túlhaladt rajta, és a szálláshelyük fölé védelmezőén boruló szikla oldala mentén felfelé csavarodott.
Cara nem volt a szálláson. Kahlan egy kis fazékban vizet rakott fel a tűz fölé, hogy meleg teával várhassa a Mord-Sith visszatérését. Cara valószínűleg a rögtönzött árnyékszékre vonult félre. Esetleg a nyúlcsapdákat ellenőrizte, amit az elmúlt este raktak ki. Kahlan nem bízott benne, hogy a csapdák egyetlen nyulat is fogtak volna reggelire. Ilyen időben aligha. Akárhogy is, bőven elegendő élelmet hoztak magukkal.
A felhők meg-megnyíló résein át a metszőén hideg hajnal első fényei befurakodtak a faágak között, és ferdén beeső sugaraik rózsaszín ragyogásba vonták az aprócska táborhelyet a szikla alatt. Cara és Kahlan hasztalan igyekeztek útifenyőt találni. A fák sora a kettejük által levágott gallyakból Richard tanításai alapján az este épített fallal kiegészítve megoltalmazta őket a szél erejétől, szélárnyékban tartva a szikla által félig fedett táborhelyet. Mindezzel együtt éjszakai pihenőhelyük megfelelően védettnek bizonyult. Szerencséjük volt, hogy a szélsodorta havazásban ráleltek erre a helyre. Odakint a hó elég mély volt, de itt a védett részen viszonylag száraz, habár hideg éjszakájuk volt. Kahlan és Cara éjjelre összebújtak a takarók és farkasbőr bundák alatt, hogy melegítsék egymást.
Kahlan eltűnődött rajta, hol lehet most Richard, és hogy vajon ő is fázik-e. Remélte, hogy nem. Mivel Richardék néhány nappal korábban indultak el, valószínűleg több szerencséjük volt, és mostanra már lejuthattak a hegyekből a dombvidékre, ahol megúszhattak a havazást.
Cara és Kahlan még három napig a házukban maradtak, ahogy Richard kérte. A hó a Richard távozása utáni reggelen érkezett meg. Kahlan habozott, ne várjanak-e addig, amíg az időjárás egy kissé jobbra fordul, de Nicci Nővértől megtanulta a keserű leckét: ne habozz, cselekedj! Mikor három nap elteltével Richard nem tért vissza, azonnal útnak indultak.
Eleinte nagyon nehezen haladtak. Küzdöttek a hófúvással, időnként lóhátról, de sokkal gyakrabban kantárszáron vezetve az állatokat. A hóesésben alig láttak előre, és tájékozódni csak úgy tudtak, hogy ha a nyugatról fúvó szél a jobb vállukat érte, akkor haladnak délnek. Ilyen időjárási körülmények között veszélyes volt a hágókon keresztül utazni. Egy ideig úgy érezték, szörnyű hibát követtek el vele, hogy elhagyták a biztonságos menedéküket.
Az elmúlt este azonban gallyszedés közben, amiből a védőkerítést építették, a felhők között egy résen át megpillantották az alattuk húzódó dombvidéket: a dombok zöldek és barnák voltak, nem fehérek. Hamarosan eljuthatnak a hóhatár alá. Kahlan most már biztos volt benne, hogy az útjuk legrosszabb részén túljutottak.
Éppen a karját tuszkolta egy ing ujjába, hogy a rajta lévő kettő fölé egy harmadik inget is fölvegyen, amikor meghallotta a hó ropogását a közeledő léptek alatt. Mikor rádöbbent, hogy nem csak egy pár láb lépteit hallja, sietve felpattant.
Cara törtetett át a védőfalként körbe álló fák ágai között.
- Társaságot kaptunk - jelentette be zord hangon. Kahlan látta, hogy Cara a kezébe fogva tartja az Agielét.
A fák között most egy vastagon bebugyolált tömzsi nőalak jelent meg Cara nyomában. A kabátok, sálak, kendők és egyéb vastag szövetek halmának lelógó szélei között Kahlan meglepődve ismerte fel Annt, a Fény Nővéreinek Prelátusát.
Ann mögött egy magasabb nő tűnt fel, hátratolt kendője alól őszülő barna haj lógott le a válláig. Mélyen ülő, ezernyi finom, szétsugárzó ránccal körbehálózott szemeiből élénk, kemény, számító tekintet villant elő. A szemöldöke meg-megrándult jókora, kiugró orra irányába. Olyan asszony benyomását keltette, aki a gyerekeket pálcával szokta nevelni.
- Kahlan! - Ann előrelendült, és megmarkolta Kahlan karjait. - Ó, drágám, de jó, hogy újra látlak! - Kahlan mögé villanó tekintetét látva hátranézett. - Ő a mi Nővéreink egyike, Alessandra. Alessandra, hadd mutassalak be az Inkvizítor Anyának, egyben Richard feleségének.
A magasabbik nő mosolyogva előre lépett. A kellemes mosoly azonnal átformálta az arcát, az előtűnő nyílt, őszintéje természete eltörölte a korábbi tekintet súlyos komolyságát. Az átalakulás kissé zavaró volt. Mintha két teljesen különböző természetű ember viselné ugyanazt az arcot. Vagy, gondolta Kahlan, talán egy ember, két arccal.
- Inkvizítor Anya, nagyon örülök, hogy találkozhatok veled. Ann mindent elmesélt nekem rólad, és arról, micsoda nagyszerű ember vagy. Pillantása villámgyorsan körbe futott a pihenőhely területén.
- Úgy örülök neked és Richardnak!
Ann tekintete is kutatóan jobbra-balra villant. Aztán megállapodott a Kardon.
- Hol van Richard? Carából egy szót sem tudtam kiszedni.
-Pillantása Kahlan szemébe mélyedt. - Drága Teremtőm! - suttogta.
- Mi a baj? Mi történt? Hol van Richard?
Kahlannak végre sikerült kiszűrnie görcsösen összeszorított fogai között:
- Az egyik Nővéretek magával vitte.
Ann hátralökte a kendőjét szürke hajáról, és újra megszorította Kahlan karját. Feje csak Kahlan mellkasáig ért fel, de a teste kétszer olyan szélesnek látszott.
- Miről beszélsz? Hogy érted azt, hogy egy Nővér magával vitte? Melyik Nővér?
- Nicci - vicsorgott Kahlan. Ann hátrahőkölt. - Nicci...
Alessandra Nővérnek elakadt a lélegzete.
- Nicci Nővér? - Kezeit keresztbe tette a szíve fölött. - Nicci nem Ann Nővérei közül való! Ő a Sötétség Nővére!
- Ó, ezt én is nagyon jól tudom - vágott vissza Kahlan.
- Vissza kell hoznunk Richardot - jelentette ki Ann. - Azonnal. Nicci kezei között nincs biztonságban.
- Nem lehet kitalálni, mit képes vele... - Alessandra Nővér hirtelen összezárta az ajkait és elhallgatott.
Egy széllökés hirtelen csillogó hófelhőt zúdított az arcukba, néhány pillanatra fehérré változtatva a hajnal rózsaszín fényét. Kahlan kipislogta a havat a szeméből. Cara vörös bőrruhájában, ami fölé vastag köpenyt és farkasbundát borított, tudomást sem vett a kavargó hókristályokról. A másik két nő vastag gyapjúkesztyűjével törölgette a szemét.
- Minden rendben lesz, Kahlan, meglátod - mondta Ann megnyugtató hangon. - Mondd el nekünk, mi történt! Mondj el mindent! Nagyon fáj?
Kahlan visszanyelte feltoluló haragját.
- Nicci mágiát alkalmazott rajtam, amit ő anyaság-varázslatnak nevezett.
Ann-nak tátva maradt a szája. Alessandra Nővér lélegzete újra kihagyott.
- Biztos vagy ebben? - kérdezte óvatos hangsúllyal Ann. - Biztos, hogy az volt, aminek mondta? Honnan tudod, hogy igaz?
- Valamiféle varázslattal mindenesetre megtámadott. Olyannal, amilyennel még sohasem találkoztam azelőtt. Kifejezetten erőteljes mágia volt, és ő azt mondta róla, hogy anyaság-varázslat. Azt mondta, egyféle mágikus kötődést hozott létre kettőnk között.
Alessandra egy lépést tett előre.
- Attól az még nem volt szükségszerűen anyaság-varázslat!
- Amikor Cara az Agielével Niccire támadt - mondta Kahlan -, én ugyanúgy térdre rogytam a fájdalomtól, mintha csak rajtam használta volna a fegyverét.
Ann és Alessandra szótlanul összenézett.
- De... De ha Nicci... úgy akarja... - dadogta Ann. Kahlan szavakba foglalta, amit Ann ki akart mondani anélkül, hogy kimondaná.
- Ha Nicci úgy akarja, képes elszakítani a mágikus kötést, és akkor én meghalok. Ezzel ejtette foglyául Richardot. Megígérte neki, hogy életben hagy engem, ha Richard vele megy. Richard önként vállalta a rabszolgaságot, hogy megmentse az életemet.
- Képtelenség - jelentette ki Ann, kesztyűs ujjaival az állat simogatva. - Nicci nem tudná, hogyan kell egy ilyen különleges varázslatot végrehajtani. Ahhoz túl fiatal. Ráadásul egy ilyen ritka varázslat nagyon sok erőt kíván. Nyilván valami más mágiát alkalmazott, csak rámondta, hogy az anyaság-varázslat. Nicci nem lenne képes az anyaság-varázslatra.
- De igen, képes lenne rá - mondott ellent Alessandra Nővér némi vonakodással. - Meg van rá az ereje is, a képessége is. Csak valaki olyanra van szükség hozzá, aki rendelkezik a szükséges tudással ahhoz, hogy megtanítsa rá. Nicci nem nagyon rajongott a mágiáért, de a képességei a legjobbak közé tartoznak.
- Lidmila... - suttogta Ann hirtelen rádöbbenéssel Alessandrának. Lidmila Jagang kezében van.
Kahlan gyanakvó tekintettel fordult Alessandra felé.
- Hogy lehet az, hogy te többet tudsz Nicci képességeiről, mint maga a Prelátus?
Alessandra összehúzta magán szétnyílt köpenyét. Arcáról eltűnt a melegség és visszatértek rá a szigorú ráncok, ámbár ezúttal a szája sarkában keserű fintorral.
- Én vittem Niccit a Próféták Palotájába, amikor még alig volt több, mint gyerek. Én voltam felelős a képzéséért, és én tanítottam rá, hogyan használhatja a Tehetségét. Jobban ismerem őt bárki másnál. A sötét erejét is ismerem, mert magam is a Sötétség Nővére voltam. Én voltam az, aki az Őrző követői közé bevezettem őt.
Kahlan úgy érezte, hevesen kalapáló szíve az egész testét megrengeti.
- Szóval akkor te is a Sötétség Nővére vagy.
- Volt - emelte fel intően a kezét Kahlan előtt Ann.
- A Prelátus eljött Jagang táborába és megmentett engem. Nem csak Jagangtól, hanem magától az Őrzőtől is. És most újra a Fényt szolgálom. - A belső sugárzás ismét átformálta Alessandra arcát. Ann visszavezetett engem a Teremtőhöz. - A dolog nem érdekelte annyira Kahlant, hogy érdemesnek tartotta volna megbizonyosodnia az igazságáról.
- Hogyan találtatok ránk?
Ann nem vett tudomást a kérdésről.
- Sietnünk kell. Ki kell szabadítanunk Richardot Nicci kezei közül, mielőtt eljutna vele Jaganghoz.
Kahlan Ann-nak válaszolt, de tekintetét eközben is Alessandrára szegezte.
- Nicci nem Jaganghoz viszi Richardot. Azt mondta, nem Őexcellenciája érdekében cselekszik, hanem a sajátjában. Ezeket a szavakat használta. Azt mondta, eltávolította Jagang karikáját az ajkából, és hogy nem fél a Császártól.
- Azt nem mondta meg, hogy akkor miért viszi el Richardot?
-kérdezte Ann. - Vagy legalább, hogy hová akarja vinni? - Kahlan most Annra szegezte fürkésző pillantását.
- Azt mondta, a pusztulásba.
- Pusztulásba! - hördült fel Ann.
- Kérdeztem tőled valamit - csattant fel Kahlan, és a hangjában visszafojtott harag feszült. - Hogyan találtatok ránk?
Ann meglapogatta az oldalát.
- Van nekem egy útinaplóm. Vernával tartom a kapcsolatot a napló útján, aki odaát van a seregeinknél. Verna írt nekem a futárokról, akiket hozzátok küldött. Onnan tudtam, hol találhatlak meg benneteket. Szerencse, hogy ilyen hamar ideértünk, kis híján elkerültük volna egymást. El sem tudom mondani, mennyire örülök neki, hogy meggyógyultál, Kahlan. Annyira aggódtunk miattad.
Kahlan látta, hogy a két Nővér mögött álló Cara még mindig a kezében tartja az Agielét. Kahlannak nem volt szüksége Agielre: inkvizítori ereje ott fortyogott nyugalma felszíne alatt, kitörésre készen. Még egyszer nem fogja elkövetni a túlzott óvatosság hibáját!
- Az útinapló. Hát persze. Akkor Verna Richard látomásáról is írt neked, miszerint nem szabad a Rend ellen vezetnie a csapatainkat.
Ann vonakodva bólintott, láthatóan nem sok kedve volt a látomást megvitatni.
- Pár nappal ezelőtt aztán Verna küldött egy üzenetet, hogy a d’haraiak nagyon megzavarodtak, mert nem érzik többé, hogy Richard merre jár. Verna szerint a Rahl Nagyúrhoz való kötődésük továbbra is megvédi őket az Áiomjárótól, de hirtelen elvesztették azt a képességet, hogy Richard hollétét megérezzék.
- Nicci elleplezte előlünk a kötődést - vicsorgott Cara.
- Nos, mindenképpen meg kell találnunk Richardot - nyilatkoztatta ki Ann. - El kell hoznunk őt Nicci kezei közül. Ő az egyetlen reményünk. Bárhogy is vélekedik, amit mond az képtelenség, és észhez kell térítenünk, de legelőször is vissza kell őt hoznunk. Az erőinket neki kell vezetnie a Birodalmi Rend ellen. A prófécia őt nevezi meg.
- Tehát ezért vagytok most itt - suttogta Kahlan, inkább csak magának. - Megtudtátok Vernától, hogy Richard visszautasította, hogy vezesse a sereget, vagy akár csak, hogy egy parancsot is kiadjon. Azért utaztatok idáig, mert abban reménykedtetek, hogy rá tudjátok őt kényszeríteni a vezérségre.
- Muszáj - makacskodott Ann.
- Nem. - ellenkezett Kahlan. - Richard arra jött rá, hogy ha csatába vezet bennünket, nemzedékekre elveszítjük a szabadság ügyét. Azt mondta, ráébredt, hogy a nép nem érti még, mi a szabadság, így nem is fog harcolni érte.
- Richardnak egyszerűen bizonyítani kell a rátermettségét a nép előtt. - Ann mogorva arca kivörösödött. - Bizonyítania kell, hogy rátermett vezér, amit már részben meg is tett, és a nép követni fogja őt.
- Richard azt mondja, megvilágosodott előtte, hogy nem neki kell bizonyítania a rátermettségét a nép előtt, hanem a népnek kell bebizonyítania őelőtte, hogy megérett Richard vezetésére.
Ann meglepődésében pislogni kezdett.
- Nahát, ez képtelenség.
- Valóban?
- Persze, hogy az. A kölyköt századokkal ezelőtt megnevezték a próféciák. Évszázadok óta arra vártam, hogy megszülessen, hogy aztán vezethessen bennünket ebben a harcban.
- Igazán? Akkor miért szegülsz szembe Richard döntésével, ha annyira eltökélten akarod követni őt? Ha ő az a vezér, akire vártál, akkor el kell fogadnod az ő irányítását, beleértve ezt a döntését is.
- De a prófécia nem ezt jövendöli.
- Richard nem hisz a próféciákban. Ő abban hisz, hogy magunk alakítjuk a saját sorsunkat. Már én is kezdem belátni annak a feltevésének az igazságát, hogy a hitünk a próféciákban mesterségesen beleavatkozik az események menetébe. Maga a próféciákba, valami misztikus elrendeltetésbe vetett hamis hit árt az emberek sorsának.
Ann szeme kikerekedett rémült kétségbeesésében.
- De hát maga Richard az, akit a prófécia kijelölt arra, hogy a Birodalmi Rend ellen vezessen minket! Ez a harc nem kevesebbért folyik, mint a mágia puszta létezéséért ebben a világban! Hát nem értitek? Richard erre a harcra született meg! Vissza kell őt szereznünk!
- Ez mind a ti hibátok - suttogta Kahlan.
- Micsoda? - Ann dühös arckifejezése megbocsátó mosollyá szelídült. - Kahlan, miről beszélsz te? - hangja jóságosán oktatóvá vált. - Te ismerhetsz bennünket, ismered a mágia szabad túléléséért folytatott küzdelmünket! Ha Richard nem hajlandó vezetni bennünket, nem marad semmi esélyünk a győzelemre.
Kahlan hirtelen kinyújtotta a karját, és torkon ragadta a meglepődött Alessandra Nővért. A Nővér szeme értetlenül meredt tágra.
- Ne mozdulj - rivallt rá Kahlan fogcsikorgatva - vagy szabadjára eresztem az inkvizítori erőmet!
Ann kérlelőn emelte magasba a kezeit.
- Kahlan, neked elment az eszed! Hagyd őt békén! Higgadj le!
Kahlan szabad kezével a tűzre mutatott.
- Az útinapló! Dobd a tűzbe!
- Micsoda? Nem fogok tenni semmi ilyen ostobaságot!
- Most rögtön! - csikorogta Kahlan összeszorított fogai közül. Különben Alessandra Nővér az enyém lesz. És ha vele végeztem, Cara majd gondoskodik róla, hogy bedobd azt az útinaplót a tűzbe, még ha törött ujjakkal is.
Ann a háta mögött fenyegetően felmagasló Mord-Sithre pillantott.
- Kahlan, tudom, hogy felizgatott a helyzet, és teljesen megértelek, de mi ugyanazon az oldalon állunk ebben a helyzetben. Mi is szeretjük Richardot. Mi is meg akarjuk akadályozni a Birodalmi Rendet abban, hogy meghódítsa az egész világot! Mi is...
- Mi?! Ha te és a Nővéreid nem vagytok, ez az egész nem történt volna meg! Minden a ti hibátok! Nem Jagangé, nem a Birodalmi Rendé. A tiétek.
- Te nem vagy teljesen...
- Csakis a tiétek a felelősség azért, ami most a világgal történik. Ahogy Jagang karikát fűz a rabszolgái ajkába, úgy fűztetek ti is karikát a ti rabszolgátok orrába: Richardéba! Csak ti vagytok a felelősek az eddig elveszett életekért, meg azokért is, akik ezentúl hullanak el az egész világon áthömpölygő véres csatákban! Ti hoztátok ránk az egészet, nem Jagang!
Ann homlokán a hideg ellenére izzadság gyöngyözött ki.
- A Teremtés nevére, miről beszélsz te, Kahlan? Hiszen ismersz engem! Ott voltam az esküvőtökön! Én mindig is a ti oldalatokon álltam! Csak azért követtem a próféciákat, hogy az emberek sorsát jobbítsam!
- A próféciákat ti kreáltátok! A ti közreműködésetek nélkül nem valósulhattak volna meg. Csak azért teljesedtek be, mert ti beteljesítettétek őket! Ti raktátok a karikát Richard orrába!
Ann nyugodt arca Kahlan dühének ellenpólusa volt.
- Kahlan, én csak elképzelni tudom, mit érezhetsz, de ezúttal teljesen értelmetlen, amit mondasz.
- Igazán? Csakugyan, Prelátus? Miért ejtette foglyul Nicci Nővér a férjemet? Felelj! Miért?
Ann arcán fenyegető kifejezés jelent meg.
- Mert gonosz.
- Nem! - Kahlan szorítása Alessandra torkán felerősödött.
-Miattatok. Ha elsősorban is nem külditek át Vernát az Újvilágba azzal a paranccsal, hogy vigye át Richardot a Gáton keresztül az Óvilágba...
- De a próféciák megmondták, hogy a Rend hatalma megnő, elfoglalja a világot és kipusztítja a mágiát, ha nekünk nem sikerül megállítanunk! A próféciák megmondták, hogy Richard az egyetlen, aki vezethet minket! Hogy csak vele marad esélyünk a túlélésre!
- Ti pedig életre keltettétek a halott próféciákat. Ti, magatok. Csak azért, mert jobban hittetek az élettelen szavakban, mint a saját, átgondolt véleményetekben. Ti nem azért vagytok ma itt, hogy támogassátok a nyíltan elfogadott vezéretek döntését, sem azért, hogy józanul érveljetek vele szemben, hanem azért, hogy rákényszerítsétek a prófécia által rászabott szerepet: hogy rántsatok egy nagyot a karikán az orrában. Ha nem küldöd el Vernát, hogy elvigye hozzátok Richardot, akkor mi történt volna, Prelátus?
- Micsoda, micsoda... Hát a Rend...
- A Rend? A Rend ott kushadna bezárva az Óvilágba a Határ mögött, nem igaz? A varázslók által alkotott korlát háromezer éven át legyőzhetetlennek bizonyult a Rend, meg a hozzájuk hasonlók számára, és sikerrel akadályozta meg az Újvilág ellen irányuló hódító szándékaikat. Ti akarata ellenére elfogtátok Richardot, és hazacipeltétek magatokhoz az Óvilágba, csak hogy a poros, régi könyvekben talált halott szavakat feléleszthessétek. Ezért kényszerült Richard lerombolni a Gátat, ezért tud most a Rend átözönleni az Újvilágba, a Középföldre, az én Középföldemre, hogy lemészárolja a népeinket, hogy elragadja a férjemet. Miattatok, amiért beleártottátok magatokat a dolgokba.
Nélkületek ez az egész nem történt volna meg. Nem lenne háború, nem lennének a Birodalmi Rend banditái által lemészárolt halott férfiak, nők, gyermekek ezrei, hullahegyek az Újvilág városaiban - ez mind nem lenne!
Miattatok és a drágalátos próféciáitok miatt szakadt el a Fátyol, és szabadult szörnyű pestis a világra. A ti tetteitek nélkül, amelyekkel meg akartatok „védeni” bennünket a próféciák jósolta veszélyektől, ez sem történt volna meg soha. Rá sem merek gondolni, mennyi gyermeket láttam szenvedni és meghalni a fekete halálban a ti művetek következményeként. Gyerekeket, akik a szemembe néztek, és azt kérdezték bizalommal, hogy „ugye minden rendben lesz” , és nekem azt kellett mondanom nekik, hogy igen. Holott tudtam, hogy a reggelt sem fogják megélni.
Soha senki nem fogja tudni pontosan megmondani, hányan estek áldozatul a járványnak. Senki nem emlékszik majd azokra a kis falvakra, amelyek lakóit a járvány az utolsó szálig eltörölte a föld színéről. A ti kontárkodásotok nélkül azok a gyerekek ma is élnének, anyáik mosolyogva figyelhetnék, ahogy játszanak, apáik büszkén tanítgathatnák őket a világ dolgaira? A világéra, amelyet ti tagadtatok meg tőlük a próféciákba vetett hitetek miatt.
Azt mondjátok, ez a harc a mágia megőrzéséért folyik ebben a világban: de lehet, hogy már el is kezdődött a mágia pusztulása a próféciátok beteljesítése során. A ti közbeavatkozásotok nélkül a Harmóniák soha nem szabadultak volna rá a világunkra. Igen, persze, Richardnak sikerült visszaűznie őket, de vajon közben milyen jóvátehetetlen károkat okozhattak? Igaz, visszakaptuk az erőnket, de amíg a Harmóniák köztünk voltak és elszívták a mágiát a világunkból, mágikus teremtmények pusztultak el, mágiával fenntartott dolgok semmisültek meg. A mágia létezéséhez egyensúly szükséges. A világunk mágikus egyensúlya megzavarodott. Lehet, hogy a mágia megfordíthatatlan pusztulása máris elkezdődött. És mindez a ti próféciák iránti szolgai ragaszkodásotok miatt.
Ha nem avatkoztok közbe, te, Prelátus, maga Jagang és ti, Nővérek valamennyien odaát volnátok most az Óvilágban a Határ mögött, mi pedig itt az Újvilágban békében és biztonságban élhetnénk. Mindenkit hibáztattok, kivéve az igazi felelősöket. Ha a szabadság, ha a mágia, ha az egész világ elpusztul, annak mind ti lesztek az okai, Prelátus!
A hirtelen csendben az egyetlen hang a szél mély tónusú nyögése volt, ami csak még fájdalmasabbá tette a hallgatást. Ann könnyekkel telt szemmel nézett fel Kahlanra. A hideg, hajnali nap fényében szikrákat szórt körülöttük a hó.
- Kahlan, ez nem így van. Neked csak most, fájdalmadban tűnik így.
- Márpedig ez így igaz - zárta le Kahlan véglegesen a vitát. Ann szája tovább mozgott, de ezúttal egyetlen hang sem jött ki rajta. Kahlan tenyérrel fölfelé kinyújtotta a kezét.
- Az útinaplót! Ha azt hiszed, nem vagyok képes elvenni ennek a nőnek az életét, akkor semmit sem tudsz rólam. Ő egyike a ti Nővéreiteknek, akik a Jó nevében ügyködnek a világ pusztulása érdekében, vagy ha nem, akkor még mindig a Sötétség Nővére, az Őrző szolgája, aki a Halál nevében tör a világ pusztulására. Akármelyik legyen is, ha most azonnal nem kapom meg tőled az útinaplót, az ő élete többé egy garast sem ér.
- Mit akarsz ezzel elérni? - suttogta Ann kétségbeesetten.
- Ezzel kezdem el, hogy megfékezzem a manipulációitokat, amivel megzavartátok a Középföld és az Újvilág valamennyi népének életét, az én életemet, a Richardét. Csak így tudom elkezdeni a dolgot, kivéve, ha most rögtön megöllek mindkettőtöket. Jobb, ha nem is tudtok róla, milyen közel állok hozzá, hogy azt az alternatívát válasszam. Most pedig ide azzal az útinaplóval!
Ann Kahlan eléje tartott nyitott tenyerére meredt. Pislogva próbálta megfékezni a könnyeit. Végül lehúzta az egyik gyapjúkesztyűjét, és kicibálta öve mögül az apró könyvet. Egy pillanatig maga előtt tartva tisztelettel nézett rá, de végül mégis letette Kahlan tenyerébe.
- Drága teremtőm - suttogta - bocsásd meg ennek a szegény, szenvedő gyermeknek, amit most cselekszik!
Kahlan a tűzbe hajította a könyvet.
Ann és Alessandra Nővér hamuszürke arccal bámultak a tűz sercegő lángjai között heverő útinaplóra. Kahlan felkapta Richard Kardját.
- Induljunk, Cara!
- A lovak készen állnak. Éppen felnyergeltem őket, amikor ez a kettő felbukkant.
Kahlan kilöttyintette a forró vizet, mialatt Cara gyorsan összekapkodta a holmijaikat. Mindketten sietve a nyeregtáskába tömködték az összeszedett tárgyakat. A többi úti holmit a vállukra vetve vitték a lovakhoz és a nyeregkápára kötözték.
Kahlan fellendült a hideg nyeregbe anélkül, hogy egy pillantás erejéig is visszanézett volna Annra és Alessandrara. A zord Carával az oldalán megfordította a lovát, és elügettek a kavargó hópelyhek között.

5. FEJEZET

Amint Ann látta, hogy Kahlan és Cara bosszúálló szellemekként eltűnnek a fehér örvénylésben, azonnal térdre hullott, és mindkét kezével a tűzbe túrva próbálta kimenteni az útinaplót halotti máglyájáról a fehéren izzó parázs közül.
- Prelátus! - sikoltott fel Alessandra. - Összeégeted magad! Ann fájdalomtól összeránduló arccal, nem törődve az égett hús orrfacsaró bűzével, újra benyúlt az elviselhetetlen forróságú parázs közé. Inkább csak látta, mint érezte égett kezével, hogy ujjai a felbecsülhetetlen értékű útinapló köré kulcsolódnak.

A könyv kimentése aligha tartott egy másodpercnél tovább, de a fájdalom prizmáján át egy egész örökkévalóságnak érződött.
Kínjában alsó ajkába harapva Ann oldalra gördülve távolodott a tűztől. Alessandra futva közeledett hozzá egy maréknyi hóval, amit ráborított Ann vérző, megfeketedett kezeire, és a bennük szorongatott könyvre.
Ann halk nyüszítéssel fogadta az újabb szenvedést, amit az égett bőrével érintkező hideg okozott. Alessandra könnyek között fuldokolva rogyott le a Prelátus mellé, és tenyerébe fogta Ann csuklóit.
- Prelátus! Jaj, Prelátus, nem kellett volna!
Ann sokkos állapotban volt a fájdalomtól. Alessandra éles hangja csak valami távoli erőtlen zümmögésként érte el a tudatát.
- Ó, Ann, miért nem használtad a mágiádat, vagy akár egy botot?
Annt meglepte a kérdés. Annyira pánikba esett tőle, hogy a nagy értékű útinaplóját ott látta égni a tűzben, hogy egyetlen gondolat töltötte be az elméjét: kivenni onnan, mielőtt túl késő lenne. Arra is rádöbbent, hogy meggondolatlan tette főként Kahlan vádjai fölött érzett elkeseredett gyötrelmeinek tudható be, amelyek elhomályosították józan ítélőképességét.
- Maradj nyugton - figyelmeztette Alessandra könnyeivel küszködve. - Ne mozogj, hadd nézzem meg, mit tehetek, hogy meggyógyítsalak. Minden rendben lesz, csak maradj nyugton.
Ann fájdalomtól bódultan ült a hóban, és agyában egyre ott visszhangzottak a vádoló szavak, miközben Alessandra a kezét gyógyította.
A szívét ért sebeket nem tudta meggyógyítani a Nővér.
- Az Inkvizítor Anya téved - mondta Alessandra, mintha csak olvasott volna Ann gondolataiban. - Nincs igaza.
- Téved? - kérdezett vissza Ann tompa hangon, amikor a szörnyű fájdalom már megenyhült az ujjaiban, és helyét átvette a gyógyító mágia kényelmetlen zsibogása. - Tényleg nincs igaza, Alessandra?
- Tényleg. Messze nem tud annyit, mint hiszi magáról. Még szinte gyerek. Még harminc éves sem lehet. - Ann tudatában volt, hogy Alessandra csak fecseg. Fecseg, hogy leplezze aggodalmát az útinapló miatt, meg Ann-nak a Kahlan szavai okozta fájdalma miatt.
- Kahlan csak egy bolondos kölyök, aki semmiről nem tud szinte semmit. A dolgok sokkal bonyolultabbak annál, mint ahogy ő látja. Nem olyan egyszerű a világ, mint Kahlan hiszi. Egyáltalán nem olyan egyszerű.
Ann többé már nem volt olyan biztos a dologban. Most minden értelmetlennek és élettelennek látszott előtte. Ötszáz év munkája vajon csakugyan vakhit és önző vágyak irányította őrült cselekedetek sora volt? Ha ő lenne Kahlan helyében, ő vajon nem így látná a dolgokat?
Az Ann elméjén végigfutó számvetés során holttestek végtelen sorai vonultak el lelki szemei előtt. Mit hozhatott fel a maga védelmére? Ezernyi válasza lett volna az Inkvizítor Anya vádjaira, de ebben a pillanatban valamennyi üresen és hamisan hangzott. Hogyan kérhetne bocsánatot a halottaktól?
- Te a Fény Nővéreinek Prelátusa vagy - morgolódott Alessandra, mialatt rövid szünetet tartott gyógyító munkájában. - Annak a kölyöknek jobban oda kellett volna figyelnie, kivel beszél. Több tiszteletet kellett volna mutatnia. Ő nem tud minden tényezőről. Ebben az egészben sokkal több minden rejlik. Sokkal-sokkal több. Elvégre is a Fény Nővérei nem meggondolatlanul választják ki a Prelátusukat!
Az Inkvizítorok sem meggondolatlanul választják ki az Inkvizítor Anyát.
Elmúlt egy óra, aztán még egy, mire Alessandra végre befejezte Ann égési sebeinek gyógyítását. Az égések nagyon nehezen gyógyuló sebek. Ann számára kimerítő élmény volt ott heverni tehetetlenül, fázva, mialatt a gyógyító mágia vibrálva, bizsergetve áramlott keresztül a testén, Kahlan szavai pedig éles késekként hasogatták a lelkét.
Mikor Alessandra végzett, Ann óvatos próbálgatással hajlította be sajgó ujjait. Az égető fájdalom tompa maradványa még mindig ott lüktetett bennük, és Ann tudta, hogy ez a tompa sajgás még sokáig nem fog elmúlni. De az ujjai meggyógyultak, visszakapta a kezeit.
Mikor azonban mérlegre tette a történteket, attól tartott, sokkal többet veszített el önmagából, mint amennyit visszanyert.
Alessandra mély aggodalmára a kimerült, átfázott Ann odaheveredett a földre a kihunyófélben lévő tűz hőiétől sercegő maradványa mellé, ami röviddel ezelőtt még olyan fájdalmas sérüléseket okozott neki. Abban a pillanatban a Prelátus legszívesebben ott maradt volna fekve, hogy soha többé ne keljen fel. Úgy érezte, hogy élete valamennyi, közel ezer évének minden súlya egyszerre zúdult rá.
Most borzasztóan hiányzott neki Nathan. A próféta biztosan tudott volna most is valami bölcsességet, vagy épp bolondságot mondani, amivel megvigasztalta volna. Nathan mindig tudott valamit mondani. Ann-nak nagyon hiányzott az öreg próféta kérkedő hanghordozása, kedves, gyermeki, mégis mindentudó tekintete. Hiányzott az érintése is...
Ann csendes szipogással álomba sírta magát. Zaklató álmai azonban nem engedték, hogy alvása mély, vagy pihentető legyen. Késő reggel arra ébredt, hogy Alessandra nyugtató kezének érintését érzi a vállán. A Nővér újra felélesztette és jól megrakta a tüzet, ami most kellemes meleget árasztott.
- Jobban vagy, Prelátus?
Ann néma bólintással füllentett. Első gondolata ébredése után az útinapló volt. Tekintete megkereste a könyvet, ami most Alessandra ölében hevert. Ann felült, és óvatosan felemelte a megfeketedett könyvecskét.
- Prelátus, nagyon aggódtam miattad.
Ann fájó keze óvatos legyintésével elhessegette a Nővér aggodalmát.
- Amíg aludtál, megvizsgáltam a naplót. - Ann felnyögött.
- Nagyon rossz állapotban lévőnek látszik. - Alessandra rábólintott.
- Én is úgy gondolom. Nem hiszem, hogy megmenthető lenne.
Ann Hanjának gyengéd, finom áramával fogta össze a hamunál alig szilárdabb oldalakat, miközben óvatosan forgatta őket.
- Ez a napló túlélt több mint háromezer évet. Ha közönséges papírból készült volna, menthetetlen lenne, de ez mágikus papír, Alessandra, amit varázstűzben edzettek meg olyan hatalmú mágusok, amilyenek háromezer év óta nem születtek... egészen Richardig.
- És mi mit tehetünk? Tudsz valamit, amivel helyreállíthatod?
Ann megrázta a fejét, miközben a felpördült, égett lapokat vizsgálgatta.
- Nem tudom, megmenthető-e. Csak azt mondom, hogy ez mágikus erejű tárgy. És ahol mágia van, remény is van.
Ann valahonnan ruhája számtalan rétege alól előhúzott egy zsebkendőt. A megfeketedett könyvecskét a kendő közepére helyezte, aztán gondosan ráhajtogatta a kendő sarkait, hogy összetartsa vele az égett papírt. Aztán védővarázslatot szőtt az egész köré, hogy ebben az állapotában megőrizze.
- Igyekszem megtalálni a módját, hogy helyreállítsam, ha lehet. Ha egyáltalán megmenthető.
Alessandra a kezeit dörzsölgette.
- Addig viszont semmi kapcsolatunk nem maradt a sereghez. Ann bólintott.
- Nem fogunk tudni róla, ha a Birodalmi Rend esetleg úgy dönt, hogy végre elhagyja az állomáshelyét lenn délen, és elindul felfelé a Középföldre. Nem fogok tudni tanácsot adni Vernának.
- Prelátus, mit gondolsz, mi fog történni, ha a Rend támadásba lendül, és Richard nincs ott a sereggel? A Rahl Nagyúr nélkül, aki vezetné őket...
Ann mindent megpróbált, hogy Kahlan szavainak rettentő súlyát félretéve a jelen problémáira koncentráljon.
- Egyenlőre Verna a Prelátus, legalábbis a seregnél lévő Nővérek számára. Ő bölcsen fogja irányítani őket. És ott van Zedd is, hogy segítsen nekik felkészülni a csatára, ha arra kerülne a sor. Nem is lehetne jobb tanácsadójuk, mint egy Zedd tapasztalataival rendelkező varázsló. Első Varázslóként nem egy nagy háborúban vett már részt.
Hinnünk kell benne, hogy a Teremtő vigyázni fog rájuk. Én nem tudok segíteni nekik, hacsak nem sikerül helyreállítani az útinaplót. Ha viszont nem sikerül, akkor a helyzetükről sem fogunk tudni egyáltalán semmit.
- Odamehetnél hozzájuk, Prelátus.
Ann féloldalt a földön fekve lesöpörte a havat a válláról, közben válaszát fontolgatta Alessandra felvetésére.
- A Fény Nővérei úgy tudják, hogy meghaltam. Most Vernába vetik a bizalmukat, mint Prelátusukba. Szörnyű dolgot művelnék Vernával, meg a többi Nővérrel is, ha most, ilyen embert próbáló helyzetben hirtelen feltámadnék. Biztosan sokan megkönnyebbülnének, hogy visszatértem, de egyúttal a zavar és kétség magvait is elhinteném közöttük. És a háborús idők nagyon alkalmatlanok az ilyesféle kétségek ébresztésére.
- De mindnyájukat felbátorítaná, ha te... - Ann megrázta a fejét.
- Verna a vezetőjük. Egy ilyen visszatérés mindörökre megingatná a vezető hatalmába vetett hitüket. Nem szabad, hogy kételkedjenek a vezérükben. Most mindennél fontosabb a Fény Nővéreinek a biztonsága és rendíthetetlensége. Az ő érdekeiket kell szem előtt tartanom mindenek előtt.
- De hát te vagy a Prelátus, Ann! - Ann a távolba meredt.
- És mi haszna volt belőle bárkinek is?
Alessandra lesütötte a szemét. A szél gyászosan nyögött a fák ágai között. A kósza szélrohamok kékesszürke hócsomókat kaptak fel és söpörtek végig a táborhelyen. A nap fénye komor, sötét felhők mögé rejtőzött. Ann köpenye fagyott szélébe törölte az orrát.
Alessandra együttérzően tette a kezét Ann vállára.
- Te visszahoztál engem az Őrző karmai közül a Teremtő Fényébe. Jagang kezében voltam, és amikor téged elfogtak, szörnyen bántam veled, de te sohasem adtad fel a belém vetett hitedet. Ki más törődött volna velem? Nélküled mindörökre elveszett volna a lelkem. Nem hiszem, hogy valaha is fel tudnád mérni a hálám mélységét, Prelátus.
Bár Alessandra látszólag visszatért a Teremtő Fényébe, egyszer már bolonddá tette Annt. Sok évvel ezelőtt felesküdött az Őrzőre, a Sötétség Nővérévé lett, és Ann nem is sejtette róla. Hogyan bízhatna valakiben, aki egyszer már így elárulta?
Felnézett Alessandra szemeibe.
- Remélem, úgy van, Nővér. Imádkozom érte, hogy mindez igaz legyen.
- Igaz, Prelátus.
Ann az elrejtőzött nap felé emelte a kezét.
- Akkor talán, ha majd a következő világban eljutok a Teremtő Fénye elé, ez az egy jó cselekedetem eltörli majd a miattam elveszett ezernyi élet bűnét.
Alessandra elfordította a fejét, és ruhái rétegein át átfázott karjait dörzsölgette. Aztán két nagyobb ágat vetett a tűzre.
- Meleg ételre lenne szükségünk. Attól majd jobban fogod érezni magad, Prelátus. Attól majd mindketten jobban leszünk.
Ann felült a földön, és nézte, hogyan készíti el Alessandra a jó tömény, tápláló levest úti készleteikből, de az étvágyát még a leves ínycsiklandó illata sem akarta meghozni.
- Mit gondolsz, miért vitte el Nicci Richardot? – kérdezte Alessandra, miközben egy zacskóból szárított gombát szórt a levesbe. Ann felpillantott Alessandra zavart, értetlen arcára.
- El sem tudom képzelni, hacsak nem úgy, hogy hazudott, és mégiscsak Jaganghoz viszi.
Alessandra szárított húsdarabokat morzsolt a forrásban lévő levesbe.
- De miért? Ha Richard úgyis a hatalmában van, és muszáj azt tennie, amit Nicci mond neki, akkor miért hazudott? Mi lett volna vele a célja?
- Nicci az Őrzőre felesküdött Nővér. - Ann felemelte az egyik kezét, aztán erőtlenül visszaejtette az ölébe. - Ez önmagában is elég ok rá, hogy hazudjon, nem? A hazugság bűn. Gonosz dolog. Ez már magában is elég magyarázat.
Alessandra helytelenítően csóválta meg a fejét.
- Prelátus, jusson eszedbe, hogy én is a Sötétség Nővére voltam. Én jobban ismerem őket. Ez a dolog egyáltalán nem így működik. Te mindig igazat mondasz, csak azért, mert a Teremtő Fényét imádod? Nem. Az ember az Őrző érdekében hazudott, épp úgy, ahogy te is hazudsz, ha a Teremtő érdeke úgy kívánja. De ebben a dologban Nicci miért hazudott volna? Ebben a helyzetben az ő kezében volt minden ütőkártya, nem kellett volna hazudnia.
- Akkor fogalmam sincs. - Ann nem érzett magában elég erőt, hogy komolyan elgondolkodjon a kérdésen. Agyában reménytelen kuszaságban kavarogtak a gondolatok. Ő volt a hibás benne, hogy Richard az ellenség kezére került, nem Nicci.
- Én azt hiszem, a saját kedvéért tette. - Ann felpillantott.
- Ezzel mit akarsz mondani?
- Azt hiszem, Nicci most is keres valamit.
- Keres valamit? Ez meg mit akar jelenteni?
Alessanda ujjhegyével egy kevés fűszert söpört a fazékba egy széthajtogatott viaszolt papírcsomagból.
- Az első naptól kezdve, amikor elhoztam hazulról, és a Próféták Palotájába vittem, Nicci fokozatosan egyre közömbösebbé... valahogy távolállóvá vált. Mindig mindent megtett, ami tellett tőle, hogy segítsen az embereken, de valahogy folytonosan az az érzésem volt vele kapcsolatban, hogy képtelen vagyok megfelelni az elvárásainak.
- Milyen elvárásoknak? Alessandra megrázta a fejét.
- Nem tudnám megmondani. Mintha folyton keresett volna valamit. Azt gondoltam, a Teremtő Fényére kell rátalálnia. Keményen, könyörtelenül hajszoltam, abban reménykedtem, hogy a megterhelés hatására rá fog ébredni az Ő útjaira, és kielégíti vele a belső vágyakozását. Nem hagytam neki időt és módot rá, hogy bármi mással is foglalkozhasson. Még a családjával sem engedtem kapcsolatot tartani. Az apja önző módon csak a pénzt imádta, az anyja meg... nos, az anyja a szándékait illetően helyes úton járt, de én valahogy mégis mindig kényelmetlenül éreztem magam a jelenlétében. Azt hittem, a Teremtő majd be fogja tölteni azt a fura űrt Nicci lelkében. - Alessandra habozott. - Aztán meg azt gondoltam, az Őrzőre van szüksége.
- Vagyis úgy véled, azért vitte magával Richardot, mert neki kellene betöltenie Nicci valamiféle... belső szükségletét? Ennek meg mi értelme?
- Nem tudom. - Alessandra légzése felgyorsult tehetetlenségében. Megkeverte a levest, és csipetnyi sót szórt bele. - Azt hiszem, Prelátus, cserbenhagytam Niccit.
- Milyen értelemben?
- Azt sem tudom. Talán nem voltam képes annyira bevonni a jótékonykodásba, mint amennyire szüksége lett volna rá. Talán túl sok időt hagytam neki rá, hogy önmagával foglalkozzon. Mindig elkötelezett volt a szükséget szenvedők iránt, de talán még jobban bele kellett volna vernem az orrát mások bajaiba, hogy megtanítsam rá, a Teremtő erénynek tartja, ha többet törődik az irgalmassággal, mint a saját önző vágyaival.
- Aligha hiszem, hogy erről lenne szó, Nővér. Nicci egyszer kért tőlem egy különleges fekete ruhát, hogy azt viselhesse az anyja temetésén. Persze visszautasítottam a kérését, mert ilyen pazarlás illetlen lett volna egy novíciához, akinek éppen azt kell megtanulnia, hogy mások érdekeit a sajátja elé helyezze, de ettől az egy alkalomtól eltekintve soha nem kért magának semmit. Bámulatra méltó munkát végeztél vele, Alessandra.
Ann visszaemlékezett rá, hogy Nicci akkortól kezdett fekete ruhákat viselni.
- Én is emlékszem az esetre. - Alessandra nem nézett fel. - Amikor az apja meghalt, elkísértem Niccit a temetésre. Mindig fájlaltam, hogy el kellett szakítanom a családjától, de megmagyaráztam neki, hogy ő annyira Tehetséges, hogy minden energiáját mások megsegítésére kell fordítania, nem szabad elvesztegetnie belőle semmit.
- Elhozni a fiatalokat a Palotába mindig is nehéz feladat volt. Nem könnyű egy gyermeket elszakítani a szerető családjától. De vannak, akik könnyebben alkalmazkodnak a többieknél.
- Nicci azt mondta nekem, hogy megérti. E tekintetben mindig remekül viselkedett. Soha nem panaszkodott, bármilyen munkát bíztam is rá. Talán túl sokat tartottam róla épp azért, mert mindig zokszó nélkül, teljes odaadással vállalt bármilyen jótékonykodást.
Az apja temetésén szerettem volna megvigasztalni a gyászában. Bár akkor is olyan hidegnek látszott, mint bármikor máskor, tudtam, hogy belülről szenved. Azzal próbáltam vigasztalni, hogy ne így emlékezzen az apjára, hanem úgy, ahogy életében ismerte.
- Ezek nagyon kedves szavak egy gyászoló számára, Nővér. Bölcs tanácsot adtál.
Alessandra most felpillantott.
- Nem tudtam vele megvigasztalni, Prelátus. Rám nézett azokkal a kék szemekkel... emlékszel, ugye, milyen kékek voltak Nicci szemei?
Ann rábólintott.
- Emlékszem.
- Szóval rám nézett azokkal a szúrós tekintetű kék szemekkel, úgy, mintha gyűlölni akarna azért, amit mondtam, de még erre az érzelemre is képtelen lenne, és azt mondta azon a jellegzetes élettelen hanghordozásával, hogy nem emlékezhet az apjára úgy, ahogy életében ismerte, mert egyáltalán nem ismerte addig sem, amíg élt. Nem a legkülönösebb dolog, amit az ember hallhat?
Ann felsóhajtott.
- Nagyon is jellemző Niccire. Mindig a legfurcsább dolgokat mondta a legfurcsább alkalmakkor. Jobban kellett volna törődnöm azzal, hogyan gondolkodik az életről. Több figyelmet kellett volna szentelnem neki... De akkoriban annyi minden más kötött le...
- Nem, Prelátus, az az én feladatom lett volna. És én sikertelen voltam benne. Cserbenhagytam Niccit.
Egy erősebb széllökésre Ann összébb húzta magán a köpenyét. Átvett egy tál levest, amit Alessandra feléje nyújtott.
- És még ennél is rosszabbat tettem, Prelátus. Én vittem el őt az Őrző árnyékába.
Ann kortyintott egyet a leveséből, és a tálka pereme fölött nézett Alessandrára. Aztán óvatosan letette a tálkát az ölébe.
- Ami történt, megtörtént.
Mialatt Alessandra a levesét fogyasztotta, Ann újra Kahlan szavaira gondolt. Harag diktálta szavak voltak ezek, ezért meg kellett bocsátani őket. Vagy talán inkább komolyan venni?
Ann nem merte azt mondani, hogy Kahlan téved. Attól félt, hogy igaza van. Ann évszázadokon át dolgozott együtt Nathannal a próféciákon, igyekezve elkerülni a katasztrófákat, amiket a próféciákban meglátott, meg amikre Nathan felhívta a figyelmét. De mi van akkor, ha Nathan próféciái csak holt szavak voltak, ahogy Kahlan mondta? Mi van, ha Nathan az összes tanácsaival csak a saját szökését készítette elő?
Végtére is, Nathan szökéséhez is azok az események, amelyeket Ann Richarddal kapcsolatban mozgásba hozott. Mi van akkor, ha a próféta bolonddá tette őt, és Annt használta eszközül arra, hogy ilyen végzetes események okozója legyen?
Elképzelhető ez? Ann kis híján megadta magát a csalódott fájdalomnak. Őszintén félni kezdett tőle, hogy hagyta félrevezetni magát, hiú módon azt képzelve, hogy tudja, mit csinál.
Kahlannak akár igaza is lehet. Nem kizárt, hogy a Fény Nővéreinek Prelátusa több halálért és szenvedésért felelős, mint bármelyik szörnyeteg, aki eddig a világra született.
- Alessandra! - szólalt meg halkan, miután befejezte a levesét. - El kell mennünk, és megpróbálnunk megtalálni Nathant. Nagyon veszélyes dolog szabadjára engedni egy prófétát egy olyan világban, amelyik védtelen vele szemben.
- Hol kezdjük keresni?
Ann átgondolta a feladat nehézségét, és megrázta a fejét.
- Egy Nathanhoz hasonló figura nem járkálhat észrevétlenül a világban. Úgy gondolom, ha komolyan rászánjuk magunkat, meg tudjuk találni.
Alessandra Ann arcát figyelte.
- Ahogy mondod, veszélyes egy prófétának egyedül bolyonga-ni a nagyvilágban.
- Úgy van. Meg kell találnunk őt.
- Vernának húsz évébe tellett, amíg megtalálta Richardot.
- Ez igaz, de ezért én is felelős vagyok. Egy csomó tényt és információt elhallgattam Verna elől. Viszont azt sem kétlem, hogy Nathan is elhallgatott előlünk sok mindent. Ennek ellenére rajtunk a felelősség. Verna a hadseregnél van a Nővérekkel, ők mindent meg fognak tenni ezen a téren, ami tőlük telik. Nekünk Nathan után kell mennünk, a mi dolgunk ez lesz.
Alessandra félretette a tálját.
- Prelátus, én megértem, miért érzed úgy, hogy a prófétát meg kell találnod, én viszont ugyanúgy azt érzem, hogy nekem Niccit kell megkeresnem. Én vagyok a felelős érte, hogy az Alvilág Őrzőjéhez pártolt. Lehet, hogy én vagyok az egyetlen, aki képes lenne visszavezetni őt a Fénybe. Én tudom egyedül megérteni azt a kétségbeesett utazást, amit a saját szíve mélyén tesz. Tartok tőle, mi történhet Richarddal, ha nem próbálom megállítani Niccit. Ami még rosszabb - tette hozzá - félek tőle, mi történhet a világgal, ha Richard meghal. Kahlan tévedett. Én hiszek mindabban, amiért te évszázadok óta dolgozol. Kahlan egyszerűnek tünteti fel, ami nagyon bonyolult, de csak azért, mert össze van törve, valójában azonban a nélkül, amit te megtettél, soha nem is találkozhatott volna Richarddal.
Ann elgondolkodott Alessandra szavain. A felmentő vélemény tagadhatatlanul vonzóan hangzott számára.
- De Alessandra, a leghalványabb fogalmunk sincs róla, merre mehettek. Nicci van olyan ravasz, mint bármelyikünk. Ha, ahogy mondod, valóban a saját érdekében cselekszik, elég óvatos lesz hozzá, hogy ne találhassuk meg. Egyáltalán, hogy kezdenél hozzá a kutatáshoz? Nathan egy próféta, aki rászabadult a világra. Emlékszel rá, mennyi kalamajkát okozott már a múltban is? Ő egymaga képes akkora felfordulást okozni, amekkorát még nem látott a világ. Nathan hencegő típus: biztosan nyomokat hagy maga után, amerre jár. Nathannal legalább esélyünk van a sikerre, de Niccit megtalálni...
Alessandra kemény határozottsággal állta Ann tekintetét.
- Prelátus, ha Richard meghal, milyen esélyünk marad nekünk, többieknek bármire is?
Ann elfordította a fejét. És ha Alessandrának igaza van? És ha Kahlannak igaza van? Meg kell találnia Nathant, csak így tudhatja meg az igazságot.
- Alessandra...
- Nem igazán bízol bennem, ugye, Prelátus?
Ann újra szembenézett a Nővérrel, ezúttal azonban határozott, tekintélyt parancsoló pillantással.
- Nem, Alessandra. Bevallom, nem. Hogyan is bízhatnék? Becsaptál engem. Hazudtál nekem. Hátat fordítottál a Teremtőnek, és az Alvilág Őrzőjének adtad magad.
- De visszatértem a Fénybe, Prelátus.
- Valóban? Aki az Őrzőt szolgálna, vajon nem ugyanezt hazudna az Ő érdekében, ahogy te magad sugalltad nem sokkal ezelőtt?
Alessandra szemét elfutotta a könny.
- Éppen ezért kell megtalálnom Niccit, Prelátus. Be kell bizonyítanom, hogy megérdemlem a belém vetett hitedet. Meg kell tennem, hogy bizonyítsam neked az őszinteségemet.
- Vagy éppen Niccinek és az Őrzőnek akarsz segíteni.
- Tudom, hogy nem érdemlem meg a bizalmadat. Jól tudom. Te azt mondod, meg kell találnunk Nathant - de Richardon is segítenünk kell!
- Két egyformán létfontosságú feladat - tűnődött el Ann - és nincs többé útinapló, hogy segítséget hívjunk.
Alessandra a szemét törölgette.
- Kérlek, Prelátus, hadd segítsek! Én vagyok a felelős érte, hogy Nicci az Őrző szolgálatába állt. Hadd próbáljam meg jóvá tenni! Hadd hozzam őt vissza! Én tudom, milyen a visszatérés, tudok neki segíteni benne. Kérlek, hadd próbáljam megmenteni Nicci halhatatlan lelkét!
Ann lesütötte a szemét. Kicsoda ő, hogy megkérdőjelezze egy másik ember értékeit? Mit ért el ő életében? Nem lehetséges, hogy éppen ő volt az Őrző leghasznosabb szövetségese?
Megköszörülte a torkát.
- Alessandra Nővér, akkor hát hallgass most ide, és jól figyelj! Én vagyok a Fény Nővéreinek Prelátusa, és neked kötelességed azt tenni, amire én utasítlak. - Ann az ujját rázta Alessandra felé. - Nem fogok vitatkozni veled, értetted? Nekem meg kell találnom a prófétát, mielőtt még valami végzetes ostobaságot követne el. Richard létfontosságú az ügyünk számára, és ezt te is jól tudod. Én már öreg vagyok, és csak lassítanám az utána és elrablója után indított kutatást. Azt akarom, hogy te menj utánuk. Erről nem nyitok vitát. Megkeresed Richard Rahlt, és megmutatod a tévelygő tanítványodnak, Niccinek, mit jelent a Teremtőt szolgálni.
Alessandra Ann nyakába borult, és zokogva mondott köszönetet. Ann a Nővér hátát veregette. Nyomorúságosán érezte magát, hogy elveszít egy útitársat, és tartott tőle, hogy a hitét is elveszíti mindabban, amit eddig helyesnek tartott.
Alessandra végül eltolta magától Annt.
- Prelátus, képes leszel az utazásra egyedül? Biztos vagy benne, hogy elég erős vagy hozzá?
- Ostobaság. Öreg vagyok, de nem tehetetlen. Mégis mit gondolsz, ki hatolt be Jagang táborának a közepébe, te gyerek, hogy téged kiszabadítson?
Alessandra elmosolyodott a könnyein keresztül.
- Te voltál az, Prelátus, és egyedül tetted. Rajtad kívül senki más nem lett volna képes rá. Csak remélni tudom, hogy én feleennyit képes leszek megtenni Nicciért, ha majd rátalálok.
- Képes leszel, Nővér, képes leszel. Tartson téged a tenyerén a Teremtő az utad alatt!
Ann tudta, hogy mindketten nagyon nehéz útra indulnak, ami akár éveken át elhúzódhat.
- Nehéz idők állnak előttünk - mondta Alessandra - de a Telemtőnek két keze van, nem igaz? Egy neked, Prelátus, egy meg nekem.
Ann elképzelte gondolatban, és akaratlanul is elmosolyodott.

6. FEJEZET
- Gyere be! - mordult Zedd a sátra előtt makacsul ismétlődve felhangzó torokköszörülés hallatán.
Éppen vizet öntött egy kancsóból a fatuskón álló ütött-kopott fémfazékba, ami mosdótálául szolgált. Aztán a tenyerével vizet fröcskölt az arcára a fazékból, és hangosan felnyögött. Hihetetlen, hogy ennyire hideg víz még folyékony maradt.
- Jó reggelt, Zedd!

Zedd, még mindig zihálva, kitörölte a jéghideg vizet a szeméből, és Warrenre hunyorgott.
- Jó reggelt, fiam.

Warren elpirult. Zedd gondolatban figyelmeztette magát, hogy talán nem kellene egy nála legalább kétszer idősebb embert „fiam”
-nak szólítania. De hát ez egyedül Warren hibája: ha abbahagyná végre, hogy annyira fiatalnak nézzen ki...

Zedd felsóhajtott, és lehajolt, hogy előkotorjon egy törülközőt kicsiny tábori sátra egyik sarkából, a térképekből, mosatlan tányérokból, rozsdás mérőkörzőkből, üres korsókból, csirkecsontokból, kötelekből és egy hetekkel ezelőtt, az egyik oktatása során leejtett tojásból és egyéb kétes funkciójú holmikból álló, az itt töltött ideje során hihetetlen gyorsan felhalmozódott kupac alól.

Warren zavarában bíbor köntöse szélét gyűrögette csomóba a derekán.
- Éppen most jövök Verna sátrából.

Zedd abbahagyta a keresgélést és felpillantott.
- Van valami hír?
Warren megrázta göndör, szőke fürtös fejét.
- Sajnálom, Zedd...
- Áh - legyintett Zedd gúnyosan - ez még nem jelent semmit. Annak az öregasszonynak több élete van, mint az egyik volt macskámnak, amelyikbe egyszer belecsapott a villám, aztán még aznap beleesett egy kútba. Meséltem már neked arról a macskáról, fiam?
- Nos, őszintén szólva igen, meséltél - mosolygott Warren -, de ha akarod, szívesen meghallgatom még egyszer.
Zedd egy könnyed legyintéssel elintézte a történetet, és komolyra fordította a szót.
- Biztos vagyok benne, hogy Ann jól van. Verna sokkal jobban ismeri őt nálam, de annyit én is tudok, hogy határozottan nehéz feladat lenne bárkinek is, hogy komolyabb gondot okozzon annak az öregasszonynak.
- Verna is mondott valami ehhez hasonlót - vigyorgott Warren. - Azt mondta, Ann könnyen vissza tudna ijeszteni egy közelgő viharfelhőt a láthatár mögé.
Zedd egyetértőén felmordult, és újra lehajolt, folytatva a keresgélést a holmik halmában.
- Szívósabb az a nő, mint a szárított marhahús.
A háta mögé hajított néhány idejét múlt katonai térképet. Warren egy kicsit közelebb hajolt.
- Mit keresel, ha megkérdezhetem?
- A törölközőmet. Tudom, hogy valahol itt...
- Itt van - mondta Warren. Zedd felnézett.
- Hogy?
- A törölköződ - mutatta Warren. - Ott van, ni, a szék támláján.
- Ó! - Zedd felkapta a csavargó törölközőt és megszárította vele már rég megszáradt arcát. Aztán Warrenre fintorodon. - Olyan szemed van, mint egy betörőnek. - Azzal a helyére, a szedett-vedett halomra dobta a törölközőt.
Warren ismét elvigyorodott.
- Ezt bóknak veszem.
Zedd félrebillent fejjel hallgatózott.
- Hallod ezt?
Warren arcáról lehervadt a mosoly, ahogy buzgó igyekezettel csatlakozott Zeddhez a hallgatózásban. Odakint lovak patái dobogtak a kemény talajon, a sátor mellett elhaladó katonák beszédfoszlányai szűrődtek be, vezényszavak csattantak, kocsikerekek csikorogtak, fegyverek és páncélok csörrentek, és behallatszott a tábortüzekben égő fa ropogása.
- Micsodát?
Zedd arca nyugtalan fintorba torzult.
- Nem tudom. Talán, mintha valami fütyülne.
Warren hüvelykujjával hátra intett, a sátor bejárata irányába.
- A katonák olykor füttyentenek a lovaiknak, vagy, hogy felhívják valakinek a figyelmét. Ilyesmire gyakran szükség van.
Persze, a katonák igyekeztek a fütyülést, és minden más zajt is, visszafogni, amennyire lehetett. A nyílt terepen a fütty különösen messzire hangzott. Nehéz volt titokban tartani egy ekkora tábor helyét, mint a d’harai seregé. Persze időről időre helyet változtattak, hogy az ellenséget bizonytalanságban tartsák a pontos hollétük felől, de a hangok sokszor többet elárulnak, mint ahogy a d’harai katonák szerették volna. Zedd megrázta a fejét.
- Nyilván annak kellett lennie. Valaki hosszan fütyült.
- De azért mégis, Zedd - tért vissza Warren az előző témára -, már régen itt lett volna az ideje, hogy Ann hírt adjon magáról Vernának.
- Mikor együtt utaztunk Ann-nal, akkor is előfordult olyan, hogy nem tudott üzenetet küldeni. - Zedd szélesen gesztikulált a kezével.
- Az Ördögbe is, olyan is volt, hogy én magam nem engedtem volna meg neki, hogy használja azt a nyavalyás útinaplót. A hátam borsózik attól a vacaktól. Nem tudom, miért nem tud ő is levelet írni, mint más rendes ember. - Zedd tudta, hogy az arca elárulja az aggodalmát. - Nyamvadt úti naplók. Csak a lusta embereknek valók. Itt vagyok én, Első Varázsló lett belőlem, és életemben soha nem volt szükségem úti naplóra.
- Lehet, hogy elveszítette. Legalábbis Verna úgy gondolja. - Zedd felemelte az ujját.
- Ugy van. Nagyon könnyen megtörténhetett. A könyv kicsi, kieshetett az övéből, ő meg észre sem vette, amíg ő meg Alessandra le nem táboroztak. És ilyen helyzetben egy akkora könyvet soha többé nem találna meg. - Megrázta a felemelt ujját. - És pontosan ez támasztja alá az én álláspontomat. Nem szabad ilyen apró mágikus trükkökre támaszkodni. Ellustítja az embert.
- Verna is pont erre gondolt. Mármint, hogy a könyv kieshetett Ann övéből - kuncogta el magát Warren. - Vagy elvitte a cica.
Zedd összevont szemöldöke alól gyanakvóan pislogott Warrenre.
- A cica? Miféle cica?
- Akármilyen cica - krákogott Warren zavartan. - Csak úgy értettem... ó, nem érdekes. Sosem tudtam igazán tréfálkozni.
Zedd szemöldöke felszaladt a homlokára.
- Ja, értem. Elvitte a cica. Igen, igen, értem már. - Nem értette ugyan, de azért a fiú kedvéért kuncogott egyet. - Nagyon jó.
- Akárhogy is, nyilván elvesztette. Vagy valami hasonlóan egyszerű a magyarázat.
- Na, de ha ez a helyzet - okoskodott Zedd -, akkor valószínűleg előbb utóbb be fog futni ide, hogy tudassa velünk, nincs semmi baja, vagy legalább egy levelet küld, vagy egy futárt, vagy valami. De ami még valószínűbb, hogy nincs semmi üzennivalója, és nem akart bennünket zavarni azzal, hogy üres üzenetet küldjön az útinaplójában.
Warren kételkedő arcot vágott.
- Már lassan egy hónapja, hogy nem üzent semmit. Zedd nagyvonalúan legyintett.
- Ann messze északon járt, amikor utoljára hallottunk felőle, majdnem ott fent, ahol Richard és Kahlan tanyáznak. Ha elvesztette az útinaplót, és azonnal visszafordult onnan, akkor sem fog ideérni még vagy egy-két hétig. Ha pedig előbb még felment Richardhoz, akkor úgy gondolom, még később. Tudod, Ann nem utazik valami gyorsan.
- Tudom - felelte Warren. - Az évek kezdenek meglátszani rajta. De ez csak még egy ok, amiért még jobban aggódom miatta.
Ami viszont Zeddet aggasztotta, az volt, hogy az útinapló üzenetei pont akkor szűntek meg, amikor Ann éppen odaért volna Richard és Kahlan búvóhelyéhez. Zedd alig várta, hogy meghallhassa, Richard és Kahlan biztonságban vannak, és Kahlan teljesen meggyógyult. Talán még azt is, hogy Richard kész visszatérni közéjük. Ann tudta, hogy a seregnél mennyire várják a híreket, és biztosan lenne valami üzenni valója. Zeddnek nagyon nem tetszett a véletlen egybeesés, hogy az útinapló épp most némult el. Nagyon-nagyon nem tetszett.
Az egész dologtól olyan kényelmetlen viszketése támadt, mintha épp most csípte volna meg egy albínó szúnyog.
- Ide figyelj, Warren! Egy hónap, hogy nem hallottunk semmit Annról, nem is olyan sok. A múltban is elő fordult, hogy heteken keresztül nem adott hírt magáról. Még túl korai betegre aggódnunk magunkat miatta. Amellett megvannak nekünk a magunk gondjai is, amire oda kell figyelnünk.
Zedd elképzelni sem tudta, mit tehetnének ők innen, még ha Ann bajba is keveredett volna valahol. Fogalmuk sem volt róla, hol keressék.
Warren bocsánatkérő mosolyt villantott Zeddre.
- Igazad van.
Zedd arrébb lökött egy térképet, és a tegnapi vacsorából megmaradt fél karéj kenyeret talált alatta. Jókorát harapott belőle, és ez remek kifogás volt arra, hogy ne kelljen tovább beszélnie. Attól tartott, hogy a hangja előbb-utóbb elárulná, mennyire mélyen aggódik valójában: nem csak Ann, de Richard és Kahlan miatt is.
Warren tehetséges varázsló volt, és a legokosabb emberek egyike, akivel Zedd valaha is találkozott. Nagyon kevés olyan dolog volt, amiről Warren ne hallott volna, vagy éppen ne ismerte volna részletekbe menően. Zedd számára gyakran nagyon üdítő volt beszélgetni egy olyan emberrel, aki a mágia olyan mélységesen titokzatos részleteiről hallva is értően bólogatott, amit Zedd senki mással nem tudott volna megbeszélni, aki egy-egy különleges varázslat kapcsán is ki tudta pótolni Zedd hiányos ismereteit. Warren többet hallgatott el a próféciákról, mint amennyit Zedd véleménye szerint bárki élő embernek joga lett volna tudni is egyáltalán.
Warren meglepő keveréke volt a makacs öregembernek és az éretlen kamasznak. Egyszerre volt szilárd és határozott, ugyanakkor nyíltan, ártatlanul, végtelenül kíváncsi.
Az egyetlen, amitől Warren azonnal elhallgatott, az volt, ha Richard „látomása” került szóba. Ilyenkor Warren arckifejezése üressé vált, és egyetlen szó nélkül hallgatta, amíg a többiek Richard leveleinek értelmét vitatják, vagy azt, hogy mi a valóságtartalma annak, amit Richard állít bennük. Akárhányszor Zedd kettesben maradt Warrennel, és megkérdezte a véleményét a dologról, Warren mindig csak ennyit mondott: „Én követem Richardot. Ő a barátom, és ő a Rahl Nagyúr.” Warren nem volt hajlandó Richardnak a sereg számára adott utasításairól, azazhogy inkább ezen utasítások hiányáról, vitatkozni. Richard megírta, amit gondolt, és ami Warrent illeti, szerinte azt el kell fogadni, nem pedig rágódni rajta.
Zedd észrevette, hogy Warren ismét a köntösét gyürkészi. Széles gesztussal intett a kezében lévő kenyérdarabbal.
- Úgy festesz, mint egy varázsló, akinek viszketőmágiát dugtak a nadrágjába. Van valami, amit szeretnél elmondani?
Warren szégyenlősen elvigyorodott.
- Annyira látni lehet?
Zedd megveregette a „fiú” hátát.
- Dehogyis, Warren. Csak én vagyok ilyen jó megfigyelő! - Warren elnevette magát Zedd tréfáján. Zedd a kenyerével az összecsukható tábori vászonszék felé intett. Warren megnézte maga mögött a széket, de tagadóan megcsóválta a fejét. Zedd úgy érezte, fontos dologról lehet szó, ha Warren állva akarja előadni.
- Zedd, most, hogy a tél itt van a nyakunkon, mit gondolsz, támadni fog a Birodalmi Rend, vagy kivárják a tavaszt?
- Nos, ez állandó problémánk. Az embernek görcsbe rándul a gyomra tőle, hogy nem tudja a választ. De ti mindnyájan nagyon keményen felkészültetek. Tanultatok és gyakoroltatok. Remekül meg fogjátok állni a helyeteket, Warren. Te is, meg a Nővérek is.
Warrent látszólag nem nagyon érdekelte, amit Zedd mondott. A halántékát vakargatva várta, hogy újra megszólalhasson.
- Na, igen, köszönöm, Zedd. Valóban keményen dolgoztunk. Khm. Leiden tábornok úgy véli, hogy pillanatnyilag a tél a legjobb szövetségesünk. Ő, az ő keltoni tisztjei, meg a d’haraiak egy része is úgy véli, Jagang részéről őrültség lenne támadást indítani most, hogy nyakunkon a tél. Kelton nem messze északra fekszik innen, ezért Leiden tábornoknak van elég tapasztalata a téli hadviselés nehézségeiről az olyan terepen, ahová visszavonulunk védekezésbe. Ő meg van győződve róla, hogy a Rend nem támad tavaszig.
- Leiden tábornok rendes ember, és igaz, hogy Reibisch tábornok helyettese - felelte Zedd szándékoltan közömbös hangon, miközben Warren kék szemébe nézve figyelte a reakcióját -, de ebben nem értek egyet vele.
Warren meghökkentnek látszott
- Ó!
Leiden tábornok egy pár hónappal ezelőtt hozta le délre a csapatait Reibisch tábornok kérésére. Bár a keltoniak elfogadták, hogy Richard kinevezte Kahlant Kelton királynőjévé, a keltoni csapatok viselkedésében megmaradtak a függetlenség nyomai, hiába számított innentől Kelton a „D’Harai Birodalom” - ahogy a kialakult szövetséget egyre inkább mindenki nevezte - részének.
Zedd nem bánta, hogy ez az elnevezés elterjedt: az Újvilágban mindenkinek jobb volt, ha egy hatalmas, egységes erőként léptek fel, mintha megmaradtak volna független kis törzsek laza szövetségének. Zedd véleménye szerint Richard ezt kiváló érzékkel látta meg. Egy ilyen hatalmas dimenziójú háborúban lehetetlen lett volna egy nem egységes Újvilágot irányítani. Ez csak úgy vált lehetségessé, ha mindenki főként és elsősorban a D’Harai Birodalom részeként tekintett saját országára.
Zedd krákogott egyet.
- Ez persze csak egy vélemény, Warren. Lehet, hogy nincsen igazam. Leiden tábornok tapasztalt katona, és semmi esetre sem ostoba. Lehet, hogy én tévedek.
- De az is lehet, hogy Leiden tábornok téved. Azt hiszem, Reibisch tábornok inkább a te nézetedet osztja. Az elmúlt két hónapban minden éjjel úgy járkált a sátrában, mint a ketrecbe zárt oroszlán.
Zedd megvonta a vállát.
- Van valami fontos dolgod, ami függ attól, hogy mit fog tenni a Birodalmi Rend a télen? Van valami, amiben attól függne a döntésed, hogy hogyan viselkednek?
Warren tiltakozóan emelte fel mindkét kezét.
- Nem, nem, hát persze, hogy nem. Csak éppen... egyszerűen csak arról van szó, hogy ha támadhatnak, akkor nem lenne helyes ilyesmiről gondolkodni... De ha nem mozdulnak meg a télen...
-Warren most a köntöse ujját gyürkélte. - Szóval... csak azt akartam mondani... ha te is úgy gondolnád, hogy a Rend nyugton marad tavaszig, vagy ilyesmi... - zavartan elhallgatott.
- És ha úgy lenne?
Warren a földet bámulta maga előtt, közben köntöséből helyes kis gombócot gyűrt a gyomra fölött.
- Ha te úgy gondolod, hogy mégiscsak megindulnak a télen, akkor helytelen lenne, ha én... ha mi... szóval akkor nem szabadna ilyesmit tervezgetnünk...
Zedd megvakarta az állat, és megközelítési taktikát változtatott.
- Mondjuk, úgy gondolom, hogy a Rend helyben marad ezen a télen. Ebben az esetben mit szándékoznál tenni?
Warren megadóan emelte magasba a kezeit.
- Zedd, összeadnál bennünket Vernával?
Zedd felkapta a fejét, és magasba szökkent a szemöldöke.
- A csodába, fiam, ez elég jókora falat volt reggelire! - Warren két nagy lépéssel közelebb lépett.
- Megtennéd, Zedd? Mármint úgy értem, ha csakugyan úgy gondolod, hogy a Rend odalent marad Anderiában télire. Ha úgy lenne, akkor igen. Azazhogy... akkor akár...
- Warren, szereted Vernát?
- Hát persze, hogy szeretem.
- És Verna szeret téged?
- Hogyne szeretne. - Zedd megrántotta a vállát.
- Hát akkor összeadlak benneteket.
- Igazán? Ó, Zedd, az csodálatos lenne! - Warren elfordulva egyik kezével felemelte a sátor bejáratát takaró fedőlapot, a másikkal marasztalóan intett Zeddnek. - Várj csak! Várj itt egy percig!
- Nos, éppen azt terveztem, hogy csapok egy párat a karjaimmal, és elrepülök a Holdra. De ha te azt mondod, hogy várjak...
Warren eddigre már eltűnt a sátorból. Odakintről fojtott hangok hallatszottak, és Warren már vissza is tért - Verna nyomában.
Verna fülig érő szájjal mosolygott, és szinte sugárzott a boldogságtól, amit Zedd egy kissé riasztónak talált a maga részéről, merthogy olyan ritkán tapasztalhatta eddig.
- Köszönöm, hogy elvállaltad az összeesketésünket, Zedd. Nagyon köszönöm! Warren és én azt szerettük volna, hogy te végezd a szertartást. Én mondtam neki, hogy elvállalod, de ő ragaszkodott hozzá, hogy megkérdezze, és esélyt adjon neked rá, hogy visszautasítsd. Én részemről el sem tudnék képzelni nagyobb megtiszteltetést, mint hogy az Első Varázsló adjon össze minket.
Zedd csinos nőnek tartotta Vernát. Igaz, hogy időnként egy kicsit akadékoskodó, a szabályok meg ilyesmik miatt, de végső soron jóindulatú is. És tudott keményen dolgozni. Nem riadt vissza néhány nehezebb dologtól sem, amire Zedd megkérte. Mindemellett az is látszott, hogy nagyon sokra tartja, és tiszteli is Warrent.
- Mikor? - kérdezte Verna. - Mikor tartanád alkalmasnak rá az időt?
Zedd elfintorodott.
- Mit gondoltok, ki tudjátok várni, amíg tisztességesen megreggelizem?
Mindketten elnevették magukat.
- Mi inkább esti esküvőben gondolkodtunk - felelte Verna. - Esetleg rendezhetnénk egy kis ünneplést zenével, tánccal.
Warren hanyagul legyintett.
- Úgy gondoltuk, jól jönne valami, ami egy kicsit eltereli a figyelmet a folyamatos gyakorlatozásról.
- Egy kis szabadságot szeretnétek? Mennyi időre gondoltatok, amíg kivonnátok magatokat a kötelezettségeitek alól?
- Jaj, dehogy, Zedd! - Warren arca olyan bíbor színt öltött, amilyen a köntöse volt. - Nem úgy értettük, hogy... úgy értem, attól mi még... mi csak azt szeretnénk, ha...
- Nem akarunk semennyi szabadságot, Zedd - vágott közbe Verna, megszakítva Warren bátortalan hebegését. - Csak épp arra gondoltunk, hogy mindenkinek jól esne egy jól megérdemelt kis esti szórakozás. Attól még nem hagynánk ott a feladatainkat.
Zedd csontos karjával átölelte Verna vállát.
- Ti ketten annyi szabadságot kaphattok, amennyit csak akartok. Mindannyian megértjük, és mind nagyon örülünk a boldogságotoknak.
- Ez remek, Zedd - sóhajtott Warren - Mi tényleg csak...
A sátorba egy kivörösödött arcú tiszt rontott be minden előzetes engedélykérés nélkül.
- Zorander Varázsló!
A tiszt mögött két Nővér csörtetett be
- Prelátus! - kiáltotta Philippa Nővér.
- Jönnek! - zihálta Phoebe Nővér.
Mindkét Nővér holtsápadt volt, és úgy néztek ki, mint akik épp most készülnek megválni a nemrég elfogyasztott reggelijüktől. Phoebe Nővér úgy reszketett, mint vizes kutya a téli fagyban. Zedd ekkor vette észre, hogy Philippa Nővér haja az egyik oldalon megpörkölődött, és a ruhája egyik válla is megégett. Ő volt az egyik előretolt őrszem, akinek az ellenfél varázstudóira kellett figyelnie.
Zedd most már tudta, mi volt az, amit az előbb füttynek vélt: a távoli sikolyok hangja.
A messzeségből most az őrség második vonalának riasztókürtjei harsantak fel. Zedd megérezte a mágia finom bizsergését a hangban, ami azt jelezte számára, hogy a riasztás valóságos, nem vaklárma. Odakint a sátoron kívül a tábor visszafojtott hangjai a felbolydult tevékenység hangzavarává erősödtek. A fegyvereket felkapkodták a tárolóhelyükről, sisteregtek a tüzek, ahogy vízzel kioltották őket, kardhüvelyek ütődtek csizmaszárhoz felkötözés közben, kivont kardpengék csendülései hangzottak fel, és a hirtelen aktivitástól megriadt lovak nyerítése hallatszott.
Warren karon ragadta Philippa Nővért, és parancsokat kezdett osztogatni neki.
- Szervezd meg a vonalat! Meg ne lássanak benneteket, húzódjatok meg a harmadik sziklapárkány mögött! Készítsétek elő a csapdát. Az ellenség ne sejthessen meg semmit! Lovasság jön?
A Nővér bólintott.
- Lovasok mindkét szárnyon - szólt közbe a tiszt. - De egyelőre nem támadnak: nem akarnak túlságosan eltávolodni a mögöttük jövő gyalogságtól.
- Az első tüzeket mögöttük gyújtsátok meg, amikor már túljutottak a robbantási vonalon. Úgy, ahogy begyakoroltuk - utasította Warren a parancsokra figyelmesen bólogató Philippát. A terv célja az volt, hogy két erőteljes mágikus támadás vonala közé zárják az ellenséges lovasságot. A mágikus energiákat nagyon gondosan kellett fókuszálni hozzá, hogy az ellenség pajzsain át tudjanak hatolni vele.
- Prelátus - mondta Phoebe Nővér, még mindig zihálva. - El sem tudod képzelni, mennyien vannak! Jóságos Teremtőm, úgy néz ki, mintha maga a föld indult volna meg ellenünk, mintha a domboldalak csupa élő emberré váltak volna.
Verna csillapítólag a fiatal Nővér vállára tette a kezét.
- Tudom, Phoebe. De mindannyian pontosan tudjuk, mit kell tennünk.
Verna már kifelé tessékelte a két Nővért, és további embereket szólított magához, ahogy a sátor körül egyre több tiszt és visszatérő járőr ugrott le a lova hátáról.
Egy nagydarab, izzadt arcú, szakállas katona nyomakodott be a sátorba el-elfúló lélegzettel.
- Az egész átokverte hadsereg! Mindenki!
- Lovasság, lándzsákkal! Több mint elegen hozzá, hogy áttörjék a védelmi vonalunkat! - kiáltotta be a sátorba egy másik lóhátról, épp csak annyi időre megállva, hogy továbbítsa a hírt Zeddnek, aztán vágtasson is tovább.
- Íjászok? - kérdezte Zedd a két katonát, aki még bent volt a sátorban.
A szakállas tiszt megrázta a fejét.
- Nem lehet megmondani, még túl messze vannak. - Zihált egy sort.
- De a fejemet merném tenni rá, hogy ott jönnek a dárdások sora mögött.
- Semmi kétség - helyeselt Zedd. - Ha majd elég közel érnek, megmutatják magukat.
Warren elkapta a szakállas tiszt zubbonya ujját, és a sátorból kifelé igyekezve maga után húzta.
- Ne aggódj, ha majd előbújnak, mutatunk nekik valamit, amibe belekáprázik a szemük.
A másik katona is elsietett a dolgára. Zedd másodperceken belül magára maradt a kora reggeli napfény által bevilágított sátorban. Hideg volt a hajnal. Meleg és véres lesz a nap.
Odakinn a sátor körül a kezdeti felzúdulás jól szervezett, látszólagos káosszá erősödött. Mindenki tudta, mi a dolga, és tette is, ahogy kellett. Ezek a katonák jórészt harcban edzett d’harai csapatok voltak. Zedd járt a Birodalmi Rend csapatai között, és látta, milyen félelmetesnek látszanak, de a d’haraiak sem maradtak le mögöttük marconaságban. A d’haraiak nemzedékeken át arra voltak büszkék, hogy a föld kerekén nem léteznek náluk keményebb harcosok. Zedd eddigi élete jó részében a d’haraiak ellen harcolt, és tapasztalatból tudta, hogy jogos ez a hírnevük.
Zedd kiáltozást hallott.
- Mozgás, gyerünk, mozgás!
A hang, úgy tűnt, Reibisch tábornoké. Zedd a bejárathoz sietett, és kinézett a sátor mellett örvénylő folyamként hömpölygő embertömegre. Reibisch táborok megtorpant a sátor előtt.
- Zedd! Nekünk lett igazunk!
Zedd elégedetlenül bólintott rá, hogy sikerült kitalálniuk az ellenség terveit. Ezúttal jobban szerette volna, ha téved.
- Tábort bontunk - közölte a tábornok. - Nem sok időnk maradt. Az előőrsnek már kiadtam a parancsot, hogy húzódjanak északra, és fedezzék a hadtáp-szekereket.
- Mindnyájan jönnek, vagy csak szurkálódnak, hogy próbára tegyenek bennünket?
- Az egész átkozott banda!
- Jóságos szellemek! - suttogta Zedd. De legalább készen álltak a terveik erre az eshetőségre is: már amilyen terveket erre készíteni lehetett. Felkészítette erre is a varázstudóikat, így nem érheti őket meglepetés. Minden úgy alakul, ahogy Zedd előre megmondta nekik, és ebből önbizalmat és bátorságot meríthetnek. A nap kimenetele a mágiahasználókon múlik.
Reibisch tábornok húsos kezével megdörzsölte a száját és az állat, és elnézett délre, az egyelőre még láthatatlan ellenség irányába. A korai nap fényében rozsdaszín haja élénkvörösnek látszott, és a bal halántékától az álláig húzódó sebhely úgy világított ki az arcából, mint egy odafagyott fehér villám.
- Az őrszemeket is visszavontam a külső vonalról. Nincs értelme, hogy védeni próbálják a vonalat, hiszen jön az egész Birodalmi Rend.
Zedd gyorsan, egyetértőén rábólintott.
- Mi leszünk neked a mágia a mágia ellen, tábornok.
A parancsnok szürkészöld szeme energikusan megvillant.
- Mi pedig az acél leszünk számodra, Zedd. Sok mindent meg fogunk tanítani ma a kurafiaknak.
- Csak vigyázzunk, ne mutassunk nekik túl sokat túl hamar -intette Zedd.
- Nem fogom most megváltoztatni a terveinket - harsogta túl a tumultus zaját a tábornok.
- Helyes. - Zedd elkapta egy mellette elsiető katona karját. - Te! Segíts nekem! Pakold össze a holmijaimat, fiam! Nekem a Nővéreket kell megkeresnem.
Reibisch intett a fiatal katonának, hogy induljon befelé Zedd sátrába, és a fiú azonnal ugrott is a parancsot teljesíteni.
- A felderítők azt mondják, a Rend egész serege a Drun folyó innenső partján maradt, úgy, ahogy reméltük is.
- Helyes. Attól legalább nem kell tartanunk, hogy bekerítenek, legalábbis nyugat felől nem. - Zedd tekintete végigfutott a felbomlóban lévő táboron, a dolguk után siető katonákon. Aztán visszasiklott a tábornok napcserzette arcára. - Csak vidd az embereinket időben északra, azok közé a völgyek közé. A varázstudók majd megvédik a hátatokat.
- Ne aggódj, jól befészkeljük magunkat a völgyek közé.
- A folyó még nem fagyott be teljesen, ugye? - Reibisch tábornok megrázta a fejét.
- Legföljebb egy patkányt bírna el a jég a hátán, a rá vadászó farkast már nem.
- Ez meg fogja gátolni őket az átkelésben. - Zedd hunyorogva nézett dél felé. - Mennem kell, hogy megnézzem Adie-t és a Nővéreket. A Jó szellemek legyenek veled, tábornok! De a hátadra nem kell, hogy vigyázzanak, azt megtesszük majd mi. Reibisch tábornok megmarkolta Zedd karját.
- Többen vannak, mint gondoltuk, Zedd. Legalább kétszer annyian. Ha a felderítőim nem beszéltek félre, akkor lehet, hogy háromszor annyian is. Gondolod, képesek lesztek lelassítani őket, és ugyanakkor arra terelni a figyelmüket, hogy megpróbáljanak belekapni a hátunkba?
A terv az volt, hogy északra csalogatják az ellenséget, miközben folyton épp csak hogy az elérhetőség határán kívül maradnak: elég közel ahhoz, hogy az ellenség étvágyát felpiszkálják, de elég távol hozzá, hogy ne tudjon beléjük harapni. Az évnek ebben a szakában egy akkora seregnek, mint a Birodalmi Rendé, nem lett volna célszerű megkísérelni az átkelést a folyón. Egyik oldalon a folyóval, a másikon a hegyekkel viszont a Rend nem egykönnyen tudná bekeríteni és legázolni a „D’Harai Birodalom” seregét, még tízszeres, vagy hússzoros túlerejével sem.
A terv Richard figyelmeztetését is magába foglalta, tudniillik, hogy ne támadják meg nyíltan a Rendet. Bár Zeddnek voltak fenntartásai Richard tanácsának indokait illetően, de annyi esze azért neki is volt, hogy a biztos katasztrófát ne kockáztassa meg.
Remélhetően, ha sikerül becsalogatni az ellenséget a szűkebb területre, a jobban védhető terepre, a Rend elveszíti a túlerejéből fakadó előnye egy részét, és sikerülhet feltartóztatni őket. Ha pedig egyszer megreked a támadásuk, akkor a d’haraiak hozzákezdhetnek, hogy gerillatámadásokkal lefaragják az ellenség túlerejét. A d’haraiak nem sokat adtak rá, hogy az ellenség létszámfölényben van. Ez csak lehetőséget adott nekik rá, hogy a hősiességüket jobban bebizonyíthassák.
Zedd a távolba meredt, elképzelte, hogy a domboldalak a feléjük özönlő ellenségtől sötétlenek. Lelki szemei előtt már látta a halálos energiákat, amelyeket rájuk fog szabadítani.
Azt is jól tudta azonban, hogy háborúban a dolgok nagyon ritkán történnek előre eltervezett módon.
- Ne aggódj, tábornok, ma a Birodalmi Rend rettentő árat fog fizetni az agressziójáért.
A vigyorgó tábornok vállon veregette Zeddet.
- Remek ember vagy.
Aztán a tábornok a segédeiért és a lováért kiáltott, és elsietett, távolodtában egyre több embert szólítva maga köré. A háború elkezdődött.

7. FEJEZET

Karjaival a combjára támaszkodva Richard lekuporodott a hatalmas csontváz hasüregében.
- Nos? - kérdezte Nicci a lova hátán ülve.

Richard egy bordacsont mellett állt, ami jóval magasabbra tornyosult, mint a férfi testmagasságának a duplája. Tekintetét kezével ernyőzve az arányló napfény elől, egy pillanatra végignézett maga mögött a láthatáron. Aztán Nicci felé fordult, akinek a haja mézszőkén aranylott az alacsonyan járó nap fényében.
- Azt mondanám, sárkány volt.

Nicci lova oldalvást táncolt, igyekezett távolabb kerülni a tetemtől. Nicci feszesebbre fogta a kantárszárat.
- Sárkány - ismételte meg színtelen hangon.

A csontokon itt-ott még száraz húscafatok tapadtak. Richard egy zsongó légyfelhő felé hessentett a kezével. A bomlás szaga még ott terjengett a levegőben. Kilépett a hassal felfelé heverő tetem mellkasából, és a megbámult fűben heverő koponya felé intett. A bordák között elegendő hely volt rá, hogy átsétálhasson, anélkül, hogy a vállai hozzáértek volna a csontokhoz.
- Felismerem a fogakat. Egyszer volt egy sárkányfogam. - Nicci kétkedőnek látszott.
- Hát akármi is volt, ha eleget láttál belőle, akkor induljunk tovább. Richard a fűbe dörzsölte a kezeit. A mén felhorkantott, és eltáncolt előle, amikor közelebb lépett. A ló nem szerette a halál szagát, és nem bízott Richardban, miután az a pusztulás közelében járt. Richard megsimogatta az állat fényes, fekete nyakát.
- Nyugi, Fiú - szólt hozzá nyugtatgató hangon. - Csillapodj!

Mikor Nicci látta, hogy Richardnak sikerül végre felülnie, megfordította foltos kancáját, és elindult. A késő délutáni nap fénye Richard felé vetítette a bordák hosszú, karomszerű árnyékait, mintha a tetem kinyúlna Richardért, és visszahívná, valami szörnyű végzet kísérteteként. Richard még visszanézett a válla fölött az enyhén hullámzó felszínű füves síkság ürességéből kiemelkedő hatalmas csontvázra, mielőtt ügetésre fogva lovát Nicci után eredt. A lónak nem sok biztatás kellett hozzá, hogy igyekezzen minél távolabb kerülni a halál színhelyéről, és ügetés helyett észrevehető örömmel azonnal könnyű vágtába ugratott.

A közel egy hónap alatt, amelyet Richard a lóval együtt töltött, meglehetősen összeszoktak. A mén készséges volt, de soha nem igazán barátságos. Richardot nem érdekelte eléggé a dolog ahhoz, hogy komolyabb erőfeszítéseket tegyen a barátság irányába: az érdekelte a legkevésbé, hogy összebarátkozzon a lóval. Nicci nem tudta, volt-e neve a ménnek, és úgy látszott, nem is igazán törődik vele, hogy nevet adjon az állatoknak, így hát Richard egyszerűen „Fiú” -nak szólította a fekete mént, Nicci foltos kancáját meg „Kislány” -nak, és kész. Niccit nem zavarta, hogy Richard elnevezte az állatokat. Nem is igazán örült neki, de elfogadta és használta a neveket.
- Te tényleg azt hiszed, hogy egy sárkány csontváza volt? - kérdezte Nicci, amikor Richard utolérte.

A mén lelassított, és örömében, hogy ismét társaságban lehet, orrát a kanca oldalához dörgölte. Kislány mindössze a mén felé eső fülét biccentette meg üdvözlésül.
- Ahogy emlékszem, a méret pont akkora. - Nicci egy fejrándítással hátra vetette a haját.
- Te tényleg komolyan gondolod. - Richard értetlenül vonta fel a szemöldökét.
- De hát te is láttad. Mi más lehetne még? - Nicci egy sóhajjal ráhagyta.
- Én azt hittem, hogy valami réges-régen kihalt ősállat csontjai.
- Ami körül még ott zsongnak a legyek? Es még volt némi ín is rászáradva a csontokra. Ez nem valami őslény volt. Nem pusztulhatott el régebben, mint hat hónapja, de az is lehetséges, hogy sokkal rövidebb ideje.

Nicci ismét a szeme sarkából lesett Richard felé.
- Vagyis csakugyan léteznek sárkányok az Újvilágban?
- Legalábbis a Középföldön. Ahol én felnőttem, ott nem voltak. Ahogy én tudom, a sárkányok mágikus lények. Nyugatföldön nem volt mágia. Amikor átjöttem ide, egy vörös sárkányt magam is... láttam. Ahogy mondják, nagyon ritkák.

És most eggyel ismét kevesebb volt belőlük.
Niccit nem nagyon érdekelték az állati maradványok, még ha azok egy sárkányéi voltak is. Richard már jó ideje arra a következtetésre jutott, hogy bármennyire szeretné is bezúzni a Sötét Nővér koponyáját, több esélye van rá, hogy kiutat találjon jelenlegi helyzetéből, ha nem ellenkezik Niccivel. A veszekedés, vita elvonja az ember energiáit, olyankor sokkal nehezebb tiszta fejjel gondolkodni rajta, hogyan is keveredhetne ki a csávából. Inkább arra tartogatta a gondolatait, ami a legfontosabb probléma volt számára.
Arra képtelen lett volna rávenni magát, hogy barátságot színleljen Nicci iránt, de azzal legalább megpróbálkozott, hogy ne bosszantsa fel a nőt annyira, hogy az esetleg ártson valamit Kahlannak. Idáig sikeresen. Egyébként Nicci nem is tűnt olyannak, aki könnyen feldühödne. Amikor valami nem tetszett neki, visszasüllyedt közömbösségébe, ami elvette amúgy is gyenge haragja élét.
Végre ismét elérték az utat, amelyen járva korábban észrevették az apró fehér foltot, ami közelebbről megvizsgálva a sárkány csontvázának bizonyult.
- Milyen volt olyan helyen felnőni, ahol nem volt mágia? - Richard megrántotta a vállát.
- Nem is tudom. Egyszerűen úgy volt. Az volt a természetes.
- És te boldog voltál? Úgy értem, hogy mágia nélkül nőttél fel
- Igen. Nagyon boldog. - Richard arcára visszatért az értetlen fintor.
- Miért?
- Most mégis azért harcolsz, hogy megőrizd a mágiát a világnak, és más gyerekek egy mágikus világban nőhessenek fel. Igazam van?
- Igen.
- A Rend meg akarja szabadítani a világot a mágiától, hogy az emberek boldogan élhessenek, anélkül, hogy a mágia mérgező gőze folyton ott lebegne körülöttük. - Nicci átpíllantott Richardra. - Azt akarja, hogy a gyerekek úgy nőhessenek fel, ahogy te felnőttél. Te meg ez ellen küzdesz.
Ez nem kérdésként hangzott, ezért Richard nem is válaszolt rá. Őt most nem érdekelte, mik a Rend szándékai. Gondolatai másfelé jártak.
Kelet-délkeleti irányba lovagoltak egy kereskedők által néhanéha használt úton. Aznap kettővel találkoztak, akikre rámosolyogtak, és odabiccentettek nekik. Az út a legkönnyebb útvonalat követte a hullámzó felszínű, dombos vidéken, és ezen a délutánon olyan szakaszához értek, amely délebbre kanyarodott. Egy dombtetőről Richard észrevett a messzeségben egy legelésző birkanyájat. Azt hallották, hogy innen nem messze egy városba jutnak, ahol feltölthetik fogyatkozó készleteiket. A lovaknak sem ártana már némi zab.
Balra Richard mögött, északkeleti irányban hófödte hegycsúcsok csillogtak rózsaszínben a lemenő nap fényében az előhegységből kiemelkedve. Jobbra a dombok egészen a Vadonig húzódtak. A városon túl már nem messze volt a Kern folyó gázlója, ahol át fognak kelni. Tulajdonképpen már elég közel jártak ahhoz a parlagvidékhez, ahol valaha a Határ állott.
Déli irányban már közel volt az Óvilág.
Bár már nem állt a Határ, ami megakadályozhatta volna a viszszatérését az Újvilágba, miután átmennek, Richard mégis keserű érzéssel gondolt rá, hogy elhagyja Kahlan hazáját. Mintha még inkább el kellene hagynia őt. Akármilyen ragaszkodással szerette is Kahlant, mégis úgy érezte, egyre inkább eltávolodik tőle.
Nicci szőke haja lobogott a szélben, ahogy Richard felé fordult.
- Azt mesélik, valaha az óvilágban is éltek sárkányok.
- Most már nem élnek? - kérdezte Richard. Nicci megrázta a fejét.
- És milyen régen volt az?
- Nagyon régen. Senki ma élő ember nem látott közülük egyet sem, beleértve a Nővéreket is, akik a Próféták Palotájában éltek.
Richard elgondolkodott ezen, miközben a lovak patájának ritmikus dobogását hallgatta. Úgy tűnt, Nicci beszédes kedvében van, ezért Richard tovább kérdezősködött.
- Tudod, hogy miért haltak ki?
- Csak azt tudom én is, amit nekem tanítottak, ha meg akarod hallgatni. - Richard bólintására folytatta. - A Nagy Háború alatt, amikor az Ó- és Újvilág között felépítették a Gátat, az Óvilág varázslói azon igyekeztek, hogy a mágiát eltüntessék a világunkból. A sárkányok nem tudnak mágia nélkül létezni, így hát kihaltak.
- De itt, az Újvilágban még léteznek.
- Igen, a Határ másik oldalán. Lehet, hogy a régi varázslók, akik elnyomták a mágiát a saját oldalukon, csak korlátozott kiterjedésű helyi, vagy épp csak időleges eredményt tudtak elérni. Végtére is, a mágia ma is létezik, nyilvánvaló tehát, hogy a tervüket nem tudták teljesen véghez vinni.
Richardot kellemetlen érzés fogta el, ahogy átgondolta Nicci szavait, aztán eszébe jutott a csontváz, amit láttak.
- Nicci, kérdezhetek tőled valamit, valami fontosat a mágiáról?
Nicci lépésbe lassította a lovát, és végigmérte Richardot.
- Mit szeretnél tudni?
- Mit gondolsz, mennyi ideig maradhat életben egy sárkány mágia nélkül?
Nicci egy percig elgondolkodott a kérdésen, aztán felsóhajtott.
- Csak annyit tudok az óvilági sárkányok történetéről, amennyit tanítottak nekem. Ahogy te is tudod, a nagyon régen leírt szövegek nem mindig teljesen megbízhatóak. Legjobb esetben is csak találgatni tudok. Azt mondanám, lehet, hogy csak másodpercekig. Lehet, hogy akár napokig is, de semmi esetre sem sokkal tovább. Ez tulajdonképpen egy változata ugyanannak a kérdésnek, hogy meddig marad életben egy hal a szárazon. Miért kérded? Richard ujjaival beletúrt a hajába.
- Amikor a Harmóniák ideát voltak a mi világunkban, elszívták a mágiát. Minden, vagy majdnem minden mágiát eltüntettek a világunkból egy időre.
Nicci pillantását visszafordította az útra előttük.
- Véleményem szerint legalábbis egy időre teljesen eltűnt a mágia. Richard pontosan ettől tartott. Rövid ideig fontolgatta, amit Nicci mondott, összevetve azzal, amit ő maga tudott.
- Nem minden mágikus teremtmény függ a mágiától. Mi magunk, például, bizonyos értelemben szintén mágikus lények vagyunk, mégis képesek vagyunk a mágia nélkül élni. Azon gondolkodom, hogy az olyan lények, akiknek maga a létezése függ a mágiától, vajon nem maradhattak-e életben, amíg a Harmóniákat vissza nem űztük, és a mágia helyre nem állt az élők világában.
- A mágia nem állt helyre.
Richard megrántotta a lova kantárját, és megállt.
- Mit mondtál?
- Nem úgy, ahogy te gondolod. - Nicci megfordította a lovát, hogy szembe kerüljön Richarddal. - Richard, bár én sem tudom pontosan, hogy mi is történt, egy ilyen esemény nem múlhat el következmények nélkül.
- Mondd el, amit tudsz!
Nicci kíváncsian összeráncolta a homlokát.
- Mi aggaszt téged ennyire?
- Nicci, kérlek, csak mondd el, mit tudsz! - Nicci összefonta a kezeit a nyeregkápán.
- Richard, a mágia nagyon összetett dolog, úgyhogy biztosat nem lehet róla tudni. - Egy kézmozdulattal megakasztotta a Richardból előtörni készülő kérdésáradatot. - Egy dolog azonban bizonyos: a világ nem állandó. Folyamatos változásban van. A mágia nem egyszerűen része a mi világunknak. A mágia átjáró a világok között, érted?
Richard úgy gondolta, érti.
- Én mágia útján véletlenül előhívtam az Alvilágból az apám lelkét. Aztán mágia segítségével sikerült visszaűznöm. A Sáremberek például mágia által társalognak a Fátyol mögött lakó őseik szellemeivel. Aztán egyszer nekem is át kellett mennem a Szelek Templomába, egy másik világba, amikor Jagang odaküldött egy Nővért, hogy onnan elhozzon egy járványt, amit aztán rászabadított a mi világunkra.
- Na, és mi a közös mindezekben?
- Mindenütt mágiával hidalják át a világok közötti űrt.
- Így van. De ez még nem minden. A többi világok léteznek ugyan, de függnek a mi világunktól, mert a létezésüket ez határozza meg, igaz?
- Úgy érted, hogy az élet a mi világunkban teremtetett, de a halál után a lelkeket az Őrző átviszi az Alvilágba?
- Ez is, és még több. Nem látod az összefüggést?
Richard kezdte nem érteni az egészet. Ő úgy nőtt fel, hogy semmit sem tudott a mágiáról.
- Foglyok vagyunk a két világ között?
- Nem, nem egészen. - Nicci kék szeme különös megszállottsággal ragyogott. Kivárta, amíg Richard tekintete az övébe kapcsolódik, és felemelt ujjal jelezte mondandója különleges fontosságát.
- A mágia átjáró a világok között. Ahogy a mágia szintje csökken, a többi világok nem csak távolabb kerülnek a miénktől, de a mi világunkra gyakorolt befolyásuk és hatalmuk is csökken. Érted már?
Richardnak libabőrős lett a háta.
- Azt akarod mondani, hogy a többi világok befolyása ránk úgy lecsökken, mint... mint a szülők befolyása a felnövő gyerekre?
- Úgy van. - Az alkony fogyatkozó fényében Nicci szemei a szokásosnál is mélyebb kéknek látszottak. - Ahogy a világok távolodnak egymástól, az valóban olyan, mint amikor a felnövő gyermek elhagyja a szülői házat. De még ennél is többről van szó. Könnyedén előre hajolt a nyeregben. - Tudod, azt is mondhatjuk, hogy a többi világok csak az élethez, a mi világunkhoz fűződő viszonylatukban léteznek. - Nicci e pillanatban leginkább annak látszott, ami valójában is volt: egy száznyolcvan éves boszorkánynak. - Akár azt is állíthatjuk - suttogta olyan hangon, mintha túlvilági árnyak susognának - hogy mágia nélkül, ami hozzánk kapcsolja ezeket a világokat, a többi világok megszűnnének létezni.
Richard nyelt egy nagyot.
- Vagyis szerinted, ugyanarról van szó, mint amikor a gyerek felnő és elhagyja a szülői házat, és a szülők fontossága egyre inkább csökken az életében. Végül pedig, amikor a szülők megöregszenek és meghalnak, bármilyen létfontosságúak voltak is egykor a gyermek számára, az élet nélkülük is megy tovább.
- Pontosan - sziszegte Nicci.
- A világ változik - mondta Richard, szinte csak magának. – A világ nem marad mindig ugyanaz. Ez tehát az, amit Jagang akar. Azt akarja, hogy a mágia és vele a többi világok megszűnjenek létezni, hogy ez a világ egyedül csak az övé lehessen.
- Nem - szólt közbe Nicci lágy hangon. - Nem magának akarja, hanem az egész emberiségnek. - Richard vitatkozni akart, de Nicci leintette. - Én ismerem Jagangot. Azt mondom neked, amiben ő hisz. Lehet, hogy közben élvezi a zsákmányolást, de a szíve mélyén úgy hiszi, hogy az emberiség érdekében teszi, amit tesz, nem önmagáért.
Richard nem igazán hitt Niccinek, de nem látta semmi értelmét, hogy vitába szálljon vele. Akárhogy is van, a változások miatt a sárkányok és hasonló teremtmények, lehet, hogy máris kipusztultak. Könnyen lehetséges, hogy azok a fehér csontok épp az utolsó vörös sárkány maradványai voltak.
- A Harmóniák és egyéb nagy jelentőségű események következtében elképzelhető, hogy a világ máris visszavonhatatlanul olyan mértékig átalakult, hogy a mágikus teremtmények kipusztultak - visszhangozta Nicci Richard gondolatait az alkonyi pusztaságba meredve. - Abban a világban, amit leírtam neked, a mágia, még a miénk is, hamarosan semmivé foszlik. Most már érted? E nélkül a világok közötti átjáró nélkül a többi világok is megszűnnek, és a mágia akkor sem tér vissza, ha a Tehetséggel rendelkezőknek utódaik születnek.
Richard egy dologban biztos volt: ha eljön az ideje, gondoskodni fog róla, hogy Nicci is eltűnjön ebből a világból.
Továbbindultak, de lovaglás közben Richard még hátranézett a csontok irányába, amelyeket azonban már nem lehetett látni többé.
Már jócskán besötétedett, mire belovagoltak a városba. Richard megkérdezte a hely nevét egy járókelőtől, és azt a választ kapta, hogy a város a láthatáron húzódó hullámos dombvonulatról kapta a nevét, Hullámzónak hívják. Csendes, nyugodt hely volt Középföld egy isten háta mögötti csücskében a hajdan a Gátat rejtő parlagföldek határán, ahonnan a legendák szerint soha senki sem tért vissza. A lakosság nagy része gabonát termelt és juhokat nevelt eladásra, saját szükségleteire pedig aprójószágot tartott és konyhakerteket művelt.
Délnyugatról Renwold felől vezetett egy kereskedelmi út a városba, és északra is több út futott szét. Hullámzó egyféle kereskedelmi központ volt Renwold és a vele kereskedő vadonbeli népek valamint a keletre és északra fekvő kisebb-nagyobb települések között. Renwold persze már nem létezett többé: a Birodalmi Rend elpusztította. Most, hogy Renwold utcáit már legfeljebb csak szellemek és kísértetek járták, a vele kereskedő vadonbeli emberek rosszul jártak. Rosszul jártak a Hullámzóba járó falvak és kisvárosok lakói is: Hullámzóra rossz idők jöttek.
Richard és Nicci érkezése kisebb szenzációt keltett. Mióta Renwold elpusztult, ritka madárrá váltak az átutazók errefelé. Mindketten fáradtak voltak, és rá is akadtak egy kocsmára, de ott éppen duhaj italozás folyt, és Richard nem akart efféle bonyodalomba belekeveredni. A város másik végén volt egy jól karbantartott istálló, és a tulajdonos felajánlotta nekik, hogy fejenként egy ezüstért ott alhatnak a szénában. Az éjszaka hideg volt, és a szélvédett szénapadlás melegebbnek ígérkezett, mint ha kint maradnak a szabadban, ezért Richard megfizette a fejenként egy ezüstöt, meg még további hármat a lovak szállásáért és abrakjáért. A hallgatag gazda annyira örült a lovakért kapott extra ezüstnek, hogy azt is felajánlotta, hogy amíg ott vannak, rendbe hozza a lovak patkóját is.
Richard megköszönte, és közölte, hogy nagyon fáradtak. A gazda ekkor mosolyodott el először, és azt mondta:
- Akkor hát én majd gondoskodom a lovakról. Kellemes pihenést kívánok neked és a feleségednek. Hát akkor jó éjszakát!
Richard követte Niccit a durván ácsolt falétrán a szénapadlásra. Hideget vacsoráztak a szénában ülve, közben hallgatták, ahogy odalent a gazda megabrakoltatja és megitatja a lovakat. Csak a legszükségesebbet beszéltek egymáshoz, mielőtt köpenyeikbe burkolózva aludni tértek. Amikor röviddel napkelte után felébredtek, észrevették, hogy odalenn egy csomó sovány gyerek és beesett arcú felnőtt bámészkodik, akik eljöttek, hogy megnézzék az átutazóban lévő „gazdag” idegeneket. A pletyka forrása láthatóan az volt, hogy hosszú ideje nem láttak errefelé ilyen szép lovakat, mint amilyenek most be voltak kötve az istállóba.
Mikor Richard köszöntötte az embereket, csak üres pillantásokat kapott válaszul. Mikor azonban Niccivel a vegyesboltba indultak, ami nem messze volt az istállótól egy pár piszkossárga épülettel arrébb, a tömeg úgy követte őket, mintha egy király és egy királynő érkezett volna a városba, és mindenki arra lenne kíváncsi, hogy vajon hogyan töltik az ilyen magas születésű személyiségek a hétköznapjaikat. A Hullámzó főutcáján bóklászó kecskék és csirkék riadtan rebbentek szét a rögtönzött menet előtt. A tímár műhelye előtt az útszéli elsárgult füvet harapdáló tehén unottan nézett fel, amikor elhaladtak mellette. Egy tuskó tetején tollászkodó kakas sértődötten csapkodott egy párat feléjük a szárnyaival.
A bátrabb gyerekek végül megkérdezték, kicsodák is a jövevények. Nicci azt felelte, hogy csak egy házaspár, akik azért utaznak, hogy munkát találjanak. Nicci válaszát szkeptikus kuncogás fogadta. Elegáns fekete ruhájában Niccit inkább egy országot kereső királynőnek vélték és Richardról sem sokkal kevesebbet tartottak.
Egy idősebb fiú azt kérdezte, hol akarnak munkát találni maguknak, mert itt Hullámzó környékén bizony nemigen akad. Nicci azt felelte, az Óvilágba igyekeznek. Erre néhány felnőtt gyorsan ölbe kapta a gyerekét, és elsietett. Azért még elég sokan maradtak Richard és Nicci sarkában.
A vegyesbolt tulajdonosa, egy idősebb férfi, szelíden elhessegette az embereket a bolt ajtajából, hogy Richard bejuthasson. Bentről Richard látta, hogy az emberek lassan felbátorodnak, és simogatni, markolászni kezdik Nicci ruháját pénzért, orvosságért, élelemért könyörögve. Nicci kívül maradt, és a gondjaikról, nélkülözésükről kérdezgette a körülötte állókat. Körbejárt a tömegben, és megvizsgálta a gyerekeket. Arcán az a távoli, üres kifejezés ült, amit Richard nagyon nem szeretett.
- Mivel szolgálhatok? - kérdezte a boltos.
- Hm, miféle emberek azok odakint? - kérdezett vissza Richard válasz helyett.
Közben kinézett a kicsi, de ragyogóan tiszta ablakon, ahol Nicci a rongyos csoport közepén arról prédikált az embereknek, menynyire szereti őket a Teremtő. Azok meg úgy hallgatták, mintha egy Jó szellem szállt volna le közéjük vigasztalásul.
- Hát, mindenfélék - felelte a kereskedő. - Legtöbbjük az Óvilágból jött át ide, miután a Határ leomlott. Vannak köztük amolyan helyi rosszfélék is, részegesek, meg effélék, akik előbb lopnak, vagy koldulnak, minthogy dolgoznának. Mikor az idegenek megjelentek az Óvilágból, páran az itteniek közül csatlakoztak hozzájuk, és az erre áthaladó kereskedők, meg mások, akiknek volt mit félteniük, hamar rájöttek, hogy sokkal kevesebb problémájuk akad, ha bőkezűek lesznek az efféle alakokhoz. Vannak aztán olyanok is köztük, akiket tényleg ért valami csapás: gyerekeket nevelő özvegyek, akik nem találtak új férjet, meg ilyesmi. Egy páran szoktak dolgozni nekem, már amikor tudok nekik munkát adni, de a legtöbbje nem dolgozik.
Richard éppen oda akarta adni a kereskedőnek azoknak a holmiknak a listáját, amiket meg akart vásárolni, amikor Nicci besuhant az ajtón.
- Richard némi pénzre van szükségem.
Richard nem akart vitatkozni, inkább odanyújtotta a nyeregtáskát, amelyikben a pénzük volt. Nicci belenyúlt, és egy jó marokra való ezüstöt és aranyat emelt ki belőle. A kereskedő szeme tágra meredt a meglepetéstől, amikor meglátta, mennyi pénzt markolt ki Nicci. A nő ügyet sem vetett a boltosra. Richard is leesett állal bámulta, hogyan osztogatja szét Nicci az egészet a körülötte tolongó tömegnek. Karok nyúltak ki felé hadonászva. Az emberek hangosan kiabáltak. Volt, aki azonnal elrohant a pénzzel, amit Niccitől kapott.
Richard tágra nyitotta a nyeregtáska száját, hogy lássa, menynyi pénzük maradt Nem maradt sok. Alig tudta felfogni, mit is művelt Nicci az előbb. Értelmetlen esztelenség volt.
- Hát akkor vennék némi árpalisztet, zabkását, rizst, szalonnát, lencsét, száraz kétszersültet és sót.
- Zabkásám nincs, de a többi mind van. Mennyit szeretnél venni?
Richard gyors fejszámolást végzett. Hosszú út várt még rájuk, és Nicci épp most osztotta szét a pénztartalékuk nagy részét. Ugyanakkor készleteik jócskán megfogyatkoztak. Hat ezüstöt rakott ki a pultra.
- Amennyit ez kifut.
Levette a hátizsákját, és odatette a pénz mellé a pultra.
A kereskedő nagy sóhajjal söpörte a tenyerébe a pénzt, az épp elszalasztott nagy üzleten keseregve. Aztán elkezdte a kért árukat leszedni a polcról, és berakodni a hátizsákba. Miközben rakodott, Richard megrendelt még néhány apróságot, ami utólag jutott eszébe. Ezekért még egy ezüstöt fizetett ki.
Már csak két ezüst koronája és néhány kisebb ezüstérméje maradt. Aranya egyáltalán nem. Nicci több pénzt osztott ki a rongyos kéregetőknek, mint amennyit azok egész eddigi életükben összesen láthattak. Richardot aggasztotta, hogy miből fognak bevásárolni útjuk további része során, így amikor a boltos befejezte a pakolást, gyorsan a hátára vetette a zsákot, és kisietett az utcára, hátha meg tudja fékezni Niccit.
A nő éppen arról prédikált, hogy a Teremtő minden embert egyformán szeret, és hogy meg kell bocsátanunk a szívtelen, nemtörődöm emberek kegyetlenségeit is, miközben utolsó megmaradt aranyát egy ápolatlan, borostás, fogatlan ember kezébe nyomta. A koldus vigyorogva köszönte meg, közben kicserepesedett szája szélét nyalogatta. Richard tudta, mibe fogja majd beáztatni...
Közben egyre több kéregető kéz nyúlt Nicci felé. Richard aggódva fogta karon, és húzta be maga után a boltba. Nicci odafordult hozzá.
- Vissza kell mennünk az istállóba - mondta.
- Én is pont erre gondoltam - felelte Richard haragját megfékezve. Remélem, a gazda már rendbe hozta a lovakat, és elmehetünk végre innen.
- Nem - vágta rá Nicci zord eltökéltséggel. - El kell adnunk a lovakat.
- Tessék? - pislogott Richard dühös értetlenséggel. - Legalább annyit megtudhatnék, hogy miért?
- Hogy megosszuk, amink van, azokkal, akiknek semmijük sincs.
Richardnak torkán akadt a szó. Csak bámult Niccire. Hogyan fognak továbbmenni? Egy ideig eltöprengett ezen, aztán úgy döntött, úgysem igazán érdekli, mikorra jutnak el a céljukhoz, bárhová is akarja őt vinni Nicci. De ezentúl az összes holmijukat maguknak kell cipelni. Richard erdei vezető volt egykor, hozzászokott, hogy felszereléssel és csomagokkal vándoroljon, nyilván most sem fog neki komolyabb gondot okozni. Nagyot sóhajtott, és elindult az istálló felé.
- El akarjuk adni a lovakat - mondta az istálló tulajdonosának.
A gazda a homlokát ráncolta, a jászolnál álló lovakra nézett, aztán vissza Richardra. Az arcán döbbenet látszott.
- Ezek nagyon jó kis lovak, uram. Nekünk errefelé nincsenek ilyen jó lovaink.
- Most már vannak - szólt közbe Nicci.
A gazda zavartan pillantott rá. A legtöbb ember zavarba jött, ha Niccire nézett: vagy a meghökkentő szépsége miatt, vagy hideg, gyakran fenyegető megjelenése miatt.
- Nekem nincs annyi pénzem, amennyit az ilyen lovak érnek.
- Nem is ezt kérdeztük - válaszolta Nicci tompa, színtelen hangon. Csak azt kérjük, hogy vedd meg őket. El kell adnunk őket, elfogadjuk, amennyit adni tudsz értük.
A gazda zavartan pillogott hol Richardra, hol Niccire. Richard látta rajta, hogy nem akarja ilyen módon becsapni őket, de azt sem tudja, hogyan utasítson el egy ilyen ajánlatot.
- Nem tudok négy ezüst márkánál többet fizetni a kettőért. Richard tudta, hogy a két ló legalább tízszer ennyit ér.
- Plusz a szerszámok - mondta Nicci. A gazda megvakarta az arcát.
- Azt hiszem, még egy ezüstöt hozzá tudok tenni, de ez minden, amim van. Nagyon sajnálom, tudom, hogy sokkal többet érnek, de ha ragaszkodtok hozzá, hogy én vegyem meg őket tőletek, ennél több pénzem nincs.
- Van a városban bárki más, aki többért meg tudná venni őket? kérdezte Richard.
- Nem hiszem, fiam, de az igazat megvallva nem bántasz meg vele, ha körbekérdezősködsz. Nem szeretek becsapni senkit, és tisztában vagyok vele, hogy ezekért a lovakért öt ezüst márka szerszámostul tiszta becsapás.
A gazda folyton idegesen pillantgatott Niccire, mintha gyanítaná, hogy erre az üzletre Richardnak vajmi kevés befolyása van. Nicci kék szemeinek rezzenéstelen tekintete bármelyik férfit zavarba hozta volna.
- Elfogadjuk az ajánlatodat - jelentette ki Nicci a legkisebb határozatlanság, vagy habozás nélkül. - Biztos vagyok benne, hogy nagyon tisztességes ár.
A gazda beletörődő sóhajtással nyugtázta, hogy nem tehet mást.
- Most nincs ennyi pénz nálam. Vissza kell mennem a házba hüvelykjével maga mögé bökve mutatta, hogy hová - hogy elővegyem, ha lesztek olyan szívesek várni egy percig.
Nicci bólintott, és a gazda elsietett. Nem annyira azért, hogy minél gyorsabban nyélbe üthesse az üzletet, vélte Richard, mint inkább azért, hogy Nicci tekintete elől minél hamarabb eltűnhessen. Richard a félig nyitott istállóajtón át látta, hogy a tömeg, ami követte őket, még mindig odakint várakozik. Nicci felé fordult, és érezte, hogy az arca kivörösödik.
- Mi ez az egész?
Nicci nem vette figyelembe a kérdést.
- Szedd össze a holmijaidat, amit csak elbírsz. Amint a gazda visszaér, azonnal indulunk tovább.
Richard elfordította dühös pillantását Nicciről. A felszereléséhez lépett, ami ott hevert a földön Fiú állása mellett, és kezdett bepakolni a hátizsákjába mindent, ami csak belefért. A vizestömlőket a dereka köré csatolta, a nyeregtáskákat a vállára vetette. Biztos volt benne, hogy az istálló tulajdonosa nem fogja kifogásolni, ha nem kapja meg a nyeregtáskákat a többi lószerszámmal együtt. Úgy gondolta, ha egyszer majd egy gazdagabb városba érnek, ott esetleg eladhatja a nyeregtáskákat. Mialatt csomagolt, Nicci is összerakta a holmijait egy hordozható csomagba.
Mikor a gazda visszatért a pénzzel, Richard felé nyújtotta. Nicci kitartotta felé a tenyerét.
- Majd én elveszem - mondta.
A gazda egy pillanatra összenézett Richarddal, aztán átadta a pénzt Niccinek.
- Hozzátettem a kisezüstöket is, amit az éjjeli szállásért fizettetek, de esküszöm, nincs több pénzem.
- Köszönjük - felelte Nicci. - Nagyon nagylelkű dolog részedről, hogy megosztod másokkal, amid van. A Teremtő is így akarja.
Azzal Nicci minden további szó nélkül sarkon fordult, és kisietett az ajtón a félhomályos istállóból.
- Én akartam így - morogta a gazda félhangosan Nicci hátának - a Teremtőnek ehhez semmi köze.
Odakinn a napfényben Nicci azonnal elkezdte szétosztani a pénzt, amit éppen most kapott a lovakért. Az emberek tolakodtak körülötte, versengve, hogy felkeltsék a figyelmét, Nicci pedig kérdezgette őket, prédikált nekik, amíg el nem tűnt Richard és a gazda tekintete elől, túlsétálva az ajtónyílás nyújtotta látókör határán.
Richard utoljára még megsimogatta Fiú homlokán a fehér foltot, vállára kanyarította a nyeregtáskákat, aztán a megrökönyödötten bámuló gazda felé fordult. Lemondó pillantást váltottak egymással.
- Remélem, legalább jó feleséged - szólalt meg végül a gazda.
Richard szívesen felelte volna neki, hogy Nicci a Sötétség Nővére, és hogy Richard csupán a foglya, de úgy döntött, ennek semmi értelme sem lenne. Nicci egyértelműen megmondta Richardnak, hogy ők ezentúl Richard Cypher, és Nicci Cypher, férj és feleség. Megmondta, hogy tartsa magát ehhez, ha jót akar Kahlannak.
- Csak nagyon jólelkű - mondta Richard. - Ezért is vettem feleségül. Jó szívvel van az emberek iránt.
Odakintről női sikolyt, és kiáltásokat hallottak. Richard a félig nyitott ajtó felé ugrott, és kirohant az erős reggeli napsütésbe. Odakint senkit sem látott. Az istálló oldala felé indult, amerről dulakodás zaját hallotta.
Fél tucat férfi szorította le Niccit a földre, néhányan ököllel ütötték. Nicci puszta kézzel próbált védekezni. Mások Nicci testét tapogatták, a pénzeszacskóját keresve. Megint mások már előre összeverekedtek a zsákmány fölött, amihez még hozzá sem jutottak. A jelenetet férfiak, nők, gyerekek állták körbe: keselyűk, akik arra várnak, hogy a csontokról letakaríthassák a maradékot, ha a ragadozó már jóllakott.
Richard áttört az embergyűrűn, galléron ragadta a hozzá legközelebb eső támadót, és hátra hajította. A férfi sovány teste a levegőbe emelkedett, és nekicsapódott az istálló oldalfalának. Az egész épület beleremegett az ütközésbe. Richard oldalba rúgott egy másik brigantit, aki átesett Nicci testén, és elterült a porban. Egy harmadik megfordult, és hatalmas lendülettel Richard felé sújtott az öklével. Richard elkapta a lendülő öklöt, és megcsavarta. Hangos reccsenés hallatszott, és a támadó fájdalmasan felsikoltott. A többi csirkefogó erre azonnal szétfutott a szélrózsa valamennyi irányába.
Richard találomra egyikük után indult, de Nicci hirtelen utána kapott, és visszatartotta.
- Ne, Richard!
Richard a gazemberek iránti vak dühében kis híján Nicci arcába vágott, de amikor rádöbbent, hogy ki fogja vissza, leengedte az ökleit az oldalához, és csak izzó tekintetét szegezte a körülállókra.
- Kérlek, uram, kérlek, asszonyom - nyöszörögte egy asszony a körben állók közül. - irgalmazzatok nekünk, nyomorultaknak! Mi csak a teremtés szánalomra méltó roncsai vagyunk! Könyörüljetek rajtunk!
- Átkozott tolvajbanda, az vagytok! - rivallt rájuk Richard.
-Kiraboljátok azt, aki segíteni akar rajtatok!
Megpróbált rájuk rontani, de Nicci mindkét csuklóját lefogva visszatartotta.
- Richard! Ne!
Az emberek úgy rebbentek széjjel, mint rémült egerek a dühösen fújó macska elől.
Nicci elengedte Richard kezeit. Richard vért látott a nő szája sarkában.
- Mi ütött beléd? Pénzt osztani olyanoknak, akik azt sem tudják kivárni, amíg magadtól odaadod nekik, inkább kirabolnak? Miért adsz bármit is az ilyen férgeknek?
- Elég! Nem fogom tovább tűrni, hogy káromold a Teremtő gyermekeit! Ki vagy te, hogy ítélkezni mersz? Te akarod megmondani megtömött hassal, mi a helyes, és mi nem? Neked fogalmad sincs róla, mi mindenen mehettek keresztül ezek a szerencsétlenek, de azért elítélnéd őket!
Richard mély lélegzetet vett és türelemre intette magát. Emlékezetébe idézte, mit kell mindenek fölött szem előtt tartania. Végtére is tulajdonképpen nem Niccit védte meg.
A csomagja oldalából félig kihúzta az egyik inge ujját, megnedvesítette a derekán függő vizestömlőből, és óvatosan letörölte a vért Nicci szájáról és álláról. Nicci elfintorodott a fájdalomtól, de szó nélkül tűrte, hogy Richard megvizsgálja a sebet.
- Nem olyan rémes - közölte Richard. - Csak egy kicsit felrepedt a szád sarka. Most maradj nyugton!
Nicci mozdulatlanul állta, hogy Richard egyik tenyerével megtámassza a fejét, amíg a másik kezével az arca többi részéről is gondosan letörli a vért.
- Köszönöm, Richard. - Nicci habozva elhallgatott egy pillanatra. Biztos voltam benne, hogy valamelyik mindjárt el fogja vágni a torkomat.
- Miért nem használtad a Hanodat, hogy megvédd magad?
- Hát már elfelejtetted? Csak úgy tehettem volna meg, ha elvonom az energiát attól, hogy Kahlant életben tartsam.
Richard mélyen Nicci szemébe nézett.
- Azt hiszem, tényleg megfeledkeztem róla. Ebben az esetben köszönöm, hogy visszafogtad magad.
Nicci erre nem válaszolt, és együtt indultak kifelé Hullámzó városából, hátukon cipelve mindenüket, amijük csak maradt. Bár csípős hideg volt a reggel, nem sok időbe tellett, hogy az izzadság kiütközzön Richard homlokán.
Richard végül nem állhatta tovább, és megkérdezte:
- Elárulnád nekem, hogy ez az egész mire volt jó? - Nicci szemöldöke megrándult.
- Azok az emberek szegények voltak.
Richard megcsípte az orrnyergét, így próbálta visszafogni az indulatait.
- És ezért minden pénzünket odaadtad nekik.
- Olyan önző lennél, hogy nem osztanád meg a nélkülözőkkel, amid van? Önzésedben elvárnád az éhezőktől, hogy éhen haljanak, a ruha híján hidegben reszketőktől, hogy halálra fagyjanak, a betegektől, hogy elpusztuljanak? Számodra többet jelent a pénz, mint az emberi élet?
Richardnak most már belülről az arcába kellett harapnia, hogy megőrizze a hidegvérét.
- És a lovak? Gyakorlatilag ingyen átengedted őket.
- Ennyit tudtunk kapni értük. Adott körülmények között ez volt a legtöbb, amit megtehettünk. A legnemesebb szándékok vezéreltek. Az a kötelességünk, hogy önzetlenül, önként és örömmel adjuk meg az embereknek, amire szükségük van.
Úttalan terepen haladtak a felé a vidék felé, amit nem olyan régen még úgy emlegettek, hogy a „parlagföldek, ahonnan nincs visszatérés”.
- Nekünk is szükségünk volt arra, amink volt - ellenkezett Richard.
Nicci a férfi szemébe nézett.
- Vannak dolgok, Richard, amit meg kell még tanulnod.
- Csakugyan.
- Te egész életedben szerencsés voltál. Olyan lehetőségeid voltak, amilyenek az átlagember előtt soha nem adódnak. Azt akarom, tanuld meg, hogyan élnek a hétköznapi emberek, mennyit kell küzdeniük a puszta túlélésért. Ha majd úgy élsz, ahogy ők, meg fogod érteni, mi szükség van a Rendre, miért a Rend az emberiség egyetlen reménysége.
Mikor elérünk oda, ahová igyekszünk, semmink sem lesz. Úgy fogunk élni, mint ennek a szánalmas világnak a többi szerencsétlen nyomorultjai, szinte semmi eséllyel rá, hogy boldogulni tudjunk. Neked fogalmad sincs róla, micsoda sors az ilyen. Azt akarom, hogy felismerd, hogyan segíti hozzá a Rend irgalma a hétköznapi embereket az emberhez méltó élet lehetőségéhez.
Richard végigpillantott az előttük elterülő terméketlen, üres vidéken. A Sötétség Nővére, aki nem használhatja az erejét, és egy varázsló, akinek megtiltották. Hát ennél hétköznapibb már nem is lehetne a helyzetük...
- Azt hittem, te vagy az, aki tanulni szeretne...
- De egyúttal a tanítód is vagyok. Van úgy, hogy a tanító többet tanul, mint a tanítványa.

8. FEJEZET

A kürtök távoli hangjára Zedd felemelte a fejét. Igyekezett magához térni. Messze túljutott már a rémületen, olyan tudatállapotban volt, ami inkább csak fél-öntudatnak volt nevezhető. A kürtszó baráti erők közeledését jelezte. Valószínűleg visszatérő járőr érkezhet, esetleg újabb sebesülteket hoznak a táborba.

Zedd rádöbbent, hogy a földön hever, lábait oldalra kinyújtva, és hogy a feje egy kihűlt holttest felpuffadt mellkasán nyugszik. Elkeseredve idézte fel, hogyan próbált meg megtenni mindent, amit csak képes volt, hogy megmentse ezt a rettentő súlyosan megsebesült embert. Keserű iszonyattal lökte el magát a hideg tetemtől.

Megdörzsölte a szemét, hogy jobban lásson: a belső sötétség ellen, amely elárasztotta, éppúgy, mint a körülötte lévő éjszaka sötétje ellen. Annyira fáradt volt, hogy már nem is érezte. A levegőben ködként gomolygott a sűrű, csípős szagú füst a vér fémes, fojtogató szagával keverten. Körülötte mindenfelé kisebbnagyobb tüzek narancsszín fénye sejlett át a füstön. A sebesültek nyögései testetlen fájdalomként sodródtak a fagyos éjszakai levegőben a véráztatta föld fölött. Innen-onnan fájdalomkiáltások hangzottak fel. Mikor Zedd fáradt mozdulattal megtörölte a homlokát, rádöbbent, hogy az általa gyógyítani akart sebesültek alvadt vére vastag kesztyűként fedi a kezét. A gyógyítás végtelennek tűnő feladat volt.

A közelben szétforgácsolódott fatörzsek hevertek szerte a talajon, amelyeket az ellenség mágiahasználói robbantottak szilánkokra. Faszilánkoktól szétszaggatott és felnyársalt testek hevertek szerte a környéken. Jagang két Nővére művelte ezt velük pont alkonyat előtt, amikor a d’harai erők összegyűltek a völgyben, abban a hitben, hogy a csatának vége. A csatának azonban csak Zedd és Warren vetettek véget azzal, hogy mágustűzzel elpusztították a két Nővért.

A fejében lüktető tompa fájdalomból Zedd arra következtetett, hogy legfeljebb néhány órát alhatott. Most úgy éjfél körül, járhat. A mellette elhaladók hagyták, hadd aludjon, de az is lehet, hogy őt is halottnak hitték.

Az első nap olyan jól sikerült, ahogy eltervezték. Az első éjszaka vontatottan indult a csata, itt-ott fellángoló apróbb összecsapásokkal, aztán a második nap hajnalán teljes erővel tombolt. A második napon, amikor leszállt az este, végül abbamaradt a harc. Ahogy Zedd körülnézett, úgy vélte, hogy egyelőre legalábbis vége.

Eljutottak a völgybe, és sikerült maguk után csalogatni a Rendet is, eltérítve őket a Középföldre vezető többi átjárótól, de szörnyű árat fizettek érte. Persze nem sok választásuk volt, ha komolyan harcra akarták kényszeríteni az ellenséget, és nem akarták hagyni, hogy háborítatlanul bevonulhasson a Középföldre. Egyelőre mindenesetre megállították a Rendet. Zedd csak azt nem tudta, meddig marad ez így.

Sajnos az összecsapásból messze a Rend került ki nagyobb sikerrel.
Zedd körbe nézett maga körül. A táborhely nem annyira tábor volt, mint egy hely, ahol mindenki leroskadt a kimerültségtől. Sok helyen nyilak és lándzsavégek álltak ki a talajból. Ezek jégesőként zuhogtak rájuk az éjjel, miközben Zedd a sebesülteket igyekezett gyógyítani. Napközben, a csata alatt, Zedd mindent bevetett, ami csak a képességeiből tellett. A küzdelem Zedd mágikus erejének jól eltervezett, rutinos, taktikus alkalmazásának indult, de a nap végére valami kocsmai dulakodás mágikus megfelelőjévé fajult.
Zedd enyhén tántorogva állt talpra, és aggódva figyelte a robogó paták távolról felhangzó zaját. A tábor közelében is felharsantak a kürtök, jelezve a katonáknak, hogy fogják vissza nyilaikat és lándzsáikat, mert baráti erők közelednek. A zaj azonban túl sok lótól származott ahhoz, hogy bármelyik kiküldött őrjáratuktól származhatott volna. Tudata mélyén Zedd próbálta felidézni, vajon a kürtszó első felhangzásakor érezte-e a mágia finom bizsergését, ami azt jelezte volna, hogy a jelzés valódi. A kimerültség ködében azonban akkor erre nem fordított figyelmet. Tudta, hogy általában ez vezet az ember halálához: amikor az efféle apró részleteket elhanyagolja.
Körülötte emberek mozgolódtak: vizet, élelmet, kötözőgyolcsot cipeltek, vagy üzeneteket és jelentéseket vittek. Itt-ott Nővéreket látott, akik gyógyítással foglalatoskodtak. Voltak, akik a szekereket és a fegyvereket igyekeztek rendbe hozni arra az esetre, ha sürgősen tovább kellene indulniuk. Néhányan csak ültek a földön a semmibe meredve, mások mintegy kábulatban kóboroltak ide-oda a tábor területén.
A gyenge fények mellett nehéz volt bármit is látni, de Zedd azért eleget látott hozzá, hogy megállapítsa, körülötte a földön mindenfelé halottak, sebesültek, vagy egyszerűen csak halálosan kimerült emberek hevernek. A tüzeket, a természetes, sárga és narancs színben lobogókat, amellyel a felgyújtott szekerek égtek, és a kísérteties, zöldes színű mágikus eredetűeket egyaránt magukra hagyták, hadd égjenek le, ha elfogy a táplálékuk. Az emberek között lovak szörnyű, tátongó sebekkel teli hullái hevertek. A csatamező mindig más volt, de a csata mindig ugyanaz. Most a döbbent megrendülés ideje volt. Jól emlékezett még ifjúkorából a vér és halál zsíros füstszaggal keveredő bűzére. A szag most is ugyanaz volt. Emlékezett rá, hogy a régi csaták után mindig úgy érezte, a világ megőrült körülötte. Az érzés most is ugyanaz maradt.
A vágtató lovak robaja már közelebbről hangzott. Hangok zűrzavarát hallotta, de nem tudta kivenni, miféle felbolydulásról lehet szó. Jobbra egy görnyedt női alak közeledett felé csoszogva. Felismerte Adie jellegzetes bicegését. Távolabb egy másik nő, aki gyorsan közeledett Adie felé, nyilván Verna lehetett. Még távolabb felismerte Meiffert kapitányt, akinek éppen Leiden tábornok magyarázott valamit. Mindkét férfi arccal abba az irányba fordult, amerről a lópaták dübörgése hallatszott.
Zedd hunyorogva bámult a homályba, és közeledő lovasok oszlopa előtt ide-oda futkosó katonákat vett észre. Az emberek üdvözlésszerűen lengették a karjaikat. Néhányan lankadtan éljeneztek. Sokan Zedd irányába mutattak, arrafelé irányítva a lovasokat. Első varázslóként mindenki figyelmének középpontjába került. Richard távollétében a d’haraiak őrá számítottak, mint mágiára a mágia ellen. A Nővérek az ő tapasztalataitól vártak segítséget a mágia fegyverként való használatának csúf művészetében.
A felügyelet nélkül égő tüzek lobogó lángjainak fényében Zedd a lovasok rendületlenül közelgő oszlopát figyelte. A fények megmegcsillantak a hosszú sorban közelgő páncélok és fegyverek, láncingek és kifényesített csizmák felszínén, ahogy a lovasok elhaladtak az égő szekerek és torlaszok mellett.
A robogó lovascsapat egyáltalán nem lassított le semmi miatt, elvárták, hogy az emberek kitérjenek az útjukból. Az oszlop élén tökéletesen egyenesen feltartott kopjak rúdján hosszú szalagok és zászlók lobogtak a hideg éjjeli szélben. Lovak ezreinek patái alatt rengett a véráztatta föld. Úgy tűntek elő a ködként gomolygó füstből, mint sírból visszatérő kísértetlovasok serege.
A táboron keresztül gyors ügetésben közelgő lovasság előtt a tüzek baljós fényétől megvilágított narancs és zöld színű füst kavarogva vált szét.
És ekkor Zedd meglátta, ki vezeti őket.
- Jóságos szellemek! - szaladt ki a száján akaratlanul a suttogó kiáltás.
Egy nagytermetű mén hátán magasodva bőrpáncélos nőalak ült egyenes tartással, szőrmebundája dühösen csattogó zászlóként lobogott utána.
Kahlan volt az.
Zedd ebből a távolságból is ki tudta venni, hogy Kahlan bal válla fölött arany és ezüst csillanással az Igazság Kardjának markolata villog.
A rémület hideg bizsergéssel futott végig Zedd hátán.
Egy kezet érzett a karján, és visszafordulva látta, hogy Adie teljesen fehér szemei megigézve merednek előre a látványra, amely Tehetsége által vetült világtalan szemei elé. Verna még a sebesüllek között igyekezett feléjük a nyomában igyekező Meiffert kapitánnyal és Leiden tábornokkal együtt.
A lovasok oszlopa olyan hosszan elhúzódott Kahlan mögött, hogy Zedd nem látta a végét. Közeledtükben éljenző emberek szegődtek hozzájuk. Zedd karjaival integetve jelezte a közeledőknek, hol van, de úgy tűnt neki, mintha Kahlan szeme kezdettől fogva egyenesen rá szegeződött volna.
A lovak horkantva, toporzékolva torpantak meg Zedd előtt. Orrlyukaikból meleg gőzpamacsok törtek fel a fagyos éjszakai levegőbe. Fénylő bőrök alatt jól látszott hatalmas izmaik játéka, amint lábaikkal kapálták a földet Zedd előtt. A türelmetlen állatok kitörésre készen, feszülten álltak, hosszú, zászlós farkukkal szakadatlan csapdosva oldalukat.
Kahlan figyelmes tekintettel nézett körül. Mindenfelől futó katonák közeledtek. Akik már odaértek leplezetlen csodálkozással meredtek a jövevényekre. A lovasok galeai harcosok voltak.
Kahlan átmenetileg átvette gyengélkedő féltestvére, Cyrilla helyét Galea trónján, amíg Cyrilla fel nem gyógyul - ha még felgyógyul egyáltalán. Harold, Kahlan másik féltestvére a galeai hadsereg parancsnoka volt, és egyáltalán nem áhítozott a koronára, sokkal jobban érezte magát katonaként szolgálva hazáját. Kahlan ereiben galeai vér is folyt, bár egy Inkvizítor számára a vérrokonság nem igazán számított. Annál inkább számított azonban a galeaiaknak.
Kahlan jobb lábát átlendítette a ló nyaka fölött és leugrott a földre. Csizmája koppanása olyan keményen hangzott, mint egy pörölycsapás, ami az Inkvizítor Anya érkezését hívatott hírül adni. Cara, aki szokásos vörös bőrruhája fölött a Kahlanéhoz hasonló farkasbőr bundát viselt, ugyancsak leugrott a lováról.
A harcban kimerült emberek áhítatos csendben álltak körbe. Ez a nő nem egyszerűen az Inkvizítor Anya volt: ő volt a Rahl Nagyúr felesége.
Zedd egy pillanatra valami olyat látott megcsillanni Kahlan zöld szemében, amitől azt gondolta, hogy az Inkvizítor Anya mindjárt a nyakába borul, és reményvesztett zokogásba tör ki. Zedd tévedett. Kahlan lehúzta a kesztyűit.
- Jelentést kérek.
Kahlan mattfekete könnyű bőrpáncélt viselt, bal csípőjén a galeai uralkodói kard lógott, jobb oldalán hosszú kés. Sűrű, derékig érő haja szilaj vízesésként hullott alá fekete gyapjúköpenye fölött viselt farkasbőr bundája hátára. A Középföldön a nők hajának hossza társadalmi helyzetüket tükrözte. Egyetlen középföldi nőnek sem volt olyan hosszú haja, mint Kahlannak. Zedd tekintetét azonban a Kahlan válla fölött kikandikáló kardmarkolat kötötte le.
- Kahlan - suttogta Zedd, amint az Inkvizítor Anya közelebb lépett hozzá. - Hol van Richard?
A fájdalom villanása, amit Zedd meglátott Kahlan szemében, nyom nélkül tűnt tova. Az Inkvizítor Anya gyors, metsző pillantást vetett a sebesültek között feléjük siető Verna felé, aztán zöld tűzben izzó tekintetét Zedd szemébe méíyesztette.
- Elfogta az ellenség. Helyzetjelentést!
- Az ellenség? Milyen ellenség?
Kahlan ismét Vernára villantotta a tekintetét. A szemeiből sugárzó kemény indulattól a fiatalabbik Prelátus hökkenten kihúzta magát, és önkéntelenül lelassította lépteit.
Kahlan ismét Zedd felé fordította a figyelmét. Tekintete ellágyult az együttérzéstől, meglátva az öreg varázsló arcán, milyen fájdalom dúlhat most benne.
- Egy Sötétség Nővére rabolta el őt, Zedd. - Aztán a hangjában és szemében bujkáló melegség helyén ismét a jéghideg, kemény inkvizítori maszk jelent meg. - Szeretném hallani a helyzetjelentést!
- Elrabolta? De Richard... jól van? Úgy érted, fogolyként elvitte magával? Váltságdíjat akar? Nem esett baja Richardnak?
Kahlan szórakozottan megérintette a szája szélét és Zedd ekkor látta meg, hogy Kahlan szája sarkában duzzadt és felrepedt seb éktelenkedik.
- Amennyire tudom, jól van.
- Mi a csuda történt? - Zedd értetlenül emelte a magasba sovány, csontos karjait. - Mi ez az egész? Mit akar az a Nővér?
Verna végre odaért Zedd oldalára. Meiffert kapitány és Leiden tábornok Zedd jobb oldalán, Adie mellé sorakozott fel.
- Milyen Nővér? - kérdezte Verna, még zihálva a sietéstől. - Azt mondtad, egy Nővér rabolta el őt. Melyik Nővér?
- Nicci.
- Nicci... - kapkodott lélegzetért döbbenetében Meiffert kapitány. A Halál Úrnője?
Kahlan egyenesen a kapitány szemébe nézett.
- Igen, ő. Jelentene végre már valaki?
A parancsoló hanghordozás épp olyan eltévészthetetlen volt, mint a Kahlan hangjából sugárzó haragos indulat. Meiffert kapitány dél felé mutatott a karjával.
- Inkvizítor Anya, a Birodalmi Rend serege teljes létszámban elindult felénk Anderiából. - Elgondolkodva megdörzsölte a szemöldökét - Úgy gondolom, tegnap reggel indulhattak.
- Be akartuk csalogatni őket ide a völgyek közé - szólt közbe Zedd.
- Az volt a tervünk, hogy elcsaljuk őket a síkságról, ahol nem tudtuk volna feltartóztatni őket, ide, ahol jobb esélyünk van a megállításukra.
- Azt tudtuk - vette vissza a szót Meiffert kapitány - hogy végzetes hiba lenne elengedni őket magunk mellett, hogy ellenállás nélkül bezúduljanak a Középföldre. Ütközetet kellett provokálnunk velük, hogy ne a fegyvertelen lakosságra támadjanak rá. Le kellett kötnünk és megállítanunk őket. Erre az volt az egyetlen mód, hogy csalétkül kínálkozzunk, és becsalogassuk őket a nyílt terepről, ahol minden előny az ő oldalukon lett volna, ide a völgyek közé, ahol kiegyenlítettebbek az esélyek.
Kahlan bólintott, és körbepillantott a vigasztalan látképen.
- Mennyi embert veszítettünk?
- Úgy becsülöm, körülbelül tizenöt ezret - felelte Meiffert kapitány.
- De ez csak durva becslés. Lehet, hogy többet is.
- Hátba támadtak benneteket. - Ez nem kérdésként hangzott, inkább állításként.
- Úgy van, Inkvizítor Anya.
- Mi volt a hiba?
Kahlan mögött a galeai sereg bőrből, páncélból és acélból álló eleven falat alkotott. A galeai tisztek átható figyelemmel hallgatták a jelentést.
- Mi nem? - mordult fel Zedd.
- Valahogy rájöttek, mit tervezünk - magyarázta a kapitány. -Persze, úgy gondolom, nem lehetett nagyon nehéz kitalálni, hiszen bárki kikövetkeztethette, hogy nekünk ez az egyetlen esélyünk az ő létszámfölényükkel szemben. Bíztak benne, hogy így is legyőzhetnek bennünket, így belementek a mi elképzelésünkbe.
- Azt kérdeztem, mi volt a hiba?
- Mi volt a hiba! - vágott közbe indulatosan Leiden tábornok. Reménytelen túlerőben voltak, az volt a hiba!
Kahlan metsző, hideg tekintetét a tábornokra vetette. A tiszt gyorsan összeszedte magát, és féltérdre hullva, tiszteletteljes hangon tette hozzá a formális megszólítást:
- Királynőm! - aztán elhallgatott.
Kahlan pillantása némileg vesztett keménységéből, és visszafordult Meiffert kapitány felé.
Zedd észrevette, hogy a kapitány keze önkéntelenül is ökölbe szorult, ahogy folytatta a jelentését.
- Ahogy meg tudtuk állapítani, Inkvizítor Anya, a Rendnek valahogy sikerült egy teljes hadosztályt átjuttatni a folyón. Abban meglehetősen biztosak vagyunk, hogy nem a nyílt terepen tették, keleten. Erre felkészültünk, mert tartottunk tőle, hogy ezzel próbálkoznak, és megtettük a megfelelő óvintézkedéseket ellene.
- Tehát - foglalta össze Kahlan - úgy gondolták, ti lehetetlennek tartjátok, hogy átkeljenek, ezért átjuttattak egy teljes hadosztályt; valószínűleg még ennél is nagyobb erőt, vállalva az átkeléssel járó óhatatlan veszteségeket; a folyón, észrevétlenül felhatoltak északra a hegyek közé, anélkül, hogy ti gyanítottátok volna, és odafönt újra átkeltek a folyó innenső partjára. Mikor elértetek a völgybe, ott vártak rátok, ahol ti akartatok védekező állásba berendezkedni. A Rend főserege a nyomotokban volt, nem volt hová menekülnötök. A Rend úgy tervezte, hogy ollóba fog és felmorzsol benneteket a mögöttetek haladó főerő és az idefent várakozó hadosztály között.
- Nagyjából ez a dolog veleje - értett egyet Meiffert kapitány.
- Mi történt az idefent várakozó hadosztállyal? - kérdezte Kahlan.
- Elsöpörtük őket - felelte a kapitány, és a hangjából hideg gyűlölet sugárzott. - Mikor rájöttünk, mi történt, tudtuk, hogy nincs más esélyünk.
Kahlan rábólintott. Tudta, mekkora erőfeszítést takart ez a pár egyszerű szó.
- Közben meg hátulról cafatokra aprítottak bennünket! - Leiden tábornok türelme kezdett ismét széthullani. - Esélyünk sem volt ellenük!
- Nekem úgy tűnik, mégis volt - vágott vissza Kahlan. - Végtére is elfoglaltátok a völgyet.
- És mit nyertünk vele?! Ekkora erőt nem tudunk megállítani! Őrültség volt belehajtani az embereinket ebbe a húsdarálóba! Elejétől a végéig azt csináltak velünk, amit akartak. Nem mi állítottuk meg őket, egyszerűen belefáradtak abba, hogy egész éjszaka vagdaltak bennünket.
A katonák közül egy páran elfordították a fejüket. Mások a földet bámulták a lábuk előtt. A beállott csendben csak a tüzek ropogása és a sebesültek nyögése hallatszott a jéghideg éjszakában. Kahlan ismét körbe pillantott maga körül.
- És most csak üldögéltek itt?
Zedd homlokán összefutottak a ráncok. Visszafojtott indulattal felelte:
- Két napon át harcoltunk, Kahlan!
- Az rendben van. De én nem fogom engedni, hogy az ellenség győztesen hajthassa álomra a fejét. Világos?
Meiffert kapitány tisztelgésül a mellkasára ütött az öklével a szíve fölött.
- Világos, Inkvizítor Anya.
A kapitány hátra tekintett a válla fölött. Közelben és távolban a feszülten figyelő katonák ökle ugyanilyen tisztelgésre lendült.
- Inkvizítor Anya! - Leiden tábornok ezúttal elhagyta a hivatalos „királynő” megszólítást. - Az emberek már két teljes napja talpon vannak!
- Értem - felelte Kahlan. - Mi meg három napja lovagoltunk megállás nélkül. De egyik dolog sem befolyásolja, amit meg kell tennünk.
A tüzek gyenge fényében Leiden tábornok arcán a ráncok kardvágás okozta mély sebeknek tűntek. Összepréselt ajkakkal hajolt meg a királynője előtt, de amikor felegyenesedett, újra megszólalt.
- Királynőm, Inkvizítor Anya, nem gondolhatod komolyan, hogy éjszaka támadjunk. Újhold van, és a felhők nagyrészt a csillagokat is eltakarják. Ekkora sötétségben egy támadás katasztrófához vezetne. Ez őrültség!
Kahlan rezzenéstelen, jeges tekintettel meredt a keltoni tábornokra. Aztán elfordította a fejét, és a körülötte állókat pásztázta végig.
- Hol van Reibisch tábornok? - Zedd nagyot nyelt.
- Attól tartok, ott.
Kahlan oda nézett, ahová Zedd mutatott: a holttestre, amelyiket Zedd meg akart menteni, mielőtt a kimerültségtől álomba zuhant a tetemre borulva. A rozsdavörös szakállt alvadt vércsomók borították. A szürkészöld szemek élettelenül meredtek a semmibe, nem tükröződött bennük többé fájdalom. Eleve reménytelen feladat volt megkísérelni meggyógyítani, aki már menthetetlen volt, ezt Zedd is tudta, mégis minden energiáját beleadta, ami csak maradt benne. Nem volt elég.
- Ki a rangidős? - kérdezte Kahlan.
- Én lennék az, királynőm - felelte Leiden tábornok, és egy lépést előre lépett. - De rangidős parancsnokként nem engedhetem, hogy a katonáim...
- Végeztem, Leiden hadnagy - szakította félbe felemelt kézzel Kahlan.
A tiszt megköszörülte a torkát.
- Leiden tábornok, királynőm.
Kahlan kérlelhetetlen tekintettel nézett szembe vele.
- Egyszer ellentmondani nekem egyszerűen hiba, hadnagy. Másodszor is megtenni árulás. Az árulókat pedig kivégezzük.
Cara Agiele egy villanással a Mord-Sith markában termett.
- Lelépni, hadnagy!
Zedd még a kísérteties zöldes varázslótűz fényében is jól látta, hogyan fehéredik el a tiszt arca. Leiden hátralépett, és bölcsen csendben maradt, ha megkésve is.
- Ki a rangidős? - kérdezte ismét Kahlan.
- Kahlan - lépett közbe Zedd. - Attól tarok, a Rend a varázstudói segítségével céltudatosan vadászott a parancsnokainkra. Félek tőle, hogy minden erőfeszítéseink ellenére valamennyi magasabb rangú tisztünk elesett. De legalább ők is drágán fizették meg az árát.
- Akkor most ki a rangidős?
Meiffert körbe nézett maga körül, aztán tétován felemelte a kezét.
- Nem vagyok biztos benne, Inkvizítor Anya, de azt hiszem, én vagyok az.
- Rendben van, Meiffert tábornok. - Meiffert meghajtotta a fejét.
- Inkvizítor Anya - mondta halk, bizalmas hangon - erre semmi szükség nincs.
- Senki nem mondta, hogy szükség van rá, tábornok.
Az újonnan kinevezett tábornok a mellkasára mért könnyed ökölcsapással tisztelgett. Zedd látta, hogy Cara zord mosollyal jelezte egyetértését. Az ezernyi figyelő arc közül Caráé volt az egyetlen, amelyik mosolyra húzódott. Nem mintha az emberek nem értettek volna egyet Kahlan döntésével, de inkább a megkönnyebbülés látszott rajtuk, hogy végre valaki egyértelműen átveszi a parancsnokságot. A d’haraiak tisztelték a kemény, parancsoló hatalmat, és ha már a Rahl Nagyuruk nem parancsolt nekik, szívesen elfogadták helyette a feleségét, aki ráadásul acélkemény kézzel fogta meg őket. Lehet, hogy a katonák nem mosolyogtak, de Zedd tudta, hogy elégedettek.
- Azt mondtam, nem engedhetem, hogy az ellenség győztesen hajthassa álomra a fejét. - Kahlan kutató tekintettel nézett végig a körülötte állók arcán. - Egy órán belül készüljetek fel egy lovassági támadásra.
- Na, és kit akarsz kiküldeni erre a támadásra, királynőm? Mindenki tudta, mit ért ezen a kérdésen a leváltott Leiden tábornok. Azt kérdezte, „kit akarsz a halálba küldeni”.
- Két szárnyat fogunk alkotni. Az egyik észrevétlenül megkerüli a Rend táborát, és délről fog támadni, onnan, amerről a legkevésbé várják. A másik nem mozdul, amíg az első el nem foglalja a helyét, aztán innen, északról támad. Lefekvés előtt szándékomban áll a Rend véréből kiontani valamennyit - aztán Kahlan Leiden, az újdonsült hadnagy szemébe nézve megválaszolta a kérdését. - A déli szárnyat én fogom vezetni.
Az új tábornokot kivéve mindenki hangos tiltakozásba kezdett. Leiden volt a leghangosabb.
- Királynőm, miért a mi embereinkből szervezed a lovasrohamot - a Kahlan háta mögött lóháton felsorakozó katonákra mutatott: mind galeaiak voltak, Keltonnak, Leiden hazájának ősi ellenségei amikor itt vannak ezek is?
- Ezek az emberek segítenek rendbe szedni a sereget. Felváltják az őrséget, hogy azok is pihenhessenek, segítenek védelmi árokrendszert ásni, és általában mindenhol besegítenek, ahol csak szükséges. Azoknak kell a győzelmes bosszú ízével a szájukban nyugovóra térni, akik a veszteségeket elszenvedték. Nem is merném megtagadni a d’haraiaktól a bosszúállás jogát, amit annyira kiérdemeltek.
Éljenzés tört ki a körülálló katonák között. Zedd arra gondolt, hogy ha a háború őrültség, hát az őrültség épp most találta meg méltó úrnőjét. Meiffert tábornok Kahlanhoz lépett.
- A legjobb embereim egy órán belül készen fognak állni, Inkvizítor Anya. Mindenki jönni akar, jó sok önkéntest kell majd elutasítanom.
Kahlan ellágyult arccal bólintott.
- Hát akkor válogasd ki az embereidet az északi csapat számára, tábornok.
- Az északi szárnyat én fogom vezetni, Inkvizítor Anya.
- Nagyon helyes - mosolygott Kahlan.
Aztán kiadta a parancsot a galeai csapatoknak, hogy kezdjenek hozzá a munkához. Egyetlen kézmozdulattal elbocsátott mindenkit maga körül, kivéve a legközelebb állókat, akiket viszont közelebb intett magához.
- Mi a helyzet Richard figyelmeztetésével, hogy ne támadjunk közvetlenül a Rendre? - kérdezte Verna.
- Jól emlékszem rá, mit mondott Richard. A főerőt nem fogom nyíltan megtámadni.
Zedd úgy vélte, Kahlan valóban jól emlékezhet: végtére is ő volt ott Richarddal, amikor ez elhangzott, nem a többiek. Zedd most egy kényes kérdést vetett fel.
- A főerők a tábor középpontjában vannak, kellő védelem alatt. A széleken, ahol támadni fogtok, persze szintén lesz védelem, de a tábor szélein, főként a déli végénél azokat találjátok, akik nem katonák, csak követik a sereget.
Kahlan hideg, visszafogott dühvei válaszolt.
- Az engem nem igazán érdekel. Ha a Renddel tartanak, akkor ők is ellenség. Nem lesz irgalom. - Az újdonsült tábornokra tekintve paranccsal folytatta. - Nem érdekel, hogy a ringyóikat öljük meg vagy a tábornokaikat. Minden pékjüket és szakácsukat holtan akarom látni, akárcsak a tisztjeiket vagy az íjászaikat. Minden tábor körül lézengő, akit megölünk, annyival kevesebb szórakozást és kényelmet jelent a katonáiknak. Mindentől meg akarom fosztani őket, beleértve az életüket is. Megértetted?
Meiffert tábornok bólintott.
- Nincs kegyelem. Mi nem fogunk ellenkezni ezzel, Inkvizítor Anya. D’Harában mindig is ez volt a harci jelszó.
Zedd is jól tudta, hogy a háborúban általában csak az az út vezethet győzelemhez, amit most Kahlan is követ. Az ellenség sem kegyelmez, és mivel ők támadtak az Újvilágra, nem is szolgáltak rá kegyelemre. Minden szajha és szélhámos önként tartott a megszálló erőkkel, hogy minél több hasznot húzzanak a Rend lábai elé kiömlő vérből és a Rend karmai közé kerülő zsákmányból.
Most Verna szólalt meg.
- Inkvizítor Anya, Ann meg akart keresni benneteket Richarddal. Egy hónapja hallottunk róla utoljára. Nem találkoztatok vele?
- De igen.
Verna megnyalta a szája szélét, és Kahlan könyörtelen, acélos tekintetétől óvatossá válva kérdezte meg:
- Nem volt semmi baja?
- Amikor utoljára láttam, nem.
- Nem tudod, miért nem üzen nekünk?
- Tűzbe hajítottam az útinaplóját.
Verna előrelendült, hogy vállon ragadja Kahlant. Cara Agiele villámgyorsan lendült előre, elzárva Verna útját.
- Senki nem érhet hozzá az Inkvizítor anyához! - Cara hideg, kék szemeinek pillantása ugyanolyan halálos fenyegetést rejtett, mint a szavai. - Érthető? Senki!
- Itt egy Mord-Sith-tel és az Inkvizítor Anyával állsz szemben, és mindkettő igencsak nyűgös hangulatban van - közölte Kahlan halk, érzelemmentes hangon. - javasolnám, ne adj nekik okot rá, hogy elveszítsék a türelmüket, mert igen könnyen megeshet, hogy meg sem találják újra az életed végéig.
Zedd megragadta Verna karját, és gyengéden, de határozottan visszafogta a Prelátust.
- Mindannyian fáradtak vagyunk - szólt közbe csillapítólag. - Van nekünk elég bajunk a Renddel. - Rendreutasító pillantást vetett Kahlanra. - De nem számít, hogy milyen kimerültek vagy idegesek vagyunk is, arról ne feledkezzünk meg, hogy mi mindannyian ugyanazon az oldalon állunk.
Kahlan pillantása azt jelezte, hogy ő bizony ezt igencsak megkérdőjelezné, de meg nem szólalt. Verna váltott végül témát.
- Összeszedek egy pár mágiahasználót, hogy elkísérjenek benneteket a támadás alatt.
- Köszönöm, de nem viszünk magunkkal varázstudókat.
- Na, de legalább abból a célból szükségetek lesz rájuk, hogy mutassák az utat a sötétben!
- Az ellenség tábortüzei majd megmutatják az utat.
- Kahlan - szólt közbe Zedd abban a reményben, hogy sikerül a józan belátásnak legalább egy szikráját Kahlanba oltania -, a Rendnek is vannak mágiahasználói, köztük a Sötétség Nővérei is. Szükségetek van védelemre ellenük!
- Nem, nem akarok varázstudókat magammal vinni. Az ellenség éppen arra számít, hogy mindenféle támadást a varázstudóinkkal közösen hajtunk végre. Az ő mágiahasználóink pont arra ügyelnek, hogy észrevegyék a mi mágikus pajzsaink feltűnését. Ha lovasokat látnak, akiket nem véd mágikus pajzs, nagyobb a valószínűsége, hogy nem törődnek velük. Mélyebbre tudunk hatolni közéjük, és több vért kiontani, ha nem viszünk magunkkal mágiahasználókat.
Verna csak sóhajtozott ilyen ostobaság hallatára, de vitába nem szállt Kahlannal. Meiffert tábornoknak tetszett a terv. Zedd tudta, Kahlannak igaza van abban, hogy így mélyebbre tudnak behatolni az ellenség sorai közé, de azt is tudta, hogy visszavonulni is sokkal nehezebb lesz, ha az ellenség egyszer magához tér a meglepetésből.
- Zedd, egy kevés mágiára azért mégis szükségem lenne.
Zedd rezignáltán vakarta meg a szemöldökét.
- Mit akarsz, mit csináljak?
Kahlan körbe mutatott a talajon maga előtt.
- Varázsold fénylővé ezt a port. Azt akarom, hogy világítson a sötétben, és tapadós legyen.
- Mennyi időre? Kahlan vállat vont.
- Elég, ha hajnalig úgy marad.
Zedd hálószerű rúnákat rajzolt a levegőbe egy poros talajszakasz fölött, és a por hideg zöld fénnyel izzott fel. Kahlan lehajolt, és a kezére kente a port. Aztán a lova mögé lépett, és az állat mindkét oldalára rácsapta a tenyerét, fénylő zöld tenyérlenyomatokat hagyva maga után.
- Mit művelsz? - kérdezte Zedd.
- Sötét van. Azt akarom, hogy láthassanak. Nem tudnak utánam jönni, ha a sötétben nem látják, merre járok.
Zedd nagyot sóhajtott ekkora őrültség hallatán. Meiffert tábornok leguggolt, és a fénylő porba merítette a kezét.
- Én sem szeretném, ha eltévesztenének a sötétben.
- Alaposan mosd le a kezed, mielőtt elindulunk - szólt rá Kahlan.
Miután Kahlan megbeszélte a tervet az új tábornokával, ő, Cara és a tábornok dolgukra indultak.
Mielőtt messzebbre juthattak volna, Zedd halk kérdése megállásra késztette Kahlant.
- Kahlan, van valami elképzelésed róla, hogyan hozhatnánk vissza Richardot?
Kahlan rezzenéstelenül nézett szembe Zeddel.
- Igen, van egy tervem.
- Megosztanád velem is?
- A terv egyszerű. Azt tervezem, hogy a Birodalmi Rendből mindenkit megölök, férfit, nőt, gyermeket, amíg csak a legutolsó marad élve, és ha még akkor sem adja vissza nekem Richardot, akkor őt is megölöm.

9. FEJEZET

Kahlan a mély sötétségen túl a tüzek távolban fénylő pontocskáira szegezte a tekintetét, miközben lova nyakába hajolva hajszolta mind gyorsabb és gyorsabb vágtára hátasát. Combjában fájón megfeszültek az izmok, ahogy a kengyelben félig felágaskodva szorította lábaival az állat oldalát, és érezte a masszív test hatalmas izmainak egyre gyorsuló ritmusú állandó feszülését és ernyedését, a paták minden dobbanását a talajon. Fülében keveredett saját lüktető vérének dobolása a mögötte robogó lovak patadobajával. Valahol tudata legmélyén érezte az Igazság Kardjának súlyát is a vállán, mint állandó emlékeztetőt Richardra.

Egyik kezében a kantárt markolta, a másikkal magasra emelte a galeai királyi kardot. A fények közeledtek. Váratlanul egészen közel, szinte a semmiből robbant bele az egyik Kahlan látóterébe.

A fény mellett elszáguldva, ami közelről nem is tűnt többnek egyetlen gyertya fényénél, Kahlan megérkezett az ellenség egyik őrhelyéhez. Az eddig elfojtott érzelmek haragos sikollyal törtek elő Kahlan torkából, amint felemelt kardjával teljes erővel lesújtott egy előtte sötétlő emberi alakra. A penge olyan erővel ütközött a csontnak, hogy Kahlan csuklója belesajdult. A markolat belevágott a tenyerébe.

Elhaladtukban Kahlan emberei szabadjára engedték haragjukat az őrhely megmaradt katonái ellen. Kahlan még visszatartotta magát, tudta, hogy még csak ezután fogja igazán kitombolni a haragját. Ezúttal nem lesz megállás.

A tábor külső szegélyén égő tüzek már egészen közel voltak. Kahlan izmai megmerevedtek a feszültségtől. Úgy érezte, nem tudja tovább visszafogni magát. Aztán megérkezett. Végre odaért. Teljes erejéből támadt nekik. Kardja újra meg újra lesújtott a körülötte lévő testekre, mindenkire válogatás nélkül, aki csak a fegyver hatótávolságába került. A tüzek szédítő sebességgel villantak el a lova oldala mellett. Kahlan máris zihált az erőfeszítéstől. A kantárt szorosra húzva nagy harci ménjét szűk körben visszafordította. A ló nem volt olyan gyors, mint Kahlan szerette volna, de jól idomított katonaló volt, és erre a feladatra kellően megfelelt. A csata kezdete a lovat is izgalomba hozta, és ezt harsány nyerítéssel adta hírül.

Kahlan körül mindenfelé sátrak és szekerek álltak, mindenféle észrevehető rendszer nélkül. Kahlan hallotta azoknak a vidám nevetését, akik még nem döbbentek rá, hogy nyakukon az ellenség. Csak kis támadóerőt hozott magával, és út közben szorosan összetartotta a csapatot, hogy ne keltsenek akkora riadalmat, amit egy nagy rohamcsapat okozott volna. A dolog idáig jól bevált. A tüzek körül emberek ültek, akik italos üvegeket emeltek a szájukhoz, vagy nyársakról húst falatoztak. Alvó emberek hevertek a sátorok bejáratában, félig kilógó lábakkal. Egy férfi karját egy nő dereka köré fonta séta közben. Egyes sátrakban a gyenge fény ellenére ki lehetett venni nők lába közé térdelt férfiak alakját.

Az egymást - nem kétséges, szabott árfolyamon - átkaroló pár egészen közel került Kahlanhoz. A férfi volt távolabb, ezért Kahlan a nő fejét metszette le egy hatalmas csapással. A férfi bénult döbbenettel tartotta fenn az összerogyni kezdő fejetlen női testet. A Kahlan mögött érkező lovas levágta a meglepett férfit.

Kahlan lova véknyába vágta a sarkát, és egy összevissza felállított sátorsor közé vágtatott, ahol férfiak és nők hevertek a sátrakban. Harci ménje patái alattcsontok roppantak, sikolyok törtek fel körülötte.

Egy terpeszben álló lándzsás őrszem megkövült riadalommal bámult a semmiből felbukkanó lovas alakra. Kahlan elhaladtában kikapta a lándzsát a katona kezéből, beledöfött vele egy kis sátor ponyvájába, megcsavarta, és lovát visszarántva leszakította a ponyvát egy, a sátorban heverő férfi és nő fölül. Mialatt a Kahlant követő katonák végeztek a párocskával, ő a lándzsa hegyére akadt ponyvát a legközelebbi tűzbe nyomta. Amint a vászon lángra kapott, egy szekérhez vontatta az égő anyagot, és tűzbe borította vele a szekér borítóponyváját, majd a még lobogó vászonmaradványt a lándzsával együtt egy másik hadtápszekérre hajította.

Kardjával visszakézből egy testes ember arcába sújtott, aki felé rohant, hogy lerántsa őt a lováról. Úgy kellett a kardját erővel kirángatnia a koponyacsontból. Mielőtt még mások elérhették volna, ismét a lova oldalába vágta a sarkát, és egy másik tábortűz felé vette az irányt, ami körül az emberek éppen akkor igyekeztek talpra ugrálni. A ló legázolt néhányat közülük, Kahlan a kardjával vágott le egy másikat. Eddigre a nők sikolyai kellően felriasztották a tábort, és a sátrakból és szekerekből férfiak ugráltak elő fegyverekkel a kezükben. A jelenet a kitörő káosz képét mutatta.

Kahlan körbe táncoltatta a lovát, és lesújtott mindenkire, akit csak a kardja elért, tímárokra, kocsisokra, szajhákra, katonákra egyaránt. Parancsára a lova magas lábemeléssel kezdett ügetni, legázolva egy egész sátorsort, ahol sebesülteket ápoltak. Egy lámpa fényében egy sebészt pillantott meg, aki tűvel és fonallal épp egy sebesült lábát Öltötte össze. Arra fordította a lovát, hogy sebészt és sérültet egyaránt legázoljon. Az orvos arca elé kapta mindkét kezét, de a karjai vajmi kevésnek bizonyultak a hatalmas harci mén súlyával szemben.

Kahlan jelt adott az embereinek, hogy odahívja őket. A tábori sebészek értékes emberek voltak, ezért a d’haraiak mindegyiket levágták, akit csak elértek. Kahlan jól tudta, hogy egy sebész elpusztítása felért számtalan sebesült megölésével. Embereivel együtt nagy rombolást vittek végbe a szajhák sátrai között, konyhásszekereket borogattak fel, levágtak civileket és katonákat egyaránt. Ahol lámpát láttak, leugrottak a lovukról és felkapták, hogy gyújtogassanak vele. Kahlan párbajba keveredett egy feldühödött szakáccsal, aki csontozókéssel támadt rá. Három gyors vágásába került, hogy a férfit elintézze.

Kahlan balján Cara a lovával legázolt egy katonát, aki épp lándzsát készült vetni Kahlanra. Cara hidegvérrel elintézte a támadót, ahogy mindenki mást is, aki elérhető távolságba került hozzá. Agiele egyetlen csavarintása elég volt hozzá, hogy megállítsa az ellensége szívét, vagy ha azt nem is, hát a csontok recsegését biztosan hallani lehetett. Cara áldozatainak fájdalom- és halálsikolyai olyan ijesztően hangzottak, hogy talán még a holtakat is megborzongatták, és bőséggel hozzájárultak az általános pánikhoz és zűrzavarhoz. Kahlan füleinek gyönyörűséges zene volt ez. Az Agiel ugyanis csak a Rahl Nagyúrhoz való kötődésen keresztül működött. Az, hogy Cara eredményesen használhatta, mindkettőjük számára jelezte, hogy Richard életben van. Ez önmagában is elegendő bátorítást adott Kahlannak. Majdnem olyan volt, mintha maga Richard is ott küzdene az oldalán. A hátára szíjazott Kard mintha Richard kezének érintése lett volna, bátorítva Kahlant, hogy vesse magát a küzdelembe, vezetve a karját, mikor és hogyan sújtson le.

A válogatás nélküli öldöklés a tábort követő civilek között öszszezavarta az ellenséges katonákat, és rettegést keltett a civilek lelkében, akik általában védettnek gondolták magukat azzal az erőszakkal szemben, amelyből végső soron ők maguk is éltek. Most, ahelyett, hogy keselyűk lennének, akik a préda maradványain híznak kövérre, ők maguk váltak prédává. Az élet ezentúl sohasem lesz már ugyanaz a Birodalmi Rend tábora körül: erről Kahlan gondoskodott. Az ellenség katonái nem élvezhetik többé a szolgáltatásokat és komfortot, amit eddig ezek a civilek nyújtottak nekik. A kísérők rájöttek, hogy immár ők maguk is ugyanolyan célpontokká váltak, akár a tisztek és a katonák. Megtudták, milyen árat fizethetnek a katonai akcióban való részvételükért. Az ár irgalmatlan és fájdalmas halál volt, és most az ellenség eljött a fizetségért.

Sikoltozó emberek futó tömegén át vagdalkozva Kahlan fél szemmel már a Rend lovainak egy jókora csoportját figyelte, amelyek a közelben voltak kipányvázva, és amelyeket éppen felnyergeitek a katonák. Sátrakon és embereken átgázolva törtetet közelebb a lovával, amíg biztossá nem vált benne. Hogy a nyergelő lovasok meghallhatják a hangját.

Felállt a kengyelben, kardját magasra emelve meglengette a feje fölött. Az emberek megálltak tevékenységükben és rábámultak.
- Én az Inkvizítor Anya vagyok! Bűnötökért, hogy megtámadtátok a Középföldet, halálra ítéllek benneteket! Mindnyájatokat!

A száz lovas, aki Kahlannal együtt részt vett a támadásban, hangos éljenzésbe tört ki. Harsány kántálásba kezdtek:
- Halál a Rendre! Halál a Rendre! Halál a Rendre!

Kahlan és emberei egyre növekvő sugarú körökben vágtattak körbe, legázolva mindent, ami a lovak lába elé került, levágva mindenkit, akit fegyvereik elértek, felgyújtva mindent, ami éghető. Ezek a d’harai katonák abban voltak a legjobbak, amit most éppen tettek, és ezt tökéletes hatékonysággal tették. Ha olajszállító székérre akadtak, összezúzták a hordókat, és égő fadarabokat hajigáltak közéjük, amelyeket lándzsaheggyel emeltek ki a tábortüzekből. A lángok fénye nappali világosságot varázsolt az éjszakába. Most már mindenki tisztán láthatta a közöttük áttörtető, halálos ítéletét kinyilatkoztató Kahlant.

Kahlan látta, hogy a Rend lovassága lóra száll, felkapják lándzsáikat az állványokról, kirántják kardjaikat. Kahlan megtáncoltatta a lovát a hátsó lábán, magasba emelve a kardját.
- Gyávák vagytok! Sem elfogni, sem legyőzni nem fogtok tudni soha! Valamennyien gyávákként fogtok meghalni az Inkvizítor Anya keze által!

Ahogy a lova visszadobbant a földre, Kahlan az állat oldalába nyomta csizmája sarkát, és vad vágtába ugratott Carával az oldalán, száz emberével maga mögött, azok mögött pedig a Birodalmi Rend pár ezer feldühödött lovasával, akikhez ráadásul egyre több üldöző csatlakozott.

Mivel csak a Rend táborának a szélére törtek be, nem sok időbe tellett, hogy újra a táboron kívülre jussanak, a nyílt síkra. Vágta közben még lekaszaboltak mindenkit, aki az útjukba került. Túl sötét volt hozzá, hogy el lehessen dönteni, nők vagy férfiak voltak, de ez amúgy sem számított. Kahlan mindnyájukat holtan akarta látni. Minden alkalom, amikor a kardja húst vagy csontot ért, megkönnyebbült örömmel töltötte el.

Teljes erővel vágtatva a legszélső tábortüzek karéján kívül hirtelen belevesztek a teljes sötétségbe. Kahlan előredőlt lova izmos nyakán, és reménykedett benne, hogy nem kerül gödör az állat patái alá. Ha a lova megbotlana, az valószínűleg nem csak az állat, hanem Kahlan végét is jelentené.

Kahlan jól ismerte ezt a vidéket, a síkságot, az enyhe lejtőjű dombokat, a sziklameredélyeket, a szakadékokat. Sötétben is tudta, merre jár, és azt is jól tudta, hová igyekszik. Arra számított, hogy az ellenség viszont nem tudja. A mindent elfedő sötétségben a lova tomporán zölden világító tenyérlenyomatokat fogják követni, arra gondolva, hogy az ő valamelyik mágiahasználójuk jelölte meg számukra az Inkvizítor Anya lovát. Nyilván elvakítja őket a kéjes lehetőség, hogy hamarosan csupaszon, védtelenül fog állni az Inkvizítor Anya a kardjaik pengéje előtt.

Kahlan kardlapjával ütlegelte a lova oldalát, őrült vágtába hajszolva az állatot. Most már kikerültek a csata feszültségéből, kijutottak a tágas, elhagyatott síkságra. A lovak, különösen sötétben, rettegtek az oldalukba kapdosó ragadozóktól. Kahlan azt igyekezett elhitetni a lovával, hogy éles fogak igyekeznek a hátuljába marni.

Kahlant közvetlen közelről követték a katonái, de az utasítások szerint két oldalra húzódva, üres területet hagyva középen, hogy az ellenség jól láthassa a fénylő foltokat Kahlan lova hátulján. Mikor Kahlan úgy érezte, hogy elég közel jutottak már a célhoz, és az embereinek veszélyes lenne tovább menni, egy sípba fújva adott jelt nekik. Hátra pillantva látta, hogy a lovasai, a védelmezői kétoldalt elkanyarodva leválnak mögüle, és eltűnnek az éjszakában. Nem fogja őket újra látni mindaddig, amíg vissza nem tér a d’harai táborba.

A Rend távoli tábortüzei Kahlan előnyére szolgáltak, mert hátra nézve jól láthatta a hátulról megvilágított lovasok körvonalait közel maga mögött. Az ellenséges lovasság teljes vágtában száguldott mögötte, tekintetüket kétségkívül a fényes foltokra szegezve Kahlan lova farán, mivel a holdvilágtalan éjszakában a sötét síkságon semmi mást nem láthattak.
- Milyen messze van még? - szólalt meg Cara Kahlan oldala mellett.
- Mindjárt oda...

Kahlan elhallgatott, amint megpillantotta közvetlenül maga előtt a célt, ahová igyekezett.
- Most, Cara!

Kahlan éppen idejében rántotta fel a lábát, ahogy Cara lova az ő lovának oldalához súrlódott. A két nagy állat veszélyesen közel került az összeütközéshez. Kahlan Cara válla köré fonta a karját. Cara átölelte Kahlan derekát, és lerántotta a lóról. Kahlan még egy utolsót csapott a lova farára a kardja lapjával. A ló rémülten felhorkant, és teljes erővel elszáguldott előre a sötétségbe.

Kahlan átvetette a lábát Cara lovának a farán, kardját visszalökte a hüvelybe, aztán erősen belekapaszkodott Cara derekába. A MordSith élesen balra rántotta a lova fejét, és éppen idejében fordította el a teljes vágtában robogó állatot.

A felhők közül egy pillanatra csillagfény tört át egy résen, és Kahlan megláthatta mélyen alattuk a Drun folyó háborgó, jeges vizén megcsillanó visszfényt.

Egy pillanatra sajnálat fogta el megfélemlített, megzavarodott, jobb sorsra érdemes lova iránt, aki éppen most vetette bele magát a mély szakadékba. Az életét áldozta, és sok más életet is magával ragadott. A ló valószínűleg soha nem jött rá, mi történik vele.

Ugyanúgy, ahogy a Birodalmi Rend lovasai sem jöttek rá, akik vakon követték a sötétségben a fényesen csillogó foltokat a ló hátulján. Itt a Középföldön jártak, Kahlan hazájában. Kahlan itt tudta, hol mi található. A Rend katonái megszállók voltak, ők nem tudhatták. Még ha meg is látták az utolsó pillanatban odalent mélyen a folyó vizének csillanását, teljes vágtában száguldva a koromsötétben szemernyi esélyük sem maradt rá, hogy a végzetüket elkerülhessék.

Azt azonban remélte Kahlan, hogy a lovasok az utolsó pillanatban rá fognak jönni, mi történt velük: mielőtt először levegőt próbálnak venni a jéghideg víz mélyén, amikor a tüdejük majd szétpattan a légszomjtól a kegyetlen folyó fagyos vizének sötét ölelésében. Remélte, hogy valamennyien szörnyű, kínos halált halnak az alattomos örvények mélyén.

Gondolatai az ellenség felől a saját tábora felé terelődtek. A D’Harai Birodalom katonái végre nyugodtan alhatnak, az ellenségeik felett aratott győzelem tudatával és a bosszú édes gondolatával eltelten. Kahlan számára azonban ez az egész vajmi kevésnek bizonyult ahhoz, hogy fortyogó haragját csillapítsa.

Egy kis idő után Cara ügetésre, majd lépésre fogta a lovát. Nem hallottak lódobogást maguk mögött, a síkságot a téli éjszaka mélységes csendje töltötte be. A Birodalmi Rend táborának hangzavara és felfordulása után a puszta síkság csendes elszigeteltsége szinte nyomasztó volt. Kahlan úgy érezte, mintha nem lenne egyéb, mint egy darabka semmi a nagy sehol közepén.

Fázva, fáradtan húzta össze vállain a farkasbőr bundáját. Lábai remegtek a végre valahára véget ért erőfeszítéstől. Úgy érezte mintha teljesen kiürült volna. Feje előre bukott Cara hátára. Saját hátán érezte Richard Kardjának súlyát.
- Nos - szólt hátra Cara, miután jó ideig lovagoltak csendben a néma síkságon -, ezt mindennap megismételjük egy-két éven keresztül, és nagyjából fel is számoljuk az egész seregüket.

Örökkévalóságnak tűnő idők óta először Kahlan majdnem hangosan felnevetett.
Majdnem.

10. FEJEZET

Mire Kahlan és Cara belovagoltak a fáradt, kimerült, alvó és sebesült d’harai katonák közé a táborba, alig egy pár óra maradt hátra hajnalig. Kahlan eleinte azt hitte, keresniük kell egy biztonságos helyet odakint a pusztán, ahol megpihenhetnek és alhatnak hajnalig, hogy nappal aztán vissza tudjanak találni a saját táborukba, de szerencséjük volt: a felhők felszakadoztak, és a teljes csillagfényben jól láthatták, merre mennek. A csillagok reszkető, halvány fényében kirajzolódott előttük a hegyek sötét körvonala a láthatáron. Ennyi tájékozódási lehetőség elégnek bizonyult számukra, hogy elég messzire kijuthassanak a pusztába, biztonságban megkerülhessék a Birodalmi Rend táborát, és visszafordulhassanak északra, a saját táboruk irányába.

Ott szinte kis ünnepség várta őket: emberek éljenező sorfala között lovagoltak be a táborba. Kahlan halványan valami büszkeségfélét érzett amiatt, hogy sikerült megadnia ezeknek a katonáknak, amire akkor éppen a legnagyobb szükségük volt: a visszavágás lehetőségét. Cara lova hátáról Kahlan fáradt mozdulattal integetett a felsorakozott embereknek. Mosolygott is, de csak az ő kedvükért.

Az éljenzés hangjait hallgatva Meiffert tábornok türelmetlenül várakozott a rögtönzött karám mellett, ahová a lovakat kikötötték, aztán a közeledők elé sietett. Miután a cserény kapuja előtt Kahlan és Cara leszálltak a ló hátáról az egyik katona átvette a kantárt. Kahlan egy fintorral vette tudomásul az izmaiba nyilalló fájdalmat, amit az elmúlt napok folytonos kemény lovaglása, és az éjszakai harc okozott. Jobb válla sajgott a kiosztott kardcsapások erőfeszítésétől. Eltűnődött rajta, hogy a Richarddal vívott játékharcok után soha nem sajgott ennyire a fegyverforgató karja. Azok kedvéért azonban, akik figyelték, olyan mozgást erőltetett magára, mintha három napig egyfolytában pihent volna.

Meiffert tábornokon egyáltalán nem látszott meg az éjszakai csata fáradsága. Szíve fölé szorított ököllel üdvözölte Kahlant.
- Inkvizítor Anya, el sem tudod képzelni, mennyire megkönnyebbültem, hogy viszontláthatlak.
- Én is, hogy téged, tábornok. - Meiffert bizalmasan előrehajolt.
- Kérlek, Inkvizítor Anya, ugye nem akarsz többet ilyen vakmerőséget művelni?
- Nem volt ebben semmi vakmerőség - vágott közbe Cara. - Én végig mellette voltam, és vigyáztam rá.

Meiffert Carára fintorodott, de vitába nem bocsátkozott vele. Kahlan meg arra gondolt, hogyan bocsátkozhat valaki egyáltalán háborúba anélkül, hogy vakmerőséget követne el. Az egész háború meggondolatlan vakmerőség volt.

Hangosan azonban csak ennyit kérdezett:
- Hány embert vesztettünk?
Meiffert tábornok szája boldog vigyorba húzódott.
- Egyet sem, Inkvizítor Anya. El tudod ezt képzelni? A Teremtő segedelmével mind épségben visszatértek.
- Arra nem emlékszem, hogy a Teremtő egyetlen kardcsapást is tett volna az oldalunkon - jegyezte meg Cara.
Kahlan kellemesen meglepődött.
- Ez a legjobb hír, amivel csak szolgálhattál, tábornok.
- Inkvizítor Anya, el sem tudom mondani, mekkora diadal volt ez az embereink számára. De ugye, megígéred, hogy nem fogsz többet ilyesmit tenni?
- Tábornok, én nem azért jöttem ide, hogy szépelegjek, mosolyogjak és integessek a katonáknak. Azért jöttem ide, hogy az Őrző ölelő karjai közé taszítsam azokat a gyilkos fattyúkat.
A tábornok beletörődőén felsóhajtott.
- Előkészítettünk egy sátrat a számodra. Biztosan nagyon elfáradhattál.
Kahlan bólintott, és szótlanul hagyta, hogy a tábornok vezesse őt és Carát a táboron keresztül. Az ébren lévő emberek szívükre szorított ököllel némán tisztelegtek előttük. Kahlan igyekezett visszamosolyogni rájuk. A katonák szemében láthatta, mennyire hálásak azért, amit tett értük, hogy a szörnyű csata kimenetelét megfordítva egy keveset visszanyert abból, ami az előző nap elveszett. A katonák legalábbis nyilván úgy gondolták, értük tette, de ez csak részben volt igaz.
Féltucatnyi jól őrzött sátorhoz értek, és a tábornok a középen álló felé intett.
- Inkvizítor Anya, korábban ez volt Reibisch tábornok sátra. Ide vitettem be a holmidat. Úgy gondoltam, kijár neked a legjobb sátor. Ha azonban zavar téged, hogy az ő sátrában kell aludnod, csak szólj, és átvitetem a felszerelésedet bárhová, ahová csak kívánod.
- Jó lesz itt is, tábornok. - Kahlan a fájdalom és szomorúság árnyát látta átsuhanni a tiszt fiatal arcán. Emlékeztette magát, hogy a tábornok körülbelül olyan idős lehet, mint ő maga. - Reibisch tábornok mindnyájunknak hiányzik.
Meiffert arckifejezése csak töredékét mutatta annak a fájdalomnak, amit valójában érzett.
- Egy ilyen embert én képtelen leszek pótolni, Inkvizítor Anya. Nem csak nagy tábornok és stratéga volt, de igazi nagy ember is. Nagyon sokat tanultam tőle, és megtisztelt a bizalmával. A legjobb ember volt, aki alatt valaha is szolgáltam. Nem szeretnélek meghagyni abban a tévedésben, hogy én képes lennék az ő helyére lépni. Nem leszek képes rá.
- Ezt nem is várja senki tőled. Tedd, ami tőled telik a legjobb képességeid szerint, és biztos vagyok benne, hogy azzal megfelelően tudod majd szolgálni az ügyünket.
Meiffert mosolyogva köszönte meg Kahlan nagyvonalúságát.
- Azt megígérhetem, Inkvizítor Anya. Arra szavamat adom. -Témát váltva Cara felé fordult. - A te holmidat ebbe a sátorba vitettem, Cara úrnő! - A Kahlan sátra mellett jobb oldalon álló sátorra mutatott.
Cara gyors pillantással felmérte a környezetet, elégedetten nyugtázta az őrjáratozó katonák jelenlétét. Kahlan azt mondta Carának, hogy ő azonnal le fog feküdni, és hogy Carára is ráférne egy jókora alvás. Cara egyetértett, és jó éjszakát kívánva Kahlannak és a tábornoknak, eltűnt a sátra bejáratában.
- Nagyon hálás vagyok a ma éjszakai közreműködésedért, tábornok. Menj, és aludj te is valamennyit!
Meiffert meghajtotta a fejét, sarkon fordult, és elindult, aztán mégis visszalépett.
- Tudod, kicsi gyerekkorom óta arról álmodoztam, hogy egyszer majd tábornok leszek. Sokat fantáziáltam erről. Azt hittem, hogy... Elfordította a fejét. - Azt hittem, hogy majd büszke és boldog leszek, ha kineveznek. - Mindkét hüvelykujját az övébe akasztva elnézett a távolba a sötét tábor fölött: talán egykori álmait látta maga előtt, talán mostani új kötelességeit. - Hát most egyáltalán nem érzek semmi boldogságot - mondta ki végül.
- Tudom - felelt neki Kahlan őszinte együttérzéssel. - Nem ez a módja annak, ahogy egy rendes ember szeretne rangban előre jutni, de néha felmerülnek komoly kihívások előttünk, és olyankor szembe kell néznünk belük. - Csendeset sóhajtott, és próbálta elképzelni, mit is érezhet most a férfi. - Lesz majd egy nap, tábornok, amikor megjön a büszkeség és elégedettség is. Attól fog elérkezni, ha jól végzed a dolgodat, és érzed, hogy ez számít is valamit.
Meiffert bólintott.
- Tudom. Ma éjjel nagyon jó érzés volt, amikor láttalak benneteket épségben visszatérni a táborba Cara lován. Alig várom azt a napot, amikor majd a Rahl Nagyúr is belovagol a táborunkba.
- Ismét indulni készült. - Aludj jól. Reggelig csak egy pár óra maradt. Aztán majd meglátjuk, mit hoz az új nap. Addigra elkészítem számodra a jelentéseket.
Kahlan a némán várakozó Zeddet találta a sátrában. Nagyot sóhajtott, de csak befelé.
Nagyon fáradt volt, és egyáltalán nem vágyott az öreg varázsló kérdezősködésére. Néha, különösen, ha kimerült az ember, Zedd kotnyeleskedő kérdései nagyon bosszantóak tudnak lenni. Kahlan tudta, hogy Zedd csak jót akar, de most nem volt megfelelő hangulatban hozzá. Úgy érezte, ha most Zedd elkezdi macerálni az ezernyi kérdésével, nem lesz képes megőrizni a jó modorát. Olyan késő volt, és ő olyan fáradtnak érezte magát. Miért nem hagyja Zedd egyszerűen békén?
Kahlan némán megállt a sátor bejáratában, és nézte, ahogy Zedd feltápászkodik. Az öreg varázsló hullámos fehér haja a szokottnál is kuszáltabb, rendetlenebb volt. Vastag palástja szennyes, vérfoltos. Térdtől lefelé teljesen át volt áztatva vérrel.
Zedd hosszan ránézett Kahlanra, aztán szótlanul hozzálépett, és sovány, csontos karjaiba zárta. Kahlan nem akart semmi mást, csak aludni. Fejét kimerülten fektette Zedd vállára. Lehet, hogy Zedd azt gondolta, Kahlan mindjárt elsírja magát, de Kahlan úgy érezte, egy csepp könnye sem maradt. Tompult volt és kába. Talán a folytonos harag állapota volt a felelős érte, de egyszerűen képtelen volt rá, hogy sírjon. Talán soha többé nem is lesz képes. Talán az egyetlen érzelem, amire még képes, a düh.
Zedd végül karnyújtásnyira eltolta magától Kahlant, és meglepően erős ujjaival megszorította a vállát.
- Csak meg akartam várni, amíg épen és egészségesen visszatérsz, mielőtt aludni megyek. Csak még látni szerettelek volna előtte. Szomorkás mosoly jelent meg Zedd ajkán. - Úgy örülök, hogy nem történt semmi bajod! Aludj jól, Kahlan.
Kahlan hálózsákja, még bőrszíjakkal összekötözve, egy szalmával kitömött matrac tetején hevert. A nyeregtáskái a sarokban álltak, a hátizsákján átvetve. Az ággyal szemközt kis, összecsukható asztal és egy szék állt. Az asztal mellett egy kosár, térképtekercsekkel teli. Egy másik összecsukható asztalkán lavór és vizeskancsó. Az asztal lábán keresztbe vetve egy törülköző lógott.
Katonai mértékkel mérten tágas volt a sátor, de igazából meglehetősen túlzsúfolt. A vászon elég erősnek tűnt hozzá, hogy az időjárás ellen kellő védelmet nyújtson, a legszélsőségesebb eseteket leszámítva. A sátor tetejét fenntartó vízszintes rúd mindkét végéről lámpa lógott, kellemes, meleg fénnyel bevilágítva a meghitt sátorbelsőt. Kahlan megpróbálta elképzelni, amint a nagy testű Reibisch tábornok rozsdavörös szakállát simogatva fel-alá próbál járkálni ezen a szűk helyen, miközben a jó néhány város lakosságánál nagyobb létszámú serege problémáinak megoldásán töpreng.
Zedd is nagyon kimerültnek látszott. Az arcába vésődött ráncok belső vergődésről tanúskodtak. Kahlannak erővel kellett emlékeztetnie magát, hogy Zedd csak röviddel ezelőtt tudta meg, hogy az unokája, egyetlen élő vérrokona a világon, az ellenség kegyetlen karmai közé került.
Ezen kívül Zedd két napja folyamatosan harcolt, éjszakánként pedig a sebesülteket igyekezett gyógyítani. Mikor Kahlan megérkezett a táborba, azt látta, hogy Zedd bizonytalanul próbál talpra állni egy holttest mellől, amelyikről aztán kiderült, hogy Reibisch tábornoké. Kahlan jól tudta, hogy ha Zedd sem tudta megmenteni a tábornok életét, akkor azért, mert már menthetetlen volt.
Kahlan ujjaival a hajába túrt, aztán a szék felé intett.
- Le tudsz ülni egy percre, Zedd?
Zedd a széket nézte, aztán a felgöngyölt hálózsákot.
- Csak egy percre. Amíg megágyazol magadnak. Jócskán rád fér a pihenés.
Ezzel Kahlan nem tudott vitába szállni. Rájött, hogy lüktető fájdalmat érez a fejében. A harc izgalmában az ember hajlamos rá, hogy zavaró apróságokról, mint például egy fejfájás, megfeledkezzen. Ebben a pillanatban a szalmazsák olyan vonzónak tűnt a számára, mint a legfinomabb tollal töltött derékalj. Farkasbőr bundáját és gyapjúköpenyét ledobta az ágyra. Ezekkel fog takarózni, ezek majd jó melegen tartják.
Zedd szótlanul nézte, hogyan oldja le magáról Kahlan az Igazság Kardját. A fegyvert Zedd adta Richardnak. Kahlan is ott volt akkor, és könyörgött Zeddnek, hogy ne tegye, de Zedd nem tehetett mást. Richard volt a kiválasztott. És Zedd akkor jól döntött: valóban Richard volt a kiválasztott.
Mielőtt letette a Kardot, Kahlan az ajkához emelte, és megcsókolta a markolatot, amelyet oly gyakran érintett meg Richard keze. Közben érezte, hogy elvörösödik. Zedd, ha észre is vette, semmi jelét nem adta. Kahlan lefektette a csillogó hüvelyben nyugvó Kardot az ágy mellé.
A zavaróan hosszúra nyúló csendben Kahlan a galeai királyi kardot is lecsatolta. Akkor vette észre, hogy a hüvely oldalán vér folyt végig. Könnyű bőrpáncélját is levette, és a királyi karddal együtt a sarokba fektette a hátizsák mellé. Meglátta, hogy a páncélja is vérfoltos. Itt-ott véres kézlenyomatokat látott a lábvértjén, és a bőrben mély karcolásokat, amit a belekapaszkodó kezek körmei okoztak. Eszébe villant, hogyan kapkodtak a lába után az ellenséges katonák, hogyan próbálták lerángatni a nyeregből. A körömnyomokból ítélve egyeseknek nyilván sikerült is megragadniuk a lábát, de erre már egyáltalán nem emlékezett. A csata visszatérő emlékképei hatására hányinger kezdte kerülgetni, ezért inkább másfelé terelte a gondolatait.
- Carával átkeltünk a Rang’Shada hegységen az Agaden foktól északra, és Galeán keresztül jöttünk ide - törte meg a kényelmetlenné váló hallgatást.
- Magam is így gondoltam. - felelte Zedd.
Kahlan egy bizonytalan kézmozdulattal a körülöttük elterülő tábort mutatta.
- Úgy gondoltam, jobb, ha sereget is hozok magammal.
- Tudjuk használni őket. - Kahlan Zedd pillantását kereste.
- Mindenkit elhoztam, akit találtam, de nem vártam be a többi csapatokat. Nem akartalak megváratni benneteket.
Zedd bólogatott.
- Okos dolog volt.
- Harold herceg is jönni akart, de megkértem, gyűjtsön össze egy nagyobb sereget, és azt hozza le ide magával. Ha meg akarjuk védeni Középföld bejáratát, több katonára lesz szükségünk. Harold is úgy gondolta, hogy ez jó gondolat.
- Annak tűnik.
- Harold herceg azonnal ide indul, mihelyst vissza tudja vonni a védelmi pozíciókba szétküldött csapatait.
Zedd erre csak bólintott. Kahlan a torkát köszörülte.
- Bárcsak hamarabb ideértem volna! - Zedd megrántotta a vállát.
- Jöttél, ahogy tudtál. Most már itt vagy.
Kahlan elfordult, letérdelt a hálózsákja mellé, és a felgöngyölt szövetet összetartó bőrszíjak csomóit kezdte kibogozni. Valami okból a csomók összefolyni látszottak a szeme előtt: Kahlan úgy gondolta, nyilván a fáradtságtól.
Egy pillanatra hátranézett Zeddre, aztán folytatta a csomókkal való bíbelődést.
- Gondolom, szeretnéd tudni, hogyan sikerülhetett a Sötétség Nővérének foglyul ejtenie Richardot.
Zedd egy pillanatig nem válaszolt. Amikor végre megszólalt, hangja lágy volt és gyengéd.
- Erre lesz még időnk később is, Kahlan. Nem muszáj ma éjjel beszélnünk róla.
Kahlan a makacs csomóval kínlódott. A haja az arcába hullott, hátra kellett simítania, hogy láthassa egyáltalán, mit csinál. Az ostoba csomó túl szorosra volt kötve. Kahlan legszívesebben ordítozni szeretett volna azzal, aki így kötötte meg, de mivel az ő maga volt, hát senki mást nem hibáztathatott miatta.
- Nicci anyaság-varázslatot olvasott rám. A varázslat összeköt kettőnket. Azt mondta... azt mondta meg fog ölni engem, ha Richard nem megy el vele, és nem teszi azt, amit Nicci kíván tőle.
Zedd csak elkeseredetten sóhajtott a hírre.
- Richard nem ölheti meg Niccit, mert akkor én is meghalok.
-Kahlan Zedd válaszára várt, ami egy idő után meg is érkezett.
- Én magam csak olvastam ilyen varázslatokról, de amennyit tudok róluk, Nicci valószínűleg igazat mondott.
- Van egy seb a szám sarkában. Nem velem történt, a mágikus kapcsolat révén jelent meg rajtam tegnap. Ami Niccivel történik, az megtörténik velem is. Remélem, Richard vágta szájon. Nekem nagyon megérné a fájdalmat!
- Nem hiszem, hogy Richard megtenne ilyesmit.
Kahlan is tudta, hogy Richard nem tenne ilyet. Csak egy óhaj volt.
Az egyik lámpa lángja megreszketett, az árnyékok vele remegtek. A másik lámpa lágyan sziszegett. Kahlan megtörölte az orrát a ruhája ujjába.
- Richard feláldozta a szabadságát, hogy én életben maradhassak. Azt kívánom, bárcsak meghalhatnék, hogy megszabaduljon, de kicsikarta tőlem az ígéretet, hogy nem áldozom fel magamat érte.
Kahlan egy vigasztaló kezet érzett a vállán. Zedd nem mondott semmit. Ebben a pillanatban ez volt a legnagyobb kedveskedés, amit Zedd nyújthatott neki: hogy nem fájdította tovább Kahlan szívét kérdései rázúduló lavinájával.
A vállán nyugvó kéz jótékony csillapító hatása alatt Kahlannak végre sikerült kibogoznia a csomót. Zedd visszaült a székbe, Kahlan pedig kigöngyölte a hálózsákot. A csomag belsejébe göngyölve, védetten az úti viszontagságok ellen ott rejtőzött a Szellem szobra. A szobor éppen befért keresztben a göngyölegbe. Kahlan felemelte a faragványt, és egy pillanatig a szívéhez szorította. Aztán megfordult, és a kis asztalkára állította a Szellemei.
Zedd lassan felállt. Vontatott mozgásával barna palástja alatt lazán összerakott csontkollekciónak tűnt. Leesett állal bámult az asztal lapján büszke tartásban álló Szellemre, egyik vézna, félig begörbített karjával rámutatva. Hórihorgas alakja leginkább egy csenevész, csupasz téli fára emlékeztetett.
- Hol másutt álltál még meg az ide vezető utadon? - Gyanakvó pillantást vetett Kahlanra. - Műkincseket is raboltál valamelyik palotából?
Kahlan ekkor döbbent rá, hogy Zedd tekintetét nem annyira gyanakvónak, mint inkább ugratásnak szánta. Ujját szeretettel végigfuttatta a Szellem ruháinak redőin, tekintetével követve az alatta domborodó test merész, kihívó vonalait. Volt valami a szobor testtartásában, a hátra vetett fej vonalvezetésében, az oldala mellett ökölbe szorított kezekben, az ívben, megfeszülő hátban, ahogy az alak szembeszáll egy ellene szegülő, őt legyűrni akaró láthatatlan erővel, ami valahogy igaznak és helyesnek érződött.
Kahlan nagyot nyelt.
- Nem. Ezt Richard faragta nekem.
Zedd összevonta a szemöldökét, és jó ideig bámulta a szobrot, mielőtt egyik pálcikaszerű ujjával félénken megérintette, olyan óvatossággal, mintha valami felbecsülhetetlen értékű antik műalkotáshoz nyúlna.
- Jóságos szellemek...
Kahlan kicsikar egy mosolyt magából.
- Majdnem. Richard azt mondta, Szellem a neve. Akkor faragta nekem, amikor úgy éreztem, sohasem fogok meggyógyulni. Segített benne, hogy...
A hangja elhalt. A beállott csendben Zedd végül elfordult a hátravetett fejű, ökölbe szorult kezű nőalaktól, és egyenesen Kahlan szemébe nézett. Arcán valami rendkívül furcsa kifejezés ült.
- Ez te vagy - suttogta, szinte csak magának. - Jóságos szellemek... a fiú megfaragta a lelked szobrát... Felismerem. Világos, mint a nap...
Zedd nem csak Richard nagyapja volt: most már Kahlané is. Nem csak az Első Varázsló volt, hanem az az ember is, aki részt vett Richard felnevelésében. Nem volt neki családja, csak Richard.
Két féltestvérét leszámítva, akik a vérségi kötelék ellenére gyakorlatilag idegenek voltak számára, Kahlannak sem volt családja. Olyan egyedül volt ebben a világban, akárcsak Zedd.
Richardon keresztül most már Zedd képviselte a családot Kahlan számára, de most rádöbbent, hogy, még ha nem így volna is, akkor sem szeretné kevésbé a csontos, nyurga öregembert.
- Vissza fogjuk szerezni Richardot, kedvesem - suttogta Zedd gyengéd, vigasztaló hangon. Száraz gallyszerű kezével lágyan megsimogatta Kahlan arcát. - Vissza fogjuk szerezni őt.
Kahlan szeme előtt minden összefolyt. Zedd védelmező karjai közé omolva gattalan áradatként indultak meg a könnyei.

11. FEJEZET

Warren óvatosan félrehúzta a hólepte fenyőágat Kahlan előtt. Kahlan átkukucskált a résen.
- Ott, ni - mondta Warren nagyon halkan. - Látod? Kahlan hunyorogva nézett le a távoli völgybe, és bólintott. A táj fagyos fehér volt. Fehér fák, fehér sziklák, fehér mezők. A messzi völgyben menetelő ellenséges csapat úgy nézett ki, mint kiömlött porcukorban vonuló hangyák.
- Szerintem nem muszáj suttognod, Warren - szólalt meg Cara Kahlan háta mögött. - Ilyen távolságból úgysem hallanak meg.

Warren kék szemével a Mord-Sithre pillantott. Cara vörös bőrruhája világítótoronyként virított volna ki a fehér környezetből, ha nem viseli fölötte a farkasbőr bundáját, amiben viszont teljesen beleolvadt a behavazott bozót színébe. Kahlan is a bundáját viselte. Melegnek és puhának érezte az arcához simuló szőrmét, és mivel a bundát Richard készítette számára, néha Richard lágy, meleg, védelmező érintését idézte fel benne.
- Ó, a varázstudóik ebből a távolságból is képesek meghallani a vehemens vokális kommunikációt.

Cara az orrát ráncolta.
- Az meg micsoda?
- Hangos beszéd - suttogta Kahlan olyan hangsúllyal, ami azt sugallat, hogy Cara igazán óvatosabb lehetne, és jobban visszafoghatná a hangját.

Cara arca elfintorodott a mágiára gondolva. Testsúlyát másik lábára áthelyezve újra a völgyben felfelé vonuló menetoszlopot kezdte figyelni, de most már némán.

Mikor Kahlan úgy vélte, eleget látott, jelt adott, és mindhárman visszafelé indultak a bokáig érő hóban. Aránylag magasan jártak a hegyoldalban, épp az alacsonyra ereszkedett, nyomasztó, vastag szürke felhőréteg alján. Ettől úgy érezték, mintha egy másik világból tekintenének le a völgybe. Kahlannak egyáltalán nem tetszett az a világ, amelyre lenézett.

Felfelé gázoltak a cirbolyafenyővel és csupasz nyárfákkal dúsan borított lejtőn az erdős gerinc felé, ahol a sziklák itt-ott félig eltemetett csontokként bukkantak elő a hótakaró alól. Lovaik jóval a gerincen túl várakoztak. Még lejjebb a túloldali sziklás lejtőn, ahol Warren és Kahlan már biztosra vehették, hogy a Rend csapatait őrző mágiahasználók már nem tudják felfedezni az ottlétüket, Kahlan és két testőre védelmére Meiffert tábornok által személyesen kiválogatott d’harai katonákból álló kíséretük várakozott.
- Most láthatjátok - szólalt meg Warren még mindig majdnem suttogva - Most is ezt csinálják. Mind több és több embert küldenek fel erre, hogy észrevétlenül mögénk kerülhessenek.

Kahlan egy hirtelen feltámadó szellő által felkavart hófelhő elől a szőrmebundájával takarta el az arcát. Legalább egyelőre a hó nem eredt el újra.
- Szerintem nem erről van szó, Warren.

Warren csinos, értetlen arca kérdően fordult Kahlan felé.
- Akkor miről?
- Én úgy gondolom, pont azt szeretnék, hogy azt higgyük róluk, mögénk akarnak kerülni, és vonjunk hátra csapatokat védekezésül.
- Félrevezető manőver?
- Szerintem igen. Először is elég közel hozták a csapatokat hozzá, hogy nagy valószínűséggel felfedezzük őket, de elég távol hozzá, hogy ha bármit akarunk tenni ellene, meg kelljen osztanunk hozzá az erőinket. Másrészt minden kiküldött felderítőnk visszatért.
- De hát ez csak jó!
- Persze. Csakhogy, ha varázstudók is vannak köztük, ahogy te feltételezed, hogy lehet, hogy egyetlen felderítőnket sem fogták el, mind visszatérhetett az erős csapatmozgások híreivel?

Warren ezen elgondolkodott egy ideig, miközben feljutottak egy kiugró sziklataréjra, és nadrágféken ereszkedtek le a csúszós szikla túloldalán.
- Szerintem csapdát állítottak - vélte Cara, aki utolsóként toppant le bőrcsizmájával a szikla tövébe. - A varázstudóik valami nagy vadra várnak, a kicsiket hagyják kicsusszanni.

Kahlan leporolta a havat a nadrágja hátuljáról.
- Akárcsak mi.
Warren kételkedő arcot vágott.
- Azt hiszed, ez csak valami bonyolult trükk, amivel lépre akarják csalni a tisztjeinket vagy a mágusainkat?
- Igazából nem - felelt neki Kahlan. - Az csak a hab lenne a tortán. Én úgy gondolom, a fő céljuk veszély látszatát kelteni, hogy megosszuk az erőinket válaszul a hamis fenyegetésre.
Warren beletúrt göndör szőke hajába. Kék szeme visszavillant a sziklanyereg felé, amerről jöttek, mintha újra meg akarná nézni, amit innen már nem láthatott.
- De ha nagy létszámú csapatot küldenek északra, még ha csak azzal a szándékkal is, hogy a mi erőinket megosszák, nem jelent az veszélyt a számunkra?
- Persze, hogy jelentene - mondta Kahlan -, ha igaz volna. - Warren meglepetten Kahlanra pillantott, és látta, hogy az Inkvizítor Anya keményen birkózik az előbbre jutással a sziklaorom tövében vastagabbra halmozódott hóban. Kahlan lábai már igencsak megérezték az eddigi erőfeszítéseket. Warren kezét nyújtva segítette őt fel egy kisebb emelkedőn. Ugyanezt a gesztust Cara számára is felajánlotta. Cara egy elhárító mozdulattal jelezte, hogy nem tart igényt a segítségre, de legalább nem lett dühös Warrenre miatta. Kahlan mindig örült neki, ha azt látta, hogy Cara lassan megtanulja, az udvarias segítség felajánlása nem feltétlenül jelenti azt, hogy gyengeséggel gyanúsítom a másikat.
- Akkor nem értem az egészet - jelentette ki Warren enyhén zihálva. Kahlan megállt, hogy mindhárman kiszuszoghassák magukat egy kicsit. Karjával a hegygerinc mögött menetelő ellenséges csapatok irányába intett.
- Na igen, ha valóban olyan nagy számban vonulnának a csapataik északra, akkor lenne okunk az aggodalomra. De én nem hiszem, hogy úgy van.
Warren félresöpört egy szőke fürtöt a homlokából.
- Szóval te nem hiszed, hogy az a sok ember északra vonul? Akkor hová?
- Sehová - felelte Kahlan.
- Annyi ember? Te tréfálsz.
Kahlan elmosolyodott Warren arckifejezése láttán.
- Szerintem trükk az egész. Szerintem csak egy kis létszámú csapatról van szó.
- De hát a felderítők mind azt jelentették, hogy nagy létszámú csapatok vonulnak folyamatosan északra már három napja!
- Pszt! - sziszegett rá Cara.
Warren mindkét kezét a szája elé kapta ijedtében, amikor rádöbbent, hogy az imént szinte kiabált.
Kiszuszogták magukat, és Kahlan újra nekiindult, hogy a kis emelkedő tetején túl síkabb terepre vezesse társait, saját nyomaikat követve visszafelé.
- Emlékszel, mit meséltek a felderítők tegnap? - kérdezte Warrentől.
- Hogy megpróbáltak átjutni a hegyen, hogy jobban megfigyelhessék a terepet a másik oldalon, és az észak felé vonuló csapatokat, de nem sikerült nekik, mert a hágókon túl erős volt az őrség?
- Igen, emlékszem.
- Azt hiszem, éppen most jöttünk rá, hogy miért. - Kezével nagy kört írva magyarázott tovább. - Azt hiszem, amit mi látunk, az ugyanazoknak az emberek egy viszonylag kis csoportja, amelyik folyamatosan menetel egy nagy sugarú körben. Mi csak akkor látjuk őket, amikor azon a völgyön ott lent áthaladnak. Napok óta folyamatosa látunk csapatokat vonulni, ezért feltételezzük, hogy sok emberről van szó, pedig szerintem ugyanazok mennek körbekörbe folyton.
Warren megtorpant és Kahlanra meredt. Arca elkomorult, mikor végiggondolta az egészet.
- Tehát ha beugrunk nekik, és elhisszük, hogy nagy erőket küldenek fel mögénk, akkor úgy reagálunk rá, hogy megosztjuk az erőinket, és egy részét ez elé a fantomsereg elé küldjük.
- Máris létszámfölényben vannak - bólogatott Cara csak úgy magának -, de mi előnyben vagyunk azzal, hogy olyan területet védelmezünk, amit saját magunk választottunk ki, és jól védhető. Ha viszont előbb sikerül jelentősen csökkenteniük a létszámunkat pusztán azzal, hogy az embereink egy számottevő részét elküldjük valamilyen feladatra, akkor a teljes seregükkel lerohanhatják és megsemmisíthetik a megmaradt védőket.
- Nem rossz gondolat! - Warren az állat simogatva nézett visz-sza a hegygerincre. - Na, de mi van, ha tévedsz?
Kahlan is visszanézett a gerincre.
- Nos, ha tévedek, akkor...
Elhallgatott, és összevont szemöldökkel meredt egy vastag törzsű vén juharfára alig pár méternyire tőlük. Egy pillanatra úgy tűnt neki, mintha a fa kérge megmozdult volna. A pikkelyes, barázdált szürke kéregről kezdett eltűnni a rátapadt hóréteg, mintha egyre szélesedő sávban leolvadna róla. A kéreg úgy mozdult meg, mint a fazékban fortyogó húsleves tetején a hab.
Kahlanban bennakadt a lélegzet, mikor Warren őt is és Carát is galléron ragadta, és hanyattlökte őket a földre. Megpróbált felülni, de addigra Warren is levetette magát közéjük a földre, és két karjával a talajhoz szegezte a két nőt.
Mielőtt Kahlan visszanyerhette volna a lélegzetét, hogy megkérdezze, mi a baj, vakító villanás lobbant fel előttük, és fülsiketítő robbanás hangja zúzta szét az erdő csendjét. Még a talaj is beleremegett alattuk. A hajdani juharfa fogpiszkálótól kerítésoszlopig terjedő méretű szilánkjai süvítettek el centiméterekkel Kahlan arca fölött. Nagy fadarabok pattantak vissza pörögve, tompa pufogással a sziklákról és a környező fatörzsekről, és a havat feltúrva jókora fagyott rögöket szakítottak ki a talajból. A levegő elfehéredett körülöttük a lökéshullám felkavarta porhótól.
Ha bármelyikük állva maradt volna, cafatokra szaggatták volna az éles, szálkás fadarabok.
Amint az utolsó szilánkok is földre hullottak füstcsíkot húzva maguk után, Warren odagördült Kahlanhoz.
- Mágiahasználók - suttogta.
- Tessék? - nézett rá Kahlan értetlenül.
- Mágiahasználók - súgta újra Warren. - Erejüket a megfagyott fa belsejére fókuszálva felrobbantották a fatörzset. így vesztettük el jó néhány emberünket odalenn a völgyben az első csata alkalmával, közvetlenül, mielőtt megérkeztetek. Megleptek bennünket a trükkjükkel.
Kahlan bólintott. Felemelte a fejét és körbenézett, de nem látott senkit. Cara felé tekintett, hogy lássa, nem esett-e baja.
- Hol van Cara? - kérdezte súgva, riadt hangon.
Warren óvatosan körülnézett a néptelen környéken. Kahlan félkönyékre támaszkodva nézett fel, de nem látott mást, mint a feltúrt havat Cara hűlt helyén.
- Jaj, Drága Teremtőm! - szisszent fel Warren. - Csak nem gondolod, hogy elfogták?
Kahlan lábnyomokat vett észre, amik oldalirányba vezettek Cara helyétől.
- Azt hiszem...
A fák között olyan vérfagyasztó sikoly harsant fel, amitől a legbátrabb ember is holtfehérre sápadt volna. A rémes hang hosszan visszhangozva halt el.
- Cara? - kérdezte Warren.
- Nem hiszem.
Kahlan óvatosan felült, és látta, hogy a sűrű erdő ágkoronájában jókora nyiladék tátong, amelyen át éles fény árasztja el az erdő homályba rejtett szentélyét. A földön körös-körül éles szélű szálkás fadarabok hevertek más fákról letépett jókora ágakkal elegyest. A fehér hórétegben a felrobbant fa helyén jókora fekete lyuk éktelenkedett, amelyből repedésszerűen ágaztak szét a sötét árkok, ahol a hő elolvasztotta a havat. A mélyedés is teli volt gyökérdarabokkal és szilánkokkal. Az éles fadarabok egyikemásika a környező fák törzsébe is belefúródott.
Warren egyik kezét Kahlan vállára téve jelezte, hogy maradjon a földön. Ő maga óvatosan guggoló helyzetbe emelkedett. Kahlan hasra gördült, és négykézlábra állt.
Aztán felugrott, és a fák közé mutatott.
- Ott van!
A sűrűn álló fatörzsek között Cara közeledett, maga előtt terelve egy láthatóan nagy fájdalomtól szenvedő kistermetű férfit. Valahányszor Cara foglya megbotlott és elterült a földön, Cara a bordái közé rúgva görgette őt maga előtt a hóban. A férfi felfelkiáltott, de vinnyogó szavait Kahlan a távolság miatt nem tudta kivenni, de nem volt nehéz kitalálni, mit nyüszíthetett.
Cara elfogott egy varázstudót. A Mord-Sitheket éppen az ilyen feladatokra találták ki a régenvolt varázslók. Ha egy Tehetséggel rendelkező megpróbálta egy Mord-Sith ellen használni az erejét, ez olyan hiba volt, amiért a saját képességei fölötti kontroll elvesztésével kellett megfizetnie.
Kahlan kiegyenesedve söpörte le magáról a havat. Warren is talpra emelkedett mellette hóval borított bíbor köntösében, és megbabonázva meredt a látványra. Ez a férfi azoknak a varázslóknak az egyike volt, aki annyi d’harai harcos haláláért volt felelős odalenn a völgyben, amikor a Rend támadása észak felé megindult. Egyike azoknak a veszedelmes vadállatoknak, akik Jagang parancsait teljesítették. Most, zokogva, és őt maga előtt hajtó kérlelhetetlen foglyul ejtőjéhez könyörögve nem is nézett ki olyan veszedelmes vadállatnak.
Inkább egy tehetetlen rongycsomónak látszott, amikor a hóban görögve Cara egy utolsó erőteljes rúgásától elterült Kahlan és Warren lábai előtt. Arccal lefelé hevert, tehetetlen gyerekként nyöszörögve.
Cara lehajolt, és gubancos, nedves, összetapadt barna hajánál fogva talpra rántotta a vinnyogó figurát.
Egy gyerek volt az.
- Lyle? - meredt rá Warren döbbenten. - Lyle! Te voltál az?
A gyerek kivörösödött szeméből könnyek peregtek. Orrát megtörölte zubbonya tépett ujjába, és felbámult Warrenre. Az ifjú Lyle tíz-tizenkét éves gyereknek látszott, de mivel Warren ismerte őt, Kahlan rájött, hogy valószínűleg Lyle is a Próféták Palotájában élhetett ezelőtt, vagyis inkább egy fiatal varázsló lehet.
Warren kinyújtotta a kezét, hogy Lyle véres állat a tenyerébe fogja. Kahlan elrántotta Warren csuklóját. A fiú előrevetődött, hogy beleharapjon Warren kezébe, de Cara gyorsabb volt. Hajánál fogva visszarántotta Lyle-t és hátába nyomta az Agielét.
A fiú a fájdalomtól sikoltozva földre rogyott. Cara belerúgott a sérült Lyle oldalába.
Warren tiltakozva emelte fel a kezét.
- Cara, ne...
Cara kihívóan pillantott Warrenre.
- Meg akart ölni minket. Meg akarta ölni az Inkvizítor Anyát. Fogcsikorgatva nézett szembe Warrennel, s közben ismét belerúgott a fiúba.
Warren megnyalta kicserepesedett szája szélét.
- Tudom... de...
- De micsoda?
- De még olyan fiatal. Ez nem jól van így.
- Akkor az lenne a helyes, ha hagynánk, hogy megölhessen minket? Ez így megfelelne az erkölcsi érzékednek?
Kahlan tudta, hogy Carának igaza van. Bármilyen nehéz is volt elfogadni, igaza van. Ha ők most meghalnának, mennyivel több férfit, nőt, gyereket mészárolna le a Birodalmi Rend? Lyle ugyan gyerek volt csak, de mégis a Rend eszköze.
Ennek ellenére Kahlan intett Carának, hogy most már elég ebből. Cara ismét megmarkolta a fiú mocskos, gubancos üstökét, és talpra rántotta. Lyle reszketve állt Cara izmos térdével a hátába nyomódva, arcán vér csörgött le, lélegzete gyors, egyenetlen zihálás volt.
Kahlan lenézett a rettegő, könnyel telt barna szemekbe, felöltötte inkvizítori arckifejezését, azt az arckifejezést, amit anyja már egészen kis lány korában megtanított neki, ami elfedte a belső érzéseit.
- Tudom, hogy itt vagy, Jagang - jelentette ki halk, érzelemmentes hangon.
A fiú vérmocskos szája széle mosolyba görbült, ami nem a saját mosolya volt.
- Hibát követtél el Jagang. Hamarosan egy nagy sereg érkezik ide, hogy megállítsa a tiédet.
A fiú kifejezéstelen, vérszennyes mosollyal hallgatott.
- Lyle - szólította meg Warren fájdalomtól elkínzott hangon.
-Megszabadulhatsz az Álomjárótól! Csak hűséget kell esküdnöd Richardnak, és máris szabad leszel! Higgy nekem, Lyle! Próbáld meg, én tudom, milyen érzés. Próbáld meg, Lyle, és esküszöm, segíteni fogok neked!
Kahlan remélte, hogy Warren szavaira, egy olyan emberére, akit már korábban is ismert, Lyle esetleg megpróbálkozik vele, hogy hirtelen a lelki börtönének felnyíló ajtajában megjelenő fénysugár felé vesse magát. A fiú a mosoly mögül, amely nem az övé volt, vágyakozással nézett Warrenre, ami lassan-lassan gyűlöletté keseredett. Ez a gyerek azt tapasztalta, hogy a szabadságért való küzdelem csak szenvedést és halált hozhat, és hogy a szolgai odaadás az életet jelenti, sőt néha még jutalmat is. Nem volt elég idős és tapasztalt hozzá, hogy megértse, a szabadság is, a szolgaság is többet jelent ennél.
Kahlan egy könnyed érintéssel félretolta Warrent, aki vonakodva bár, de engedelmeskedett.
- Nem ő az első Jagang varázslói közül, akit elfogtunk - vetette oda fesztelenül Warrennek, bár szavait egyáltalán nem Warrennek szánta. Egy pillanatra találkozott a pillantása Cara kérlelhetetlen, kemény kék szemének tekintetével, aztán gyorsan félrenézett. Remélte, hogy a Mord-Sith megértette a kimondatlan utasítást.
- Marlin Pickard - mondta, mintha felidézné a nevet Warren számára, de amit mondott, még mindig Carának szánta. - Ő felnőtt ember volt, és ráadásul az a beképzelt ál-császára irányította a tudatát, mégsem volt képes túl sok gondot okozni nekünk.
Valójában Marlin nagyon is sok gondot okozott. Kis híján megölte Kahlant is, Carát is. Kahlan remélte, Cara emlékezni fog rá, milyen bizonytalan még egy Mord-Sith hatalma is egy olyan valaki fölött, akit az Álomjáró irányít.
A csendes erdőben feszült hangulat uralkodott. A fiú felnézett Kahlanra.
- Idejében lelepleztük a trükködet, Jagang. Hiba volt azt képzelned, hogy kijátszhatod az őreink éberségét. Remélem, te is ott vagy azok között a menetelők között, hogy a te torkodat is elvághassuk, amikor elsöpörjük őket a föld színéről.
A véres vigyor kiszélesedett.
- Milyen kár egy ilyen nőnek, amilyen te vagy, a gyöngék oldalán kell elkallódnia! - mondta a fiú egy felnőtt férfi fenyegető hangján.
- Sokkal többre mennél az erősek és a Rend szolgálatában.
- Attól tartok, a férjemnek jobban tetszik az, ahol most vagyok.
- Na, és hol van a férjed, kedvesem? Abban reménykedtem, hogy legalább ráköszönhetek.
- Itt, a közelben - felelte Kahlan közömbös hangon.
Amikor ezt kimondta, a szeme sarkából látta, hogy Warren meglepett mozdulatot tesz.
- Csakugyan? - A fiú Warrenről visszanézett Kahlanra. - Miért van az, hogy nem igazán hiszek neked?
Kahlan legszívesebben kiverte volna a gúnyosan vigyorgó fiú fogait. Agya vadul dolgozott, igyekezett rájönni, vajon mi az, amit Jagang tudhat, és mi az, amit csak szeretne kitalálni.
- Hamarosan találkozhatsz vele, ha majd ezt a szegény gyereket visszavisszük a táborunkba. Biztos vagyok benne, hogy Richard Rahl boldogan nevet majd bele abba a gyáva képedbe, ha elmondom neki, hogyan fedeztük fel, a nagy Császár zseniális tervét, hogy csapatokat csempésszen mögénk, északra. Gondolom, személyesen akarja majd közölni veled, milyen ostoba bolond is vagy.
A fiú Kahlan felé lépett volna, de Cara keze a hajában meggátolta ebben. Lyle most pórázra kötött jaguár volt, aki épp a kötelékei erejét tette próbára. A véres mosoly megmaradt, de most kevésbé volt önelégült. Kahlan mintha kétkedést látott volna felvillanni a barna szemek mélyén.
- Áh, nem hiszek ám neked - mondta Jagang Lyle kiábrándult hangján, mintha elvesztette volna az érdeklődését.
Kahlan elhatározta, hogy kockáztatni fog.
- Majd meglátod te magad, hamarosan.
Úgy tett, mint aki indulni készül, aztán hirtelen visszafordult a fiú felé. Ajkain finom, gunyoros mosoly bujkált.
- Ó, vagy úgy? Te Niccire gondoltál?
A fiú arcáról lefagyott a mosoly. A homloka ráncokba rándult, de a hangjából sikerült távol tartania a dühöt.
- Nicci? Nem tudom, miről beszélsz, kedvesem.
- A Sötétség Nővére. Jó alakú. Szőke. Kék szemek. Fekete ruha. Biztosan emlékszel egy ilyen elképesztően gyönyörű nőre! Vagy a többi gyengeségeid mellett még eunuch is vagy?
A fiú szemei rezzenetlenül meredtek Kahlanra, és Kahlan látta bennük, hogy Jagang gondosan mérlegel minden egyes elhangzott szót. Kahlan eszében azonban azok a szavak jártak, amelyeket Nicci mondott Jagangról.
- Tudom, kicsoda Nicci. A teste legkisebb porcikáját is jól ismerem. És eljön majd az a nap, amikor téged is legalább olyan alaposan meg foglak ismerni, mint Niccit.
Az obszcén fenyegetőzés attól valahogyan csak még hátborzongatóbbá vált, hogy egy kisfiú szájából hangzott el. Kahlannak felkavarodott a gyomra tőle, hogy Jagang aljas gondolatait egy gyerek szájába adja.
A fiú karja a gazdája gesztusával mozdult.
- Nicci az én gyönyörűségeim egyike. És amellett halálosan veszedelmes hölgyemény. - Kahlan mintha a blöff hamis hencegését vélte volna felfedezni Jagang nagyzoló kijelentésében. A Császár mintegy mellékes megjegyzésként hirtelen hozzátette: De te nem is találkoztál vele személyesen.
Kahlan a kijelentésben meghallotta a kérdés árnyékát, amelyet Jagang nem mert feltenni, és ebből tudta, hogy a dolog mélyén valami más is rejlik, Bárcsak tudhatta volna, mi ez a más! Megrántotta a vállát.
- Halálosan veszedelmes? Hát, nem is tudom. - A fiú megnyalta vérző szája szélét.
- Én is így gondoltam.
- Nem is tudom. Nem is tűnt olyan veszedelmesnek. Ártani sem tudott egyikünknek sem.
A magabiztos vigyor visszatért a fiú arcára.
- Hazudsz, kedvesem. Ha tényleg találkoztatok volna Niccivel, legalább néhányat biztosan megölt volna közületek, ha mindnyájatokat nem is sikerült volna neki. Őt nem tudnátok legyőzni anélkül, hogy legalább egy párnak közületek ki ne kaparná a szemét.
- Tényleg? Olyan biztosak vagyunk benne? - A fiú hahotázva felnevetett.
- Kedvesem, én ismerem Niccit! Hát persze, hogy biztos vagyok benne.
Kahlan egyenesen a fiú szemébe nézve kételkedőn mosolygott.
- Te is tudod, hogy igazat beszélek.
- Csakugyan? - vágott vissza a fiú még mindig kuncogva. - És vajon miből?
- Tudod, hogy ez az igazság, mert ő a te rabszolgáid egyike, tehát képesnek kellene lenned behatolni az elméjébe. De nem tudsz ám. Én tudom, hogy nem tudsz. És még ha nem is vagy egy lángész, felteszem, nem túl sok fejtörésedbe kerül rájönnöd, miért.
A fiú szemében őrjöngő harag lobbant fel.
- Nem hiszek neked! Kahlan vállat vont.
- Ahogy akarod.
- Ha találkoztál Niccivel, akkor ő hol van most?
Kahlan hátat fordított Lyle-Jagangnak, úgy vetette neki oda a brutális igazságot, aztán hagyta, az Álomjáró hadd értelmezze a maga módján.
- Amikor utoljára láttam, épp útnak indult a pusztulásba.
Kahlan hallotta maga mögött a bömbölő üvöltést. Hátra perdült és éppen azt látta, hogy Cara az Agielével próbálja megfékezni Lyle-t. A fiú karjában nagyot reccsent a csont, de Cara közbeavatkozása még csak le sem lassította. A fiú őrjöngő dühvel, vicsorító fogakkal, karommá görbült ujjakkal vetette magát Kahlan felé.
Kahlan még félig háttal fél kezét emelte fel, hogy a felé rohanó, a torka felé rugaszkodó fiú teljes testsúlyát és lendületét megfékezze. Az apró, törékeny mellkas a tenyeréhez ért. A fiú lába már nem érintette a talajt. Kahlannak nem is úgy tűnt, mintha a fiú rávetette volna magát, hanem mintha pitypang pihéjeként lassan lebegne felé valami könnyű szellő szárnyán.
Kahlan uralta az időt.
Nem kellett előhívnia az erőt, ami születésétől fogva sajátja volt, csupán szabadon engednie tudatos korlátai közül. Most nem támaszkodott az érzéseire, szembe kellett néznie a valósággal.
Nem egy magányos, megsebesült, rémült kisfiú volt, aki rátámadt.
Az ellenség volt.
Kahlannak a lélegzete is elakadt a hatalmas, erőszakos energiáktól, amellyel belső ereje lelökte magáról meglazult kötelékeit. Lénye rejtett, sötét mélyéből tört elő, és engedelmesen áthatotta testének minden pórusát.
A pillanat szinte megállt. Kahlan egyenként meg tudta számolni a fiú minden egyes apró bordáját az ujjai hegyével.
Nem érzett magában sem haragot, sem gyűlöletet, sem félelmet... sem irgalmat. Az időnek eme végtelenül rövid töredékében Kahlan tudata végtelen ürességgé vált, amelyben nem volt helye érzelemnek, csak a lelassult idő mindent elemésztő hömpölygésének.
A fiúnak semmi esélye sem volt Kahlan erejével szemben.
Az Inkvizítor Anya nem habozott.
Szabadjára engedte az erejét.
A lényének legbelső, éteri valójából kiáradó erő eggyé vált a mindenséggel.
Hangtalan robbanás rázta meg a levegőt: hatalmas, erőszakos, és egyetlen pillanatra mindenen átható.
A fiú arca hirtelen eltorzult a gyűlölettől az iránt az ember iránt, aki irányította őt. Ha abban az egyetlen pillanatban Kahlan maga volt az érzelemmentesség, a fiú pont az ellenkezőjét testesítette meg. Kahlan az elveszett gyermek arcába tekintett, és tudta, hogy az ebben a pillanatban csak az ő irgalom nélküli tekintetét látja.
A gyerek elméje, aki eredetileg volt valaha, immár nem létezett. A robbanás ereje megrázta a környező fákat, az ágakról hócsomók hullottak. A lökéshullám kettőjük körül egyre táguló körben jókora hófelhőt kavart fel.
Kahlan tudta, Jagang képes rá, hogy ki-bejárjon az emberek agyába két gondolat között, abban az állapotban, amikor maga az idő nem létezik. Nem volt más választása, meg kellett tennie, amit tett. Ha Jagang ott tanyázik valaki elméjében, még Cara sem tudja megfékezni az illetőt.
Jagang minden hidat felégetve maga mögött egy pillanattalanpillanat alatt elmenekült Lyle elméjéből.
A fiú holtan rogyott Kahlan lábai elé.

12. FEJEZET

Kahlan támolyogva állt a fiú összeroskadt teste fölött, és érezte, ahogyan az érzelmek visszatérnek az elméjébe. Inkvizítori erejének használata, mint mindig, most is kiszívta az energiáit, testileglelkileg kimerítette. A robbanás elhaltával az erdő néma bírájaként magasodott köré. A szűzi fehér hóban a fiú teste körül itt-ott vérfoltok vöröslöttek.

Csak ekkor ötlött Kahlan eszébe, hogy talán Carát is megölte. Egy Inkvizítor érintését egy Mord-Sith nem sokkal élhette túl. De Kahlannak nem volt választása. Megpróbált mindent, ami tellett tőle, hogy figyelmeztesse Carát, meg ne érintse a fiút, de végül is semmi, még Cara biztonsága sem tántoríthatta el tőle, hogy megtegye, amit kellett. A habozás katasztrófához vezethetett volna.
Most viszont, hogy mindenen túl volt, Kahlant elöntötte a rémület.
Körülnézett, és látta, hogy Cara elterülve hever a hóban. Ha a Mord-Sith hozzáért a fiú testéhez, miközben Kahlan szabadon eresztette az erejét...
Cara felnyögött. Kahlan odatántorgott mellé és térdre rogyott. Megmarkolta Cara vállán a bundát, és jelenlegi állapotához képest emberfeletti erőfeszítéssel átfordította a Mord-Sith testét.
- Cara, jól vagy?
Carának sikerült a fájdalom ködén át is méltatlankodó kifejezést erőltetni az arcára.
- Hát persze, hogy jól vagyok. Csak nem gondolod, hogy olyan ostoba voltam, hogy rácsimpaszkodtam volna?
Kahlan hálás megkönnyebbüléssel mosolyodott el.
- Persze, hogy nem. Csak attól tartottam, hogy félreugrás közben esetleg kitörted a nyakad.
Cara havat és földet köpött.
- Hát, majdnem.
Warren mindkettőjüket talpra segítette. Közben fintorogva dörzsölgette a vállát és a könyökét. Kahlannak sokszor elmesélték már, hogy fájdalmas, minden ízületet megrázó élmény túl közel tartózkodni egy Inkvizítorhoz, amikor az éppen szabadon engedi az erejét. Szerencsére ennél több kárt nem okozott, és a fájdalom is hamar elmúlt.
Warren tekintetéből azonban, amit a halott fiúra vetett, Kahlan látta, hogy a szőke varázslót egyéb fájdalom is gyötri, ami aligha fog olyan hamar elmúlni, mint a fizikai.
- Drága Teremtőrn! - suttogta szinte magában. - Hiszen csak egy kisfiú volt. Tényleg meg kellett...
- Igen! - vágott közbe Kahlan kemény, határozott hangon.
-Feltétlenül. Mi Carával már kerültünk ilyen helyzetbe korábban is: Marlinnal.
- De Marlin felnőtt volt. Lyle pedig olyan fiatal... olyan kicsi... Milyen kárt tudott volna...
- Warren, ne kezdj el belekavarodni a mi-lett-volna-ha csapdájába. Jagang ugyanúgy uralta Lyle agyát, mint annak idején Marlinét. Mindannyian tudjuk, hogy halálos veszélyt jelentett számunkra.
- Ha én nem voltam képes megállítani - mondta Cara -, akkor senki nem lett volna képes rá.
Warren keserűen felsóhajtott. Letérdelt a fiú teste mellé. Ujjaival Lyle halántékát simogatta, közben elmondott egy imát.
- Azt hiszem, az igazi felelős ezért, Jagang. - Warren felállt, és leporolta a havat a térdéről. - Végtére is ő kényszerítette a gyereket ebbe a helyzetbe.
Kahlan meglátta, hogy a hegyoldalban segítségükre siető d’harai katonák futottak feléjük. Elindult a katonák elé.
- Ha azt akarod hinni, hidd azt.
Cara felzárkózott Kahlan mellé. Warren a hóban bukdácsolva sietett utánuk. Mikor utolérte Kahlant, karon ragadta, és megállította.
- Te most Annra gondolsz?
Kahlan megfékezte feltoluló haragját, és belenézett Warren kék szemébe.
- Warren, te is áldozatává váltál annak a nőnek. Téged is gyerekkorodban vittek magukkal a Próféták Palotájába, igaz?
- Úgy van, de...
- Semmi de. Érted mentek, és magukkal vittek. Ezért a szerencsétlen gyerekért is elmentek, és magukkal vitték. - Kahlan körmei feszültségében a tenyerébe mélyedtek. - Eljöttek Richardért is, és őt is magukkal vitték.
Warren gyengéden megszorította Kahlan karját.
- Tudom, minek látszik számodra ez az egész. A próféciák gyakran...
- Nézz rá! - mutatott dühösen a holttestre Kahlan. - Az ott egy prófécia. Halál, nyomorúság: mind a próféciák szent nevében!
Warren meg sem próbált válaszolni a haragtól elvakult Kahlannak.
Kahlan nyugalmat erőltetett a hangjába, ha az érzelmei nem is nyugodtak le.
- Hány embernek kell szükségtelenül meghalnia egy torz meggyőződés miatt, hogy a próféciáknak minden áron meg kell valósulniuk? Ha Ann nem küldte volna ide az Újvilágba Vernát Richardért, ez az egész nem történt volna meg.
- Ezt honnan tudod, Kahlan? Megértem, mit érzel, de hogyan lehetsz benne olyan biztos?
- A Határ háromezer éve ott állt. Csak egy olyan varázsló rombolhatta le, aki a Tehetség mindkét oldalával született. Richardig nem született ilyen varázsló. Ann elküldte Vernát Richardért. Ha nem tette volna, a Határ még most is állna. Jagang és a Rend még most is odaát lenne, a másik oldalon. A Középföld biztonságban lennének. Ez a fiú meg éppen labdázna valahol.
- Kahlan, ez nem olyan egyszerű, mint amilyennek te láttatod. Warren reménytelen gesztussal tárta szét a kezét. - Nem akarok ezen vitatkozni veled, de szeretném, ha megértenéd, hogy egy prófécia sokféle úton-módon teljesedhet be. Gyakran maga keresi meg a megvalósulás útját. Lehet, hogy ha Ann nem küldött volna Richardért, valami okból maga Richard ment volna oda, és rombolta volna le a Gátat. Az okokat senki nem ismerheti. Hát nem érted? Lehet, hogy mindenképpen megtörtént volna, Ann csak a történés eszköze volt. Ha nem általa, akkor más módon, de megtörtént volna.
Kahlan dühösen zihálva vette a lélegzetet összeszorított fogain át.
- Mennyi vér, mennyi halál, mennyi gyász kell még hozzá, hogy felfogd a rengeteg bajt, amit ez a prófécia okozott a világnak?
Warren szomorúan elmosolyodott.
- Én próféta vagyok. Mindig is próféta szerettem volna lenni, hogy segíthessek másokon. Nem fordultam volna teljes szívemmellelkemmel a próféciák felé, ha csak egy pillanatig is azt hittem volna, hogy a próféciák a bajok okozói. - Valami eszébe jutott, és a mosolya melegebbé vált. - Ne felejtsd el, hogy ha nincs a prófécia, te sem találkozol sohasem Richarddal. Nem jártál vele jobban, hogy megjelent az életedben? Mert én igen.
A hideg düh látványa Kahlan arcán leolvasztotta a mosolyt Warrenéről.
- Inkább ítéltettem volna magányos, örömtelen, szerelem nélküli életre, minthogy amiatt érje őt bántódás, mert az élete összekapcsolódott az enyémmel. Inkább sohasem találkoztam volna vele, mintsem, hogy megismerjem az értékeit, és tudnom kelljen, hogy mindezek az értékek szétzúzódjanak ennek az őrült próféciába vetett vakhitnek a falain.
Warren bíbor köntöse ujjába dugta a kezeit.
- Én megértem, miért érzel így. Kérlek, Kahlan, beszélj Vernával.
- Minek? Ő volt az, aki Ann parancsát végrehajtotta.
- Csak beszélj vele. Én kis híján elvesztettem Vernát, mert ő is ugyanazt érezte, amit te most.
- Verna? - Warren bólintott.
- Úgy gondolta, hogy Ann hamis szándékkal kihasználta és félrevezette őt. Húsz éven át kereste eredménytelenül Richardot, mialatt Ann végig tudta, hol van. El tudod te képzelni, mit érzett Verna, amikor erre rájött? És voltak más dolgok is. Ann elhitette velünk, hogy meghalt. Addig manipulált, míg Vernát Prelátussá választatta. - Előhúzta az egyik kezét a köntös ujjúból és hüvelykés mutatóujját fél centire tartotta egymástól. - Egyszer ennyire volt tőle, hogy a tűzbe dobja az útinaplóját.
- Meg kellett volna tennie. - Warren szomorú mosolya visszatért.
- Éppen azt mondom, hogy jobban fogod magad érezni, ha beszélsz vele. Ő meg fogja érteni, mit érzel.
- Mi haszna volna ennek? - Warren megrántotta a vállát.
- Még ha igazad lenne is, mit tehetünk? Ami történt, megtörtént. Nem tudjuk visszacsinálni. Nicci elvitte Richardot. A Birodalmi Rend itt van az Újvilágban. Bármi is okozta a ránk zúdult eseményeket, most szembe kell néznünk a tényekkel.
Kahlan a csillogó kék szemekbe nézett.
- Ezt mind a próféciák tanulmányozásából tanultad meg? - Warren mosolya lassan vigyorrá változott.
- Nem. Ezt Richardtól tanultam meg. Meg egy eléggé bölcs nőtől, aki épp az imént mondta nekem, hogy ne kezdjek el belekavarodni a mi-lett-volna-ha csapdájába.
Bármilyen határozottan és tudatosan tartotta is ébren magában Kahlan a harag érzését, dühe lassan mégis csillapodni kezdett.
- Én nem vagyok annyira biztos benne, hogy olyan bölcs az a nő.
Warren integetett a domboldalon kivont kardokkal feléjük rohanó katonáknak, hogy minden rendben van. Az emberek lépte sietős gyaloglássá lassult, de a fegyvereiket nem rakták el.
- Nos - jegyezte meg Warren -, az a nő elég okos volt hozzá, hogy felismerje Jagang tervét, és Jagang varázstudó szolgájának támadása közben is megőrizte annyira a józan eszét és lélekjelenlétét, hogy elhitesse Jaganggal, hogy felült a cselének. Kahlan durcás fintort vágott.
- Hány éves is vagy te, Warren?
A próféta meglepődött a kérdés hallatán.
- Nemrég múltam százötvennyolc.
- Ez mindent megmagyaráz - zsörtölődött Cara, és megindult lefelé a domboldalon. - Abbahagyhatnád végre Warren, hogy folyton olyan fiatalnak és ártatlannak látszol. Borzasztó idegesítő ám.
Mire néhány óra múltán Kahlan, Cara, Warren és az őket kísérő katonák visszaértek, a tábort lázas tevékenység közepette találták. Az emberek kocsikra rakodtak, fegyvereket öltöttek magukra, lovakat szerszámoztak. A sátrakat még nem bontották le, de a páncélba öltözött katonák, még vacsorájuk maradékát rágva már gyülekeztek a tisztjeik körül, hogy meghallgassák, mit kell tenniük, ha megkapják a parancsot az indulásra, hogy elvágják az északra vonuló ellenség útját. A sátrakban, amelyek mellett Kahlan elhaladt, térképeik fölé hajló tiszteket látott.
A délutáni légben sodródó ínycsiklandó leves illata eszébe juttatta Kahlannak, milyen éhes. Télen korán jött az alkonyat, és a vastag felhőtakaró alatt olyan sötét volt, mintha már esteledne. A borult napok végtelen sora kezdett nagyon lehangoló lenni. Nem sok esély volt rá, hogy a közeljövőben megláthassák a napot: hamarosan ide délre is meg fog érkezni az erős havazás.
Kahlan leszállt a lováról, és hagyta, hogy egy fiatal katona elvezesse az állatot. A lovasság jó részével együtt ő is kisebb, mozgékonyabb lóra cserélte harci ménjét. Nagy csapatok közötti nyílt ütközetben a nagy testű lovak hatékonyabbá tették a lovasrohamokat, de mivel az ellenség akkora létszámfölényben volt, a d’harai katonák lecserélték a súlyos, erős lovakat a nagyobb sebesség és mozgékonyság kedvéért.
Ilyen és hasonló taktikai változtatásokkal nem csak a lovasságnál, hanem az egész seregnél Kahlannak és Meiffert tábornoknak hetek óta sikerült újra és újra meglepni a Rendet. Hagyták, hogy az ellenség nagy erőkkel elsöprő támadást indítson, aztán kitértek előle, épp csak annyira, hogy saját embereiket megóvják, de a Rend csapatait kifárassza és elcsüggessze, hogy az oly közel érzett győzelem folyton kisiklik a kezeik közül. Mikor a Rend belefáradt a hiábavaló támadásokba, és visszavonult pihenni, Meiffert tábornok kisebb csapatokat küldött rájuk, akik villámgyors támadásokkal és visszavonulásokkal bosszantották és tartották állandó feszültségben az ellenséget. Ha a Rend csapatai beásták magukat felkészülve a támadásra, Kahlan hátrább vonta a saját csapatait, hiábavalóvá téve ezzel a Birodalmi Rend védelmi óvintézkedéseit.
Ha a Rend megint közelebb merészkedett, a d’haraiak éjjelnappal bosszantották őket, úgy kerengve körülöttük, mint mérges darazsak, de egy hatékony ellencsapás számára mindig túl nagy távolságban maradva. Mikor A Rend belefáradt, hogy nem képes komoly csapást mérni az őt zaklató ellenségre, és csapatait a környező települések polgári lakossága ellen küldte, Kahlan utánuk vezette a saját embereit, és nyílzáporral támadták hátba a zsákmányszerzésre indult egységeket, arra kényszerítve őket, hogy letegyenek fosztogatási terveikről, és szembe forduljanak a támadóikkal.
A Birodalmi Rendet rettenetesen feldühítette a d’haraiak zaklató taktikája. Az effajta harcmodor sértőnek és megalázónak számított Jagang katonái számára: ők úgy vallották, hogy az igazi férfiak szemtől szembe küzdenek meg a harcmezőn, nyíltan osztogatva és fogadva a csapásokat. Az persze egy cseppet sem zavarta a méltóságukat, hogy akkora létszámfölényben voltak a d’haraiakkal szemben. Kahlan jól tudta, hogy az ilyen szemtől szembe küzdelem hatalmas véráldozatokkal járna, és csak a Rend húzna hasznot belőle. Ő maga nem törődött vele, hogy lovagias-e vagy sem a harcmodoruk, csak az számított, mennyi ellenséget pusztíthatnak el vele.
Minél dühösebbé és csalódottabbá vált a Birodalmi Rend, annál vakmerőbben és óvatlanabbul viselkedett. Heves támadásokat indítottak jól szervezett védelem ellen, esztelenül belehajtották az embereiket eleve reménytelen támadásokba, hogy területet foglaljanak olyan körülmények között, ahol ezzel a módszerrel ez lehetetlen volt. Kahlan néha meg is döbbent rajta, amikor az ellenség zárt sorokban vonult a magaslatokon elhelyezett d’harai íjászok lőtávolába, és százasával hullottak el aztán, mögülük még többen rontottak előre, és rogytak le a halottakkal és haldoklókkal már így is beborított harcmezőn. Az egész egy rémálom volt. A d’haraiaknak is volt már pár ezer halottja és súlyos sebesültje. Másrészt Kahlan és Meiffert kapitány becslései szerint az ellenség vesztesége több mint ötvenezerre rúgott. De még ez is csak annyit jelentett, mintha a hangyabolyból kiözönlő sokaságból egy hangyára rálépett volna valaki. Kahlan nem tudott semmi mást kiötölni, mint folytatni az eddigi csatározásokat. Nem volt semmi más választásuk,
Kahlan Carával az oldalán átkelt a katonák sűrű sorai között, hogy a kék szalagokkal jelölt parancsnoki sátorig. Ha valaki nem ismerte a napi aktuális színkódot, a vezéri sátrat szinte lehetetlen lett volna megtalálni. A sereg vezetői tartva attól, hogy egy kém, vagy az ellenség valamelyik mágiahasználója felfedezi és elpusztítja a parancsnokló tisztek nagyobb részét haditanács alkalmával, mindig egyszerű gyalogsági sátrakban gyűltek össze. A legtöbb sátron ott lobogtak a különféle színű szalagok, a katonák afféle útjelzőnek használták őket, hogy a gyakori helyváltoztatások ellenére könnyen megtalálják a saját egységüket. Kahlan innen vette az ötletet, hogy a vezérek sátrait is színkóddal jelöljék. A színeket viszont gyakran cserélték, nehogy bármelyik szín is könnyen azonosítható legyen a tisztek színkódjával.
A zsúfolt sátor belsejében Meiffert tábornok felpillantott egy kis asztalkán furcsa, ferde szögben kiterített térképről, amelyet éppen tanulmányozott. A sátorban ott volt a keltoni Leiden hadnagy is Abernathy kapitánnyal, a Kahlannal együtt néhány hete érkezett galeai lovasok parancsnokával.
Adie csendesen kuporgott az egyik sarokban a mágiahasználók képviselőjeként, teljesen fehér szemgolyóival figyelve a jövésmenést. Adie, aki fiatalon vakult meg, megtanult a Tehetsége segítségével látni. Nagyon jó képességű varázsló volt, aki remekül hasznosította tudását az ellenség ártalmára. Most azért volt itt, hogy segítsen a Nővérek mágikus erejét és a katonai terveket összehangolni.
Kahlan kérdésére Adie így válaszolt:
- Zedd odalent lészen a déli vonalaknál, ellenőrizendő az ottan álló csapatokat.
Kahlan bólintott köszönetképpen.
- Warren is lement segíteni.
Kahlan fagyott lábujjait dörzsölgette össze a csizmájában, hogy valami érzés visszatérjen beléjük. Megfúvogatta szája elé tartott dermedt ujjait, aztán a csendben várakozó tábornok felé fordult.
- Össze kell állítanunk egy komolyabb egységet, talán úgy húszezer embert.
Meiffert tábornok elkeseredetten felsóhajtott.
- Tehát csapatokat küldenek fel a hegyre, a hátunkba.
- Nem - felelte Kahlan. - Az csak trükk.
A három tiszt meglepődve nézett Kahlanra, vártak a magyarázatára.
- Összefutottunk Jaganggal...
- Mit csináltatok? - kiáltott fel Meiffert tábornok palástolatlan rémülettel.
Kahlan egy könnyed legyintéssel igyekezett a tábornok ijedségét eloszlatni.
- Nem úgy, ahogy gondolod. Az egyik rabszolgája testét használta fel. - Kezeit a hóna alá dugta, hogy felmelegítse. - A dolog lényege, hogy úgy tettem, mintha bedőltem volna a vonuló seregek látványának, így Jagang most azt hiszi, besétálunk a csapdájába.
Kahlan elmagyarázta, hogyan játsszák meg Jagang katonái a nagy létszámú sereg vonulását, és hogy a valódi terv e mögött az, hogy elvonjanak a d’harai főseregtől egy jelentősebb erőt, ezzel legyengítve és sebezhetővé téve az itt maradó csapatokat.
- Ha olyan sok embert elvonunk a seregtől - kérdezett közbe Leiden hadnagy -, akkor nem pont az lesz az eredménye, amit Jagang Császár akar?
- De az lenne - magyarázta Kahlan -, csakhogy mi nem ezt fogjuk tenni. Azt akarom, hogy meglássák a nagy sereget kilovagolni a táborból, mintha valóban azt tennénk, amit Jagang vár tőlünk.
A térkép fölé hajolt, és egy darab szénnel felrajzolt néhány hegyet, amelyeken nemrégen átjöttek, és amelyek mögött félkörben jól járható völgy húzódott.
Abernathy kapitány szólalt meg.
- Ott vannak az én galeai lovasaim, közel annyian, amennyi emberre csaliként szükséged lenne.
- Én is pont rájuk gondoltam - helyeselt Meiffert tábornok.
- Akkor ezt megbeszéltük - döntötte el Kahlan. Ismét a térképre mutatott. - Menjetek körbe ezek mögött a hegyek mögött, kapitány, hogy amikor a Rend megtámadja a táborunkat azzal a szándékkal, hogy legázoljanak bennünket, a te embereid oldalba támadhassák őket arról, ahonnan nem várják, és ezért védtelenek maradnak.
Abernathy kapitány, jól ápolt férfi volt, szürkülő, dús bajusszal és ugyanolyan szemöldökökkel, figyelte, ahogy Kahlan végighúzta a kezét a térképen, és rábólintott.
- Ne aggódj, Inkvizítor Anya, a Rend azt fogja hinni, hogy elvonultunk, de mi ott leszünk, hogy a megfelelő pillanatban oldalba döfjük, amikor rátok támad.
Kahlan visszafordult a tábornok felé.
- Titokban egy másik csapatot is ki kell csempésznünk a táborból, hogy az Abernathy kapitányékkal ellenkező oldalon rejtőzzön el, és mindkét felől egyszerre támadhassuk oldalba a Rendet. Nem akarják majd kockáztatni, hogy elvágjuk őket a főerőtől, ezért menekülni fognak, és ekkor a mi főseregünk megrohamozhatja a védtelenül maradó hátukat.
A három tiszt csendben fontolgatta Kahlan tervét, mialatt odakint változatlanul zúgott a hangzavar. Lovak ügettek el a sátor mellett, nyikorgó szekerek döcögtek a köves talajon, ropogott a hó az elsiető katonák csizmái alatt, és az emberek kiáltoztak egymásnak.
Leiden hadnagy Kahlanra nézett.
- Inkvizítor Anya, az én keltoni seregem lehetne a másik rejtett csapat. Hosszú ideje szolgálnak együtt, és remekül együttműködnek az én parancsnokságom alatt. Máris elkezdhetünk apró csoportokban kisurranni a táborból, és összegyülekezhetünk a búvóhelyen, várva a támadás idejét. Elküldhetnél velünk egy Nővért, aki figyelné a megbeszélt jelet, és amikor Abernathy kapitány támadásba indul a másik oldalon, én is megindíthatom az embereimet.
Kahlan tudta, hogy Leiden szeretné visszanyerni a becsületét az ő szemében. Egyúttal Keltonnak is szeretett volna részleges autonómiát kiharcolni a D’Harai Birodalom keretein belül.
- Ez egy veszélyes küldetés lesz, hadnagy. Ha bármi rosszul sül el, nem tudunk majd a segítségetekre sietni.
Leiden bólintott.
- Az embereim azonban jól ismerik a környéket, és hozzászoktunk a hegyi meneteléshez télen. A Birodalmi Rend seregei melegebb vidékekről jönnek. Az időjárás és a terep nekünk előnyösebb. Meg tudjuk csinálni, Inkvizítor Anya.
Kahlan kiegyenesedett, és sóhajtva szemügyre vette a hadnagyot. Tudta, hogy Meiffert tábornoknak tetszik az ötlet. Abernathy kapitánynak is tetszett. Galea és Kelton hagyományos ellenfelek voltak, szívesebben harcoltak külön-külön, mindegyik a maga módján.
Richard egyesítette a Középföld országait, így most valamennyien éreztek egyféle közösséget egymással. Ez elengedhetetlen volt a túlélésükhöz. Kahlan úgy vélte, mindnyájan azonos célért harcolnak, ezért képesek lesznek összehangolni a támadásukat. Leiden hadnagynak másban is igaza volt: a keltoniak valóban hegyi harcosok voltak.
- Rendben van, hadnagy.
- Köszönöm, Inkvizítor Anya.
Kahlan a biztonság kedvéért még hozzátette:
- Ha ebben a csatában jól harcoltok, hadnagy, az előléptetést is jelenthet a számodra.
Leiden hadnagy a szíve fölé szorította az öklét tisztelgésül.
- A királynőnk büszke lesz majd a katonáira.
Kahlan inkvizítori bólintással fogadta a hadnagy fogadalmát. A következő mondata már mindenkinek szólt.
- Legjobb, ha mindjárt hozzá is kezdünk. Meiffert tábornok egyetértőén felmordult.
- Ez jó alkalom lesz rá, hogy egy kicsit megtizedeljük őket. Ha csak fele olyan jól sikerül is, mint ahogy megterveztük, komoly vérveszteség fogja érni őket. - A másik két tiszt felé fordult. Kezdjünk hozzá. Az embereiteknek azonnal indulni kell, hogy elég idejük legyen elfoglalni a leshelyeket reggelre. Nem lehet előre megmondani, mennyit fognak várni, mielőtt támadnának, de ha már hajnalban megindulnak, nektek akkor is a helyeteken kell lenni.
- A Rend hajnalban támad legszívesebben - jegyezte meg Abernathy kapitány. - Mi egy órán belül készen fogunk állni az indulásra. Hajnalra a helyünkön leszünk, felkészülten egy korai támadásra is, ha kell.
- Mi szintén - értett egyet Leiden hadnagy. A két tiszt meghajolt és kifelé indultak.
- Kapitány! - szólt utánuk Kahlan. A tisztek visszafordultak.
- Inkvizítor Anya?
- Van valami elképzelésed róla, mi tartja vissza Harold herceget és a csapataitok többi részét? Már régen itt kellene lenniük. Igazán nagy hasznát tudnánk venni a többi galeai katonának is.
Abernathy kapitány egy csontgombot csavargatott ujjaival sötét színű kabarján.
- Sajnálom, Inkvizítor Anya. Én is úgy gondolom, hogy már ide kellett volna érniük. El sem tudom képzelni, mi tartja vissza ilyen sokáig a herceget.
- Már ide kellett volna érniük - ismételte Kahlan halkan, csak magának. Aztán felpillantott a kapitányra. - Az időjárás?
- Lehetséges, Inkvizítor Anya. Ha viharok voltak északon, az visszatarthatta őket. Nyilván ez lehet az oka, és akkor azt hiszem, most már hamarosan itt lesznek. Az embereink kapnak hegyi kiképzést ilyen időjárásban is.
Kahlan felsóhajtott.
- Hát akkor reménykedjünk benne, hogy a herceg hamarosan ideér.
Abernathy kapitány magabiztosan állta Kahlan tekintetét.
- Biztosan tudom, hogy a herceg alig várta, hogy összegyűljön a serege, és lejöhessen ide segíteni. Galea a Callisidrin völgyben lekszik. A herceg maga mondta nekem, hogy nekünk is az az érdekünk, hogy a Birodalmi Rendet idelent állítsuk meg inkább, mint hogy hagynánk beljebb hatolni a Középföldre, ahol az ellenség támadása a mi földjeinket és családjainkat fenyegetné.
Kahlan Leiden szemében látta, hogy a hadnagy arra gondol, ha Harold herceg a Callisidrin völgyben épít ki védelmi állásokat, önző módon saját földjét, Galeát védelmezve ahelyett, hogy lejönne ide, az általa létrehozott akadály könnyen arra késztethetné a Rend seregeit, hogy eredeti irányuktól északkelet felé a Kern síkság irányába térjenek el, megkerülve az útba eső hegyeket, egyenesen Leiden hazája, Kelton felé törve előre. Ámbár, ha Leiden effajta árulásra gyanakodott is, elég bölcs volt hozzá, hogy hangosan ne mondja ki.
- Azt tudom, hogy az idő rossz volt, amikor mi lejöttünk - mondta Kahlan. - Végtére is itt a tél. Biztos vagyok benne, hogy Harold herceg hamarosan megérkezik királynője, és a D’Harai Birodalomban egyesült szövetségesei támogatására.
Kahlan a tisztekre mosolygott, hogy oldja vele a beszélgetés okozta enyhe feszültséget.
- Köszönöm, uraim. És most kezdjetek hozzá a feladataitok teljesítéséhez. A jó szellemek vigyázzák a lépteiteket!
Miután a férfiak tisztelegtek és elhagyták a sátrat, Adie is felállt, kezeivel a térdén megtámaszkodva.
- Ha nincs rám szükséged, nekem is mennem kell, hogy informáljam a Nővéreket, Zeddet és Warrent a terveinkről.
Kahlan fáradtan rábólintott.
- Köszönöm, Adie.
Adie fehér, vak szemei a Tehetség segítségével láttak. Kahlan most magán érezte ezt a mágikus tekintetet.
- Látom az arcodon, hogy használtad az erődet - mondta az öreg varázslónő. - Pihenned kell.
- Tudom - válaszolta Kahlan -, de vannak feladataim, amiket el kell végeznem.
- Nem tudod elvégezni őket, ha megbetegszel, vagy valami még rosszabb, márpedig ez is megtörténhet - jelentette ki Adie, és sovány ujjaival megragadta Cara karját. - Az Inkvizítor Anyát egy időre magára kell hagyni, hogy ha másként nem, legalább a fejét az asztalra hajtva pihenhessen egy kicsit.
Cara megmarkolta az összecsukható tábori széket, és nagy lendülettel az asztal mögé állította. Mereven rámutatott a székre, miközben szigorú tekintettel meredt Kahlanra.
- Ülj oda! Én majd őrködöm.
Kahlan nagyon kimerült. Inkvizítori erejének használata elszívta az energiáit. Időre volt szüksége, hogy újra feltöltődhessen. A kemény lovaglás a visszafelé úton még csak tovább rontott az állapotán. Megkerülte az asztalt, és nehézkes mozgással leült a tábori székbe. Farkasprém bundáját széttárta, és hátralökte a vállain. Richard Kardja még mindig a hátára volt szíjazva, markolata előmeredt a válla mögül. Nem vesződött vele, hogy leoldja magáról a Kardot.
Adie látva, hogy Kahlan vita nélkül szót fogadott, elégedett kis mosollyal az orra alatt elhagyta a sátrat. Cara elfoglalta őrhelyét a bejáratnál, mialatt Kahlan feje lecsuklott a párnául maga elé helyezett karjaira. Kahlan igyekezett nem gondolni a nap szörnyű kalandjára, inkább Richard kedves mosolyát, szürke szemeinek átható tekintetét, gyengéd érintését idézte maga elé emlékezetben. Kimerültségében úgy érezte, mintha a szék és az asztal körbe kezdene forogni vele. Néhány pillanat múlva azonban, még mindig Richardra gondolva érezte, hogy lassan az álom ölelő karjai közé siklik.

13. FEJEZET
- Inkvizítor Anya?
Kahlan hunyorogva nézett fel a fölé magasodó alakra. Pislogva igyekezett fókuszálni a tekintetét, és felismerte, hogy Verna áll előtte. A Fény Nővéreinek arany napsugaras Prelátusi Gyűrűje sárgán csillogott a lámpafényben. Verna háta mögött az alkony rozsdaszín derengést kölcsönzött a sátor vásznának.

Kahlan kidörzsölte az álmot a szeméből. Verna hosszú, szürke gyapjúruhát, és sötétbarna kabátot viselt. Ruhája nyakán keskeny fehér csipkeszegély enyhítette az öltözék szigorú puritánságát. Barna haja vidám, laza hullámban göndörödött, de arcán zavart kifejezés ült.
- Tessék, Verna?
- Beszélni szeretnék veled, ha van egy perced.

Verna kétségkívül beszélt már Warrennel. Valahányszor Kahlan együtt látta kettőjüket, az egymásra vetett bizalmas tekintetek, a lopott, titkos kis érintések mindig azt az érzést juttatták eszébe, amit ő és Richard éreztek egymás iránt. Ez meglágyította Kahlan érzéseit a Prelátus iránt: megmutatta, hogy a szigorú külsejű Verna is képes gyengéd érzelmekre, sőt szerelemre is. Kahlan azt is tudta, hogy rá is ugyanilyen kételkedve tekintettek mások, ha a gyengéd érzelmekre való képességről volt szó.

Felsóhajtott, és arra gondolt, vajon most Annról és a próféciákról fognak-e „beszélgetni”. Kahlan nem volt ehhez igazán megfelelő hangulatban.
- Cara, mennyit aludtam?
- Pár órát. Hamarosan besötétedik.

Kahlan nem igazán lepődött meg rajta, hogy ilyen későre jár: karja és válla merevségéből, zsibbadásából érezte, hogy elég hosszan alhatott karjára hajtott fejjel. Oldalt fordult, hogy megmozgassa a vállát, és meglátta a törékeny, öreg, vak varázslót egy rövid kis padon ülve. Adie ölében egy sötét takaró hevert.
- Hogy érzed magad? - kérdezte Adie.
- Jól vagyok. - Kahlan lélegzete párállott a hideg levegőben. - Mi van a katonákkal, akiket kiküldtünk?

Mindkét csoport elindult már több, mint egy órája. - felelte Adie.
- Az első csapat, a galeaiak nagy, látványos menetoszlopokban vonultak ki a táborból. A keltoniak kis csoportokban szivárogtak ki, hogy lehetőleg ne keltsék fel a szaglászó kémek figyelmét.
- Helyes - ásított Kahlan.

Kahlan tudta, hogy a Birodalmi Rend támadásától már kora reggel tartani lehet. Addig azonban legalább lesz elég idejük a kiküldött embereknek arra, hogy elérjék a lesállásaikat, és felkészüljenek. A gyomra émelyegni kezdett a várható támadás gondolatára. Tudta, hogy az emberek is feszültek, és ma éjjel nem sokan alusszák ki magukat.

Adie szórakozottan babrált vékony ujjaival egyszerű ruhája nyaka körül végigfutó sárga-piros gyöngysorával.
- Miután a galeaiak elmentek, visszajöttem segíteni Carának távol tartani az embereket, hogy ne zavarjanak, amíg pihensz.

Kahlan bólintott köszönetképpen. Adie nyilván vagy úgy döntött, hogy Kahlan eleget pihent, vagy Verna látogatása volt annyira fontos.
- Tehát miről van szó, Verna?
- Mi... szóval... felfedeztünk valamit. Azaz, hogy nem is annyira felfedeztünk, mint inkább támadt egy ötletünk.
- Ki az a „mi”?

Verna megköszörülte a torkát. Suttogva kérte a Teremtő bocsánatát, mielőtt folytatta.
- Igazából, Inkvizítor Anya, nekem jutott az eszembe. Néhányan a Nővérek közül segítettek benne, de az ötlet az enyém volt, én viselem érte a felelősséget.

Kahlan úgy vélte, Verna igen furcsán fogalmaz. Nyilván nem lehetett túl büszke az ötletére, bármi is legyen az. Szótlanul várta, hogy Verna folytassa.
- Nos, amint tudod, problémánk van vele, hogy tárgyakat juttassunk át az ellenség Mágiahasználóinak a védelmén. Ott vannak köztük a Fény Nővérei, de a Sötétség Nővérei is, és mi nem rendelkezünk olyan képességekkel, mint ők. Amikor megpróbálunk tárgyakat küldeni...
- Tárgyakat küldeni?

Verna megnyalta a szája szélét.
- Fegyvereket.
Kahlan kérdően összevonta a szemöldökét. Verna erre lehajolt, és összeszedett valamit a földről. Nyitott tenyerét Kahlan elé tartotta: egy csomó apró kavics hevert rajta.
- Zedd megtanította nekünk, hogyan lehet egyszerű, közönséges dolgokat halálos fegyverként felhasználni. Mágikus erőnkkel ezeket az apró kavicsokat nagyobb sebességgel hajíthatjuk el, vagy akár fújhatjuk a levegőbe a lélegzetünkkel, mint ahogy a leggyorsabb nyílvessző, akár az íjpuskából kilőtt vessző repül. Az így kirepített kavicsokkal támadók egész sorait terítettük le. A kavicsok akkora sebességgel repültek ki, hogy sokszor egyszerre fél tucat ellenséges katona testét lyukasztották át.
- Emlékszem ezekre a jelentésekre - felelte Kahlan. - De mostanában ez a módszer már hatástalan, mert az ő varázstudóik rájöttek a dologra, és ma már tudnak védekezni az ilyesmi ellen.
Kahlan felismerte Verna barna szemében a felelősség súlyából származó kimerültség árnyát.
- Úgy van. A Rend rájött, hogyan ismerje fel a mágikus, vagy akár a mágiával mozgatott természetes tárgyakat. Az ilyen és ehhez hasonló varázslataink használhatatlanná váltak.
- Zedd is ezt mondta nekem: hogy a harci mágia a legtöbb esetben észrevehetetlen, mert a két oldal mágiája kölcsönösen semlegesíti egymást.
Verna bólintott.
- Így igaz. Mi is ezt tesszük az ő mágiájukkal. Megtanultuk, hogyan lehet semlegesíteni azokat a mágikus fogásokat, amelyeket kezdetben bevetettek ellenünk, és hogyan védhetjük meg tőlük az embereinket. Itt van például a harci kürtjeink esete. Megtanultuk, hogy a hangjelzéseinket nyomnyi mágiával jelöljük, hogy meg tudjuk különböztetni őket az ellenség által alkalmazott hamis kürtjelektől.
Kahlan összehúzta szőrmebundáját a nyaka körül. Csontig átfázott kinti útja alatt, és úgy érzete, soha többé nem fog tudni átmelegedni. Persze, ebben semmi meglepő nem volt, mivel szinte minden idejét odakinn töltötte a terepen. Őrültség volt háborút viselni ilyen időjárási körülmények között. Igaz, gondolta Kahlan, háborút viselni jó időben is őrültség. De ettől még nem kevésbé vágyott rá, hogy meleg szobában üldögélhessen, barátságos kandallóban ropogó tűz lángjai mellett.
- Szóval, mi is az a dolog, amit kitaláltál?
Vernának mintha ettől jutott volna eszébe a hideg, összébb húzta a vállain a köpenyét.
- Nos, azt gondoltam, ha az ellenség varázstudói mindent hogy úgy mondjam „megszűrnek”, mágikus nyomokat keresve rajtuk, akár a mágikus mozgatásét is, akkor olyan valamire van szükségünk, ami nem mágikus.
Kahlan zordul rámosolygott Vernára.
- Vannak ilyenjeink. Úgy hívják őket, hogy katonák. - Verna nem mosolygott vissza.
- Nem. Olyasvalamire gondolok, amivel úgy tehetnénk harcképtelenné az ellenséget, hogy közben ne kelljen a saját embereink életét kockáztatnunk.
Adie Kahlan mögé csoszogott, és a válla fölé hajolva figyelte mágikusan látó tejfehér szemeivel, ahogy Verna benyúlt a köpenye alá, és egy zsinórral összehúzott szájú kis borzacskót vett elő. Kahlan elé dobta az asztalra, és mellé tett egy darab papírt.
- Szórj ki ebből egy keveset a papírra, légy szíves. - Verna úgy szorította a kezét a gyomrára, mintha emésztési zavarai lennének. De nagyon vigyázz, ne érintsd meg a kezeddel, és ne kerüljön a bőrödre. És történjék bármi is, ne fújj rá! Óvatos legyél, még a lélegzeteddel se kavard fel!
Adíe közelebb hajolt, úgy figyelte, ahogy Kahlan kiöntött egy keveset a zacskóban lévő csillogó porból a szögletes papírlapra. A zacskó egyik sarkával kicsit megpiszkálta az apró dombocskát. A szemcséken mintha sápadt, halvány színek nyoma villant volna fel, de alapjában véve csak valami csillogó zöldesszürke port látott.
- Mi ez? Valamiféle varázspor?
- Üveg.
Kahlan a szemeit forgatat.
- Üveg? Te kitaláltad az üveget?
Verna felszisszent, mert rájött, milyen bolondul is hangozhatott, amit mondott.
- Nem, Inkvizítor Anya. Azt találtam ki, hogy összetörjük. Ez, amit itt látsz, közönséges üveg, amit összetörtünk és mozsárban lisztfinomságú porrá zúztunk. De ezt a Hanunk segítségével különleges módon tettük.
Verna odahajolt, ujja a kis zöldesszürke dombocska fölött lebegett. Cara is közelebb lépett, hogy megnézze a papíron heverő veszedelmes port.
- Ennek az üvegnek minden egyes szemcséje, bármilyen apró is, fogazott szélű és borotvaéles. Egyik sem nagyobb egy porszemnél, vagyis szinte semmi súlya sincs, akár a közönséges pornak.
- Drága szellemek! - suttogta Adie, és gyorsan elmormogott egy imát a saját anyanyelvén.
Kahlan a torkát köszörülte.
- Nem értem.
- Inkvizítor Anya, a mágiánkkal nem tudunk áthatolni a Rend varázstudóinak a védelmén, Felkészültek a mágia vagy a mágiával hajtott dolgok fogadására, még akkor is, ha azok csak apró kavicsok, amiket a katonáikra hajítunk.
Ez az üveg azonban, bár mágia segítségével zúztuk össze, önmagában nem rendelkezik mágikus tulajdonságokkal. Ez csupán holt anyag, ugyanolyan, mint a por, ami a lábunk alatt hever. Ezen nem lehet felfedezni a mágiát, mert semmi, egy szemernyi mágia sincs benne. A Tehetségükkel ezt közönséges pornak fogják észlelni, vagy ködnek, az aktuális időjárási viszonyoktól függően.
- De korábban is küldtünk rájuk porfelhőt - vitatkozott Kahlan. Port, amitől megbetegednek, meg ilyesmit. A legtöbb esetben azonnal semlegesítették.
Verna bősz mosollyal az arcán emelte fel az ujját, így nyomatékosítva mondanivalóját.
- Igen, de az mind mágikus por volt, Inkvizítor Anya. Ez nem az. Érted már? Olyan könnyű, hogy sokáig képes lebegni a levegőben. Valami egyszerű varázslattal felrepítjük, aztán megszüntetjük a varázslatot. Vagy akár egyszerűen feleresztjük a szélbe. Akárhogy csináljuk is, csak annyi kell, hogy a csapataik áthaladjanak a porfelhőn.
- Hát jó - dörzsölte meg Kahlan a szemöldökét -, de mit fog a por tenni velük?
- Belemegy a szemükbe - szólalt meg Adie reszelős hangon Kahlan háta mögött.
- Úgy van - mondta Verna. - Belemegy a szemükbe, mint akármilyen más por. Először olyan érzés is lesz, mintha közönséges por ment volna bele, és meg fogják próbálni kipislogni. De mivel a szemcsék borotvaélesek és csipkézett szélűek, egyre mélyebbre fognak beágyazódni a szemhéj élő szövetébe. Beletapadnak a szemükbe és felgyűlnek a szemhéjaik alatt. Hamarosam minden pislogásuk ezernyi apró vágást fog ejteni a szemgolyóikon. Minél többet pislognak, annál nagyobb kárt fognak okozni a finom, érzékeny szemben. - Verna kihúzta magát, és összefogta magán a köpenyét. - A por meg fogja vakítani őket.
Kahlan döbbent hitetlenkedéssel ült, hallgatva ezt az őrült tervet.
- Biztos vagy benne? - kérdezte Cara. - Nem lehet, hogy csak irritálni fogja a szemüket, mint például a homok?
- Biztosak vagyunk benne - felelte Verna. - Volt egy... baleset, és most már mindnyájan túlságosan is jól tudjuk, mire képes ez a por. Lehet, hogy még több kárt tud okozni, ha a torokba, a tüdőkbe, vagy a belekbe jut, de erről egyelőre még nem tudunk semmit. Azt viszont pontosan tudjuk, hogy az ilyen különleges üveg, ha megfelelő méretre zúzzuk, lebegni tud a levegőben, és az emberek, akik egy ilyen porfelhőn áthaladnak, meglepően rövid idő alatt megvakulnak. Akit megvakítunk, nem fog tudni harcolni. Nem biztos, hogy az üvegpor megöli őket, de ha megvakulnak, nem tudnak minket megölni, sem védekezni, ha mi akarjuk megölni őket.
Cara, aki általában örömmel vette a lehetőséget, hogy megölheti az ellenséget, most úgy látszott, mégsem örül.
- Mást sem kell tennünk, mint sorba állítani és a vágóhídra vezetni őket.
Kahlan a tenyerébe temette az arcát
- Azt kéred tőlem, hogy hagyjam jóvá a por alkalmazását, ugye? Azért jöttél.
Verna nem válaszolt. Kahlan végül felpillantott.
- Ezt akarod, nem igaz?
- Inkvizítor Anya, azt hiszem, nem kell külön megmondanom, hogy a Fény Nővérei iszonyodnak az emberöléstől. Ez a háború azonban a puszta fennmaradásunkért folyik, a szabad népek fennmaradásáért. Mindketten tudjuk, hogy meg kell tennünk. Ha Richard most itt lenne... Csak arra gondoltam, hogy te nyilván szeretnél tudni erről a fegyverről, és esetleg szeretnéd magad meghatározni, milyen eszközökkel harcoljunk.
Kahlan hosszan meredt Vernára, és végre megértette, miért van a Prelátus gyomra görcsökben.
- Tudod-e Prelátus - mondta Kahlan szinte suttogva -, hogy én ma megöltem egy gyermeket? Nem véletlenül, hanem szándékosan. Újra megtenném, habozás nélkül, de ettől még nem fogok nyugodtabban aludni.
- Egy gyermeket? Tényleg muszáj volt... megölnöd egy gyereket?
- Lyle volt a neve. Azt hiszem, te is ismerted. Ő is Ann Nővéreinek az egyik áldozata volt.
Verna arca hamuszürkére sápadt, behunyt szemmel fogadta a megdöbbentő hírt.
- Azt hiszem, ha képes vagyok rá, hogy megöljek egy gyereket folytatta Kahlan -, akkor nem okozhat komolyabb gondot, hogy kiadjam neked a parancsot a különleges üveged bevetésére azok ellen a szörnyetegek ellen, akik képesek rá, hogy fegyverként használjanak fel egy gyereket. Megesküdtem, hogy nincs számukra kegyelem, és ezt komolyan is gondoltam.
Adie Kahlan vállára tette egyik bütykös, ráncos kezét.
- Kahlan - mondta Verna gyengéd együttérzéssel a hangjában. - Én meg tudom érteni, mit érzel. Ann engem is kihasznált, és én nem értettem, miért. Azt hittem, mindenkit a maga önző céljai érdekében használt fel. Egy ideig kimondottan gyűlöletes személynek tartottam. Neked is megvan minden okod rá, hogy úgy erezz iránta, ahogy érzel.
- De tévedek, Verna? Ezt akarod hozzátenni? Én a te helyedben nem lennék olyan biztos benne. Nem neked kellett ma megölnöd egy kisfiút. - Verna együttérzően bólintott, és nem szállt vitába Kahlannal.
- Adie - kérdezte Kahlan - Tudnál valamit is tenni, hogy meggyógyítsd azt az asszonyt, aki megvakult a balesetben? Képes lennél segíteni rajta?
- Jó gondolat - bólintott rá Adie. - Verna, vigyél hozzá. Amint a két asszony a sátor kijárata felé indult, Kahlan félrebillent fejjel megszólalt.
- Hallottátok?
- A kürtöt? - kérdezett vissza Verna.
- Igen. Úgy hangzik, mintha riadójelzés lenne.
Verna hunyorgott a szemével, úgy koncentrált. Félrehajtott fejjel hallgatta a kürt hangját.
- Igen, riadójelnek hangzik - jelentette ki végül -, de nincs ott benne a megfelelő mágikus kódjel. Az ellenség gyakran műveli ezt: hamis kürtjelekkel próbál félrevezetni bennünket. Az utóbbi időben egyre többször fordul elő ilyesmi.
Kahlan összevonta a szemöldökét.
- Tényleg? Vajon miért?
- Mit miért? Kahlan felállt.
- Ha meg tudjuk különböztetni a hamis jelzéseket a valódiaktól, és a félrevezető manőverük nem működik, akkor miért próbálkozik mégis a Rend egyre gyakrabban? Ennek semmi értelme.
Verna tekintete úgy cikázott körbe a sátorban, mintha onnan szeretné hiábavalóan kiolvasni a választ.
- Hát azt én sem tudom. Fogalmam sincs róla, nem vagyok katonai taktikai szakértő.
Cara kifelé indult, hogy megtudja, mi történik.
- Esetleg néhány felderítő tér vissza.
Kahlan hallgatózva forgatta a fejét. Vágtató lovak patadobogását hallotta, de ez egyáltalán nem volt ritkaság. Lehet, hogy Carának volt igaza, felderítők tértek vissza jelentésre. De a paták dobaja mintha nagytestű állatoktól származott volna.
Kiáltozást hallott. Aztán összecsapó acélok csengését, jajkiáltásoktól kísérten.
Kahlan kirántotta a galeai királyi kardot, és megkerülte az asztalt. Mielőtt bármelyikük is egy lépésnél többet mozdulni tudott volna, a sátor vadul rnegrázkódott, ahogy nekiütközött valami. Egy pillanatig az egész alkotmány valami lehetetlen szögben megdőlt, aztán lándzsahegyek szakították át a vásznat. Erős suhogó hang kíséretében a sátor a fejükre omlott.
A lezuhanó súlyos vászon a földre lökte Kahlant. A ponyvában Kahlan teste gördülni kezdett a tengelye körül, amint a masszív szövet súrlódva megindult alatta, és vonszolni kezdte magával. Semmi szilárd dolgot nem talált maga körül, amibe belekapaszkodhatott volna. A feje mellett dobogó paták csapódtak a talajhoz.
Lámpaolaj szagát érezte, ami végigömlött a sátor vásznán. Aztán éles, hussanó hanggal az olaj lángra lobbant a sátor vásznával együtt. Kahlan köhögni kezdett a füsttől. Hallotta maga körül a lángok ropogását, de látni nem látott semmit. Csapdába került: a göröngyös talajon, a zötykölődve, súrlódva tovasikló, égő sátor vászna görgette magával a testét.

14. FEJEZET

A merev vászonba szorosan belegabalyodva Kahlan nem látott semmit. Fuldoklott és öklendezett a tüdejét égető forró, csípős füsttől. Tombolva rángatta a ponyvát, próbált kiszabadulni, de a göröngyös talajon vonszolt, zötykölődő sátorponyván nem talált megfelelő fogást hozzá, hogy bármit is tehessen. Az arcához közel lobogó lángok forróságát megérezve pánik fogta el. Nem érezte már korábbi fáradtságát, vadul rugdalózva küzdött, és kapkodott levegőért.
- Merre vagy?

Cara hangja volt az. Közelről hangzott, alighanem őt is magával vonszolta a vontatott sátor, és most ő is nyilván bőszen küzdött a saját életéért. Cara elég okos volt hozzá, hogy ne mondja ki hangosan Kahlan nevét vagy rangját az ellenség közelében, remélhetőleg erre Verna is rájött már.
- Itt vagyok! - kiáltotta Kahlan Carának válaszul.

A sátor vászna Kahlan combjához szorította a kardját, nem tudott hozzáférni. Végül a bal kezével sikerült valahogyan elérnie az övébe tűzött kés markolatát. Kirántotta a kést. Az arcát félre kellett fordítania a forróság elől, olyan közel értek már hozzá az olaj táplálta lángok. A fullaszto, füstös sötétség hátborzongatóan ijesztő volt.

Kahlan dühös elszántsággal döfött bele újra és újra a késével a ponyvába, apró lyukakat vágva rajta. Ekkor a sátor a földön vonszolódva beleütközött valamibe, és csapdába esett foglyaival együtt egy pillanatra a levegőbe emelkedett. Az újbóli földet érés kemény ütközése kipréselte Kahlan tüdejéből a levegőt. Mikor ismét lélegzethez jutott, tömény, fullaszto füstöt szívott be levegő helyett. Ismét beledöfött a ponyvába, és sikerült egy nagyobb rést hasítania rajta, éppen akkor, amikor az egész ponyva lángra lobbant körülötte.

Odakiáltotta Carának:
- Nem tudok...
A sátor ismét valami nagy, szilárd dolognak ütközött: talán egy fatörzsnek. Az ütközéstől Kahlan a levegőbe lendült és átcsapódott a tárgy másik oldalára. Ha nincs rajta a kemény, merev bőrpáncélja, az ütközéstől alighanem eltört volna a válla. A másik oldalon leérkezve Kahlan kigurult a ponyvába vágott hasadékon keresztül, és teste szabadon gördült tovább a hóban. Kiterjesztette karjait, hogy lefékezze a gurulását.
Fejét felemelve éppen azt látta, hogy Meiffert tábornok keze felemelkedik, belemarkol egy láncing szemeibe, és lerántja a lováról azt az ellenséges katonát, aki a lova után kötve vonszolta magával Kahlanék sátrát. A katona gyűlölködő szemei hosszú, göndör, zsíros hajcsomók alól villogtak a tábornokra. A lovas köpcös testét a láncing és a bőrpáncél felett szőrmedarabok takarták. Az egyik felső metszőfoga hiányzott. Amikor a tábornokra vetette magát, a foga után a fejét is elveszítette.
A Rend rohamozó katonái hatalmas harci ménjeiken forgolódtak körbe, le-lesújtva a csapásaik elől bukdácsolva menekülő, vagy éppen saját lovaikra felkapni szándékozó d’harai harcosokra. Az egyik csatamén éppen Kahlan felé vette az irányt, lovasa láncos buzogányt lengetett nyergéből kihajolva. Kahlan gyorsan hüvelybe csúsztatta kardját is, kését is. Felkapta sátorvonszoló ellenséges katona földre hullott lándzsáját, és épp idejében fordult vissza hozzá, hogy a fegyver tompa végét egy fagyott keréknyomban megtámasztva a rárohanó harci mén pontosan a szügyébe kaphassa a lándzsa acélhegyét.
A Rend katonája vigyorogva szökkent le összerogyó lováról, egyik kezében a buzogánnyal, mialatt szabad kezével kardot rántott. Kahlan nem vesztegette az időt. Még mialatt a lóról leugró katona az egyensúlyát igyekezett megtartani, Kahlan tengelye körül megperdülve rántotta ki a kardját, és visszakézből hosszú vágást ejtett a katona arcának bal oldalán.
Aztán ugyanazzal a lendülettel lebukott egy másik ló patái alatt, amelyiknek a lovasa épp lesújtott volna rá a kardjával. Kahlan a ló másik oldalán bukkant fel, és két csontig ható vágást ejtett a lovas lábán, mielőtt épp idejében fordult volna meg ahhoz, hogy markolatig döfje a kardot egy másik lóba, amelyik oldalazva próbálta összezúzni őt, hozzápréselve az előbbi ló testéhez. A támadó állat halálsikolyszerű nyerítéssel ágaskodott fel. Kahlan kitépte a kardot az állat szügyéből, és földre vetve magát félregördült a hatalmas állat lezuhanó teste elől. Lovasának lába beszorult a ló alá, és a katona olyan testhelyzetbe került, ami nagyon alkalmatlan volt a védekezésre. Kahlan kellően ki is használta a kedvező lehetőséget.
Kahlan közvetlen környezetében pillanatnyilag nem maradt több ellenség, így odabotladozhatott a sátorhoz, ahol a tábornok térden állva igyekezett szétrángatni az összegubancolódott ponyvát és köteleket. Néhány támadó lovas vágtatott el mellettük, összetiprással fenyegetve a még mindig a sátor csapdájában vergődő Vernát, Adiet és Carát. De a tábornoknak eddigre legalább az égő ponyvadarabot már sikerült levágnia a sátorról.
Kahlan a tábornok mellé kuporodva segített szétvagdosni és kibontani a sátor darabjait. Végre sikerült kiszabadítaniuk Adiet és Vernát a súlyos anyag alól. A két nő egymás mellé szorult a vonszolás alatt, szinte egymás karjai közt görögtek végig a ponyvában. Adie feje vérzett, de az öreg varázslónő félretolta Kahlan aggódva tapogatózó kezét. Verna kikászálódott a ponyvagubóból, és tántorogva állt talpra, még mindig szédülve a vad gurulástól.
Kahlan felsegítette Adiet. Az öregasszony homlokán a horzsolás nem látszott túl komolynak. Meiffert tábornok továbbra is dühöngve rángatta és vagdalta a ponyvát: Cara még odabent volt valahol, de a hangját többé már nem lehetett hallani.
Kahlan megragadta Verna karját.
- Én azt hittem, hamis volt a riasztás!
- Az is volt - erősködött Verna. - Nyilvánvalóan sikerült megtéveszteniük bennünket.
Körülöttük a katonák mindenütt ádáz küzdelemben álltak a Birodalmi Rend lovasságával. A d’haraiak dühös kiáltásokkal vetették magukat a csatába, a sebesültek és haldoklók jajgatásai között hallani lehetett a d’harai tisztek parancsait, ahogy a védelmet próbálják megszervezni, és a Birodalmi Rend lóháton ülő tisztjeinek támadásra buzdító utasításait.
A lovasok egy része a sátrakat, szekereket és a felhalmozott készleteket igyekezett felgyújtani. Mások vágta közben gázoltak le sátrat, embert egyaránt. Voltak, akik párosával fogtak ollóba egyegy gyalogos d’harait, levágták, aztán újabb áldozat után néztek.
Ugyanazt a taktikát alkalmazták, amit a d’haraiak vetettek be ellenük. Azt tették, amire Kahlan tanította meg őket a támadásaival.
Egy mocskos szőrmékbe burkolózott, állig felfegyverzett ellenséges katona csillogó, véres tüskékkel kivert buzogányát lengetve vad harci kiáltással Kahlanra rontott. Kahlan egy villámgyors csuklómozdulattal lecsapta a támadó kezét buzogányostól. A katona döbbent meglepetéssel bámult Kahlanra, aki egy ütemet sem vesztegetve hasba döfte a megdermedt ellenséget, és kardját egy roncsoló csavarintással rántotta vissza. Mire a katona teste rárogyott a mellette égő tűzrakásra, Kahlan már rég máshová figyelt. Az elesett támadó halálsikolyai egybeolvadtak a többiekével.
Kahlan ismét letérdelt, hogy segítsen Meiffert tábornoknak kiszabadítani Cárét. A tábornok ugyanis végre megtalálta a MordSith testét egy csomó összegubancolódott kötél és ponyvadarab között. Hol egyiküknek, hol másikuknak időről időre szembe kellett szállnia az alkalmankénti támadókkal. Kahlan látta Cara vörös csizmáit kilógni a vászon alól, de a lábak nem mozdultak.
Cara combjai köré sátorrögzítő kötelek tekeredtek. Kahlan és a tábornok együttesen végül sikeresen keresztülvagdosták a kötéldzsungelt, és kibontották Carát a ponyva közül. A Mord-Sith nyögdécselve a fejét fogta. Nem ájult el, de kábult volt, és nem tudta, hol van. Kahlan egy jókora púpot tapintott ki Cara haja között a feje jobb oldalán, de vért nem talált.
Cara megpróbált felülni, de Kahlan a vállainál fogva határozottan visszanyomta.
- Maradj csak ott. Kaptál egy jókorát a fejedre. Egyelőre még ne próbálj meg felkelni.
Kahlan a válla fölött hátranézve látta, ahogy a közelben Verna egyenként kiszemelt ellenfeleit egy-egy kézmozdulattal a távolból kirobbantja a nyeregből, vagy levegőből mágikus úton összesűrített, minden acélnál élesebb pengével vágja le őket. Mágikus képességek, vagy a saját varázstudóik védelme nélkül az ellenséges katonák közönséges páncélja semmit sem ért a varázslat fegyverei ellen.
Kahlan magára vonta Verna figyelmét, és intett neki, hogy jöjjön közelebb. Aztán vállainál ragadva meg a Prelátus köpenyét, közelebb húzta magához, hogy Verna a csata zaján keresztül is meghallhassa, amit mond neki.
- Nézd már meg, hogy van Cara! Segíts rajta.
Verna bólintott, és lekuporodott Cara mellé, mialatt Kahlan és a tábornok a lovasroham egy újabb hulláma felé fordították a figyelmüket. Amint az egyik, lándzsájával hadonászó lovas a közelükbe ért, Meiffert tábornok lebukott a fegyver rúdja alá, aztán a nyeregkápát megmarkolva felhúzódzkodott a ló oldalára, és egy dühös mordulással a lovasba döfte a kardját. A meglepett katona puszta kezével markolta meg a hasából kibukkanó pengét. A tábornok kirántotta a kardot az ellenség testéből, aztán a hajánál fogva megmarkolta a leszúrt embert, és kirántotta a nyeregből. A haldokló katona még földet sem ért, amikor a tábornok már a helyére is szökkent a nyeregbe. Kahlan ezalatt felkapta az elesett lovas lándzsáját.
A tagbaszakadt d’harai tábornok megfordította a nagytestű harci mént, és a támadó ellenséges lovasság útjába állt Vernát és Carát fedezve. Kahlan visszadugta a kardját a hüvelybe, és a zsákmányolt lándzsát vetette be igen jó hatékonysággal a lovak ellen. A lovak, még a jól idomított katonalovak sem különösebben rajongnak az ötletért, hogy valaki szügyön döfje őket. Sokan azt hiszik, hogy a lovak csak ostoba állatok, de valójában épp elég okosak ahhoz, hogy megértsék, nem az a leghelyesebb viselkedés, ha vakon belerohannak egy nekik szegezett éles lándzsahegybe. És ha már ezt megértették, ennek megfelelően is viselkedtek.
Megtorpantak és felágaskodtak, amikor Kahlan feléjük böködött a lándzsával, és közben jó néhány a lovasát is levetette a hátáról. A nyeregből dicstelenül kivetett harcosok egy része megsebesült a fagyott földön szerte heverő holmikra zuhantában, de legnagyobb részük a d’haraiak előretörő ellentámadásának esett áldozatul.
A Birodalmi Rendtől zsákmányolt harci ménje hátáról Meiffert tábornok embereit védelmi vonalba szervezte. Megmutatta nekik, hová helyezkedjenek, aztán továbbvágtatott, közben is parancsokat harsogva. Nem mondta meg a katonáinak, kiket kell megvédelmezniük, mivel nem akarta elárulni Kahlan személyazonosságát az ellenségnek, de a katonák maguktól is hamar rájöttek, mit vár tőlük a tábornokuk. A d’harai harcosok felkapkodták a szerte heverő ellenséges lándzsákat, vagy saját dárdáikkal fegyverkeztek fel, és hamarosan acélhegyű lándzsaerdő csillogott Kahlanék körül, halálos akadályt képezve minden ellenséges lovasroham előtt.
Maga Kahlan is csatlakozott a lándzsás sánchoz, és a két szárnyon álló embereit úgy rendezte át, hogy elvágják a Rend egy körülbelül kétszáz emberből álló lovas osztagának a visszavonulási útvonalát. Lehet, hogy az ellenség a d’harai lovasság rajtaütéseit próbálta meg leutánozni, Kahlan azonban nem szándékozott hagyni, hogy ez mindenben sikerüljön nekik. Ő azt akarta, hogy kudarcot valljanak.
Az ellenség lovai meghátráltak, mikor szembe találták magukat egy csatakiáltásokat harsogó, feléjük nyomuló emberfal által villogtatott acél lándzsahegy-erdővel. A Rend lovassága mögött feltűnő d’harai katonák nyílzáport zúdítottak rájuk. A csapdába esett lovasokat a gyalogos d’haraiak lerángatták a lovaikról és gyilkos földharcba kényszerítették őket.
- Nem akarom, hogy egy is élve hagyhassa el közülük a táborunkat!
- kiáltotta Kahlan az embereinek. - Nincs kegyelem!
- Nincs kegyelem! - visszhangozta a harci kiáltást az összes d’harai, aki hallótávolságon belül volt.
Amilyen magabiztos és öntelt volt az ellenség, amikor rátámadott a táborra abban a reményben, hogy d’harai vért onthasson, most olyan kétségbeesetten és reménytelenül szállt szembe a d’harai katonák halálos rohamával.
Miután a lándzsás sorfalat felállította és ezzel sikeresen csapdába ejtette az ellenséget, Kahlan otthagyta a katonáit, és az ittott még égő tüzek között, a fullasztó füstfelhőkön át futott vissza Vernához, Adie-hoz és Carához. Mindkét félből való sebesülteket kellett kerülgetnie futás közben. A földön heverő támadók között volt még, akiben maradt némi szikrája a korábbi harci tűznek: ezek a mellettük elsuhanó Kahlan bokája után kapdostak. Volt olyan is, aki megpróbált feltápászkodni és rátámadni, az ilyeneket Kahlan minden ceremónia nélkül ledöfte. A gyalogosan ólálkodó ellenséges katonákat is le kellett vágnia.
Az ellenség tudta ki ő, vagy legalábbis erősen gyanították. Jagang látta őt, és semmi kétség, jó alaposan lefestette a katonáinak, hogyan néz ki az Inkvizítor Anya. Kahlan biztos volt benne, hogy a Császár komoly vérdijat tűzött ki az ő fejére.
Úgy tűnt, a tábor tele van a Birodalmi Rend katonáival. Kahlan nem hitte, hogy gyalogos támadás is kísérte volna a lovasrohamot. Inkább lovasok lehettek ezek, akik a roham során elvesztették a hátasaikat. Csatában, mozgó célpontként a lovakat könnyebb volt eltalálni akár nyíllal, akár lándzsával, mintáz embereket. A növekvő sötétségben nem volt könnyű felismerni az ellenséget. Észrevétlenül osonhattak keresztül a táboron értékes célpontok után kutatva, mint a tisztek, vagy akár maga az Inkvizítor Anya.
Mikor az ólálkodó ellenséges katonák észrevették Kahlant a harctéren átsietni, előbújtak rejtekhelyükről és rátámadtak. Volt, hogy Kahlan szembe találkozott ellenséges katonákkal, és meglepte őket. Kahlan jól emlékezett nem csak az apjától kapott leckékre, hanem arra is, amit Richard tanított neki. Nem hagyott esélyt az ellenségnek, szakadatlanul támadott, esnem kegyelmezett senkinek.
Apja tanítása remek alapot nyújtott Kahlannak azokhoz a beavatottaknak szóló taktikai szabályokhoz, amelyekre Richard képezte ki, amikor Szarvasföldön lábadozott. Akkor Richard harcmodora nagyon furcsának és idegennek tűnt Kahlan számára, most azonban teljesen természetesnek érződött. Hasonlóképpen, mint ahogy egy kisebb testű, könnyebb ló túltesz manőverezésben a nehéz harci paripákon, Kahlannak is a könnyűsége és gyorsasága vált előnyére. Nem volt szüksége súlyra és nagy erőre: egyszerűen azért, mert nem csapott össze ellenfeleivel a hagyományos módon, ahogy azok várták volna. Olyan volt, mint egy kolibri, ki röppent a fegyvereik hatótávolságából és betört nehézkes mozdulataik között, hogy gyilkos hatékonysággal mérjen rájuk halálos csapást.
Ez a fajta taktika nem állt ellentétben azzal a harci stílussal, amit apja tanított neki, hanem olyan módon egészítette ki azt, ami remekül illet Kahlan testi felépítéséhez. Richard nem karddal edzette őt, hanem fűzfavesszővel, csibészes vigyorral és a szemeiben villogó veszedelmes fénnyel. Most Richard Kardja a hátára szíjazva folyamatos emlékeztetőül szolgált Kahlan számára azokra a játékos leckékre, amelyek nem csak a végsőkig kimerítőek voltak, de halálosan komolyak is.
Kahlan végül rátalált Vernára, aki még mindig Cara fölé hajolt, de a tábornokot sehol nem látta a közelben.
- Hogy van Cara? - kérdezte a Prelátust.
- Hányt egyet, de úgy tűnik, az segített is rajta. Egy ideig még valószínűleg még bizonytalan lesz a mozgása, de azt hiszem, egyébként rendben van.
- Kemény koponyája vagyon - jegyezte meg Adie. - Nem törött bé, de egy ideig még nyugton kéne fekünnie, legalább még az egyensúlyát vissza nem nyeri.
Cara kezei olyan kapirgáló mozgást végeztek, mintha nehezére esne megtalálnia a szilárd talajt maga alatt. Szemmel látható szédülése ellenére megpróbált felülni, közben hangosan átkozta a Prelátust. Kahlan lekuporodott mellé, és a vállainál fogva visszanyomta a földre.
- Itt vagyok melletted, Cara. Semmi bajom. Maradj fekve még egy pár percig!
- El akarom kapni őket!
- Majd később - csillapította Kahlan. - Ne aggódj, lesz még rá alkalmad. - Észrevette, hogy Adie homlokáról valaki letisztította a vért. - Te hogy vagy, Adie? Hogy van a fejed?
Az öreg varázslónő fitymálóan legyintett.
- Piha. Semmi bajom Az én koponyám keményebb, mint Caráé.
Katonák gyülekeztek össze körülöttük, védelmező acélfalat vonva köréjük. Verna, Adie és Kahlan Cara mellett kuporogtak, fél szemmel a környéket figyelve, de a közvetlen környezetükben a harc véget érni látszott. Még ha pár elszórt helyen tartottak is a csatározások, a nagyszámú d’harai katona védőgyűrűjében a négy nő egyelőre biztonságban volt.
Végül Meiffert tábornok is visszaérkezett, átlovagolva zsákmányolt harci ménjén a készségesen utat nyitó d’harai testőrség között. Leugrott a lóról. Az állat bosszankodva vetett egyet a fején a szégyen miatt, hogy kénytelen volt ellenséget megtűrni a hátán, aztán elvágtatott. A fiatal d’harai tábornok Cara másik oldala mellé kuporodott. Bár zihálva, de rögtön beszélni kezdett.
- Odalent voltam a frontvonalon, hogy megnézzem, mi a helyzet. Ez egy nagyon hasonló támadás volt, mint amilyeneket mi intéztünk ellenük. Nagyobbnak látszott, mint amilyen valójában volt. Amikor észrevették az Inkvizítor Anyát, ide hívták össze a csapatot, úgyhogy a legtöbb veszteségünk erre a részre korlátozódott.
- Miért nem jelezték előre az őreink támadást? - kérdezte Kahlan. Mi baj volt a riasztással?
- Nem tudom biztosan - rázta meg a fejét a tábornok, még mindig levegő után kapkodva. - Zedd úgy gondolja, kiismerték a titkos kódunkat, és a mikor az őreink megfújták a riadót, az ellenség Pusztító Mágiával megszüntette a kürtjelbe szőtt mágikus kódot, ami elárulta volna a mi mágiahasználóinknak, hogy valódi támadás közeleg.
Kahlan dühösen fújtatott egyet. Végre kezdte megérteni, mi történt.
- Szóval ezért fúvattak eddig annyi hamis riadót. Hogy elaltassák az éberségünket, és amikor támadtak, nem törődtünk a riadóval, mert azt hittük a saját jelzéseinkről, hogy ez is csak egy hamis riadó, amivel az ellenség szórakozik.
- Azt hiszem, igazad van. - A tábornok bosszankodva szorította ökölbe a kezét. Aztán lepillantott, és észrevette, hogy Cara ráfintorog. - Cara! Jól vagy? Annyira... úgy értem, attól féltünk, hogy komoly bajod eshetett.
- Nem - vágta rá rögtön Cara, és közben fagyos pillantással jutalmazta Vernát és Kahlant, akik a vállánál fogva nyomták vissza fekvő helyzetbe. Lezser mozdulattal keresztbe vetette a bokáit egymáson. - Csak épp úgy gondoltam, hogy egyedül is boldogulni tudsz, ezért ledőltem szundítani egyet.
Meiffert tábornok könnyedén rámosolygott Carára, aztán elkomolyodva Kahlanhoz fordult.
- Lesz ez még rosszabb. Ez a lovasroham csak elterelő hadművelet volt. Persze biztosan reménykedtek benne, hogy el tudnak kapni téged, de az egész csak arra volt jó, hogy elhitessék velünk, hogy ennyi volt az egész.
Kahlan érezte, hogy végigfut a hideg a hátán.
- Tehát akkor jönnek, igaz? - A tábornok bólintott.
- Az egész had. Még elég messze vannak, de jól mondod, jönnek. Ez a roham csak arra volt jó, hogy összezavarjanak bennünket, és lekössék a figyelmünket.
Kahlan döbbenten meredt maga elé. A Rend eddig sohasem támadott naplemente után. A vére is megfagyott a gondolatra, amint elképzelte, hogyan özönlenek elő a sötétségből a Birodalmi Rend katonáinak száz és százezrei.
- Taktikát változtatott - suttogta maga elé Kahlan. - Gyorsan tanul. Azt hittem, sikerült félrevezetnem, közben ő vezetett engem az orromnál fogva.
- Mit motyogsz magadban? - kérdezte Cara, ujjait összefűzve a gyomra fölött.
- Jagang. Számított rá, hogy nem veszem be, hogy mögénk akar kerülni a csapataival. Azt akarta, higgyem azt, hogy sikerült megtévesztenem. Bolondot csinált belőlem.
Cara értetlen fintort vágott.
- Mit beszélsz?
Kahlan gyomra émelygett, miközben végiggondolta a következményeket. Tenyerét a homlokára szorította amint a rettenetes igazság világossá vált előtte.
- Jagang azt akarta, higgyem csak, hogy kitaláltam a tervét, és hogy játsszuk meg, mintha elhinnénk, és küldjük el a mi csapatainkat. Valószínűleg rájött, hogy csak színleg küldjük őket a csali után, közben pedig csapdát állítunk a valódi támadóknak. Ő azonban nem törődött a csapdával, mert mindvégig azt tervezte, hogy taktikát változtat. Csak addig várt, amíg a kiküldött csapataink elég messzire értek, aztán rögtön megindította a saját seregét, hogy megtámadhasson bennünket, mielőtt a mieink visszaérnének a rejtekhelyükre, és így lecsaphasson a mi megfogyatkozott létszámú erőinkre.
- Úgy érted - hitetlenkedett Cara -, hogy egész idő alatt, amíg beszéltél vele, és megjátszottad, hogy elhiszed az észak felé irányuló csapatmozgásait, Ő végig tudta, hogy csak színlelsz?
- Attól tartok, igen. Túljárt az eszemen.
- Talán. Talán nem - vetette közbe Meiffert kapitány. - Végtére is még nem sikerült a terve. Nem feltétlenül kell belemennünk az ő elképzeléseibe. Arrébb vonulhatunk a mi seregünkkel, mielőtt ideérne és lecsaphatna.
- Nem hívhatjuk vissza a kiküldött embereinket? - kérdezte Verna. Jól jöhetne a létszámhoz.
- Több óra járásnyira vannak - felelte Meiffert tábornok - messze a hegyek mögött, útban a megbeszélt állásaik felé. Képtelenek lennének időben visszaérni, hogy segíthessenek rajtunk a ma éjjeli ütközetben.
Kahlan nem rágódott rajta tovább, hogy milyen hiszékenynek bizonyult, ehelyett inkább az előttük álló probléma megoldására koncentrált.
- Nagyon gyorsan indulnunk kell. - A tábornok rábólintott.
- Elővehetjük a másik haditervünket, hogy szétszóródunk, és felhúzódunk a hegyek közé. - Kezével idegesen beletúrt sűrű szőke hajába. A mozdulat váratlanul Richardot juttatta Kahlan eszébe. De ha ezt tesszük, a készleteink legnagyobb részét hátra kell hagynunk. A hegyek között készletek nélkül az embereink nagy része nem élné túl a telet. Akár a csatában esik el az ember, akár halálra fagy, akár éhen hal, egyformán csak halott lesz.
- Ha szétszóródunk, könnyű zsákmánnyá válunk nekik - értett egyet Kahlan. - Az csak a végső megoldás. Később még eredményes lehet, de nem most. Most együtt kell tartanunk a sereget, ha túl akarjuk élni a telet, és ha továbbra is le akarjuk kötni a Rend figyelmét, hogy eltereljük a hódító terveiről.
- Nem engedhetjük meg, hogy ellenállás nélkül bevonuljanak valamelyik városba. Ez nem csak vérfürdőt eredményezne, de ha jól választják meg a várost, szinte lehetetlen lesz kifüstölni őket onnan.
- A tábornok megrázta a fejét. - Az lenne a vége, hogy elveszthetnénk minden esélyünket arra, hogy a Rendet visszaszorítsuk az Óvilágba.
Kahlan a háta mögé intett.
- És mi van azzal a völggyel, ott hátul, amelyikről a múltkor beszéltünk? A hágó nagyon keskeny. Ezen az oldalán két ember és egy kutya képes feltartóztatni őket, ha kell.
- Én is erre gondoltam - felelte a tábornok. - Ezzel együtt tarthatjuk a sereget, és továbbra is leköthetjük a Rend erőit annyira, hogy nem fordulhatnak a városok ellen. Ha minket megkerülve próbálnának betörni a Középföldre, a völgyből jól járható utak vezetnek ki északra, amelyeken keresztül lecsaphatunk rájuk. Úton van már az erősítés, és további erőkért is küldhetünk. Együtt kell maradnunk, és lekötni a Rend erejét, amíg az erősítés megérkezik.
- Akkor mire várunk még? - vágott közbe Verna. - Induljunk máris!
A tábornok aggódó pillantást vetett a Prelátusra.
- A pillanatnyi gondunk az, hogy ha fel akarunk jutni a völgybe, mielőtt még a Rend lecsaphatna ránk, több időre lenne szükségünk. A hágó túl keskeny a szekerek számára. A lovakkal át tudunk jutni rajta, de a szekerek nem férnek át, azokat szét kell szedni. A felszerelésünk legnagyobb része hordozható méretű darabokra szétszedhetőre van megépítve éppen ilyen esetekre számítva. Van egy pár, ami nem ilyen, azokat hátra kell hagynunk.
Nem tart sokáig, amíg elindulhatunk, de ahhoz több idő kell, hogy valamennyi embert és felszerelést átjuttassuk a hágó keskeny részén, különösen ilyen sötétben.
- Egy sor fáklyás ember segíthet - javasolta Adie. - Csak az elöl haladókat kell a többinek követni, és ez gyenge megvilágításban is sikerülhet nekik.
Kahlannak eszébe jutott a sötétben világító tenyérlenyomat.
- A mágiahasználóink megalkothatnak egy világító nyomvonalat, hogy vezesse a katonákat.
- Az tényleg segíthet - értett egyet a tábornok -, de a legfontosabb problémánk még így is megmarad. Amíg az embereink szétszedik a felszerelést, és arra várnak, hogy átjuthassanak a hágón, a Rend ide fog érni. Rá fognak kényszeríteni a csatára, és egyszerre kell védekeznünk és visszavonulnunk. A visszavonulás alapfeltétele, hogy gyorsabban tudjunk mozogni, mint az ellenség, vagy legalábbis egy helyben tartsuk őket, amíg a sereg nagy része el tud vonulni, de a hágón át nem megy a gyors visszavonulás.
- Korábban is sikerült gyorsabban mozognunk náluk - ellenkezett Verna. - Nem ez az első támadás, amit átéltünk.
- Igaz. - A tábornok jobb felé mutatott. - Abba a völgybe is megpróbálhatnánk visszahúzódni, de ilyen sötétben, ráadásul a Rend támadása közben azt hiszem, ez hiba lenne. Ez alkalommal a sötétség a legnagyobb gondunk. Ők folyamatosan támadni fognak. Nappal meg tudnánk szervezni a védelmet és egy helyben tudnánk tartani őket, de éjjel nem.
- Itt már meg van szervezve a védelmi vonal - jegyezte meg Cara. Maradhatunk itt, ahol vagyunk, és felvesszük velük a harcot.
Meiffert tábornok az alsó ajkába harapott.
- Először én is erre gondoltam, Cara, és még most is egy lehetőség, de nem nagyon bízom az esélyeinkben egy ilyen direkt, szemtől szembe összecsapásban. Éjszaka legalábbis nem, amikor észrevétlenül nagy létszámban tudnak a közelünkbe férkőzni. Sötétben nem tudjuk kihasználni a kiépített íjászállások előnyét. Nem láthatjuk pontosan hányan jönnek, hogyan mozognak, ezért nem tudjuk a megfelelő helyekre vezényelni az embereinket. Az egész létszámkérdéssé egyszerűsödik, és az övék szinte korlátlan, a miénk pedig korántsem az. Nincs elég varázstudónk sem hozzá, hogy minden eshetőséget számításba tudjanak venni, és a háborúban mindig ott ér a veszteség, ahol nincs megfelelő védelem. Az ellenség rést üthet a védelmünkön, azon át észrevétlenül mögénk kerülhetnek, és akkor végünk.
Mindenki döbbent némasággal fogadta a tábornok levezetését.
- Egyetértek - szólalt meg végül Kahlan. - A hágó az egyetlen esélyünk rá, hogy elkerüljünk egy súlyos csatavesztést, és sok jó katonánk halálát ma éjjel. Rossz választás lenne vállalni a kockázatot ilyen kis eséllyel a győzelemre.
A tábornok vizsgálódva tekintett Kahlan szemébe.
- Akkor viszont még mindig nem oldottuk meg a problémát, hogyan jutunk át valamennyien a hágón, mielőtt a Rend felmorzsol bennünket.
Kahlan Vernához fordult.
- Szükségünk lesz rátok, hogy lelassítsátok az ellenséget, és időt nyerjetek számunkra a hágón való átjutáshoz.
- Mit kívánsz, mit tegyünk?
- Vessétek be a különleges üvegedet. A tábornok értetlen arccal nézett rájuk.
- A különleges micsodát?
- Mágikus fegyvert - magyarázta Cara -, ami megvakítja az ellenséget.
Verna döbbenten pislogott.
- De hát még nem állok készen. Még csak egy egész kis mennyiséget állítottunk elő. Nem vagyunk még felkészülve.
Kahlan visszafordult a tábornokhoz.
Mit mondanak a felderítők, mennyi időnk van még, mielőtt a Rend lecsapna ránk?
- Legkevesebb egy óránk, de legkésőbb kettőn belül biztosan ideérnek. Ha nem tudjuk lelassítani őket, még ebből a völgyből sem jutunk ki az embereinkkel és az összes felszereléssel. Ha nem leszünk képesek megállítani őket, csak a hegyekbe menekülhetünk, vagy maradunk, és felvesszük a harcot. Egyik lehetőséget sem választanám, csak a legvégső esetben.
- Ha a hegyek közé menekülünk - szólt közbe Adie -, az szinte a halállal lészen egyenlő. Együtt legalább életben maradhatunk, és továbbra is fenyegetést jelentünk az ellenség számára. Ha szétszóródunk vala, a Rend ki fogja használni eme lehetőséget, hogy megtámadja, és elfoglalja a városokat. Ha csak a szétszóródás, vagy az azonnali harc között választhatunk, akkor csakis a harcot választhatjuk. Hiszen még mindig jobb a bármilyen csekély esélyt kihasználni, mint egyesével elpusztulni a hegyek között.
Kahlan ujjaival a homlokát dörzsölgetve lázasan gondolkodott. Jagang taktikát váltott, és éjszakai csatára akarja kényszeríteni őket. Eddig soha nem próbálkozott ilyesmivel, mert tudta, hogy drága árat kellene fizetnie érte, de most nyilvánvalóan úgy döntött, hogy ekkora létszámfölényben még ezt is megengedheti magának. Jagang számára az emberi élet nem sokat számított.
- Ha szembe kell szállnunk Jaganggal itt és most egy nyílt ütközetben - mondta reményvesztett hangon -, akkor hajnalra minden valószínűség szerint az egész háborút elveszítjük.
- Egyetértek - felelte a tábornok némi gondolkodás után. - Ahogy én látom, nem sok választási lehetőségünk van. Azonnal cselekednünk kell, és átjuttatni annyi emberünket a hágón, amennyit csak tudunk. Aki nem tud átjutni addigra mire a Rend ideér, azt elveszítjük, de legalább a sereg egy részét meg tudjuk menteni.
Egy kis ideig mind a négyen hallgattak, és csendben elgondolkodtak a helyzet borzalmán, azon, hogy kiket hagyjanak hátra, kiket ítéljenek halálra. Körülöttük közben lázas tevékenység folyt. Az emberek futva közlekedtek, oltották a tüzeket, fogdosták össze a megriadt lovakat, ápolták a sebesülteket, és harcoltak a még élve maradt, csapdába esett néhány ellenséggel. A Rend katonái nagyon kevesen maradtak. Ez azonban hamarosan meg fog fordulni.
Kahlan agya lázasan dolgozott. Képtelen volt nem haragudni magára, amiért ilyen könnyen hagyta magát becsapni. Elméjében Richard szavai visszhangzottak: a megoldáson gondolkodj, ne a problémán! Most a megoldás volt az egyetlen, ami számított.
Ismét Vernához fordult.
- Van egy óránk, amíg az ellenség ideér. Meg kell próbálnod, Verna! Gondolod, hogy van rá bármilyen kis esélyünk, hogy le tudod gyártani a különleges üvegedet, és a levegőbe is tudod juttatni, mielőtt ránk támadnának?
- Megteszem, amit tudok, erre szavamat adom. Bárcsak többet is ígérhetnék! - Verna felállt. - Persze szükségem lesz a Nővérekre, akik most a sebesülteket gyógyítják. És mi legyen azokkal, akik odalent őrködnek az első vonalban? Megkaphatnék közülük is egy párat?
- Mind a tiéd - válaszolta Kahlan. - Ha ez nem válik be, úgysem számít már semmi más sem.
- Akkor viszem mindet - jelentette ki Verna. - Ez az egyetlen esélyünk.
- Kezdj hozzá - mondta Adie. - Menj le az első vonal közelébe, a völgynek ezen oldalán, ahonnan a támadók szélirányba esnek. Én elkezdem összeszedni a Nővéreket és odaviszem őket hozzád, hogy segítsenek.
- Üvegre van szükségünk - fordult Verna a tábornokhoz.
-Akármilyenre. Legalább egy pár hordónyira.
- Az első hordóval azonnal ott lesznek az embereim. Nem segíthetünk valamiben? Ne törjük össze előre a számotokra?
- Nem kell. Az nem számít, ha össze is törik az üveg, amikor bedobjátok a hordóba, de azon túl a varázstudóknak kell elvégezni a dolgot. Csak szedjetek össze minden üveget, amit találtok, ennél többet nem tudtok segíteni.
A tábornok megígérte, hogy azonnal intézkedik. Verna felkapta a köpenye szegélyét, hogy ne akadályozza a mozgásban, és futva indult, hogy nekilásson a feladatának. Adie szorosan a nyomába szegődve követte.
- Megyek, mozgósítom az embereket - mondta a tábornok Kahlannak, guggoltából felemelkedve. - A felderítők megjelölik az útvonalat, aztán nekiindulhatunk, elsőként a súlyosabb felszerelést átjuttatva.
Ha a tervük beválik, ki tudnak siklani Jagang markából.
Kahlan jól tudta, hogy ha Verna kudarcot vall, reggelre elveszíthetik a háborút, és legtöbben közülük az életüket is. Meiffert tábornok habozva még egyszer visszanézett, utolsó esélyt adva Kahlannak, hátha meggondolja magát.
- Indulj! - szólt rá Kahlan a tábornokra. - Cara, gyere, dolgunk van!

15. FEJEZET

Kahlan megrántotta a lova zabiáját. Érezte, hogy az arca felhevül a haragtól és a feltoluló vértől.
- Mit csinálsz? - szólt rá Cara a lováról leugrő Kahlanra.

A Hold fénye átsejlett a gyorsan száguldó fátyolfelhők rétegén, és lágy, könnyed derengésbe vonta a környéket. A vékony hórétegről visszaverődő átszűrt fénytől még világosabbnak látszott a táj.

Kahlan egy apró alak felé mutatott, aki épp hogy csak ki lehetett venni a halvány megvilágításban. A vékonyka kislány, aligha több, mint tíz éves, egy hordó mellett állt, és egy fémrúddal igyekezett összezúzni az üveget a hordó alján. Kahlan amint leszállt a lóról, azonnal Cara kezébe nyomta a kantárt.

Odasietett a havas földön kuporgó Nővérekhez. Vagy száz asszony görnyedt a föld fölé nagyjából egy vonalban, háttal a szélnek fordulva. Sokan a köpenyükből kerítettek sátorfélét maguk köré, hogy a munkájukat megóvják a széltől.

Nem messze a sor szélétől Kahlan lehajolt, karon fogta a Prelátust, és talpra állította. Az éppen folyó komoly és veszélyes munkára tekintettel Kahlan legalább a hangját nem emelte fel, de semmi kedvesség nem volt benne, amikor megszólalt.
- Verna, mit keres Holly idelent?

Verna átnézett az apró alak felé egy tucatnyi nővér feje felett, akik egy hosszú deszka előtt térdelve mozsarakban törték apróra az üvegdarabokat. Mivel messze nem volt elég mozsár, a sor másik felén sokan homorú kőlapokon végezték ugyanezt kerekre kopott kavicsokkal. A nők arcán látszott a komoly összpontosítás. Az egyik Nővért megvakító baleset akkor történt, amikor a szél iránya egy pillanatra megfordult, és a nő arcába fújta az üvegport, amivel éppen dolgozott. Ugyanez most is bármikor megtörténhetett, bár a sötétség beálltával lecsillapodott a szél, és már csak egy könnyű szellő fújdogált.

Holly egy túlméretezett köpenybe burkolózva, arcán elszánt komolysággal emelgette fel és ejtette vissza a rudat a hordóba, amit a Nővérek veszélyes tevékenységétől biztonságos távolságban helyeztek el. Kahlan látta, hogy a fémrúd zöldes fényben dereng.
- Segít nekünk, Inkvizítor Anya.
- De hisz ő még csak egy gyerek!

Verna a sötétségbe mutatott valahová, ameddig Kahlan már nem látott el.
- Helen és Valery is gyerekek.

Kahlan orrnyergét hüvelyk- és mutatóujja közé fogva nagyolt lélegzett, hogy lecsillapítsa a benne fortyogó indulatot.
- Miféle őrültség szállt meg, hogy gyerekeket hozol ide a frontvonalba, hogy segítsenek neked embereket... megvakítani?

Verna a közelben dolgozó asszonyokra pillantott, és könyökénél fogva arrébb vezette Kahlant, hallótávolságon kívülre. Mikor végre egyedül voltak olyan helyen, ahol valószínűleg már senki nem hallhatta őket, karjait összefonta a mellén, és felvette azt a szigorú, merev testtartást, ami olyan jellemző volt rá.
- Kahlan, lehet, hogy Holly csak egy gyerek, de a Tehetséggel megáldott gyerek, és amellett egyáltalán nem ostoba. Ugyanez áll Helenre és Valeryre is. Holly sokkal többet látott már eddigi rövid életében, mint amit egy gyereknek szabadna. Tisztában van vele, mi folyt itt a ma esti támadás során, és mi jön még a következő támadással. Halálosan meg volt rémülve. Az összes gyerek holtra rémült a támadástól.
- És ezért hoztad őt ki a frontvonalra, a legnagyobb veszélybe?
- Mégis, mit kellett volna tennem? Hátraküldenem valahová, hogy a katonák vigyázzanak rá? Arra akarnál kényszeríteni, hogy egyedül hagyjam őt ilyenkor, hogy magányosan reszkessen rémületében?
- De ez itt...
- Holly varázstudó. Bármilyen rémesnek tűnik is, számára ez a jobb, akár csak a többiek szamára. A Nővérek között van, akik sokkal jobban megértik őt és a képességeit, mint bárki más. Nem emlékszel már rá, milyen megnyugvást jelentett számodra gyerekként a többi Inkvizítor között lenni, akik pontosan tudták, mit érzel?

Kahlan emlékezett rá, de szólni nem szólt semmit.
- Jelenleg Holly és a többi novícia számára a Nővérek jelentik a családot. Köztünk nincs egyedül, és nem kell rettegnie. Lehet, hogy így is fél, de tehet valamit, amivel segít nekünk, így a félelmét levezetheti valami olyan tevékenység által, aminek az eredménye hozzájárulhat a félelme okának a megszüntetéséhez.

Kahlan még mindig dühös tekintettel meredt a Prelátusra.
- De Verna, ő akkor is még csak gyerek!
- Te pedig megöltél ma egy gyereket, tudom. Megértelek. De ne hagyd, hogy ez a szörnyű élményed még nehezebbé tegye a helyzetet Holly számára. Igen, rémes dologban segédkezik, de ilyen a rideg valóság. Ma éjjel ő is meghalhat velünk együtt. El tudod egyáltalán képzelni, miket művelnének vele azok a vadállatok, mielőtt megölnék? Az ő fiatal elméje legalább ezt még nem képes felfogni. Az is bőven elég azonban számára a rettegéshez, amit megért.

Ha el akarna bújni valahol, engedném neki, de ha úgy dönt, akkor joga van segíteni megvédeni magát. Rendelkezik a Tehetséggel, így képes használni az erejét az egyszerűbb munkafázisokhoz. Ő könyörgött nekem, hogy segíthessen.

Kahlan a tehetetlenség kínjával húzta össze magán szőrmebundáját, és hátrapillantott a kislányra, aki vézna karjaival újra meg újra felemelte az acélrudat, és zúzta vele a hordó alján az üveget. Holly arca egészen eltorzult az igyekezettől és a koncentrációtól, hogy egyszerre a Tehetségét is használja, és a nehéz rudat is emelgesse.
- Jóságos szellemek - suttogta maga elé Kahlan -, ez őrület!

Cara közben türelmetlenül toporgott egyik lábáról a másikra állva. Nem, mintha érzéketlen lett volna a helyzet iránt, de úgy vélte, lenne ennél előbbre való dolguk is. Őrület ide vagy oda, nagyon kevés idejük maradt, és ahogy Verna is mondta, mire a nap felkel, akár mindannyian halottak is lehetnek. Bármilyen kegyetlenül hangzott is, most volt fontosabb dolguk is, mint egy gyerek élete. Vagy akár háromé is.
- Hogy haladtok a munkával? Elkészültök idejében? - Verna szigorú magabiztossága azonnal eltűnt.
- Nem tudom. - Felemelt kezével tétován intett az előttük elnyúló völgy felé. - A szél iránya megfelelő, de a völgy, amin át az állásaink megközelíthetőek, elég széles. Nem mintha nem lenne már egy jó adag porunk, de annyi kell, hogy amikor az ellenség közel ér, az egész völgy szélességében elegendő üvegport tudjunk a levegőbe engedni.
- De azért van már valamennyi. Biztosan tudtok vele kárt okozni az ellenségnek.
- Ha nem lesz elég porunk, a Rend serege megkerülheti a porfelhőt, vagy az üvegpor túlságosan szétterül és megritkul ahhoz, hogy a megállításukhoz elegendő kárt okozzon bennük. Kis létszámú áldozat nem fogja megállítani a támadásukat. - Verna öklével a másik tenyerébe csapott. - Ha a Teremtő segít, és a Birodalmi Rendet eléggé lelassítja hozzá, hogy még egy órát nyerjünk, akkor azt hiszem, lesz elég porunk.

Kahlan keze fejével megtörölte az arcát. Nem kis kívánság volt Vernáé, de a sötétségben éppenséggel elképzelhető, hogy a Rend elég lassan halad előre hozzá, hogy Verna és a Nővérei megkaphassák a szükséges haladékot.
- Biztos, hogy nem tudunk segíteni? Senki más nem segíthet, csak a varázstudók?

Verna arca a holdfényben ismét szigorúvá és határozottá keményedett.
- Nos, egy módon esetleg.
- Hogyan?
- Ha magamra hagytok, hogy én is dolgozhassak végre. - Kahlan felsóhajtott.
- Legalább egy dolgot ígérj meg! - Verna felvonta az egyik szemöldökét, jelezve, hogy figyelmesen hallgatja. - Ha a támadók ideérnek, és használni kezditek a különleges üveget, először juttassátok ki innen a gyerekeket. Küldjétek hátra őket, ahonnan biztonságban átvihetik őket a hágón.

Verna megkönnyebbülten elmosolyodott.
- Ebben egyformán gondolkodunk, Inkvizítor Anya.
Verna sietve visszatért a munkájához, Kahlan és Cara pedig elhaladt a Nővérek előtt a sor végéig, ahol Holly készítette elő az üveget a tapasztaltabb mágiahasználók számára. Kahlan nem bírta ki, hogy egy szóra meg ne álljon.
- Hogy érzed magad, Holly?
Mikor a kislány a hordó falához támasztotta az acélrudat, Cara, aki ellenszenvvel viseltetett a mágia valamennyi formájával szemben, gyanakvó tekintetet vetett a halványan fénylő eszközre. Ahogy Holly apró kezét levette a fémről, a zöldes sugárzás azonnal elhalványult, mintha egy varázslámpa kanócát csavarta volna le valaki.
- Jól, Inkvizítor Anya. Csak nagyon fázom. Szörnyen utálom már, hogy folyton fáznom kell.
Kahlan szeretettel rámosolygott a kislányra, és gyengéden megsimogatta a gyerek finom szálú haját.
- Mindnyájan utálunk fázni. - Leguggolt a kislány mellé. - Ha átmegyünk a másik völgybe, egy jó nagy tűz mellett majd felmelegedhetsz.
- Az csudajó lenne. - Holly lopva a rúdra pillantott. - Inkvizítor Anya, nekem most már dolgoznom kell.
Kahlan nem tudott ellenállni a kísértésnek, magához húzta a kislányt, és megcsókolta a fagyos arcocskáját. A kislány egy pillanatig habozott, aztán hirtelen szorosan átkulcsolta Kahlan nyakát vékonyka karjaival.
- Én annyira félek! - suttogta.
- Én is - suttogta vissza Kahlan, és magához szorította a kislányt. Én is.
Holly kihúzta magát.
- Tényleg? Te is félsz tőle, hogy azok a rettenetes emberek megölnek bennünket?
- Igen félek tőle, de azt is tudom, hogy sok jó ember vigyáz ránk, és meg fognak védeni bennünket. Keményen dolgoznak érte, akárcsak te, hogy egyszer majd senkinek ne kelljen többé félnie semmitől.
A kislány a köpenye alá dugta a kezeit, hogy felmelegítse őket. Tekintetét lesütötte a földre maga elé.
- Ann is hiányzik. - Felnézett Kahlanra. - Vajon Ann biztonságban van?
Kahlan vigasztaló szavakért kutatott az elméjében.
- Nem régen találkoztam vele, és akkor jól volt. Azt hiszem, miatta nem kell aggódnod.
- Ő mentett meg engem. Nagyon szeretem, és rettentően hiányzik. Ugye nem sokára itt lesz velünk?
Kahlan tenyerébe vette a kislány állat.
- Nem tudom, Holly. Egy csomó fontos elintézni valója van. Azt azonban biztosan tudom, hogy még viszont fogjuk látni.
Holly megnyugodva a jó hírtől, és látható megkönnyebbüléssel a tudattól, hogy nem csak ő fél az ellenségtől megújult elszántsággal tért vissza a munkájához.
Kahlan és Cara visszatértek a lovaikhoz, de mielőtt újra lóra ültek volna, vágtató paták dobaját hallották közeledni. Kahlan előbb ismerte fel a közelgő ló farán a fekete foltot, mint magát a lovast. Kahlan integetését meglátva Zedd feléjük irányozta Pókot, és melléjük érve fürgén földre csusszant a nyereg nélkül megült ló hátáról.
- Jönnek - jelentette be minden teketória nélkül.
Verna futva csatlakozott hozzájuk, mikor meglátta Zedd érkezését.
- Túl hamar! Nem lett volna szabad ilyen hamar ideérniük! - Zedd meghökkenten bámult Vernára.
- A csudába is, asszony, Mondjam meg nekik esetleg, hogy most meglehetősen alkalmatlan időben támadnak, és hogy talán jöjjenek vissza egy kicsit később megölni minket?
- Tudod, hogy mire gondolok - vágott vissza Verna. - Még nem gyártottunk le eleget.
- Mennyi időbe telik, amíg ide érnek? - kérdezte Kahlan.
- Tíz perc.
Már csak az időnek ez a csöppnyi szelete maradt meg védősáncul köztük és a katasztrófa között. Kahlan szíve hirtelen a torkában kezdett dobogni, ahogy tudatában felszínre tört az elfojtott emlék arról, amikor megtámadták és kis híján halálra verték. Verna hangosan fújtatott szótlan dühében, tehetetlenségében és ijedségében.
- Van már készen valamennyi? - kérdezte Zedd olyan nyugalommal, mintha csak a vacsora felől érdeklődött volna.
- Hát persze - felelte Verna -, de ha ilyen hamar ideérnek, addigra nem lesz elég. Jaj, Teremtőm, közel sincs elég hozzá, hogy a szél az egész völgyszélességben szétterítse. A kevés pedig olyan, mintha semmi sem lenne.
- Most már nincs más lehetőségünk. - Zedd a sötétségbe meredt, talán valami olyasmit figyelve, amit csak varázslók képesek meglátni. Állkapcsát keserű elégedetlenséggel szorította ösz-sze. Színtelen, fakó hangon beszélt, mint egy olyan ember, aki meggyőződés nélküli rutinnal teszi a dolgát, holott már reményét, talán hitét is vesztette. - Kezdjétek el kiszórni, ami megvan. Aztán reménykedjünk a jó szerencsében. Hoztam magammal futárokat, küldök velük üzenetet Meiffert tábornoknak. Neki is tudnia kell, hányadán állunk.
Az, hogy Zeddet ilyen reménytelennek látták, a lehető legrosszabb előjel volt a kilátásaikra nézve. Mindig Zedd volt az, aki összefogta őket, bátorságot öntött beléjük, önbizalmat és meggyőződést. Zedd egyik kezébe fogta Pók kantárját, a másikkal megmarkolta a kanca sörényét, hogy felugorjon a hátára.
- Várj! - szólt rá Kahlan.
Zedd megtorpant és visszanézett. Szemei mély belső fáradtságot tükröztek. Kahlan elképzelni sem tudta mindazt a sok küzdelmet és nehézséget, amin Zedd keresztül mehetett az élete során, vagy akár csak a legutóbbi pár hétben is. Kahlan agyán ezer gondolat cikázott át villámszerű gyorsasággal, amint valami megoldás után kutatott, amivel a rájuk váró szörnyű sorsot elháríthatná.
Nem hagyhatja cserben Zeddet. Zedd olyan sokszor viselte a vállain mindannyiuk terheit: most neki volt szüksége valaki más vállára, ami segít neki megtartani a felelősség súlyát.
- Verna, mi lenne, ha nem úgy szórnánk ki a port, ahogy elterveztük? Ha nem csak hagynánk, hogy a szél lesodorja a völgybe, abban bízva, hogy oda viszi majd, ahová szeretnénk?
Verna értetlenkedve tárta szét a kezét.
- Mire gondolsz?
- Mennyi üvegpor kell ahhoz, hogy a szél szétterítse a völgy fölött, és elég sűrűn maradjon meg a levegőben mindenütt? Annyi, amennyit te elő akartál állítani?
- Persze... de hát...
- És ahhoz mennyi kell - kérdezte Kahlan -, hogy közvetlenül az arcvonaluk elé szórjuk szét? Oda, ahol szükség van rá. Ahhoz jóval kevesebb is elég lenne, nem?
- Gondolom, igen - emelte tehetetlenül a magasba a karját Verna -, de mondtam már neked, hogy nem használhatunk mágiát a szétszóráshoz, mert azt azonnal észrevennék, és olyan gyorsan védőpajzsot emelnének az üvegpor ellen, amilyen gyorsan mi ki tudnánk szórni. Semmi eredménye nem lenne. Még mindig sokkal jobb, ha kiszórjuk, amink van, és reméljük a legjobbakat.
Kahlan végigpillantott a fátyolfelhőkön átderengő holdfény megvilágította völgyön. Odakint nem volt semmiféle látnivaló. De hamarosan lesz. A szinte érintetlen havat hamarosan több, mint egymillió ember csizmája fogja letiporni.
A sötétség csendjét csak a széttöredező üveg csikorgása törte meg, és az acélrudak tompa puffanásai a hordók fenekén. Hamarosan azonban vérfagyasztó csatakiáltásoktól és fájdalomsikolyoktól fog visszhangozni az egész völgy.
Kahlan ugyanazt a fojtogató rémületet érezte, mint amikor rájött, hogy azok a fickók ott azon az anderiai búzamezőn őt akarják megtámadni. A felhorgadó haragja is ugyanolyan volt.
- Szedd össze, ami eddig elkészült - mondta Vernának -, és add ide nekem.
Mindenki meghökkenten nézett rá.
Zedd szemöldöke szinte a feje tetejéig szalad fel.
- Mégis, mi a csudát akarsz?
Kahlan félrehúzta arcából a belehullott haját, közben lázasan rakta össze gondolatban a tervét, hogy a fejében legyen előbb kész, mielőtt beszélni kezd róla.
- Az ellenség majdnem széllel szemben vonul fel. Nem teljesen, de a céljainknak azért megfelel. Arra gondolok, hogy ha keresztbe lovagolok a frontvonalunkon, közvetlenül az előrenyomuló ellenség arcvonala előtt, és kiszórom az üvegport lovaglás közben magam mögé, akkor a szél egyenesen az ellenség arcába fogja fújni. Ha közvetlenül ott szórom szét, ahol szükség van rá, akkor nem kell annyi belőle, mintha innen eresztenénk a szélbe abban a reményben, hogy az egész völgyet beteríti. - Egyik meglepett arcról a másikra nézett. - Értitek, mire gondolok? Egészen közel az ellenséghez nem lenne elég sokkal kevesebb is?
- Drága Teremtőm - tiltakozott Verna -, van róla fogalmad, milyen veszélyes dologra vállalkoznál?
- Van - felelte Kahlan zord határozottsággal. - Sokkal kevésbé veszélyesre, mintha az egész haderejük nyílt támadásával kellene szembenéznünk. Nos, működhet a dolog? Nem lenne elég sokkal kevesebb por, ha közvetlenül eléjük szórom ki, mintha innen sodortatjuk szét a széllel? Halljam! Kezdünk kifutni az időből!
- Igazad van, jóval kevesebb is elég lenne. - Verna ujjával az ajkát ütögetve bámult ki a sötétbe, miközben átgondolta Kahlan javaslatát. Az biztos, hogy az elképzelés jobb, mint amit mi kitaláltunk.
Kahlan sürgetni kezdte a Prelátust.
- Szedd össze, ami van. Most rögtön. Siess!
Verna felhagyott a tiltakozással, és elrohant, hogy összegyűjtse a meglévő üvegport. Cara éppen bele akart vágni, hogy dühös ellenérvek sorával álljon elő, amikor Zedd felemelt kezével jelezte, hogy hagyja inkább rá a vitatkozást.
- Kahlan, úgy tűnik nekem, van abban valami, amit mondasz, de hadd csinálja valaki más. Ostobaság kockáztatni, hogy...
- Szükségem lesz valami félrevezető manőverre - szakította félbe Kahlan. - Valamire, ami eltereli a figyelmüket. Sötétben fogok lovagolni, tehát valószínűleg nem vesznek majd észre, de az lenne a legjobb, ha közben lekötnénk az érdeklődésüket valamivel, hogy másfelé nézzenek. Életükben utoljára...
- Ahogy az előbb mondtam, valaki más...
- Nem -jelentette ki Kahlan halk, határozott véglegességgel. - Nem kérhetem mástól, hogy megcsinálja. Az én ötletem volt, én hajtom végre. Nem hagyom, hogy más vegye át a helyemet.
Kahlan magát tartotta felelősnek a veszélyes helyzetért, amibe kerültek. Ő hibázott, ő dőlt be Jagang trükkjének. Ő találta ki a haditervüket, ő küldte el a táborból a két csapatot. Ő tette lehetővé Jagangnak az éjszakai támadást.
Kahlan túlságosan is átérezte a rettegést, amit mindenki érzett a támadásra várakozva. Ő maga is rettegett. Hollyra gondolt, aki attól félt, hogy a gyilkos vademberek előtörnek az éjszakából, hogy megöljék őt. Sajnos, a kislány félelme igencsak megalapozott volt.
Ha ezen az éjszakán elvész az egész háború, ha nem sikerül a sereget átjuttatni a hágón, az egyedül Kahlan bűne lesz.
- Én magam fogom megtenni - ismételte meg. - Ebből nem engedek. Azzal csak az esélyeinket vesztegetjük, ha itt állunk és ezen vitatkozunk. Most pedig valami elterelő manőverre lesz szükségem, mégpedig nagyon gyorsan.
Zedd dühösen fújtatott egyet, de szemébe visszatért a korábbi lűz. Kezével a frontvonal felé intett.
- Warren ott elől vár rám. Mi ketten szétválunk két oldalra, és gondoskodunk a figyelemelterelésről, amit kérsz.
- Mit fogtok tenni?
Zedd arcán végre valami vidámság jelent meg, ravaszkodó, csibészes, de mégis ádáz vigyor.
- Ezúttal semmi különlegeset. Semmi rafinált trükközés, amit pedig kétségkívül elvárnának tőlünk. Most a jó öreg, jól bevált tűzijátékot fogjuk bevetni.
Kahlan nagyot rántott a kar-és mellvértjeit összefogó bőrszíjon, szorosabbra húzva magán a bőrpáncélt. Egy bólintással pecsételte meg az egyezséget Zeddel.
- Akkor legyen varázslótűz.
- Lovaglás közben fél szemmel figyelj jobbra, a mi oldalunkra! Nem szeretném, ha útjába kerülnél annak, amit az ellenségnek szánunk. Arra is ügyelj majd, amit az ő varázstudóik vetnek be majd ellenem!
Kahlan a köpenyét is szorosabban erősítette magára, közben jóváhagyóan bólintott Zedd neki szóló tanácsaira. Ellenőrizte a lábpáncélja szíjait is, megbizonyosodva róla, hogy elég szorosra vannak húzva, mert eszébe jutott, hogyan kapkodtak a rajtaütéskor az ellenséges katonák erős kezei a lába után, hogy lerángassák a lováról, milyen nyomokat hagytak körmeik a bőr vérten.
Verna futva tért vissza, egy-egy nagy, nehéz vödörrel mindkét kezében, amelyek egészen mélyre lehúzták a vállait. Néhány Nővér is érkezett vele sietve.
- Rendben van - zihálta légszomjjal küszködve a Prelátus.
-Indulhatunk.
Kahlan a vödrökért nyúlt.
- El fogom...
Verna elhúzta előle a nehéz edényeket.
- Hogy akarsz egyszerre lovagolni, és közben egyenletesen kiszórni a port? Egy embernek ez túl sok egyszerre. Amellett te nem is ismered a por tulajdonságait.
- Verna, nem fogom hagyni, hogy te...
- Ne makacskodj, mint egy gyerek! Induljunk már! - Cara elkapta az egyik vödröt.
- Vernának igaza van, Inkvizítor Anya. Nem tudod kiszórni a port, irányítani a lovadat és tartani mind a két vödröt egyszerre. Ti ketten vigyétek azt a vödröt, én meg majd viszem ezt.
A nyúlánk, karcsú Philippa Nővér Cara mellé ugrott, és kiemelte a kezéből a vödröt.
- Cara úrnő jól mondja, Prelátus. Te és az Inkvizítor Anya nem bírtok el egyszerre mindkét vödörrel. Ti ketten azt vigyétek, mi ketten Cara úrnővel majd szétszórjuk ezt.
Nem volt idő rá, hogy Kahlan vitába szálljon a három elszánt nővel. Különben is tudta, hogy úgysem sikerülne lebeszélni őket arról, amiről ő úgy érezte, neki kell megtennie, de azok meg valószínűleg úgy érezték, hogy nekik. Ráadásul még igazuk is volt.
- Rendben - egyezett bele, és felrángatta a kesztyűit.
Szorosan összehúzta és megkötötte magán a gyapjúköpenye felett viselt szőrmebundáját. Nem akarta, hogy bármi is lebegjen rajta a szélben, és megzavarja a por kiszórását. így a kardja markolata ugyan a bunda alatt rejtve maradt, de úgy gondolta, a kardra ezúttal nem is lesz szüksége. Richard Kardjának markolata most is ott meredt fel a válla fölé: örökös emlékeztető Richardra. Nem, mintha szüksége lett volna külön emlékeztetőre... Haját is szorosan lekötötte egy bőrszíjjal.
- Ti ketten mentek előre - mondta Carának. - Verna és én várunk úgy öt percet, hogy amit ti kiszórtok, elsodródjon az ellenség irányába, mi ne lovagoljunk keresztül rajta. Aztán utánatok megyünk, keresztbe a völgyön. így a terület, amit ti beszórtatok, meg amit mi fogunk beteríteni, részben át fogja fedni egymást, és biztosak lehetünk benne, hogy nem marad pormentes terület az ellenség útjában. Nem szabad megengednünk a legkisebb rést sem, amelyen a Rend biztonságban átjuthatna. Arra van szükségünk, hogy a veszteség és a pánik egyforma legyen mindenütt, az arcvonaluk egész szélességében.
Philippa nővér megfigyelte, hogyan rögzíti Kahlan a ruháit, arra is rájött, miért teszi. Ő maga is szorosan megkötötte a köpenyét nyakban és derékban.
- Ez jó gondolat.
- Így megkettőzve a kiszórást még hatékonyabb lesz a por - értett egyet Verna is.
- Azt hiszem, nincs rá idő, hogy ezzel az őrültséggel vitába szálljak
- morgolódott Zedd, miközben Pók sörényébe kapaszkodva hasra feküdt az állat csupasz hátán, úgy húzta fel magát. Aztán a lábát átvetve a ló farán és felült. - Adjatok nekem egy-két perc előnyt, hogy elég távol jussak, és Warrennek is szóljak, aztán majd mutatunk a Birodalmi rendnek egy pár igazi varázsló-tűzijátékot.
Megfordította a lova fejét, és visszamosolygott az asszonyokra. Öröm volt látni, hogy ismét mosolyog.
- Ha ezzel végeztünk, jól teszik, ha odaát a hágó túloldalán valami tisztességes vacsorával várnak ránk!
- Én magam fogom megfőzni neked - ígérte Kahlan.
A varázsló könnyedén visszaintett neki, aztán elvágtatott a sötétségbe.

16. FEJEZET

Kahlan fellépett a kengyelbe, megmarkolta a nyeregkápát, és felugrott a lova nyergébe. A hideg bőr lószerszám csikorgott alatta, ahogy fél kézzel lenyúlt, hogy Vernát felsegítse maga mögé a ló hátára. Miután a Prelátus gondosan elhelyezkedett szorosan Kahlan háta mögött, két Nővér óvatosan feladta a nehéz favödröt Vernának. Cara és Philippa Nővér már készenlétben ültek a lovukon, a Nővér a combján egyensúlyozta a vödröt.
- Vigyétek át a gyerekeket a hágón - adta ki Verna a parancsot.

Dulcinia nővér ősz hajkoronájával buzgón bólogatott.
- Magam fogok gondoskodni róluk, Prelátus.
- Amennyi üvegport még sikerül elkészítenetek, szórjátok bele a szélbe a biztonság kedvéért, miután az Inkvizítor Anya és én ellovagoltunk. Aztán húzódjatok szét a hátvédeink mögött, hogy közbeléphessetek, ha a Rendnek sikerül áttörnie. Ha mi kudarcot vallunk, a Nővéreknek mindent meg kell tenniük, hogy minél tovább feltartsák az ellenséget, hogy a lehető legtöbb emberünk átjuthasson a hágón a biztonságba.

Dulcinia Nővér ismét csak megígérte, hogy pontosan teljesíteni fogják a Prelátus parancsait.
Csendben várakoztak mindnyájan egy pár percig, időt hagyva Zeddnek, hogy elérhessen Warrenhez a parancsokkal. Nem volt már mit mondaniuk. Kahlan arra koncentrált, amit tennie kell, ahelyett, hogy azon aggódjon, sikerül-e a tervük vagy sem. Valahol a tudata mélyén azonban tisztában volt vele, milyen veszélyesen tökéletlenek az efféle, utolsó pillanatban kiagyalt haditervek.
Kahlan úgy vélte, vártak már annyit, amennyit komolyabb kockázat nélkül megtehettek, ezért karjával intett Carának, hogy induljanak. Utoljára még összevillant a tekintetük, Cara egy „jó szerencsét” mosolyt küldött Kahlan felé, aztán elvágtatott. Philippa Nővér egyik karjával szorosan kapaszkodott a Mord-Sith derekába, a másikkal a vödröt egyensúlyozta a térdén.
Ahogy Cara lovának patadobogása elhalkult az éjszakában, Kahlanban most először tudatosult, hogy a sötétségből már hallani lehet a Birodalmi Rend sok százezernyi katonájának csatakiáltásait. A számtalan hang egységes, egyre erősödő harsogássá állt össze, ahogy a támadók sorfala mind közelebb ért hozzájuk. Szinte úgy hangzott az egész, mint a szélvihar üvöltése egy szűk falú sziklakanyon mélyén. Kahlan lova nagyokat horkantott, és patáival a földet kapálta. A rettenetes morajtól Kahlan pulzusa mindinkább felgyorsult. Legszívesebben elvágtatott volna, messze innen, mielőtt még az ellenség túl közel kerülhetne hozzá, de nem tehette, ki kellett várnia, amíg a Cara és Philippa Nővér által kiszórt port a szél arrébb sodorja az útjukból.
- Bárcsak használhatnánk mágiát, hogy magunkat megvédjük szólalt meg mögötte halkan Verna, mintha csak Kahlan kimondatlan gondolatára válaszolna. - Sajnos nem tehetjük, mert azonnal észrevennék.
Kahlan bólintott, bár alig tudatosult benne, mit is mond a Prelátus. Verna is csak kimondta, ami éppen eszébe jutott, csak, hogy ne kelljen csendben ülnie, és hallgatnia az ellenség közeledését.
Kahlan halálos csöndben ült, vére a dobhártyájában lüktetett. Rég elfeledkezett a csípős hidegről, és magában igyekezett az előtte álló feladat legapróbb részleteit is felidézni, hogy bármi történne is közben, ne érje meglepetésként, és ne kelljen a pillanat hevében döntenie. Jobb előre eltervezni mindent, amit lehet, mint hirtelenjében ösztönösen reagálni.
Miközben csendben várakozott a lova hátán ülve, hagyta, hogy eluralkodjon rajta a harag. A düh jobb harcosokat kreál, mint a félelem.
Kahlan tudatosan szította a dühét, maga elé képzelve mindazokat a szörnyűségeket, amit a Rend katonái műveltek a Középföld lakóival. Maga elé képzelt minden egyes holttestet, amit csak látott, mintha azok sorra járulnának az Inkvizítor Anya elé, elnémult nyelveikkel bosszúért könyörögve. Felidézte a halott gyermekeik, férjeik, testvéreik, szüleik teste fölött zokogó asszonyok, megölt szeretteiket, barátaikat tehetetlen haraggal gyászoló erős, egészséges férfiak képét. Lelki szemei előtt látta mindazoknak a férfiaknak, nőknek, gyermekeknek a képét, akiket annyi szenvedés ért olyan emberek kezétől, akiknek ők soha, semmiben nem ártottak.
A Birodalmi Rend nem egyéb volt, mint érzéketlen, szívtelen gyilkosok bandája. Nem érdemeltek kegyelmet: nem is lesz nekik kegyelem.
Richardra gondolt, aki most ennek az ellenségnek a kezei között van. Felidézte magában a fogadalmát, hogy ha kell, az utolsó szálig elpusztítja ezt az ellenséget, amíg csak vissza nem kapja Richardot.
- Itt az idő - szólalt meg végül, görcsösen összeszorított fogai közül szűrve a szót. - Készen állsz?
- Készen. Akármi is történne, le ne lassíts, vagy mi is áldozatául esünk a saját porunknak. Az egyetlen esélyünk, ha a gyors vágta szele elsodorja a testünk közeléből az üvegport. Ha átérünk a völgy túloldalára, és már mind kiszórtam a port, csak akkor leszünk biztonságban. Addigra a Rend sorai között teljes lesz a zűrzavar, ha nem egyenesen a pánik.
Kahlan bólintott.
- Kapaszkodj, indulunk.
A ló, amit a közeledő harci zaj már nagyon felizgatott, túlságos nagy lendülettel indult el, Verna kis híján lesodródott a hátáról. Karjával riadtan kapott Kahlan dereka után. Kahlan ugyanakkor hátra nyúlt, és Verna ruhaujját megmarkolva tartotta vissza a Prelátust a ló hátán. Vágta közben Verna igyekezett visszanyerni az egyensúlyát, és a vödör veszélyesen megbillent, de Vernának valahogyan mégis sikerült megtartania. Szerencsére a por nem ömlött ki belőle.
Az izmos herélt Kahlan parancsának engedelmeskedve vágtatott, de füleit hátracsapva eközben is a közelgő morajlás felé figyelt. Eleve nyugtalan és feszült volt két test szokatlan terhétől a hátán. Jól idomított, sok csatát megélt állat lévén nyilván azzal is tisztában volt, mit jelentettek a közeledő sereg felől hallatszó csatakiáltások, és ez is hozzájárult a feszültségéhez. Kahlan azonban tudta, hogy a ló fegyelmezett, erős és gyors. Ahhoz, amit most meg kellett tenniük a ló ereje és gyorsasága létfontosságú volt.
Kahlan szíve olyan gyorsan vágtázott a mellkasában, akárcsak a lova alatta, miközben a sötét völgyben száguldottak. Az ellenség most már sokkal közelebb volt, mint amikor, nem sokkal korábban, Cara vágtázott itt keresztül. A lovuk patáinak robaja részben elnyomta a megszámlálhatatlan torokból, a bal oldaluk felől hallatszó harci kiáltások hangját.
Kahlan agyában akaratlanul is emlékfoszlányok villantak fel: öklök, csizmák zúdultak felé ezekben az emlékekben, férfiak vérszomjas ordítozása közepette. Annyira törékenynek és sebezhetőnek érezte most magát, mint még soha ezelőtt. Kahlan a feltörő emlékek keltette félelmét hideg gyűlöletté és haraggá lényegítette át magában: gyűlöletté és haraggá ezek ellen a vadállatok ellen, akik elözönlik szeretett Középföldjét, és legyilkolják a népét. Azt akarta, hogy valamennyien fájdalmas, kínhalállal haljanak meg.
Pontosan nem lehetett megítélni, milyen közel volt hozzájuk az ellenség, sőt, mivel a Hold mögülük világított, még a saját pontos helyzetüket sem volt könnyű meghatározni. Kahlan attól tartott, hogy vágtájuk közben esetleg túl közel kerülnek az ellenség arcvonalához, és hirtelen vérszomjas katonák élő falával találják szemben magukat. Elég közel akart hozzájuk kerülni ahhoz, hogy a szél egyenesen az ellenség arcába fújja a vakságot okozó üvegport, azt akarta, hogy a lehető legjobb esélyük legyen megállítani a támadást. Ellenállt hát a belső késztetésnek, ami azt sugallta neki, hogy a lova fejét fordítsa jobbra, távolabb az ellenségtől.
Az éjszaka sötétjét hirtelen éles sárga fénycsóva vágta keresztül. A felhők színe szürkéről ragyogó világos narancsszínre váltott. A fehér hó éles, bántó fényt sugárzott vissza. Mélyen a bordái között valami szörnyű, zümmögő vibrálást érzett.
Jó százlépésnyire előtte, a talaj fölött úgy három méter magasságban folyékony kék-sárga fénygömb gördült keresztül az útvonalukon, mézsárga tűzcseppeket hullatva, fekete füstcsóvát húzva maga után. A varázslótűz fortyogó gömbje élesen megvilágította a talajt maga alatt, amerre elszáguldott. Habár a tűzgömb nem Kahlan felé irányult, a hangja önmagában is elegendő volt hozzá, hogy ösztönösen rettegve akarjon menekülni előle.
Kahlan eleget tudott a varázslótűzről, hogy kellően megrémüljön tőle. Tudta, milyen makacsul tapadt az ember bőrére. Ha egyszer ez az élő tűz megérint, többé nem tudod lesöpörni magadról. Gyakran a varázslótűz egyetlen cseppje elég volt hozzá, hogy csontig átégesse az ember testén a húst. Nem akadt ember elég bátor, vagy elég ostoba ahhoz, hogy ne féljen a varázslótűztől. Kevés ember akadt, akit ez a mágikus tűz megérintett, és mégis életben maradtak, hogy beszámolhassanak a szörnyűséges tapasztalataikról. Akik mégis túlélték, azok egész további életükben a bosszúvágy megszállottaivá váltak.
Ekkor a völgy alján átsuhanó fényes tűzgömb világánál Kahlan megpillantotta a felé özönlő hordát. Minden ember kezében kardok, lándzsák, kopjak, buzogányok, balták villogtak, és torkukból zúgott félelmetes csatakiáltásuk. A vad, elszánt, könyörtelen férfiak egytől egyig harci szenvedély vad lángjában égtek, ahogy ezrével zúdultak elő a sötétség mélyéről.
Kahlan most először láthatta meg saját szemével az ellenség erejének tényleges nagyságát, amióta csatlakozott a d’harai sereghez. A kémjelentésekből hallotta már, mekkora erőkkel állnak szemben, de azokból hiányzott a személyes élmény átütő ereje. Amit látott, annyira túlment minden eddigi tapasztalatán, hogy összehasonlítási alapja sem volt a számuk megítéléséhez. Leesett állal, tágra nyílt szemekkel döbbenten bámulta a hatalmas emberfolyamot.
Rémülten döbbent rá, hogy az ellenség sokkal közelebb jutott már hozzájuk, mint gondolta volna. Az emberi testek tengerében a gyújtogatásra szánt fáklyák fénye százezernyi csillagként borította be a völgy teljes szélességét és mélységét, ameddig csak Kahlan ellátott. A láthatár szélén a fegyverek acéljáról visszatükröződő holdfény széles ezüst sávvá olvadt össze, hogy az ember szinte várta volna fölötte a vitorlák feltűnését.
A hullámvonalban közeledő, lándzsákat és pajzsokat villogtató arcvonal azzal fenyegetett, hogy elvágja Kahlanék útját a völgy túlsó széle felé. Kahlan jobb sarka nyomásával kissé jobbra irányította a lovát, hogy eltávolodjon az ellenséges katonák fenyegetően közeli vonalától. Útirányának kiigazítása után erőteljesen a ló véknyába vágta mindkét sarkát, még erősebb vágtára ösztönözve az állatot.
Nyílvesszők suhantak el a füle mellett, lándzsák csapódtak a földbe közvetlenül a lova lábai előtt. Ekkor döbbent rá, hogy a varázslótűz fényében az ellenség ugyanolyan jól láthatja őt, mint ő azokat.
A tűzgömb, ami Kahlan jelenlétét felfedte az ellenség előtt, elszáguldott a sötétségbe, árnyékba borítva őt, és emberek tízezreit világítva meg, amint elsuhant a fejük felett. Messze a távolban, az előre nyomuló horda mögött a tűzgolyó végül a talajba csapódva felrobbant a lovasság közepén, tűzköpenybe borítva a környezetében lovaglókat és hátasaikat. Frontális támadás alkalmával a lovasság gyakran a gyalogság mögött maradt, hogy akkor rontson előre a gyalogság megsegítésére, amikor a két fél már összecsapott. Az éjszakában messzire hangzott a varázslótűztől halálosan megsebesült emberek és állatok halálsikolya.
Egy nyílvessző pattant le Kahlan bőr combvértjéről. Néhány másik a közvetlen közelében suhant el. Egy a nyereg fájába fúródott épp a gyomra alatt, amint előre hajolt a vágtató ló marjára. A holdfényben nyilvánvalóan észrevették őt és Vernát, ahogy keresztbe vágtak a támadó sereg arcvonala előtt.
- Miért nem vakultak még meg? - kiáltotta Kahlan hátranézve.
Porfátyolt látott lebegni hosszan maguk mögött. Alig-alig látszott másnak, mint a vágtató lovuk patája által felvert por, kivéve, hogy Kahlan látta, amint ez a fátyol a Verna combjához szorított vödörből kígyózik elő. A Prelátus megdöntötte a vödör száját az ellenséges vonal felé, enyhe billegtetéssel biztosítva, hogy egyenletes sugárban szóródjon ki belőle a veszedelmes anyag. Caráék már megtették ugyanezt előttük, de a katonákon még semmi hatás nem látszott.
- Beletelik egy kis időbe, mire hatni fog - kiáltotta Verna Kahlan fülébe. - Be kell pislogniuk a szemgolyóba.
Közvetlenül mögöttük újabb tűzgömb száguldott el. Izzó cseppek hullottak belőle a hóra dühös sziszegéssel, mint amikor forró kövekre vizet öntenek, és szétfröccsentek a talajra érve. A lovuk horkantva gyorsított, közel a pánikhoz. Kahlan az állat marjára dőlve nyugtatóan veregette a rettegő állat nyakát, emlékeztetve rá, hogy nincsen egyedül.
Végigtekintett a feléjük közelgő ellenséges vonalon, és azt látta, hogy a katonák alig-alig pislognak. Tágra nyílt szemekkel, előreszegzett tekintettel, vad harci lázban égve törtek előre.
A varázslótűz, ami úgy megijesztette a lovukat, szétrobbant az ellenséges katonák sorai között. Folyékony lángok fröccsentek az embertömeg közé, hátborzongató sikolyokat váltva ki a meggyulladó katonákból. Mikor az égő emberek szomszédaiknak ütköztek, azokra is átfröccsent róluk a tűz, fokozva a rémült kavarodást. A tűz körül megtorpant az előre törő emberfal. A hátulról, a sötétségből előözönlő emberek azonban a földbe tiporták az égő testeket, csak hogy maguk is megbotoljanak bennük, és úgyszintén a földre zuhanjanak a mögöttük jövők csizmái alá.
Újabb tűzgömb csapódott az ellenség közé, úgy ontva magából a folyékony lángot, mint átszakadt gát a folyóvizet. A robbanás olyan erőteljes volt, hogy a lökéshullám egyszerűen felkapta, és lángoló áramlattal sodorta el a körülötte állókat.
Kahlan előtt nem messze az ellenség sorai közül is előtört egy jókora sárga tűzlabda, és megindult a d’harai tábor felé. Jobbról azonnal megjelent egy kis kék tűzgolyó, és félúton belevágódott a jókora sárga gömbbe. Az ütközéstől lángzuhany szóródott szerte Kahlan körül. Egy nagyobb tűzcsepp közvetlenül a lovuk lába előtt csapódott a földbe, lángokat fröcskölve szét maga körül. Kahlan zihálva rántotta vissza a ló fejét a kantárral.
Néhány centiméterrel elkerülték a tüzet, de Kahlan most azt vette észre, hogy riasztó sebességgel közelednek az ellenséges katonák sorai felé. Olyan közel voltak, hogy egyik-másiknak a szájmozgásáról már le is tudta olvasni, miféle ocsmányságokat ordítanak feléje. Sarkával jobb felé próbálta irányítani megrémült lovát. A ló el is fordult egy kissé, de nem eléggé ahhoz, hogy távolodjanak az ellenséges vonaltól.
Az emberekre és az előttük húzódó senki földjére tűzcseppek záporoztak. A ló immár teljes pánikban, vakon száguldott előre, túl rémülten ahhoz, hogy bármiféle irányítást elfogadjon Kahlantól. Az égő szaru szaga csak fokozta az állat rettegését. Kahlan lepillantott, és észrevette, hogy a varázslótűz egy cseppje a combvértjére tapadt. Az apró, de veszedelmes lángocska vadul lobogott a száguldásuk szelében. Kahlan nem merte lesöpörni a lángcseppet a combjáról, attól tartva, hogy a kezére is rátapadhat. Nem is merte elképzelni, milyen fájdalmas lesz, ha végül sikerül átégetnie a vértet. Ha ez megtörténik, nem lesz más választása, mint rezzenéstelenül elviselni a kínt.
Verna nem vette észre, mi történik. Oldalra fordulva még mindig az üvegpor kiszórásával volt elfoglalva. Kahlan láthatta a lebegő porcsóvát, amelynek vonala a szél hatására elkanyarodott mögöttük az ellenség felé. Távolabb már túljutott az arcvonalon, ott lebegett a hátrébb nyomuló sorok között, beleveszve végül a sötétségbe. Még távolabb, a fáklyások soraiban a lobogó fények megvilágították a fagyott földről a vonuló tömeg által felkavart porral keveredő felhőt.
Egy nyílvessző felhasította a ló lapockáját és felcsapódott róla a magasba. Az ellenséges katonák egy csoportja látta maga felé közeledni Kahlant és Vernát, és vad, diadalittas kiáltásokkal előre rontottak, hogy elvágják a ló útját. Kahlan megrántotta a kantárt, hogy jobb felé irányítsa vele a hatalmas, erős hereltet. A ló ügyet se vetett rá, csak vágtatott tovább rémülettől hajtva. Kahlan tehetetlenül próbálta befolyásolni a lovat, de mindhiába. Egyenesen a katonák futva közeledő fala felé tartottak.
- Túl közel kerültünk! - kiáltotta Verna Kahlan fülébe.
Kahlant túlságosan lekötötte a próbálkozás, hogy visszanyerje az irányítást az állat felett ahhoz, hogy válaszoljon. Karja remegett az erőfeszítéstől, amivel a jobb oldali kantárszárat rángatta, hogy sikerüljön jobbra fordítania a ló fejét. A ló azonban ráharapott a zablára, és sokkal erősebb volt Kahlannál. Kahlan hátán patakokban folyt az izzadság. Sarkával keményen belevágott a ló jobb oldali véknyába, hogy elfordítsa. A szembe jövő katonák dárdákat és kardokat szegeztek feléjük. Egy dolog volt felvenni a harcot az ellenséggel, megint egészen más tehetetlenül viselni, hogy sorsa beteljesüljön.
- Kahlan, mit művelsz?
Jobb lába görcsös, erőteljes nyomásával Kahlannak végre sikerült valamennyire elfordítani jobb felé a lovukat. Ez azonban még kevés volt. Nem tudta megfelelően irányítani a megvadult állatot. Az ellenig acéltüskéket meredeztető sündisznóként gördült riasztó gyorsasággal feléjük.
Három lépéssel arrébb a ló lehajtotta a fejét.
- Jó fiú! - dicsérte meg Kahlan.
Talán van rá esélyük, hogy átugrassanak a dárdák sora fölött. Kahlan kissé felemelkedve a nyeregben súlyát a kengyelre helyezte át, lazára eresztette a gyeplőt, mindkét kezével a ló nyakába kapaszkodva. Lábszáraival továbbra is szorította az állat oldalát, de azért kellő szabadságot engedett neki az akadálytalan mozgáshoz. Nem volt biztos benne, hogy az ugrás sikerülni fog két ember súlyával az állat hátán. Ha azok a dárdák csak valamivel is rövidebbek lennének... Hátrakiáltott Vernának, hogy jól kapaszkodjon meg.
Hirtelen varázslótűz gömbje száguldott keresztül előttük egészen alacsonyan. A Kahlanék útját elvágni szándékozó, előre rohanó emberek rémülten vágták hasra magukat. Az egész arcvonal összeomlott Kahlan előtt. A tűzgolyó végül tőlük balra robbant fel. Ezernyi ember jajkiáltása tépázta meg a dobhártyáját.
A ló kinyújtotta leszegett nyakát, csánkjait teljesen maga alá húzta. Az utolsó pillanatban felkapta a fejét, nyaka szinte megrövidült, és erős hátsó lábaival elrugaszkodva a levegőbe szökkent. Háta egészen felpúposodott, ahogy teste átúszott a legelső sorban hasaló emberek felett. Verna felsikoltott, karjával horgonyként akaszkodott Kahlan derekára. A ló a fekvő katonák túloldalán ért földet. Kahlan testsúlyával a kengyelen, combjai rugózásával fogta fel az ütközés hatását. Vernának erre nem volt lehetősége. A ló a túlsúlytól kis híján felbukott a leérkezéskor, de sikerült megőriznie az egyensúlyát, és folytatta a vágtáját. Végre távolodtak az ellenség arcvonalától.
- Mi a csoda ütött beléd? - kiabált Verna. - Ne csinálj ilyet, mert akkor nem tudom egyenletesen kiszórni!
- Bocsánat - szólt hátra Kahlan a válla fölött.
Bár jeges szél vágott az arcába, Kahlan fejbőrén izzadságpatakok csordogáltak. A Rend arcvonala egyre távolabbra került mögöttük. Szinte megszédült a megkönnyebbüléstől, amikor felfogta, hogy sikerült keresztül jutniuk a támadók arcvonalának kitüremkedésén.
Távolabb mögöttük valóságos tűzvihar világította meg az eget. Warren és Zedd valóban bevetették a „jó öreg tűzijátékot”, ahogy Zedd mondaná. Bár félelmetes bemutatót produkáltak, ez önmagában kevés volt hozzá, hogy egy ekkora hadsereget megállítson. A Rend mágiahasználói azonnal felzárkóztak, bevetették mágikus pajzsaikat, és ezzel megfékezték a halálos rombolást. A két varázslónak azonban sikerült biztosítania a Kahlan és Verna számára szükséges késleltetést és figyelemelterelést.
Egy lovas vágtatott Kahlan mellé, és Cara hangján szólalt meg:
- Hóóó!
Kahlanék tajtékhabos lova most gyorsan lefékezett, látva maga mellett Cara lovát. Kahlan is, a lova is holtfáradt volt. Amikor leszálltak a lóról Cara és Philippa Nővér mellett, Verna földre dobta a kiürült vödrét. Kahlan most örült, hogy sötét van, így a többiek nem láthatják a lábai remegését. Megkönnyebbülten vette tudomásul, hogy a combvértjén a varázslótűz lángja kialudt, mielőtt a vastag, edzett bőrt át tudta volna égetni.
Négyen figyelték együtt az őrült éjszakai tűzvihart. A tűzlabdák legtöbbje szétpukkant a mágikus pajzsokon, de azért még lángra gyújtotta a túl közel lévők egyikét-másikát. Zedd egyik pörgő, tűzgömböt a másik után irányította az ellenségre. Az egész völgy visszhangzott az égő emberek halálsikolyaitól. A Rend mágusai viszonozták a tüzet a d’harai frontvonal irányába, de ott a Nővérek pajzsai ártalmatlanították őket.
A hatalmas ellenséges horda azonban rendületlenül tört előre. A gyilkos tűzgömbök legfeljebb lelassították, és széttördelték a szabályos soraikat.
A mágiahasználók lassan mindkét oldalon a helyzet magaslatára emelkedtek, és semlegesítették egymás tüzes fegyvereinek a hatását. Kahlan jól tudta, hogy a frontvonalban álló d’harai csapatoknak semmi esélyük sincs rá, hogy megállítsák a Rend rájuk zúduló túlerejét. Még csak lelassítani sem igen fogják tudni. A Hold fényében észrevette, hogy a d’harai katonák apránként elhagyják védelmi állásaikat és visszavonulnak.
- Miért nem működik? - suttogta Kahlan, félig-meddig csak magának. Verna felé hajolt. - Biztos vagy benne, hogy jól csináltátok?
Verna el volt foglalva vele, hogy az ellenség gyors előrenyomulását figyelje, és a harsogó csatakiáltások zajában úgy tűnt, meg sem hallotta Kahlan kérdését. Kahlan ellenőrizte a kardját, de tudta, milyen hiábavaló lenne felvenni a küzdelmet. Megérintette a hátán Richard Kardját, és egy pillanatig fontolgatta, hogy kivonja, aztán úgy döntött, okosabb, ha menekülnek. Vernát kimerült lovuk felé taszította. Cara ugyanezt tette Philippa Nővérrel.
Mielőtt Kahlan fellépett volna a kengyelbe, észrevette, hogy a Rend előrenyomulása lelassul. Látta, hogy az élen haladók botladoznak. Egyesek széttárt karral tapogatóztak maguk körül, mások arcra buktak.
Verna arra mutatott.
- Nézzétek!
A fájdalom és kínszenvedés döbbent nyögései törtek fel az ellenség sorai közül, és egyre hangosabbá váltak. A bukdácsoló emberek egymáson estek keresztül. Néhányan a láthatatlan ellenség felé vagdalkoztak kardjaikkal, de csak megvakított sorstársaikat kaszabolták össze.
Az arcvonal mozgása vonszolódássá lassult. A harci mének kíntól megvadulva hajigálták le lovasaikat a hátukról. Rémülten vágtattak szét a szélrózsa minden irányába, észre sem véve a letiport emberi testeket patáik alatt. A szekereket felborogatták az eléjük fogott, megvakult állatok. Az ellenség sorai között teljessé vált a zűrzavar.
Zedd és Warren bukkant fel mellettük. Mindketten izzadtan szálltak le a lovaikról a csípős éjszakai hideg ellenére. Kahlan megszorította Zedd csontos kezét.
- Ti ketten az életünket mentettétek meg a végén. - Zedd Warrenre mutatott.
- Ő volt, nem én.
Warren könnyedén vállat vont.
- Észrevettem, mire készülnek.
Aztán valamennyien ámulattal nézték a megvakított hadsereget.
- Ez a te érdemed, Verna - szólalt meg Kahlan. - Te és az üvegporod megmentettek minket.
Ekkor végre egymás karjába borultak Vernával, és arcukon a megkönnyebbülés örömkönnyei ömlöttek végig.

17. FEJEZET

Kahlan az utolsók között haladt át a hágón. Az átjáró mögötti völgyet délről magasan tornyosuló sziklafalak védték. Ha a Rend itt akarná megtámadni őket, hosszú, nehéz úton kell megkerülnie ezeket a hegyeket. Bár a D’Harai Birodalom seregének nem állt szándékában csapdába esni ebben a völgyben, pillanatnyilag ez volt számukra a legbiztonságosabb hely a környéken.

A hegykoszorú ölén öreg fenyves erdő rejlett, így a völgy némileg a szelektől is védett volt. Az erdő mélyén sátrak tömege rejtőzött. Öröm volt látni a sok-sok tábortüzet, érezni a füstszagot: ez annak a jele volt, hogy az emberek eléggé biztonságban vannak ahhoz, hogy tüzet merjenek gyújtani. A késő éjjeli levegőben fővő ételek illata is terjengett. Kemény munka volt az egész hadsereget minden felszerelésével együtt átjuttatni a hágón, és az emberek jócskán megéheztek.

Meiffert tábornok elégedett volt: olyan elégedett, amilyen csak egy tábornok lehet, amikor a már-már elveszettnek hitt seregét végre biztonságban tudhatja - egyelőre legalábbis. A tábornok a tábortüzek százaitól pettyezett sötétségben az eddigre már számukra felállított sátrakhoz vezette Kahlant és Carát. Útközben röviden beszámolt róla, hogyan folyt le a sereg átköltöztetése, és végigsorolta a listát, miket kellett hátrahagyniuk.
- Hideg lesz a hajnal - mondta a tábornok, amikor elérték a két hatalmas erdei fenyő közé felállított sátrakat. - Bevitettem egy forró kavicsokkal teli zsákot az ágyadba, Inkvizítor Anya. Neked is, Cara úrnő!

Kahlan megköszönte, aztán a tábornok ment a dolgára. Cara el akart menni, hogy keressen valamit enni. Kahlan ráhagyta, azt mondta, ő csak aludni akar.

A sátrában ott találta a Szellemet egy kis asztalkára állítva. A sátorrúdról lógó lámpa lágy fénybe vonta a büszke tartású figurát. Kahlan megállt egy pillanatra mellette, hogy végighúzza az ujját a lebegő ruha vonalán.

A fogai vacogtak, alig várta, hogy bebújhasson az ágyba és a szőrmebunda alatt magához ölelje az előmelegített kövekkel telt zsákot. Végiggondolta, mennyire fázik, aztán ahelyett, hogy lefeküdt volna, kiment a sátorból, és addig keresgélt a tábor sötétjében, amíg egy Nővérre nem akadt. A Nővér útmutatása alapján megkeresett a sátrak között egy facsemetéktől sűrűn benőtt területet, ahol rátalált egy féltetős szélvédő menedékre.

Leguggolt, és benézett a ferde tető alá. A közeli tábortűz fénye mellett alig tudta kivenni az alatta kucorgó, takarókba burkolt élő batyut.
- Holly, odabent vagy?

A takarók közül apró fej kandikált elő.
- Inkvizítor Anya? - A kislány reszketett a hidegtől. - Van valami baj? Szükséged van rám?
- Igen, az a helyzet, hogy valóban szükségem lenne rád. Gyere velem, légy szíves!

Holly egy takaróba bugyolálva előkászálódott. Kahlan megfogta a kicsi kezet, és szó nélkül visszasietett a kislánnyal a sátrához. Holly szemei nagyra, kerekre tágultak, amikor Kahlan betuszkolta maga előtt a sátorba. A kis asztalka előtt a lányka elbűvölten merevedett meg, és a Szellemre bámult.
- Tetszik? - kérdezte Kahlan.

A hidegtől reszketve Holly megilletődötten simított végig törékeny kis ujjacskáival a szobor karján.
- Honnan szereztél ilyen gyönyörű holmit?
- Richard faragta nekem.

Holly végül nagy nehezen elszakította tekintetét a Szellemről és felnézett Kahlanra.
- Hiányzik Richard. - A sátor mozdulatlan levegőjében párállott a kislány lélegzete. - Ő mindig kedves volt hozzám. Sokan rosszul bántak velem, de Richard mindig kedves volt.

Kahlan a fájdalom váratlan nyilallását érezte. Nem számított rá, hogy Richardra fog terelődni a szó.
- Mit akartál tőlem, Inkvizítor Anya?

Kahlan erővel elterelte gondolatait a fájdalmáról, és rámosolygott Hollyra.
- Nagyon büszke vagyok arra, amit tettél, hogy segíts megmenteni bennünket ma éjjel. Akkor megígértem neked, hogy felmelegedhetsz. Most betartom az ígéretemet.
- Csakugyan? - kérdezte a kislány vacogó fogakkal.

Kahlan az Igazság Kardját az ágya belső oldalára fektette. Levetett egy párat a vastagabb felsőruháiból, eloltotta a lámpát, és leült a szalmazsákra. A közeli tábortüzek fénye lágyan átderengett a sátor vásznán.
- Gyere, bújj mellém az ágyba. Nagyon hideg az éjszaka, szükségem van rád, hogy melegíts engem.

Holly csak egy másodpercig habozott.
Kahlan oldalra fordult, magához ölelte a kislány hátát, aztán az előmelegített kavicsokkal teli zsákot Holly hasához igazította. A gyerek átölelte a meleg zsákot, és felnyögött a jó meleg felett érzett boldogságában. Az elégedett nyögés mosolyt csalt Kahlan arcára.
A mosoly még jó sokáig ottmaradt, annak az egyszerű, de bensőséges örömnek köszönhetően, hogy Hollyt melegben és biztonságban tudhatta. A kislány jelenléte, közelsége segített Kahlannak elfelejteni a sok szörnyűséget, amit azon az éjszakán át kellett élnie.
Messze fönn a hegyekben egy magányos farkas vonított fel hosszan, elnyújtottan. A visszhangja még sokáig, makacsul verődött ide-oda a hegyek falairól.
Kahlan érezte a háta mögött az Igazság Kardját, ettől Richardra terelődtek a gondolatai. Azon tűnődve, vajon hol lehet most, és vajon biztonságban van-e, lassan álomba keseregte magát.
Másnap a havazás lehúzódott a hegyek közül és vad tombolásba kezdett a Középföld déli területein. A fergeteg két napig dühöngött egyfolytában. A hóvihar második éjszakáján Kahlan Hollyval, Valeryvel és Helennel osztotta meg a sátrát. Takarókba burkolózva üldögéltek, tábori konyhán főtt levest kanalaztak, énekeltek, meséket mondtak hercegekről és hercegnőkről, és összebújva aludtak, hogy egymást melegítsék.
Mikor a vihar végre véget ért, és sápadtarany napkelte köszöntötte őket, a magasabb sátrak szél felőli oldalán a csúcsukig ért a feltorlódott hó. A kisebb sátrak viszont ki sem látszottak alóla, azokat teljesen betemette a hófúvás. Az emberek úgy ásták ki magukat alóla, úgy bukkantak elő a hóból, mint odúikból kíváncsian kikandikáló mókusok.
A következő néhány hétben több hasonló vihar is elvonult felettük, mind több és több havat halmozva fel. Ilyen időben nagyon nehéz lett volna harcolni, vagy akár nagyobb távolságot megtenni is egy sereggel. A Birodalmi Rend egy teljes heti járóföldre vonult vissza.
A vakokkal törődni komoly terhet jelentett volna a Rend számára. A d’harai járőrök jelentették, hogy egy napi járófölnyi körzeten belül a völgy körül, ahol a különleges üveget szétszórták, több mint hatvanezer, eddigre már hóval borított fagyott holttestet találtak: a vakok a kemény hóviharban nem tudtak gondoskodni magukról, a Birodalmi Rend pedig nyilván sorsukra hagyta őket. Pár tucal megvakított ellenséges katona valahogy átevickélt a hágón, segítséget keresve, kegyelemért könyörögve. Kahlan parancsba adta, hogy végezzék ki valamennyit.
Nehéz lett volna pontosan megmondani, hány embert vakított meg Verna speciális üvegpora. Lehetséges, hogy közülük sokaknak sikerült visszavonulnia a Birodalmi Rend seregével együtt, akiket alantasabb munkákra még fel tudtak használni a sereg körül. Sokkal valószínűbb volt azonban, hogy a nagy többségük ott fagyott halálra a völgyben. Kahlan el tudta képzelni, hogy Jagang nem szívesen látta őket a saját táborában haszontalan ételpusztítókként, és emlékeztetőként katonáinak a kínos vereségre.
Azt is tudta azonban, hogy Jagang visszavonulása csak időleges volt, nem jelentette azt, hogy a Császár feladta eredeti célját. A Rend elegendő katonával rendelkezett hozzá, hogy könnyedén el ludja viselni százezer embere elvesztését a harcok kezdete óta. Csak az időjárás gátolta meg eddig Jagangot, hogy visszavágjon.
Kahlan nem szándékozott egy helyben ülve bevárni Jagangot. Egy hónappal később, amikor Herjbourge-ból követ érkezett, Kahlan azonnal fogadta abban a kis prémvadászkunyhóban, amelyet a völgy nyugati felében fedeztek fel. A kunyhó hatalmas szálfenyők védelmében rejtőzött, távol a nyíltabb területektől, ahol a d’harai sátrakat felverték. Kahlan gyakran időzött itt, és a kunyhó egyfajta parancsnoki központként is szolgált.
Meiffert tábornok nagy örömmel fogadta, ha Kahlan sátor helyett inkább a kunyhót választotta szállásul. Úgy érezte, ily módon a sereg valamivel jobb szállást tud biztosítani az Inkvizítor Anyának, a Rahl Nagyúr feleségének.
Kahlan és Cara örömmel töltötték éjszakáikat a kunyhóban, de Kahlan nem akarta, hogy bárki is azt gondolhassa, ő nem akarja elszenvedni ugyanazokat a nehézségeket, amivel a sereg többi részének meg kellett birkóznia. Időnként a kislányokat küldte aludni a kunyhóba egy pár Nővérrel, máskor ragaszkodott hozzá, hogy Verna töltse ott az éjszakát Hollyval, Valeryvel és Helennel. A Prelátust nem volt túl nehéz rábeszélni erre.
Kahlan szívélyesen üdvözölte a Hjerbourge földjéről érkezett Theriault követet, és meghívta a kényelmes kunyhóba. A követet néhány fős testőrség kísérte, ők kívül maradva várakoztak. Hjerbourge kis ország volt: a háborús erőfeszítésekhez egyetlen termékükkel, gyapjújukkal tudtak hozzájárulni. Kahlannak most nagy szüksége volt a követ segítségére.
Theriault követ hagyományos üdvözlésképp letérdelt Kahlan elé. Mikor végül felállt, hátralökte vastag csuklyáját, és szélesen elvigyorodott.
- Örömömre szolgál, Inkvizítor Anya, hogy jó egészségben láthatlak viszont.
Kahlan őszinte mosollyal viszonozta a követ udvariasságát.
- Én is örülök, neked, Theriault követ. Gyere ide a tűz mellé, és melegedj meg!
A kőből épült tűzhely mellett Theriault lehúzta a kesztyűit, és a lobogó lángnyelvek fölé tartotta átfázott kezeit. Pillantása a Kahlan válla fölött kivillanó kardmarkolatra siklott, majd megakadt a tűzhely párkányán büszkén álló Szellemen. Mint mindenki más, ő is csodálattal bámulta meg a szobrot.
- Hallottunk róla, hogy a Rahl Nagyurat elfogták. - szólalt meg végül. - Van valami híred róla?
Kahlan megrázta a fejét.
- Annyit tudunk, hogy egyelőre nem bántották, de ez minden. Én azonban ismerem a férjemet: tudom, hogy találékony, és bízvást hiszem, hogy meg fogja találni a módját, hogyan térjen vissza közénk.
A követ bólogatva, összevont szemöldökkel, figyelmesen hallgatta Kahlant.
Az asztal mellett álló Cara, akinek Kahlan szavai újra eszébe juttatták az ő Rahl Nagyurát, látszólagos szórakozottsággal forgatta meg ujjai között az Agielét. Kék szemeinek pillantásából és a hanyag mozdulatból, amellyel hagyta újra lelógni a fegyvert a csuklójára erősített finom aranyláncról, Kahlan azonnal megállapította, hogy az Agiel, amely az élő Rahl Nagyúrhoz kötődött, még megőrizte az erejét. Amíg az Agiel működik, biztosak lehetnek benne, hogy Richard még életben van, de ez volt minden, amit tudhattak róla.
A követ kigombolta vastag utazó köpenyét.
- Hogy áll a háború? Mindenki aggódva várja a híreket.
- Amennyire meg lehet ítélni, eddig több, mint százezer emberüket veszítették el.
A követnek a lélegzete is elakadt. Ekkora szám elképesztő volt egy olyan kicsi országból érkezőnek, mint az ő hazája, Hjerbourge.
- Akkor szétvertétek őket. Visszakotródtak az Óvilágba? - Kahlan nem nézett a követ szemébe, inkább a lobogó lángok között parázsló fadarabokra szegezte a tekintetét.
- Attól tartok, ennyi ember elvesztése meg sem kottyan a Birodalmi Rendnek. Igyekszünk lefaragni a számukat, de a seregük több mint tízszer ennyi katonából áll. Továbbra is a közelben tanyáznak, innen egy heti járóföldre délre.
Kahlan most végre felnézett a követre. Theriault tekintetéből látta, hogy el sem tud ennyi embert képzelni együtt. A férfi széltől kivörösödött arca most lényegesen sápadtabbnak látszott.
- Jóságos szellemek... - suttogta. - Hallottunk mindenféle szóbeszédet, de megtudni, hogy valóban igazak... - csüggedten rázta meg a fejét. - Hogy lehetséges egyáltalán legyőzni ekkora ellenséget?
- Ha jól emlékszem, jó pár évvel ezelőtt, amikor Aydindrilben részt vettél a Tanács ülésén, a díszvacsora után volt egy kis öszszezördülésed. Az a nagydarab ember Keltonból, a nevére már nem emlékszem, hencegni kezdett, és lenézően nyilatkozott a te kis országodról. Téged is becsmérelt valamivel. Emlékszel arra az estére? Minek is nevezett téged akkor?
Theriault követ elmosolyodott, szemében vidám kis szikrák villogtak.
- Nyápicnak.
- Nyápic. Úgy van. Azt hiszem, azt hitte, hogy attól, mert ő kétszer akkora, mint te, mindjárt sokkal többet is ér. Emlékszem, letakarították körülöttetek az asztalt, és ti szkanderezésben mértétek össze az erőtöket.
- Hát igen, akkor még fiatalabb voltam, ráadásul ittam is egy pár pohárral a vacsora mellé.
- Te győztél.
Theriault halkan felnevetett.
- De nem erővel. Túlságosan elbizakodott volt. Én meg talán ravaszabb voltam, és főleg gyorsabb, ennyi az egész.
- A lényeg a végeredmény: hogy te győztél. A Rendnek az a százezer katonája attól nem lesz kevésbé halott, hogy akkora létszámfölényben vannak.
A követ már nem mosolygott.
- Megértettem. Azt hiszem, a Birodalmi Rend jobban tenné, ha visszavonulna most, amíg még maradt katonája egyáltalán. Emlékszem még rá, hogyan eredtél ötezer galeai újonccal az ötvenezer fős ellenség nyomába, és hogyan semmisítettétek meg őket az utolsó emberig. - Egyik karjával a tűzhely párkányára könyökölve előredőlt. - Mindenesetre értem, mire céloztál. Amikor erősebb ellenféllel állsz szemben, az eszedet kell használnod.
- A segítségedre van szükségem - mondta Kahlan a követnek. Theriault nagy barna szemeiben felcsillant a tűz visszfénye, ahogy Kahlanra emelte a tekintetét.
- Neked bármit, Inkvizítor Anya. Bármit, ami a hatalmamban áll.
Kahlan lehajolt, és újabb, farönköt rakott a tűzre. A fadarab szikraesőt kavart fel maga körül, a szikrák örvénylő mozgással szálltak fel a kéménybe.
- Gyapjúköpenyekre van szükségem az embereim számára. Csuklyás gyapjúköpenyekre.
Theriault csak pár másodpercig fontolgatta a kérést.
- Csak mondd meg, mennyire, és én intézkedem. Biztos vagyok benne, hogy teljesíthető a kérésed.
- Legalább százezer darab kellene: minden emberemnek, aki jelenleg idelent van délen. Erősítést is várunk, úgy, hogy ha ehhez még ötvenezret hozzá tudnátok tenni, nagyon nagy segítség lenne a Rend legyőzése dolgában.
Amíg a követ némán számolgatott magában, Kahlan a piszkavassal a tűztér hátsó részébe tolta át az újonnan berakott farönköt.
- Tudom, nem könnyű, amit kérek. - Theriault megvakarta sűrű, őszes üstökét.
- Nem hiszem, hogy azt akarnád meghallgatni, mennyi nehézségbe ütközik a dolog. Ez semmit nem segítene abban, hogy győzzetek. Hadd mondjak hát csak annyit, hogy meg fogod kapni.
Theriault követ szava arannyal felérő ígéret volt: olyan értékes és olyan értékálló. Kahlan felállt, és szembefordult a követtel.
- Ja, igen, és fehérített gyapjúból legyenek. - Theriault kérdően vonta fel a szemöldökét.
- Fehérített gyapjúból?
- Ravaszoknak kell lennünk, ahogy te magad is mondtad. A Birodalmi Rend messze délről jött ide. Richard járt már egyszer arra lent, és elmesélte nekem, milyen más arrafelé a klíma, mint idefenn az Újvilágban. A teleik egyáltalán nem olyanok, mint itt nálunk. Ha nem tévedek nagyot, a Rend nem ismeri a mi teleinket, nem szokott hozzá, hogyan kell túlélni ilyen időjárásban, még kevésbé tudja, hogyan lehet harcolni ilyenkor. Igaz, nagyon nehezek a körülményeink télen, de pont ez szolgál az előnyünkre.
Kahlan Theriault orra alá nyomta az öklét.
- Könyörtelenül zaklatni fogom őket. Gondoskodni fogok róla, hogy megszenvedjék a tél keserveit. Harcra fogom kényszeríteni őket, olyan körülmények között, amelyeket sokkal kevésbé ismernek, mint mi. Azért van szükségem a kifehérített csuklyás köpenyekre, hogy azzal álcázzam a katonáimat. Felhasználom az időjárási viszonyokat arra, hogy észrevétlenül megközelíthessük őket, lecsapjunk rájuk, aztán rögtön eltűnhessünk a szemük elől.
- Nekik nincsenek mágiahasználóik?
- Vannak, de nem állíthatnak minden íjász mellé külön varázslót, aki megmondaná neki, hová lőjön.
A követ az állat simogatta.
- Igen, értem, mire gondolsz. - Tenyerével a tűzhely párkányára csapott, mintegy megpecsételve vele az ígéretét. - A népem azonnal hozzá fog kezdeni a munkához. A katonáidnak meleg kesztyűkre is szükségük lesz. - Kahlan elismerően elmosolyodott.
- Hálásak lesznek neked. Kezdjétek leküldeni ide a köpenyeket, amint egy pár ezer készen van. Ne várjátok meg, amíg mind elkészül. Kevesebb emberrel is elkezdhetjük a támadásokat, és ahogy több köpenyt kapunk, majd növeljük a támadóink létszámát.
Theriault követ begombolta a kabátját, és fejére húzta a csuklyáját.
- A tél épp hogy csak elkezdődött. Minél több időtök marad rá, hogy a számotokra kedvező időjárási viszonyok között támadjátok meg őket, annál jobb. Legjobb lesz, ha máris indulok vissza.
Kahlan megszorította a követ karját. Nem olyan gesztus volt ez, ami jellegzetes szokása lett volna az Inkvizítor Anyának, inkább olyan, amit mindenki más is megtenne a jó szándék és a segítség elismeréseként.
Kahlan és Cara a kunyhó ajtaja előtt állva figyelték, ahogy a követ és testőrsége távolodik tőlük nehézkesen gázolva a magas hóban. Kahlan remélte, hogy hamarosan megkaphatják az első szállítmányt a fehérített köpenyekből, és hogy azok valóban olyan jó álcának fognak bizonyulni, ahogy bízott benne.
- Tényleg azt gondolod, hogy hatékonyan folytathatjuk a háborút télen is? - kérdezte Cara.
Kahlan visszafordult az ajtó felé.
- Muszáj.
Mielőtt visszament volna a kunyhóba, Kahlan a fák között közelítő embercsoportra lett figyelmes. Amikor kicsit közelebb értek, felismerte, hogy Meiffert tábornok halad a társaság élén gyalogosan. Adie, Verna, Warren és Zedd követték, négy lovast fogva közre. A lovasok vezetőjének oldalára csatolt kard markolatán szikrázott a déli napsütés.
Kahlannak a lélegzete is elakadt, amikor felismerte a férfit. Arra sem vesztegetett időt, hogy köpenyéért vagy szőrmebundájáért visszalépjen a kunyhóba, futva indult a magas hóban, hogy üdvözölje. Cara közvetlenül a nyomában maradt.
- Harold! - kiáltotta Kahlan, ahogy közelebb ért. - Ó, Harold! Annyira örülök, hogy látlak!
A lovasok vezetője Harold herceg volt, Kahlan féltestvére Galeából. Kahlant újabb meglepetés érte, amikor a többi lovast is felismerte. Köztük volt Bradley Ryan kapitány, annak a galeai újonc osztagnak a parancsnoka, akikkel Kahlan együtt harcolt, és Flin Hobson, az osztag hadnagya. A leghátul lovaglóban Kahlan Frost őrmestert vélte felismerni. Olyan széles mosollyal sietett az érkezők üdvözlésére, hogy szinte belefájdultak az arcizmai.
Legszívesebben lerángatta volna féltestvérét a lováról, hogy ott rögtön magához ölelje. Harold herceg nagyszerű látványt nyújtott nemes vérű lova hátán a galeai hadsereg harci egyenruhájában. Kahlanban csak most tudatosult, mennyire aggódott eddig a herceg késedelme miatt.
Harold valóban hercegi tartásban hajtotta meg könnyedén a fejét Kahlan felé üdvözlésül. Ajkán csak apró mosoly ült.
- Inkvizítor Anya! Hálás vagyok a szellemeknek, hogy jó egészségben láthatlak viszont.
Ha a herceg nem is, Ryan kapitány annál szélesebben vigyorgott Kahlanra. Kahlannak nagyon szép emlékei voltak Bradley és Flin hősiességéről, bátorságáról és emberségéről. A harcuk rettenetes volt, de ezeknek a hős fiatal katonáknak a társasága kedves emléke maradt mindörökre. Akkor a lehetetlent vitték véghez együtt, és most újra eljöttek, hogy segítsenek ismét megtenni.
A ló mellett megállva Kahlan felnyújtotta a kezét a hercegnek.
- Gyere be! Odabent jó meleg tűz ég. - Másik kezével a kapitány, a hadnagy és az őrmester felé intett. - Gyertek ti is, melegedjetek meg!
Aztán a többiek felé fordult, akik valahogy sokkal kevésbé látszottak örülni, mint ahogy kellett volna nekik.
- Gyertek ti is, van elég hely odabent, elférünk mindnyájan. Harold herceg leszállt a lováról.
- Inkvizítor Anya, én...
Kahlan képtelen volt ellenállni az érzelmeinek. Féltestvére nyakába borult. A herceg hatalmas termetű ember volt, akárcsak az apjuk, Wyborn király.
- Harold, annyira aggódtam miattad! Cyrilla hogy van? - Cyrilla, Harold nővére, Kahlan féltestvére tucatnyi évvel volt idősebb Kahlannál. Kahlannak úgy tűnt, Cyrilla időtlen idők óta beteg. Amikor a Rend fogságába került, egy verembe lökték be, gyilkosok és erőszaktevők közé. Harold kiszabadította onnan, de az ott elszenvedett bántalmak hatására Cyrilla egyfajta katatón állapotba került, egyáltalán nem érzékelte a környezetét maga körül. Ebből az állapotából csak néha, akkor is csak rövid időközökre tért magához. Amikor tudata visszatért, gyakran csak sikoltozott és zokogott csillapíthatatlanul. Az egyik, ritka alkalommal, amikor elméje világos volt, ígéretet vett Kahlantól, hogy az elfogadja Galea királynőjének trónját, és őrködni fog népe biztonsága felett.
Harold visszautasította a koronát, mert inkább a galeai hadsereg fővezére akart maradni. Kahlan vonakodva bár, de eleget tett féltestvérei kívánságának.
Harold gyors pillantással mérte végig vele érkezett embereit.
- Inkvizítor Anya, beszélnünk kell egymással.

18. FEJEZET

Harold herceg utasítására Ryan kapitány és két embere az embereik és a lovak után nézett, a többiek bezsúfolódtak a kicsiny prémvadászkunyhóba. Zedd és Warren egy két fatuskóra helyezett deszkából álló padra ültek, Verna és Adie egy hasonló szemközti padon foglaltak helyet. Cara kibámult az ablakon. A Cara mellett álló Meiffert tábornok az ujja hegyn az asztal peremén idegesen felalá jártató herceget figyelte Kahlan a herceggel szemben az asztalra könyökölve összefon ta a karjait.
- Szóval - kezdte ismét, a legrosszabbtól tartva -, hogy van Cyrilla?

Harold végig simított kabátja elején.
- A királynő... rendbe jött.
- Királynő?! - Kahlan felpattant a székéből. - Cyrilla meggyógyult? Harold, ez nagyszerű hír! És a koronáját is visszavette végre? Még jobb!

Kahlan boldog volt, hogy megszabadult Galea királynői rangjától. Az Inkvizítor Anya számára ez nagyon kényelmetlen szerep volt, aminek a betöltésére Cyrilla sokkal alkalmasabb volt. Ennél is jobban megörült a hírnek, hogy féltestvére végre meggyógyult. Bár ők ketten soha nem álltak igazán közel egymáshoz, egymást kölcsönösen tisztelték.

Még a Cyrilla felépülésén érzett örömét is meghaladta azonban a megkönnyebbülés, hogy Harold végre elhozta a seregét, hogy csatlakozzon hozzájuk. Remélte, hogy a hercegnek sikerült legalább azt a százezer embert összegyűjtenie, amiben korábban megegyeztek: ez nagyon jó indulásul szolgálna ahhoz a hadsereghez, amit Kahlan fel akart állítani.

Harold megnyalta széltől és hidegtől kicserepesedett ajkát. Vállai megroggyant tartásából Kahlan arra következtetett, hogy igencsak embert próbáló feladat lehetett összeszednie a sereget, és hogy az útjuk is nehéz lehetett. Még soha nem látta Harold arcát ilyen törődöttnek. Ezen az arcon olyan üres, kifejezéstelen tekintet ült, ami Kahlannak az apját juttatta eszébe.

Kahlan túláradó mosollyal jelezte, mennyire értékeli Harold erőfeszítéseit.
- Mennyi embert hoztál? Nagy hasznát vesszük mind a százezernek! Ezzel nagyjából megduplázhatjuk a jelenlegi létszámunkat. A szellemek a tanúim, szükség lesz rájuk.

Senki sem válaszolt neki. Ahogy körbenézett az arcokon, mind lesütötték a tekintetüket, senki nem nézett a szemébe.
- Harold, mennyi embert hoztál?

A herceg vaskos ujjaival beletúrt sűrű, hosszú, sötét hajába.
- Úgy ezer körül.
Kahlan értetlenül meredt rá, és visszaroskadt a székébe.
- Ezer?
A herceg bólintott, de még mindig nem mert Kahlan szemébe nézni.
- Bradley kapitányt és az embereit. Akiket már korábban is vezettél csatába.
Kahlan érezte, hogy az arcát elönti a forróság.
- Minden katonátokra szükségünk van. Harold, mi folyik itt? - A erceg végre Kahlan szemébe nézett.
- Cyrilla királynő elutasította a tervünket, hogy délre hozzam a hadseregünket. Nem sokkal az után, hogy te nálunk jártál, magához tért a betegségéből. Ismét a régi önmaga lett: tűzzel és lelkesedéssel teli. Tudod, milyen volt régebben. Mindig rendületlenül védte Galea érdekeit. - A herceg ujjai szórakozottan doboltak az asztalon. - De attól tartok, a betegsége azért változtatott rajta: most már fél a Birodalmi Rendtől.
- Én is félek - válaszolta halkan, visszafojtott haraggal Kahlan. Hirtelen tudatára ébredt, hogy Richard Kardja a hátához simul. Látta, hogy Harold tekintete is a Kardra tévedt. - Középföldön minden élő ember fél a Rendtől. Pontosan ezért van szükségem a katonáitokra.
Harold bólogatott Kahlan szavaira.
- Én is elmondtam neki mindezt. Ő azt felelte, hogy ő Galea királynője, és neki kötelessége a mi hazánkat védelmezni első sorban.
- Galea csatlakozott a D’Harai Birodalomhoz. - Harold tehetetlen gesztussal tárta szét a kezét.
- Mikor a királynő... beteg volt, ez a tény nem jutott el a tudatáig. Azt mondja, ő csak azért adta át neked a koronát, hogy megvédelmezd a népünket, nem azért, hogy eladd a hazánk függetlenségét. - Kezeit visszaejtette az oldala mellé. - Azt mondja, ehhez nem volt jogod, és ő nem ismeri el a megegyezést.
Kahlan körbetekintett a helyiségben némán, szigorú bírákként ülő többieken.
- Harold, te meg én már régen megbeszéltük ezt. Középföldet nagy veszedelem fenyegeti. - Széles gesztussal intett maga köré. - Az egész Újvilág veszélyben forog. Szembe kell néznünk ezzel a veszéllyel, és le kell győznünk, nem úgy, hogy egyenként védjük meg az országainkat, sem úgy, hogy mindenki a saját földjét védelmezi. Ha ezt tesszük, mind elveszünk egyenként. Össze kell fognunk!
- Én elvben egyetértek veled, Inkvizítor Anya, de Cyrilla királynő nem.
- Akkor Cyrilla még nem gyógyult meg, Harold. Akkor még beteg.
- Lehetséges, de ezt én nem ítélhetem meg.
Kahlan könyökét az asztalra támasztva az ujjai hegyével támasztotta meg a fejét. Elméjében némán sikoltozott a gondolat: ez nem történhet meg!
- Jebra mit szól mindehhez? - szólt közbe Zedd a fal mellől. Kahlan örült, hogy végre az öreg varázsló is megszólalt, mintha ettől valami értelmet nyerhetne az az őrültség, amit az előbb hallott, mintha az Első Varázsló szavaitól mindjárt rendbe jönnének a dolgok. - Ott hagytuk nektek a látó asszonyt, hogy gondoskodjon Cyrilláról, és tanácsokkal szolgáljon neked. Jebrának figyelmeztetnie kellett Cyrillát, hogy ilyet nem szabad tennie!
Harold ismét lehajtotta a fejét.
- Attól tartok, Cyrilla királynő börtönbe vettette Jebrát. Sőt mi több, azt is elrendelte, hogy ha Jebra még egyszer ki meri ejteni a száján a gyalázatos véleményét, ahogy Cyrilla nevezi, vágják ki a nyelvét.
Kahlan erőszakkal lehunyta a szemét, hogy lecsillapítsa magát. Már nem is Cyrilla viselkedésén döbbent meg. Mikor megszólalt, lassan, lélektelenül ejtette ki a szavakat.
- Harold, miért fogadsz szót egy őrült nő parancsainak? - Harold állkapcsa megfeszült, mintha bántaná Kahlan hanghordozása.
- Inkvizítor Anya, Cyrilla nem csak a nővérem, de a királynőm is. Megesküdtem rá, hogy engedelmeskedem a királynőnek, hogy védelmezhessem Galea népét. Azok az emberek odakinn, akikkel együtt harcoltál, elsősorban szintén Galea népének védelmére esküdtek fel. Már ki is adtam nekik a királynőnk parancsát. Mindannyiunknak azonnal vissza kell térnie Galeába. Sajnálom, de ennek meg kell lennie.
Kahlan öklével az asztalra vágott, és talpra ugrott.
- Galea a Callisidrin völgy bejáratában terül el. Középföld szívébe rajta keresztül vezet az út. Hát nem fogod feli mekkora kísértést jelent ez a Birodalmi Rend számára? Nem látod, hogy a Rend ketté akarja szakítani a Középföldet?
- Persze, hogy látom, Inkvizítor Anya.
Kahlan mereven előre nyújtott karral a kunyhó mögött elterülő tábor felé mutatott.
- Akkor tehát elvárnád azt, hogy azok az emberek odakint az életük árán védelmezzenek benneteket a Rend ellen? Te és Cyrilla királynő lelketlenül azt kívánnátok, hogy azok a katonák meghaljanak értetek, amíg ti otthon lapultok Galeában reménykedve benne, hogy a Rend soha nem ér el hozzátok?
- Nyilvánvaló, hogy nem, Inkvizítor Anya.
- Mi ütött beléd? Hát nem érted, hogy ha velünk együtt küzdesz, hogy megállítsuk a Rendet, azzal a saját hazád népét védelmezed?
Harold megnyalta kicserepesedett ajkát.
- Inkvizítor Anya, mindaz, amit mondasz, alighanem igaz. Csakhogy nincs semmi jelentősége a dolog szempontjából. En a galeai hadsereg parancsnoka vagyok. Az életemet a galeai nép és az uralkodóm szolgálatának szenteltem: előbb apámnak és anyámnak, most pedig a nővéremnek. Arra neveltek, hogy mindenek előtt Galeát kell megvédelmeznem.
Kahlan mindent elkövetett, hogy a hangja nyugodt és tárgyilagos maradjon.
- Harold, Cyrilla nyilvánvalóan még mindig beteg. Ha csakugyan meg akarod védelmezni a népedet, be kell látnod, hogy amit most teszel, az nem a helyes útja.
- Inkvizítor Anya, a királynőm rám bízta a népem védelmét. Én tudom, mi a kötelességem.
- Kötelesség? - Kahlan kezét végighúzta az arcán. - Harold, nem követheted vakon annak a nőnek a szeszélyeit. Az élethez és a szabadsághoz vezető út a józan megfontoláson át vezet. Lehet ő a királynőd, de a valódi uralkodód a józan ész kell legyen. Ha ebben a dologban nem használod az eszedet, ha gondolkodás nélkül cselekszel, az intellektuális anarchiához vezet.
Harold úgy pillantott Kahlan ra, mintha valami értetlen gyerekre nézne, aki képtelen felfogni, mit jelent a felnőtt felelősség.
- Ő a királynőm. A királynő a népéért él és cselekszik. - Kahlan ujjai türelmetlenül doboltak az asztalon.
- Cyrilla nem önmaga. Még mindig a múlt kísértő árnyai között él. Csak veszedelmet hoz a népére. Te pedig segítesz neki benne, hogy tönkretegye a hazádat, csak, mert hinni akarsz valamiben, ami nem igaz. Olyannak látod őt, amilyen valaha volt, nem olyannak, amilyen most.
Harold vállat vont.
- Inkvizítor Anya, én megértem, miért úgy gondolkodsz, ahogyan, de semmit nem tehetek. Azt kell tennem, amit a királynőm parancsol.
Kahlan az asztalra könyökölve egy rövid ideig a tenyerébe temette az arcát. Teste reszketett a dühtől az őrült, makacs ostobaság hallatán. Végül felemelte a fejét, és szembenézett féltest vérével.
- Harold, Galea a D’Harai Birodalomhoz tartozik. Galeának csak a D’Harai Birodalom jóindulatából van királynője. És lehet Cyrilla királynő, még a D’Harai Birodalom fennhatóságát is megtagadhatja, akkor is az én alattvalóm, engedelmességgel tartozik nekem, ahogy Galea Középföld többi népeivel együtt mindig is engedelmességgel tartozott a mindenkori Inkvizítor Anyának. Én vagyok az Inkvizítor Anya, egyúttal a D’Harai Birodalom vezére is a Rahl Nagyúr távollétében. Én ezennel hivatalosan megfosztom a rangjától Cyrillát.
Nem királynője többé semminek, főként nem Galeának.Utasítlak rá, hogy térj vissza Ebinissiába, saját biztonsága érdekében vedd őrizetbe Cyrillát, szabadítsd ki Jebrát, és gyere vissza ide a látó asszonnyal és a teljes galeai hadsereggel együtt, kivéve a főváros őrizetére otthagyott csapatokat.
- Sajnálom, Inkvizítor Anya, de a királynőm parancsa szerint...
Kahlan nagyot csapott tenyerével az asztal lapjára.
- Elég!
Harold elhallgatott, és Kahlan méltóságteljesen felemelkedett ültéből.
- Mint Inkvizítor Anya, parancsolom neked, hogy azonnal hajtsd végre az utasításaimat! Ez végleges. Nem akarok több ellenvetést hallani!
Harold olyan tompa, üres hangon válaszolt, ami az apjára emlékeztette Kahlant.
- Tudom, hogy ez értelmetlennek hangozhat számodra, Inkvizítor Anya, de a népem iránti kötelességem fölötte áll az irántad való kötelezettségeimnek. Cyrilla a nővérem és a királynőm. Wyborn király mindig arra nevelt, hogy jó parancsnoka legyek a seregeimnek. Egy főparancsnok elsősorban a királynőjének tartozik engedelmességgel. A királynő parancsa, hogy az embereimnek, akikkel ide jöttem, azonnal vissza kell térniük Galea védelmére. Férfi vagyok és katona, a becsületem azt követeli meg tőlem, hogy a népemet óvjam a királynőm parancsa szerint.
- Te egy nagyképű bolond vagy! Hogy mersz nekem a becsületedről papolni? Az itteni ártatlan emberek életét áldoznád fel az úgynevezett becsületed oltárán? A becsületnek a valóság tiszteletén kell alapulnia, nem a reménybeli dolgok iránti vak kötelességtudaton! Neked nincs becsületed, Harold.
Kahlan visszaroskadt a székébe. Elnézett Harold mellett, tekintete a tűz lángjaiba meredt.
- Hallottad a parancsaimat. Megtagadod őket?
- Meg kell tagadnom, Inkvizítor Anya. Csak annyit tehetek hozzá, hogy nem a rosszindulat vezérel benne.
- Harold - felelte Kahlan színtelen, tompa hangon, anélkül, hogy ránézett volna a hercegre -, ez árulás.
- Megértem, ha te ezt annak látod, Inkvizítor Anya.
- Ó, igen, annak látom. Elárulod vele a népedet, Középföldet, a Birodalmi Rend ellen alakított d’harai szövetséget, és az Inkvizítor Anyát. Szerinted nekem mit kellene tennem ebben a helyzetben?
- Gondolom, ha ilyen keményen ítéled meg a dolgot, ki kellene végeztetned engem, Inkvizítor Anya.
Kahlan most a hercegre nézett.
- Ha van benned annyi józan ítélőképesség, hogy ezt felfogd, akkor mi értelme van ragaszkodnod egy örült asszony parancsaihoz? Csak a saját halálodat éred el vele, és így sem, úgy sem tudod végrehajtani a parancsait! Ha ragaszkodsz a döntésedhez, a népedet fosztod meg vele a saját szolgálatodtól, pedig épp te mondtad, hogy a néped szolgálatát helyezed mindenek fölé. A döntésed pontosan azt bizonyítja, hogy mind a józan ész, mind a becsület hiányzik belőled.
Harold pillantása Kahlanéba kapcsolódott, és izzó harag sugárzott belőle. Ökölbe szorított kezén elfehéredtek az ízületek.
- Akkor most engem hallgass meg, Inkvizítor Anya! Ha kiállok a becsületemért, még ha az életembe kerül is, azzal a családomat, a nővéremet, a királynőmet, atyám, Wyborn király, és az édesanyám emlékét, és a hazámat tisztelem meg. Az országomat, amit apám, Wyborn király, és anyám, Bernadine királynő alapítottak meg. Amikor még szinte gyerek voltam, apámat, királyomat, uralkodómat az Inkvizítorok elvették anyámtól, a családjától, hazámtól Galeától. Elvették őt inkvizítori mágiával anyád önző vágyai miatt, azért, mert erős, jóképű férfira vágyott, aki apja legyen a gyermekének. Neked. Most pedig te, Inkvizítor Anya, ennek a rablásnak a gyümölcse, amely megfosztott engem imádott apámtól még gyermekkoromban, te akarsz engem elvenni a nővéremtől? Őt is el akarod venni a népétől, a hazájától! El akarsz tiltani engem a kötelességemtől, hogy szolgáljam a királynőmet, a hazámat, és mindenek előtt a népemet? Az utolsó parancs, amit apámtól kaptam, mielőtt anyád elvette őt tőlünk és tönkretette pusztán csak azért, mert megkívánta azt az erős és remek embert, az volt, hogy soha ne felejtsem el a nővérem és a hazám iránti kötelességeimet. Apám utolsó kívánságát akkor is teljesítem, ha ez számodra őrültségnek hangzik. Kahlan dermedt döbbenettel meredt a hercegre.
- Sajnálom, hogy így érzel, Harold.
A herceg arca keménynek, öregnek látszott.
- Tudom, hogy nem te vagy a felelős olyasmiért, ami még a te születésed előtt történt, és mindig is szeretni fogom benned azt a részt, ami az apám, de nekem akkor is együtt kell élnem mindazzal, amit most hallottál. És hűnek kell maradnom önmagamhoz, a saját érzéseimhez.
- Az érzéseidhez - ismételte meg tompultan Kahlan.
- Igen, Inkvizítor Anya. Ezek az én érzéseim, és az érzéseimben hinnem kell.
Kahlan igyekezett lenyelni a szorító érzést a torkában. Az asztalon ernyedten heverő ujjaiban furcsa bizsergést érzett.
- Hit, érzések. Harold te is olyan őrült vagy, mint a nővéred.
-Kihúzta magát és összefonta a karjait a mellén. Még egyszer, utoljára összekapcsolódott a tekintete a féltestvéréével, a férfiével, akit soha nem ismert igazán, akinek jóformán csak a nevét tudta, és kimondta az ítéletét.
- Holnap napkeltétől kezdődően Galea és a D’Harai Birodalom háborúban áll egymással. Holnap napkelte után, ha én, vagy valamelyik emberem meglátnak téged, elfogunk, és árulásért kivégzünk. Nem hagyhatom, hogy azok a bátor katonák odakint a táborunkban árulók védelmében adják az életüket. A Birodalmi Rend minden valószínűség szerint északnak fog megindulni, a Callisidrin völgyön keresztül. Magatokra maradtatok. Le fogják mészárolni az összes embert, ahogy lemészárolták Ebinissia lakosságát. Jagang az emberei elé fogja vetni a nővéredet a szajhájukul.
És mindez a te műved lesz, Harold, mert nem voltál hajlandó az eszedet használni, hanem az érzelmeidre, meg hamis illúziókba vetett hitedre hallgattál helyette.
Harold összefogta a kezeit a háta mögött, és fölszegett állal hallgatta, ahogy Kahlan tovább folytatta.
- Mondd meg Cyrillának, hogy jobb, ha abban a sorsban reménykedik, amit az imént leírtam, mert ha a Rend nem vonul keresztül Galeán, akkor én fogok bevonulni oda. Megfogadtam, hogy nem fogok kegyelmezni a Rendnek. Galea árulása ugyanarra a sorsra ítélte a hazádat, mint amit a Rend kiérdemelt. Ha a Rend nem teszi rá a kezét Cyrillára, én fogom elfogni, és ha a kezeim közé kerül, visszavitetem Aydindrilbe, személyesen fogom letaszítani ugyanabba a verembe, amelyikből te kiszabadítottad, és élete végéig ott fogom tartani az összes erőszakos bűnöző között, akiket csak össze tudok szedni. - Harold álla leesett a döbbenettől.
- Inkvizítor Anya! Csak nem fogod... - De Kahlan szemeiből látta, hogy igen.
- El ne felejtsd megmondani Cyrillának, milyen sorsot szánok neki! Jebra valószínűleg megpróbálta megmondani, és börtönbe vetették érte. Cyrilla nem akarja látni maga előtt a szakadékot, ami felé igyekszik, és te vele együtt haladsz arra. Ami még ennél is rosszabb, ártatlan embereket is magatokkal fogtok rántani.
Kahlan kivonta a galeai uralkodói kardját. A fegyver két végét két kezébe fogta. A penge oldalát térdére fektette, és fogait öszszeszorítva lefelé feszítette a végeit. Az acél meghajolt, és végül hangos pendüléssel kettétörött. Kahlan maga elé hajította a földre a törött fegyver darabjait.
- Most pedig tűnj el a szemem elől!
Harold megfordult, hogy távozzon, de még mielőtt az első lépést megtehette volna, Zedd felállt, és kinyújtott karral jelezve maradásra kérte.
- Inkvizítor Anya - kezdte Zedd gondosan megválogatva a szavait. Úgy hiszem, ezúttal hagytad, hogy az érzelmeid befolyásolják a döntéseidet.
Harold Zedd közbelépésétől megkönnyebbülten Kahlan felé intett.
- Mondd meg neki, Zorander varázsló! Mondd csak meg neki!
Kahlan nem akart hinni a füleinek. Meg sem mozdult, csak a tekintete mélyedt Zedd mogyoróbarna szemeibe.
- Elmagyaráznád, miben tévedtem az érzelmeim hatása alatt, Első Varázsló?
Zedd Haroldra pillantott, aztán vissza Kahlanra.
- Inkvizítor Anya, Cyrilla királynő nyilvánvalóan tébolyodott. Harold herceg nem csak, hogy rossz szolgálatot tett neki, de döntésével lehetővé tette, hogy az őrült királynő a halálba taszítsa a saját népét. Ha a herceg a józan ész oldalára állt volna, azzal a népét óvta volna, és megtisztelte volna azt a nagyszerű szolgálatot, amit a nővére tett a múltban, amikor még ép volt az elméje.
Ehelyett a herceg elárulta népe iránti kötelességét azzal, hogy hamis illúziókba vetette a hitét az igazsággal való szembenézés helyett. Ezzel a saját népét ítélte halálra.
Harold herceget joggal találtad bűnösnek árulás bűntettében. Az iránta való érzelmeid azonban befolyásolták józan ítélőképességedet. Nyilvánvaló, hogy a herceg immár veszélyt jelent az ügyünkre, katonáink életére és a saját népe életére nézve. Nem hagyhatjuk őt életben.
Harold döbbenten meredt Zeddre.
- De Zedd...
Zedd mogyoróbarna szemeiből is a könyörtelen ítélet sugárzott felé. A varázsló mintha arra várt volna, hogy a herceg további szavakkal igazolja árulását. Harold szája némán mozgott, de hang nem jött ki belőle.
- Van, aki nem ért egyet velem? - kérdezte Zedd.
Adie-re pillantott. Az a fejét rázta. Verna szintén néma fejrázással jelezte egyetértését. Warren egy pillanatig Haroldra bámult, aztán ő is megrázta a fejét.
Harold arckifejezése sértődött büszkeségre váltott.
- Nem vagyok köteles ezt eltűrni. Az Inkvizítor Anya hajnalig haladékot adott rá, hogy elvonuljunk. Tiszteletben kell tartanotok az ítéletét!
Két lépést tett az ajtó felé, aztán megtorpant, és a szivéhez kapott. Lassan visszafordult, közben teste megrogyott, szemei felakadtak. Lábai összecsuklottak alatta, és lezuhant a földre.
Kahlan bénultan állt. Senki sem mozdult, vagy szólalt meg. Meiffert lépett oda végül a testhez, féltérdre ereszkedett, és megvizsgálta Harold herceg légzését és pulzusát. Aztán felpillantott Kahlanra, és megrázta a fejét.
Kahlan tekintete Zeddről Adie-re, aztán Vernára, majd végül Warrenre siklott. Valamennyien kifejezéstelen arccal néztek vissza rá.
Kahlan felállt és csöndesen megszólalt.
- Soha nem akarom megtudni, melyikőtök tette ezt, Nem azt mondom, hogy nem volt igazatok... csak épp nem akarom tudni.
A négy mágiahasználó bólintott.
Az ajtóban Kahlan megállt egy pillanatra, az éles napfény ellenére megérezve arcán a kinti levegő csípős hidegét. Kutató pillantása Ryan kapitányon állapodott meg, aki egy juharfa törzsének támaszkodva álldogált. Amint Kahlan felé indult a hóban gázolva, a kapitány vigyázzállásba vágta magát.
- Bradley, megmondta neked Harold herceg, miért jött ide? - Az, hogy Kahlan keresztnevén szólította Ryant, nem a rangján, teljesen megváltoztatta a kérdés jellegét. A kapitány merev tartása ellazult.
- Igen, Inkvizítor Anya. Azt mondta, meg kell mondania neked, hogy a királynője arra utasította, térjen vissza Galea védelmére, és hogy azt is parancsba kapta, hogy valamennyi nálad szolgáló galeai katonát is vigye vissza.
- Akkor te mit keresel még itt? Miért jöttetek ide egyáltalán, ha a herceg mindenkit vissza akar vinni?
A kapitány felszegte szögletes állat, és tiszta kék szemei pillantását Kahlan szemébe mélyesztette.
- Mert mi átálltunk, Inkvizítor Anya.
- Mit csináltatok?
- Harold herceg kiadta nekünk a parancsot, amit te is ismersz. Azt mondtam neki, a parancs rossz, és csak árthat a népünknek. Azt válaszolta, hogy ezt megítélni nem a mi dolgunk. Azt mondta, nekünk nem gondolkodnunk kell, hanem követni a parancsokat. Én harcoltam az oldaladon, Inkvizítor Anya. Hiszek benne, hogy te jobban tudod, mi a helyes, mint Harold herceg. Tudom, hogy te a Középföld népeinek védelmére tetted fel az életedet. Megmondtam a hercegnek, hogy amit Cyrilla tesz, nem helyes. A herceg dühös lett, és rám kiabált, hogy nekem a parancsoknak kell engedelmeskednem.
Azt feleltem neki, hogy akkor én dezertálok a galeai hadseregből, és inkább átallok a te oldaladra. Azt hittem, hogy a parancsmegtagadás miatt azonnal halálra fog ítélni, de akkor mind az ezrünket ki kellett volna végeztetnie, mert mindannyian ugyanígy gondolkodtunk. Sokan ki is léptek a sorból, hogy megmondják neki. Akkor hirtelen úgy tűnt, hogy minden energia kiszállt a hercegből, és beleegyezett, hogy lejöhessünk vele ide délre.
Remélem, nem haragszol ránk, Inkvizítor Anya.
Kahlan ebben a pillanatban képtelen volt Inkvizítor Anya maradni. Két karjával átölelte a kapitányt.
- Köszönöm, Bradley. - Aztán megmarkolta a katona vállát, és könnyes szemmel mosolygott rá. - Ti használtátok a fejeteket. Ezért csak nem haragudhatok rátok!
- Azt mondtad nekem egyszer, mi vagyunk a borz, amelyik egészben akart lenyelni egy ökröt. Nekem úgy tűnik, most te magad is valami ilyesmivel próbálkozol. De ha valaha is sikerülhet a borznak egészben lenyelni az ökröt, akkor te leszel az a borz, Inkvizítor Anya.
Hátrapillantva meglátták Meiffert tábornokot. A tábornok néhány emberét dirigálta, akik vállainál és lábainál fogva Harold herceg ernyedt testét cipelték ki a kunyhóból. A test ernyedt karjai a hóban vonszolódtak.
- Gondoltam, hogy ennek nem lesz jó vége - jegyezte meg a fiatal kapitány. - Mióta Cyrillát az a baj érte, Harold mintha teljesen más emberré vált volna. Én mindig is szerettem őt. Fájt, hogy szembe kellett fordulnom vele, de mostanában már nem lehetett vele értelmesen beszélni.
Kahlan csillapítótag tette a kapitány vállára a kezét, miközben figyelték, hogyan viszik el a holttestet a katonák.
- Én is sajnálom őt, Bradley. Akárcsak neked, nekem is nagyon jó véleményem volt róla. Azt hiszem, az, hogy a nővérét és királynőjét a téboly karmai között kellett látnia, őt magát is az őrület szélére sodorta. Próbáld őt jó emlékezetedben megőrizni.
- Úgy lesz, Inkvizítor Anya. - Kahlan témát váltott.
- Az egyik emberednek el kell vinnie egy üzenetet Cyrillának. Azt akartam, hogy Harold vigye el neki, de most már más futárra van szükségem.
- Intézkedem róla, Inkvizítor Anya.
Kahlan csak most döbbent rá, milyen hideg van idekint, és hogy rajta nincs köpeny. Mialatt a kapitány elment, hogy elszállásolja az embereit és kiválasszon egy futárt közülük, Kahlan visszament a kunyhóba.
Cara éppen újabb fát rakott a tűzre. Verna és Adie már elmentek. Warren egy hengerré csavart térképet vett elő a sarokban álló rajzés térképtekercsekkel teli kosárból.
Már távozni készült, amikor Kahlan karon ragadta. Belepillantott a varázsló kék szemébe, amiből azonnal kiderült, hogy Warren sokkal idősebb annál, mint amilyennek látszik. Richard mindig azt mondta, hogy Warren egyike a legbölcsebb embereknek, akivel valaha is találkozott. Ráadásul azt hírlelték, Warren igazi Tehetsége a prófétálásban rejlett.
- Warren, mindannyian el fogunk pusztulni ebben az őrült háborúban?
A varázsló arcvonásai ellágyultak, szája szélére félénk, de pajkos mosoly ült ki.
- Azt hittem, Kahlan, te nem hiszel a próféciákban. - Kahlan elengedte Warren karját.
- Azt hiszem, tényleg nem. Ne is törődj vele.
Cara, aki tűzifáért indult, követte a kunyhóból kilépő Warrent. Kahlan a tűz mellé húzódott, hogy átmelegedjen, közben a padkán álló Szellemei bámulta. Zedd Kahlanhoz lépett, és vigasztalóan a vállára tette a kezét.
- Amit Haroldnak mondtál a józan észről, az nagyon okos dolog volt, Kahlan. Igazad volt.
Kahlan végighúzta az ujját a Szellem ruhájának diófából faragott vajsima érintésű redőin.
- Ezt Richard mondta nekem, amikor végre megértette, mit kell tennie. Ő mondta, hogy az egyetlen uralkodó, akinek be kell hódolnunk, a józan ész.
- Ezt Richard mondta? Pontosan ezekkel a szavakkal? - Kahlan, még mindig a Szellemre meredve bólintott.
- Azt mondta, a józan ész első törvénye, hogy ami van, az van, ami létezik, az létezik, és erre a sziklaszilárd, megdönthetetlen elvre épül minden tudás. Azt mondta, magának a létezésnek is ez az alapja.
Azt mondta, a gondolkodás választás, hogy a vágyak és szeszélyek nem tények, sem a tények megismerésének alapjai. Azt hiszem, Harold példája éppen ezt bizonyítja. Richard szerint a józan ész az egyetlen eszközünk a valóság megragadására, a túlélés egyetlen lehetősége számunkra. Szabadon dönthetünk, hogy vállaljuk-e a gondolkodáshoz szükséges erőfeszítést, vagy elutasítjuk a józan megfontolást, de nem menekülhetünk a katasztrófa következményei elől, ha nem vagyunk képesek meglátni, amikor előttünk áll.
Elhallgatott, és a tűz ropogását hallgatta, miközben tekintetét a Richard által neki faragott szobor vonásain pihentette. Mikor Zeddtől semmi választ nem kapott, hátrapillantott az öreg varázslóra. Az öreg szintén a lángokba meredt, miközben arcán egy könnycsepp gördült végig.
- Zedd, mi a baj?
- A fiú magától is rájött. - Az öregember hangjában a magányosság és a csendes büszkeség furcsa keveréke csendült. - Megértette, és tökéletesen értelmezte. Ráadásul saját tapasztalatai alapján, alkalmazás közben.
- Mit értett meg?
- A legfontosabb szabályt, a Varázslók Hatodik Szabályát: az egyetlen uralkodó, akinek be kell hódolnunk, a józan ész.
Mogyoróbarna szemeiben a tűz visszfénye csillogott.
- A Hatodik Szabály az a tengely, ami körül az összes többi szabály forog. Nem csak a legfontosabb szabály, de egyúttal a legegyszerűbb is. Mégis ezt felejtik el és sértik meg leggyakrabban, sőt le is kicsinylik. Ezt a szabályt következetesen alkalmazni kell a rossz szándékú emberek folytonos nyavalygása és tiltakozása ellenére is.
Ennek a szabálynak a fénykörén kívül, ahol a hűséges tanítványokat, mély érzésű hívőket és önzetlen követőket féligazságokkal kábítják el, nyomorúság, romlottság és teljes pusztulás ólálkodik.
A hit és az érzelmek a gonoszság melegágyai. A józan megfontolással ellentétben a hit és az érzelmek nem ismernek korlátokat a vágyakban és érzékcsalódásokban. Mindkettő gyilkos méreg, ami megbénítja az erkölcsi érzéket és képes igazolni minden igazságtalanságot és elnyomást, ami valaha is létezett.
A hit és az érzelmek a sötétséget képviselik az értelem fénye ellenében.
A józan ész maga az igazság esszenciája. Az a csoda, amit létnek nevezünk, csak a józan gondolkodás, a Hatodik Szabály segítségével érthető meg a maga teljességében. A szabály elvetése, a józan ész tagadása nem más, mint a halál igenlése.
Másnap reggelre a sereg galeai katonáinak jó fele eltűnt. Visszaindultak a hazájukba Harold herceg parancsa szerint, amit a halála előtt kiadott nekik. A többiek Ryan kapitányhoz és fiatal katonáihoz hasonlóan kitartottak a D’Harai Birodalom mellett.
Leiden hadnagy, a volt tábornok szintén eltűnt reggelre teljes keltoni seregével együtt. Hátrahagyott Kahlannak egy levelet, amelyben leírta, hogy mivel Galea szakított a D’Harai Birodalommal, neki magának is haza kell térnie, hogy Keltont megvédelmezze, mivel szinte biztos, hogy a galeaiak önző döntése következtében a Birodalmi Rend a Kern folyó völgyében fog felvonulni a Középföldre, és Keltont fogja veszélyeztetni. Azt írta, reméli, hogy az Inkvizítor Anya meg fogja érteni, mekkora kockázat ez Kelton számára, és hogy a keltoniak nem a D’Harai Birodalmat akarják cserbenhagyni, csupán saját országukat szeretnék megvédeni.
Kahlan tudott a dezertálásokról, hiszen Meiffert tábornok és Warren azonnal beszámoltak neki róla. Várt is valami hasonlót, és maga is figyelte, mi történik. Azt az utasítást adta ki Meiffertnek, hogy hagyja az embereket elmenni, ha akarnak. Semmi jót nem szülne, ha saját táborukban, saját katonáik ellen szállnának harcba. A megmaradó emberek harci szellemét csak szítani fogja a tudat, hogy ők megmaradtak a jó oldalon, hogy helyesen cselekedtek.
Aznap délután, amikor éppen levelet fogalmazott Baldwin tábornoknak, a keltoni erők főparancsnokának, Meiffert tábornok és Ryan kapitány kértek tőle kihallgatást. Kahlan meghallgatta a tervüket, aztán engedélyt adott rá, hogy Ryan és katonái Meiffert személyesen kiválogatott maroknyi d’harai elit katonáival megerősítve zaklató portyákra mehessen a Rend tábora ellen. Warrent és hat Nővért rendelt ki melléjük mágikus támogatásul.
Mivel a Birodalmi Rend hadai jókora távolságra vonult vissza, Kahlannak információkra volt szüksége róla, mit művelnek, és milyen közöttük a hangulat. De ennél is fontosabbnak ítélte, hogy a rossz idő előnyeit kihasználva fenn akarta tartani az ellenségre nehezedő nyomást. Bradley Ryan és közel ezer harcosa gyakorlott volt a hegyi hadviselésben, és éppen ilyen fajta nehézségek között nőttek fel és edződtek meg. Kahlan együtt küzdött a kapitánnyal és fiatal galeai katonáival, és ő maga tanította őket rá, hogyan harcolhatnak eredményesen nagy túlerővel szemben. Csak legalább ne lenne több mint egymilliós létszámú az ellenség...
Meiffert tábornok speciális erőinek, amelyet kinevezése előtt olyan kiválóan vezetett, most Zimmer kapitány volt a parancsnoka, egy szegletes állú, bikanyakú fiatal d’harai tiszt állandó mosollyal, ami önkéntelenül is átragadt mindenkire a környezetében. Mindazt tudták, amit Ryan kapitány és emberei: és mindazt háromszor jobban. Rutinosak, harcedzettek voltak, fáradhatatlanok, félelmet nem ismerők, és professzionálisan hatékonyak az öldöklésben. Amitől a legtöbb katona elsápadt volna, azon ők csak vigyorogtak.
Ezzel a taktikával harcoltak legszívesebben: amikor nem kötötte őket a nagy csaták szigorú hadrendje, helyette saját különleges tudásukat és képességeiket alkalmazhatták. Akkor voltak igazán elemükben, ha parancsnokaik nem kötötték meg a kezüket, és szabadon tehették, amiben a legjobbak voltak. Kahlan ezért nem is korlátozta őket parancsokkal, inkább teljesen szabad kezet adott nekik.
Ezek a d’harai katonák a legyőzött ellenség füleit gyűjtötték trófeaként.
Feltétlen hűséggel ragaszkodtak Kahlanhoz, részben, mert ő nem akarta visszafogni őket és beolvasztani a sereg többi részébe, de talán még inkább azért, mert valahányszor visszatértek egy-egy küldetésből, Kahlan soha nem mulasztotta el megkérni őket, hogy megnézhesse a fülfüzéreiket. Jól esett nekik az elismerés.
Kahlan azt tervezte, hogy később majd elküldi őket galeai füleket gyűjteni.

19. FEJEZET

Kahlan hátranézett a térképtartó kosár fölé hajló Vernára. Már majdnem egy teljes holdciklus telt el, mióta Warren elment a harci küldetésre Ryan és Zimmer kapitányokkal. Bár lehetetlen volt pontosan kiszámítani, mennyi időt vehet igénybe egy efféle portya, mostanára már vissza kellett volna érniük. Kahlan túlságosan is jól ismerte azt a fajta aggodalmat, ami a Prelátust rágta látszólag szigorú és gyakorlatias viselkedése mögött.
- Verna - kérte karjait dörzsölgetve -, ha a tűz közelében jársz, vetnél még rá egy kis fát?

Cara lehuppant a támla nélküli székéről, amelyre kuporodva Kahlan válla fölött lesett át az asztalra.
- Majd én megteszem.

Verna kihúzott egy térképet a tekercshalomból, és az asztalhoz visszafelé menet megköszönte Carának a szívességét.
- Ez az, Zedd. Azt hiszem, ezen jobban látszik az a terület, amiről beszéltél.

Zedd kigöngyölte a térképet a Kahlan előtt már kiterített tetején. Ez a térkép nagyobb léptékű volt, részletesebb képet adott a Középföld déli részéről.
- Iiigen - húzta el a szót Zedd az új térképre bámulva. - Látjátok ezt itt? - Ujjával a Drun folyóra bökött. - Nézzétek csak, milyen keskeny a sík terület idelenn délen! Vad egy vidék, a szirtek néhol egészen a folyó fölé benyúlnak. Na, hát ezért nem gondolom úgy, hogy a Drun völgyében indulnának el északra.
- Úgy vélem, igazad van - mondta elgondolkodva Verna.
- Ezen kívül - Kahlan ujjával az első térkép északi része felé mutatott -, errefelé főként nicobariak élnek. Meglehetősen elszigetelt nép, ezért csábító célpontnak tűnnek, de a vidék nagyon szegényes. A zsákmány és a haszon jelentéktelen lenne. Ráadásul, nézzétek, milyen nehéz lenne visszahozni a seregüket a Rang’Shada hegységen keresztül, ha a Drun völgyében vonulnak fel. Stratégiai szempontból nem lenne sok értelme, ha arra mennének.

Verna szórakozottan csavargatott egy gombot kék színű ruháján, miközben a térképet tanulmányozta.
- Igen... értem, mire gondolsz.
- De azért az ötleted igazán jó - mondta neki Kahlan. - Nem lenne butaság elküldeni egy-két Nővért, hogy figyeljék azt a területet. Azért, mert logisztikailag ostobaság lenne arra vinni a sereget, önmagában még nem jelenti azt, hogy Jagang nem is fogja megpróbálni. Ha megjön a tavasz, egészen biztos, hogy meg fog indulni valamerre, és nem szeretném, ha azon vennénk észre magunkat, hogy a hátunk mögött bezúdulnának Aydindrilbe:

Kopogtak. Cara nyitott ajtót. Egy Hayes nevű felderítő altiszt lépett be. Kahlan felállt, amikor a nyíló ajtón át meglátta, hogy Ryan kapitány is a kunyhó felé közeledik.

Hayes öklét a szívére szorítva tisztelgett.
- Örülök, hogy újra láthatlak, Hayes káplár! - köszöntötte a belépőt Kahlan.
- Köszönöm, Inkvizítor Anya. Jó volt már visszajönni.

A káplár olyannak tűnt, mint akire ráférne egy pár falat étel. Mikor a kapitány is beért a kunyhóba, Cara gyorsan becsukta az ajtót, hogy a szél ne sodorjon be több havat. Hayes oldalra lépett, hogy utat engedjen a tisztnek.

Kahlan megkönnyebbülten üdvözölte a fiatal galeait.
- Nos, kapitány, hogy mentek a dolgok? Hogy vannak az embereid?
Ryan nagyokat lélegezve tekerte le az arca elé kötött sálat, és vette le fejéről a sapkáját. Verna viszont feszülten tartotta vissza a lélegzetét is.
- Minden jól ment - felelte Kahlannak a kapitány. - Jól csináltuk. A Nővérek meg tudták gyógyítani jó pár sebesültünket, de némelyiket úgy kellett odáig cipelnünk. Ettől jóval lassabban haladtunk. Volt némi veszteségünk, de messze nem annyi, mint amennyitől tartottam. Warren nagyon sokat segített.
- Hol van Warren? - kérdezte Zedd.
Mintha csak a neve emlegetését hallotta volna meg, Warren belépett az ajtón, örvénylő hópelyhek vágódtak be vele együtt. Kahlan hunyorogva nézett az éles kinti fénybe, míg az ajtó újra be nem csukódott. Észrevette Verna arckifejezését, és az felidézte benne, milyen boldog örömmel fogadta ő is Richard épségben visszatértét, valahányszor bármi okból távol voltak egymástól. Warren könnyedén, szinte mellékesen arcon csókolta Vernát. Ha más nem is, Kahlan rögtön észrevette a pillantást, amit váltottak egymással. Kahlan örült a boldogságuknak, de ettől a pillantástól Richardért fájó és aggódó szíve mégis megsajdult.
- Megmondtad nekik? - kérdezte Warren, miközben kigombolta a kabátját.
- Nem - felelte Ryan kapitány. - Még nem volt érkezésem rá. Zedd összehúzta a szemöldökét.
- Mit kellett volna megmondani? - Warren felsóhajtott.
- Nos, Verna különleges üvege hatékonyabb volt, mint gondoltuk volna. Elfogtunk néhány ellenséget, és tüzetesen kikérdeztük őket. Akiket holtan láttunk a völgyben, azok csak a legelső áldozatok voltak.
Verna segített Warrennek levenni súlyos, fagyott hóval lepett kabátját, és letette a padlóra a tűzhely közelében, Ryan kapitány barna kabátja mellé.
- Azt mondják - folytatta Warren -, hogy sokan voltak, talán további hatvan-hetvenezren, akik nem vakultak meg teljesen, de elvesztették az egyik szemüket, vagy tönkrement a látásuk. A Rend egyelőre nem szabadult meg tőlük, mert ahhoz még eléggé jól láttak, hogy együtt meneküljenek a többiekkel, de ami ennél is fontosabb, még reménykednek benne, hogy esetleg még meggyógyulhatnak, visszanyerhetik a teljes látásukat, és ezzel együtt a harcképességüket.
- Hát ez nem valószínű - jegyezte meg Verna.
- Én sem hiszem - felelte Warren -, de ők legalábbis így gondolják. Olyanok is vannak szép számmal, úgy huszonöt-harminc ezren, akik megbetegedtek: véres váladék folyik a csúnyán elfertőződött szemükből, orrukból.
Verna bólintott.
- Az üveg képes ilyesmit okozni.
- Körülbelül feleannyian légzési nehézségekkel küszködnek.
- Tehát - foglalta össze Kahlan -, a halottakkal, és a harcképtelenségig sérültekkel együtt közel százötvenezer ellenséggel bánt el az üvegpor. Nem akármilyen eredmény, Verna.
Verna ugyanolyan elégedettnek látszott, mint Kahlan.
- Megérte azt a rémes lovaglást, amitől félholtra idegeskedtem magam. Nem sikerült volna a dolog, ha neked nem jut eszedbe, hogy így szórjuk szét.
- És ti milyen eredménnyel jártatok, kapitány? - kérdezte a Kahlan háta mögött álló Cara.
- Zimmer kapitány és én elértük, amit reméltünk. Amíg odalent jártunk, olyan tízezer fő körüli ellenséggel végeztünk.
Zedd halkan füttyentett.
- Kemény harc lehetett.
- Nem igazán. Azzal a harcmodorral, amit az Inkvizítor Anya javasolt, meg ahogy Zimmer kapitány csapata harcolt, nem volt nehéz. Többnyire úgy végeztünk az ellenséggel, hogy igazából szinte harcba sem bocsátkoztunk. Ha álmában vágod el az emberek torkát, sokkal hatékonyabb lehetsz, és jóval kisebb a kockázata is.
Kahlan elmosolyodott.
- Örülök, hogy ilyen jó tanítványnak bizonyultál. Ryan kapitány hátra intett a hüvelykujjával.
- Warren és a Nővérek nagy segítségünkre voltak benne, hogy észrevétlenül juthassunk el oda, ahova akartunk. Van már valami hír azokról a fehér bundákról? Igazán jó hasznukat vehetnénk. Megmondhatom, hogy ha már itt lettek volna, még ennél is hatékonyabbak lehettünk volna.
- Tegnapelőtt kaptuk meg az első szállítmányt - tájékoztatta a kapitányt Kahlan. - Bőven elég számotokra, meg Zimmer kapitány emberei számára. Egy pár napon belül még többet is kapunk.
Ryan kapitány kezeit összedörzsölve melengette az ujjait.
- Zimmer kapitány nagyon fog örülni. Zedd dél felé intett.
- Kiderítettétek, miért vonultak vissza olyan messzire a már meghódított területükről?
Warren bólintott.
- A kikérdezett foglyoktól megtudtuk, hogy a táborban láz ütött ki. Nem a mi művünk, közönséges láz, ami gyakran kitörhet katonai táborokban, ilyen zsúfolt körülmények között. De a betegség emberek tízezreit vitte el. Megfelelő távolságra akartak eltávolodni tőlünk, hogy kellően széthúzódhassanak. Afelől nincs semmi kétségük, hogy ha akarják, bármikor elsöpörhetnek bennünket az útjukból.
Ez elég hihetően hangzott. Ekkora sereg részéről természetes volt, hogy magabiztosan nézhessen szembe akármilyen ellenféllel is. Kahlan azonban nem értette, hogy az eredmények mellett, amelyekről beszámolt, Ryan kapitány miért tűnik olyan lehangoltnak. Úgy érezte, a jó hírek mellett kell még lennie valaminek, ami ezt okozza.
- Jóságos szellemek - lelkendezett Kahlan, hogy kissé felvidítsa a társaságot. - Úgy fogynak, mint hó a tábortűz mellett. Ez még jobb, mint amit...
Warren felemelt keze megállította.
- Megkértem Hayest, hogy jöjjön ide, és személyesen neked tegye meg a jelentését. Azt hiszem, jó lenne, ha meghallgatnád.
Kahlan intett a katonának, aki erre határozottan előre lépett Kahlan asztaláig, és feszes vigyázzba vágta magát.
- Halljuk, mi jelenteni valód van, Hayes káplár!
Az altiszt arca krétafehér volt, és a hideg ellenére izzadság gyöngyözött rajta.
- Inkvizítor Anya, a felderítő egységemmel odalent voltunk délkeleten, a Vadonból jövő utakon figyelve, nem akar-e arról nagy ívben mögénk kerülni a Rend. Nos, hogy rövidre fogjam, felfedeztünk egy nyugatra tartó menetoszlopot, ami utánpótlást és erősítést hozott nekik.
- A Rend serege hatalmas - szúrta közbe Kahlan. - Nyilván szükségük van utánpótlásra hazulról is amellett, amit össze tudnak rabolni. A hadtáposzlopnak pedig őrségre is szüksége van.
- Egy teljes hétig követtem őket, csak, hogy a létszámukat meg tudjam becsülni.
- Mennyien voltak?
- Jóval negyedmillió fölött, Inkvizítor Anya.
Kahlan bőre megbizsergett, mintha jeges tűkkel szurkálták volna össze.
- Mennyien? - kérdezett rá Verna hitetlenkedve.
- Legalább kétszázötvenezer fegyveres, plusz a kocsisok és egyéb civil kísérők az utánpótlással.
Minden, amit eddig elértek, az összes áldozat, küzdelmük a Birodalmi Rend seregének a legyengítésére, egyszeribe semmivé foszlott. Sőt, rosszabb, mint semmivé. Amennyi ellenséget megsemmisítettek, annak legalább kétszeresével erősödött meg az ellenség.
- Drága szellemek! - suttogta Kahlan - Hány embert tud még az Óvilág megmozgatni ellenünk?
Tekintete Warrenéval találkozott, és rádöbbent, hogy az ifjú varázslót nem hökkentette meg ez a hatalmas létszám. Warren a felderítő felé intett.
- Hayes csak az első oszlopot látta. Az elfogott ellenséges katonák beszéltek nekünk a várt erősítésről. Nem voltunk benne biztosak, hogy igazat mondanak, azt is számításba kellett vennünk, hogy csak meg akarnak ijeszteni bennünket, de aztán összetalálkoztunk Hayes káplárral, aki jelentéstételre indult vissza. Folytattunk még egy kis felderítést és kikérdeztünk egy pár újabb foglyot, ezért késlekedtünk annyit a visz-szatéréssel.
- Újabb negyed millió... - Kahlan hangja elhaló volt. Minden olyan reménytelennek látszott.
Warren megköszörülte a torkát.
- Ez még csak az erősítés első oszlopa. Még többet is várnak. Kahlan a tűzhelyhez lépett, hogy megmelengesse kihűlt kezeit, és a lángokba meredt. A szobor mellé állt, amit Richard faragott neki, hogy abból merítsen erőt. Ebben a pillanatban szerette volna, ha maga is képes érezni azt a dacos hajthatatlanságot és erőt, amit a Szellem sugárzott magából. De egyelőre úgy érezte, csak a halál gondolata képes a tudatáig férkőzni.
A Birodalmi Rendhez érkezett erősítés híre, csakúgy, mint a galeai és keltoni csapatok távozásáé futótűzként terjedt el a táborban. Kahlan, Zedd, Warren, Verna, Adie, Meiffert tábornok és a tiszti kar többi része semmit nem titkolt el a katonák elől. Az emberek naponta az életüket kockáztatták a közös ügyért, és jogukban állt megismerni a teljes igazságot. Ha Kahlan keresztülment a táboron, és ha volt katona, aki elég bátor volt hozzá, hogy megkérdezze, mindent elmondott neki. Próbált persze önbizalmat is önteni beléjük, de hazudni nem hazudott nekik.
A katonák, akik oly régóta harcoltak már, túl voltak rajta, hogy félelmet erezzenek. A reménytelenség azonban szinte tapintható lepelként borult a táborra, kioltva az emberekben az életkedv lángját. Fásultan tették a dolgukat, elfogadva sorsukat, megadva magukat annak, ami immár elkerülhetetlennek látszott. Az Újvilágban nem volt többé biztos menedék, sehová nem lehetett elrejtőzni a Birodalmi Rend nyomasztó fenyegetése elől.
Kahlan a katonák felé eltökéltséget, elszánt arcot mutatott. Ryan kapitányt és embereit, akik korábban egyszer már szembenéztek hasonló reménytelen helyzettel, kevésbé rendítették meg a hírek. Ők nem halhattak meg: ők már rég halottak voltak. A fiatal galeai harcosok Kahlannal együtt réges-régen letették a halálesküt, és csak akkor számíthatnak egyszer újra az élők közé, ha a Rendet teljesen szét sikerül zúzni.
Zimmer kapitánynak és embereinek sem sokat számítottak az új hírek. Ők tudták mi a dolguk, és egyszerűen csak tették. Mostanra már mindegyikük több fülfüzért is hordott. Százanként kezdtek újat. Becsületbeli kérdés volt számukra, hogy a legyőzött ellenségnek csak a jobb fülét tartsák meg, így ugyanattól az embertől még véletlenül se tartsák meg mindkét fülét.
Theriault, Hjerbourge követe állta a szavát. A csuklyás fehér gyapjúköpenyek, sapkák, kesztyűk hetente érkeztek, hogy segítsenek álcázni a katonákat, akik a Birodalmi Rend elleni támadó portyákra indultak, amíg az időjárás az ő oldalukon állt. A Rend táborában sokakat legyengített a betegség, ott voltak köztük a látássérültek is, így ezek a portyák elképesztően sikeresnek bizonyultak. Álcázóköpenyt viselő csapatokat küldtek ki az utánpótlást hozó menetoszlopok útjába is, hogy csapdát állítva igyekezzenek semlegesíteni az erősítést, mielőtt még csatlakozhatna az ellenség fő seregéhez.
Ezzel együtt a támadásaik aligha bizonyultak többnek közönséges bosszantásnál a Birodalmi Rend számára.
Kahlan egy épp visszatért portyázó csapattal találkozott, majd utána egyedül találta Zeddet a kunyhóban, amint a térképre berajzolt legújabb adatokat tanulmányozta.
- Szerencsés útjuk volt - közölte a felpillantó Zeddel, miközben levetette farkasbőr bundáját. - A visszaérkezetteknek alig volt veszteségük. Sikerült viszont elfogniuk egy nagyobb őrjáratot, bekerítették és megsemmisítették őket, köztük Jagang egyik Nővérét is.
- Akkor mitől olyan bánatos az arcod?
Kahlan csak a kezét emelte fel a tehetetlenség gesztusával.
- Próbálj meg kevésbé csüggedni - tanácsolta Zedd. - A kétségbeesés a vereség szolgálóleánya. Meg sem tudnám mondani, hány évvel ezelőtt történt, még a fiatal koromban, hogy az életünkért harcoltunk egy akkori háborúban, és úgy hittem, csak idő kérdése, mikor zúzzák szét a seregünket. Végül mégis mi győztünk.
- Tudom, Zedd, tudom. - Kahlan fagyos kezeit dörzsölgette. Szinte gyűlölte, amit mondani akart, végül mégis kimondta. - Richard nem vállalta el, hogy vezesse a sereget, mert azt mondta, a jelenlegi helyzetben nem győzhetünk. Azt mondta, mindegy, hogy harcolunk, vagy sem, a világot el fogja borítani a Rend árnyéka, és ha felvesszük vele a küzdelmet, az csak még több halált fog eredményezni, hogy a mieinket eltiporják, a Rend így is uralni fogja az egész világot, ráadásul minden remény el fog veszni egy esetleges jövőbeni győzelemre.
Zedd fél szemmel felpillantott Kahlanra.
- Akkor mit keresel itt?
- Richard azt mondta, nem győzhetünk, de a szellemekre, nem tehetem meg, hogy elhiggyem! Inkább itt halok meg a szabadságért, a népem szabadságáért küzdve, mint hogy egy rabszolga halott életét kelljen élnem. Ugyanakkor tudom, hogy megsértem Richard akaratát, semmibe veszem a tanácsát és az utasításait. A szavamat adtam neki... Úgy érzem, az árulás mocsarában gázolok, és titeket, a többieket is magammal rántalak a mélybe.
Kahlan Zedd arcát figyelte, valami jelet keresve rajta, hogy Richard tévedett.
- Azt mondtad, Richard magától felismerte a Varázslók Hatodik Szabályát: hogy az elménket kell használnunk rá, hogy valójukban lássuk meg a dolgokat. Én mégis reménykedtem. Azt gondoltam, Richard biztosan téved, hogy nem reménytelen a harcunk, de most...
Zedd maga elé mosolygott, mintha valami mulatságosat találna abban, amiben Kahlan csak a rémületeset látja.
- Ez egy hosszú háború lesz. Még egyáltalán nem veszett el a remény, még semmi sem dőlt el. Az effajta kétkedés, belső küzdelem, a reménytelenség érzete együtt jár a vezetés felelősségével. Ezek mind csak érzések, nem tükrözik szükségszerűen a valóságot. Még nem. Még sok mindent tudunk tenni.
Richard azt mondta, a jelenlegi helyzetben, és ez az akkori helyzetet jelentette, ahogyan azt ő látta. Ki mondhatja meg, hogy a nép nem bizonyulna-e mostanra már méltónak Richard bizalmára? Hogy nem állnak-e mostanra készen rá, hogy elutasítsák a Rendet? Talán amire Richardnak szüksége lett volna hozzá, hogy elvállalja a vezérséget, már be is következett.
- De pontosan emlékszem rá, milyen határozottan óvott tőle, hogy csatlakozzam ehhez a harchoz! Komolyan gondolta, amit mondott. És én mégsem... bennem nincs meg az az erő, ami Richardban, hogy hátat fordítsak a harcnak, és hagyjam, hogy megtörténjen az elkerülhetetlen... - Kahlan az asztalon álló tintatartó felé intett. Leveleket küldtem szét, amelyekben további csapatokat hívtam le ide délre.
Zedd megint úgy mosolygott, mintha Kahlannak ez a tette magában is bizonyítaná, hogy a helyzet még nem reménytelen.
- Folyamatos küzdelmet igényel, hogy felőröljük az ellenség erőit. Úgy gondolom, még nem mértünk igazán súlyos csapást a Rendre, de meg fogjuk tenni. A Nővérek és én majd kitalálunk valamit. Az efféle dolgokban soha nem lehet előre tudni... Lehet, hogy egyszer csak előjövünk valamivel, amitől igazán meg fognak inogni.
Kahlan elmosolyodott, és megszorította Zedd vállát.
- Köszönöm, Zedd! Olyan hálás vagyok érte, hogy itt vagy velünk!
- Pillantása a Szellemre siklott, ami büszkén állt ott, a tűzhely párkányán. Ügy lépett oda, mint valami oltárhoz, ami a szent szobrot őrzi. - Drága szellemek, hogy mennyire hiányzik Richard! Kérdés volt ez kérdés nélkül, könyörgés, kérés nélkül, abban a reményben, hogy Zedd mindjárt meglepi őt valami ötlettel, ami visszahozza közéjük Richardot.
- Tudom, kedves. Nekem is nagyon hiányzik. De életben van, és most ez a legfontosabb!
Kahlan csak bólintani tudott rá.
Zedd összecsapta a kezét, mint akinek hirtelen valami vidám dolog jutott az eszébe.
- Amire mindnyájunknak szüksége van mindenek előtt, az valami olyasmi, ami eltereli a gondolatainkat egy időre mindattól, ami előttünk áll. Valami, ami okot ad a közös örömre és jókedvre. Ez mindennél jobban fellelkesíthetné az embereket.
Kahlan gondterhelt arccal pillantott hátra Zeddre.
- Például? Valami játékos versenyre, vagy ilyesmire gondolsz?
-Zedd arca csupa ránc volt a megfeszített gondolkodástól.
- Nem tudom. Valami örömtelire. Valamire, ami bizonyíthatná, hogy a Rend nem képes megakadályozni minket benne, hogy élhessük a mindennapi életünket. Nem képes megakadályozni benne, hogy örüljünk az életnek, hogy szeressük az életet, hogy boldogok lehessünk. - Hüvelykujjával álla éles, szögletes kontúrját masszírozta. - Bármi ötlet?
- Hát, nem igazán tudok most... - Ebben a pillanatban Warren sietett be.
- Éppen most kaptam jelentést a Drun völgyéből. Jó napunk van, minden csendes, ahogy vártuk is.
Még mindig az ajtókilincset szorongatva megtorpant, és megmerevedett, hol Kahlanra, hol Zeddre pillogva.
- Mi ütött belétek? Mi folyik itt? Mit bámultok úgy rám? - Warren mögött Verna jelent meg, és beljebb lökte a kunyhó belsejébe.
- Gyerünk, gyerünk, mozdulj már beljebb Csukd be azt az ajtót! Mi van veled? Dermesztő hideg van odakinn!
Verna füstölögve maga csukta be az ajtót. Mikor megfordult és észrevette Kahlan és Zedd arckifejezését, önkéntelenül hátrált egy lépést.
- Verna, Warren - szólalt meg Zedd mézesmázos hangon -, gyertek beljebb, isten hozott benneteket!
Verna elfintorodott.
- Min vigyorogtok ti ketten, miben sántikáltok?
- Hááát - húzta a szót Zedd és Kahlanra kacsintott -, az Inkvizítor Anya és én éppen a nagy eseményről beszélgettünk.
Verna arca még gyanakvóbbá vált, és előre hajolva kérdezte.
- Miféle nagy eseményről? Semmilyen nagy eseményről nem hallottam!
Eddigre már Warren arcára is mogorva gyanakvás ült ki, pedig ő igazán ritkán komorodott el.
- Úgy van! Miféle nagy eseményről van szó?
- Az esküvőtökről - felelte Zedd.
Verna és Warren arcáról pillanatok alatt eltűnt a mogorva kifejezés, helyét valami félszeg, mégis sugárzó mosolynak adva át.
- Tényleg? - kérdezte Warren.
- Tényleg? - kérdezte Verna.
- Tényleg - válaszolta Kahlan.

20. FEJEZET

Az előkészületek Verna és Warren esküvőjéhez több mint két hetet vettek igénybe. Nem mintha nem lehetett volna gyorsabban is felkészülni rá, inkább, ahogy Zedd Kahlannak magyarázta, „elhúzták a dolgot” amennyire lehetett. Zedd azt akarta, mindenkinek legyen elég ideje beleélni magát, pompás ötleteket kiagyalni, megtervezni a dekorációt, különleges ételeket kreálni, felkészíteni a tábort a nagy ünnepélyre, legyen idő pletykálni és tervezgetni róla, hogy a várakozás még inkább felcsigázza a kedélyeket.

A katonák eleinte csak örültek a dolognak, aztán egyre jobban beleélték magukat a helyzetbe, és maguk is lázas készülődésbe fogtak. A figyelemelterelés kiválóan sikerült.

Warrent mindenki szerette. Az a fajta ember volt, akit egy kicsit mindnyájan sajnálunk, az az esetlenül félszeg, szégyenlős fajta, akit egy kicsit mindnyájan meg akarunk védeni. A katonák legtöbbjének halvány fogalma sem volt róla, mikről beszél összevissza, de valamennyien olyan fajtának tartották, aki képtelen lenne rá, hogy egy asszonyt valaha is meghódítson. Az, hogy ez mégis sikerült neki, valami bajtársias büszkeséggel töltötte el az embereket: íme, Warren mégiscsak közülük való, mégiscsak sikerült neki elnyernie egy nő szívét. Reményt nyújtott nekik, hogy egyszer majd nekik is lehet esküvőjük, feleségük, családjuk, még akkor is, ha ők maguk is gyakran esetlennek és szégyenlősnek érezték magukat.

Az emberek Vernának is nyíltan kifejezték jókívánságaikat. Verna olyan nő volt, akit a katonák tiszteltek, de igazán meleg érzéseket nem tápláltak iránta. Nyílt szerencsekívánataik ezért kellőképpen zavarba is hozták Vernát.

Az egész tábor az esemény lázában égett, még annál is jobban, mint Kahlan remélte volna. Rövid kezdeti értetlenkedés után, amíg felfogták, miről is van igazán szó, az egyenlőtlen küzdelembe belefáradt, a szeretteiktől, otthonuktól oly régóta távol lévő, a kemény hidegtől, zord időjárástól eltompult, barátaik, bajtársaik elvesztésébe belefásult katonák nagy lelkesedéssel fogadták a kikapcsolódás lehetőségét.

A tábor közepén megtisztítottak a hótól egy jókora területet, és elvitték onnan a sátrakat is: A kiürített térség egyik szélén szekerekre erősített emelvényt építette, ahol majd az esketés megtörténik. Az emelvényre azért volt szükség, hogy az emberek jobban láthassák az eseményeket. Az emelvény előtt lesz a tánctér: mindazok a katonák, aki tudtak valamilyen hangszeren játszani, szolgálaton kívül éjjel-nappal gyakoroltak. Mások kórust alakítottak, és egy félreeső szurdokba vonultak el próbálni. Kahlan akármerre ment a táborban, mindenfelé sípok, dobok hangját hallotta, a shaum átható, magas hangját, vagy húros hangszerek dallamos futamait. A zenészek lassan jobban kezdtek attól tartani, hogy hamis hangot fognak a hangszerükön, mint a Birodalmi Rend támadásától.

Mivel a táborban jóval százon felüli számú Nővér volt, szóba került, hogy az esküvő után legyen táncmulatság is. A Nővéreknek tetszett az ötlet, mindaddig, amíg számolni nem kezdtek, és rá nem döbbentek, hány férfi esik egy nőre, és hogy mennyit is kéne tulajdonképpen táncolniuk. Mégis kellemesen csiklandozta a hiúságukat a gondolat, hogy a tánc által a férfiak figyelmének középpontjába kerülhessenek, és beleegyeztek a dologba. Több száz évet megélt asszonyok eladó lányként pirultak tizen-huszonéves férfiak kéréseitől, hogy ígérjenek nekik legalább egy táncot az esküvői mulatságon.

Ahogy az esküvő időpontja közeledett, a katonák kanyargós utakat alakítottak ki a tábor területén, hogy a szertartás után az új pár végigvonulhasson az egész táboron. Mindenki szerette volna köszönteni a friss házasokat az esküvő után és személyesen gratulálni nekik.

Kahlannak az az ötlete támadt, hogy az esküvő után Warren és Verna költözzenek be a kunyhóba. Ez lesz az ő nászajándéka az ifjú házasoknak, ezért amennyire lehetett, titkolta is az elképzelését. Carát arra utasította, hogy látványosan állíttasson fel egy sátrat, mintha azt szánnák az új pár majdani lakhelyéül. Cara átszállíttatta Verna holmijait az újonnan felállított sátorba, amit illatos füvekkel, és bogyókkal teli ágakkal díszített fel. A félrevezető hadművelet bevált: Verna valóban elhitte, hogy ez a sátor lesz a Warren és az ő lakhelyük, és Warrent be sem akarta engedni oda az esküvő utánig.

A nagy nap szikrázóan kék téli égbolttal köszöntött rájuk, és nem is volt annyira hideg, hogy az ünneplőket a megfagyás veszélye fenyegette volna. Az előző nap lehullott friss havat sietősen eltakarították a központi térről, nehogy tánc közben a Nővéreknek hó menjen a csizmájába. Néhány Nővér el is jött, hogy megvizsgálja a táncteret, őgyelgés közben kritikus pillantásokkal szemügyre véve a férfiakat, kik lesznek majd azok a szerencsések, akik kaphatnak egy-egy táncot. Ezek az előkészületek jókedvűen bő tréfálkozások közepette folytak.

Mialatt Verna a sátrában töltötte a délutánt, megadóan tűrve, hogy a körülötte locsogó-fecsegő Nővérek a frizuráját igazgassák, az arcát kozmetikázzák és ráadják az esküvői ruháját, Kahlan végre magára maradhatott, hogy tikon feldíszítse a kunyhót. Illatos, könnyű balzsamfenyőágakat fűzött egy zsinórra, és művészien aláhulló redőkbe rendezte körbe a falakon. Mivel más nem állt rendelkezésére, vörös bogyókat tűzött az ágak közé, hogy vidám színt adjon nekik.

Az egyik nővértől kapott egy egyszerű, szövött drapériát, hogy függönyül erősíthesse az ablakra. Esténként, mikor látszólag nyugovóra vonult vissza, napok óta dolgozott a szöveten, hogy varrással és kivágásokkal csipkejelleget kölcsönözzön neki. Napközben az ágya alá rejtette az anyagot, hogy amikor Warren és Verna hadi tanácskozásra bejönnek, észre ne vegyék, miben mesterkedik. A függönyt végül egy kérgefosztott egyenes gallyra erősítette fel, és a szobában körös-körül elrendezte a különböző Nővérektől kapott illatos gyertyákat.

Az egyetlen dolog, amit Kahlan nem hagyott ott dekorációul az új házasok kunyhójában, a Szellem volt. A szobrot magával fogja vinni új szálláshelyéül szolgáló sátrába.

Mialatt Kahlan az ágyra terítette fel a friss huzatot, Cara lépett be az ajtón, nyalábnyi kék valamivel a kezében.
Kahlan betűrte a tiszta lepedőt a szalmával kitömött matrac alá, közben Carát figyelte, aki becsukta maga mögött az ajtót.
- Mit hoztál?
- El sem fogod hinni - vigyorgott Cara. - Széles kék selyemszalag. A Nővérek a székéhez kötözték Vernát, hogy meg ne szökhessen a gondoskodásuk elől, Warrent meg Zedd cipelte el valahová, ezért úgy gondoltam, te meg én felhasználhatnánk ezt a szalagot, hogy feldobjuk vele egy kicsit a dekorációt. Felakasztgathatnánk körbe, hogy jól mutasson. - A fenyőágakra mutatott. - Például ott: rátekerhetnénk a fenyőágakra, amit felaggattál, hogy még mutatósabbak legyenek.
Kahlan meglepetten pislogott.
- Remek ötlet.
Nem is tudta, mi lepte meg jobban: az, hogy Carát kék selyemszalaggal a kezében látja, vagy hogy egyszerre hallja elhangzani a Mord-Sith szájából a „dekoráció” és a „mutatós” szavakat. Csak magában mosolygott örömében, hogy ezt hallja. Zedd alighanem annál is nagyobb varázsló lehet, mint amilyennek hiszi magát.
Kahlan és Cara egy-egy tuskón állva tekerték körbe a kék szalagot a fenyőág-girland körül. Amikor az első oldalon elkészültek a fal díszítésével, olyan szépre sikerült, hogy Kahlan csak bámulta, és nem tudta megállni széles mosoly nélkül. Másodikként az ajtóval szembeni fal díszítéséhez fogtak, bőséggel használva fel a szalagot, hogy kellő hatást tegyen majd a Vernára és Warrenre, amikor először lépnek be új lakhelyükre.
- Honnan a csodából sikerült szerezned ezt a szalagot? - kérdezte Kahlan a szájában tartott gombostűktől elváltozott hangon.
- Benjamintól kaptam - kuncogott Cara, miközben a zsinór köré tekerte a szalagot. - El tudod ezt képzelni? Megígértette velem, hogy nem kérdezem meg tőle, honnan jutott hozzá.
Kahlan kivette a tűket a szájából.
- Kitől?
- Mit kitől? - kérdezett vissza Cara motyogva, mivel a nyelvét is kidugta nagy igyekezetében, hogy egy nehezebben hozzáférhető helyre odagombostűzze a szalagot.
- Mit mondtál, kitől kaptad a szalagot?
Cara a szalag újabb szakaszát emelte éppen a mennyezet felé.
- Meiffert tábornoktól. Halvány fogalmam sincs, hogy ő honnan. ..
- Azt mondtad, Benjamintól.
Cara leengedte a szalagot, és Kahlanra meredt.
- Nem azt mondtam.
- De igen. Benjamint mondtál.
- Meiffert tábornokot mondtam. Te csak úgy gondoltad, hogy...
- Még csak nem is tudtam eddig, hogy Meiffert tábornokot Benjaminnak hívják.
- Izé...
- Tehát Benjaminnak hívják Meiffert tábornokot?
Ha Cara most a vörös bőrruháját viselte volna, akkor az arcszíne remekül passzolt volna hozzá. így csak dühös pillantása vágott össze barna bőr öltözéke komorságával.
- Te is tudod, hogy igen.
- Most már tudom - terült szét Kahlan arcán az egyre szélesebb vigyor.
Kahlan fehér inkvizítori ruháját viselte. Némileg meglepte, hogy a ruha kissé lötyögősen áll rajta, de úgy vélte, a körülményeket tekintetbe véve ez várható is volt. A hideg miatt a Richard készítette farkasbőr bundát is magára terítette, de csak a válla köré, afféle stólaként. Kihúzott derékkal, felszegett állal állt, figyelve az esküvői szertartást és az emelvény előtt álló, tisztelettudóan csendes tízezernyi arcot. Az emelvény hátulján ágakból font sűrű zöld fal emelkedett, még inkább kiemelve és jobban láthatóvá téve a dobogón álló hat személyt. A csendesen álló emberek lélegzetéből gomolygó fehér ködfátyol emelkedett felfelé az aranyló késő délutáni fényben.
A szertartást végrehajtó Zedd Kahlannak háttal fordulva állt, és Kahlan csodálattal nézte, hogy örökké szerteszét álló fehér hajkoronája most rendezetten, gondosan lesimítva borult a vállára. Zedd fekete ujjakkal és vállára boruló csuklyával díszített fenséges gesztenyebarna palástját viselte, amelynek kézelőin ezüst brokátszalag futott körbe, nyakát és elejét pedig aranybrokát szegélyezte. A palástot aranycsatos vörös szaténöv fogta össze a derekán. Zedd mellett Adie állt egyszerű, dísztelen varázslóköntösben, amelyet csak a nyak vonalában díszítettek sárga és vörös gyöngyök. Mégis, valahogy ugyanolyan nagyszerűnek és elegánsnak hatott, mint Zedd pompája.
Verna ruhája mély ibolyakék színű volt, szögletes nyak vonalán arany tűzésekkel. A bonyolult arany kivarrás a ruha szűk ujjain is végigfutott, és kivillant a felvagdalt hamis puffos ujjak alól, amit könyökben arany szalaggal erősítettek a ruhához. A darázsolt derekú ruha éklap-betoldásos, tölcsér alakban szélesedő, csaknem földig érő szoknyában folytatódott. Verna hullámos barna hajába nővérek selyemdarabokból készített kék, vörös és aranyszínű virágokból font koszorút tűztek. Derűs mosolyával nagyon szép varázsló-menyasszony volt, amint ott állt ibolyaszín mágusköpenybe öltözött jóvágású szőke vőlegénye mellett.
Amint a szertartás a csúcspontjához közeledett, kissé mintha mindenki előre hajolt volna a feszült figyelemtől.
- Verna, elfogadod-e ezt a varázslót férjedül egész életedre - harsant Zedd tiszta, átható, az egész tömeg számára jól hallható hangja tudatában Tehetségének és az azzal járó kötelezettségeinek, és esküszöl-e, hogy tisztelni és szeretni fogod őt szüntelenül, amíg csak élsz?
- Elfogadom és esküszöm - felelte Verna selymesen lágy hangon.
- Warren - Adie hangja Vernáé után még a szokásosnál is érdesebbnek hangzott - elfogadod-e ezt a varázslónőt feleségedül egész életedre, tudatában Tehetségének és az azzal járó kötelezettségeinek, és esküszöl-e, hogy tisztelni és szeretni fogod őt szüntelenül, amíg csak élsz?
- Elfogadom és esküszöm - válaszolta magabiztosan Warren.
- Szabad akaratod alapján tehát elfogadlak téged, varázslónő, megfelelő társul eme varázslónak, és áldásomat adom egyesülésetekre - emelte magasba kinyújtott karjait Zedd. - Kérem a jó szellemeket, hogy jóindulattal mosolyogjanak ezen asszony esküvésére.
- Szabad akaratod alapján tehát elfogadlak téged, varázsló, megfelelő társul eme varázslónőnek, és áldásomat adom egyesülésetekre - emelte magasba kinyújtott karjait Adie. - Kérem a jó szellemeket, hogy jóindulattal mosolyogjanak ezen férfi esküvésére.
Most mind a négyen keresztezett karral megfogták egymás kezét, és a levegő közöttük eleven fénnyel izzott fel, fénykörbe vonva a szertartás résztvevőit. Aztán a ragyogó fénykörből arany sugárkéve lövellt fel az ég felé, mintegy továbbítva a jó szellemek felé a pár esküjét.
Zedd és Adie együtt szólaltak meg:
- E pertől kezdve férj és feleség vagytok mindörökre, eskü által, szerelmetek által és immár a mágia hatalma által is.
A varázsfény alulról kezdett elenyészni, amíg nem maradt belőle több, mint egy magányos csillag messze az eskütevők feje fölött az üres, késő délutáni égen.
A fagyos téli délután áhítatos csendjében tekintetek tízezrei meredtek Vernára, aki remegve fogadta Warren csókját, hogy megpecsételjék vele az esküvőt, amilyenhez hasonlót aligha láthatnak többé: egy varázsló és egy varázslónő esküvőjét, amely nem csak az eskü kötése szilárdít, de a mágia szövetsége is.
Amikor Verna és Warren széles mosollyal szétváltak a csókból, a tömeg vad ujjongásban tört ki, a levegő sűrűvé vált az üdvrivalgásoktól és a magasba hajigált fejfedőktől.
Verna és Warren sugárzó mosollyal fordult a katonák felé, és egymást kézen fogva integettek szabad kezeikkel. Azok pedig füttyögetve, kiabálva éljenezték őket, mintha csak a saját nővérük vagy legjobb barátjuk esküdött volna örök hűséget valakinek.
Aztán megszólalt a kórus egy kitartott, erős hanggal, ami ideoda vetődött a környező fák törzseiről, valamiféle kísérteties, borzongató tónussal, amitől Kahlan bőre megbizsergett. A hang hatására az éljenzés elcsitult, a völgyre tiszteletteljes csend ereszkedett.
Cara Kahlan füléhez hajolt, és meglepetten súgta bele, hogy a kórus egy ősi, több ezer éves d’harai esküvői dalt énekel. Mivel a kórustagok félrehúzódtak gyakorolni, Kahlan ez előtt még soha nem hallotta ezt a dalt. A furcsa szépségű dal hatása magával ragadta Kahlant, érzelmei kiáradtak a kórus összefonódott hangjainak emelkedő-süllyedő hullámain, akárcsak az emelvény szélén álló Verna és Warren érzelmei, akiket ugyanígy elragadott az egyesülésük tiszteletére felzendülő fájdalmasan gyönyörű dallam.
Fuvolák hangja csatlakozott a kórushoz, aztán a dobok is bekapcsolódtak. A katonák, többnyire d’haraiak, mosolyogva hallgatták a számukra oly ismerős, kedves zenét. Kahlan ekkor döbbent rá, hogy mivel a d’haraiakat oly sokáig tekintette ellenségnek, soha nem gondolt eddig úgy rájuk, mint saját kultúrával, hagyományokkal rendelkező népre, amelynek dalai, szokásai jelentőségteljesek, felkavaróak, netán szépségesek lehetnének.
Kahlan a mellette álló Carára pillantott, aki távolba révedő mosollyal hallgatta a dalt. D’Hara tulajdonképpen mindmáig a rejtélyek földje maradt Kahlan számára, hiszen még most is csak a katonáikat ismerte. Nem ismerte az asszonyaikat, a Mord-Sitheket leszámítva, akiket azonban aligha tarthatott volna tipikusnak, sem gyermekeiket, otthonaikat, szokásaikat. Mostanra már el tudta fogadni őket szövetségesként, de rá kellett ébrednie, hogy számára ismeretlen nép maradtak, ismeretlen kultúrával.
- Ez gyönyörű! - súgta oda Carának.
Cara sugárzó arccal bólintott vissza, közben messze járt a dal szárnyain, ami számára oly régi ismerős volt, míg Kahiannak csak egzotikus szépség maradt.
Amint a kórus az új pár előtt tisztelgő dala végére ért, Verna hátranyúlt, és megszorította Kahlan kezét. Egyféle bocsánatkérés volt ez: annak elismerése, milyen nehéz is lehetett ezt a szertartást átélni Kahlan számára.
Kahlan nem hagyhatta, hogy személyes fájdalma befelhőzze ezt az örömteli eseményt. Széles mosollyal viszonozta Verna rá vetett tekintetét. Előre lépve Warren és Verna mögé állt, mindkettő vállát átölelve egy-egy karjával. A tömeg moraja tiszteletteljesen lecsillapodott, hogy Kahlan szólhasson.
- Ez a két ember immár egymáshoz tartozik. Talán mindig is egymásnak teremtettek, és most már mindörökké egyek lesznek. Vigyázzák a jó szellemek minden léptüket!
Az egész hallgatóság egy emberként ismételte utána az imát.
- Szívem mélyéből szeretném megköszönni Vernának és Warrennek
- folytatta Kahlan végigtekintve a figyelmesen hallgató arcok tízezrein -, hogy eszünkbe juttatták, miről is szól tulajdonképpen az élet. E mai esküvőnél nem is lehetne ékesebben példázni az egyszerű, de mélységesen mély lényegét annak az ügynek, amelyért mi most harcolunk.
Ameddig csak ellátott, a fejek egyetértőén bólogattak a szavaira.
- És most - kiáltotta hangosan -, ki szeretné látni, amint az új pár elkezdi a táncot?
Az emberek ujjongtak, kiabáltak, füttyögtek, és hátrébb húzódtak, hogy helyet nyissanak a táncnak. Oldalt a padok mentén már felsorakoztak a zenészek.
Mialatt mindenki arra várt, hogy Verna és Warren lejussanak az emelvényről a tánctérre, Kahlan átkarolta Zedd vállát, és arcon csókolta az öreget.
- Varázsló, ez volt életed eddigi legjobb ötlete.
Zedd mogyoróbarna szemeinek fürkésző tekintete mintha egészen Kahlan lelke mélyéig hatolt volna.
- Jól vagy, kedves? Tudom, milyen nehéz lehet ez a számodra.
-Kahlan bólintott, erővel megőrizve arcán a mosolyt.
- Jól vagyok. Neked kétszer olyan nehéz lehet, mint nekem. - Zedd váratlanul elmosolyodott.
- Tessék. Kibújt belőled az Inkvizítor Anya. Már megint mások miatt aggódsz.
Kahlan a boldogan nevető Vernát és Warrent figyelte, ahogy könnyedén suhantak és forogtak a tapsoló és éljenző katonák formálta kör közepén.
- Ha ők befejezik, és te is eljárod az első táncodat Adie-vel, megkaphatom a következő táncot, uram? Helyettesítenéd őt? Biztos vagyok benne, hogy ő is így akarná.
Ebben a pillanatban Kahlan képtelen lett volna kimondani Richard nevét, mert tudta, hogy tönkretenné vele az örömteli ünnepet. Zedd játékos jókedvvel vonta fel az egyik szemöldökét.
- Miből gondolod, hogy tudok egyáltalán táncolni? - Kahlan elnevette magát.
- Mert olyan dolog nem létezik, amit te ne tudnál megtenni.
- Én számost tudnék olyat felsorolni, amit ez a nyúzott öregember nem tudna megtenni - jegyezte meg Adie apró félmosollyal, amint csoszogva csatlakozott hozzájuk.
Ahogy az első tánc véget ért, és az új pár második táncához már mások is csatlakoztak, Zedd és Adie is levonultak a körbe, hogy megmutassák a fiataloknak, hogyan is kell ezt csinálni. Kahlan ott állt a kör szélén Cara mellett. Meiffert tábornok közeledett hozzájuk hangos nevetések és hátbavágások közepette leparoláz-va az útjába eső katonákkal.
- Inkvizítor Anya - lelkendezett a tábornok, akit a tömeg végül egészen Kahlan és Cara mellé szorított -, csodálatos napunk van, ugye? Láttál már valaha is ilyet?
Kahlan önkéntelenül is elmosolyodott a tábornok lelkesedésén.
- Nem, Meiffert tábornok, azt hiszem, még nem.
A tábornok lopva Carára pillantott. Esetlenül ácsorgott egy darabig, aztán elfordult, hogy a táncosokat nézze. Bármilyen közelről megismerték is a katonák Kahlant, ő azért mégis csak egy Inkvizítor volt, olyan nő, akinek a közelében lenni is féltek az emberek, nem hogy megérinteni. Nem valószínű, hogy bárki is fel merne kérni táncolni egy Inkvizítort.
Vagy egy Mord-Sithet.
- Tábornok! - veregette meg Meiffert vállát Kahlan. - Tábornok, megtennél nekem egy személyes szívességet?
- Hát persze, Inkvizítor Anya! - hebegte a tábornok meglepetten. Bármit! Mit tehetek érted?
Kahlan a kör peremén ácsorgó katonák és Nővérek felé intett.
- Lennél szíves csatlakozni te is a tánchoz? Tudom, hogy folyton résen kell állnunk, nehogy valami baj történjen, de úgy gondolom, a katonáid akkor fognák fel igazán ennek az ünnepségnek a vidámságát és örömét, ha azt látnák, hogy a tábornokuk is táncol.
- Táncolni?
- Igen. Légy szíves!
- De hát én... úgy értem nem tudom, ki...
- Ó, ugyan, ne próbálj már mindenáron kibújni alóla! - Kahlan félig megfordult, mintha most jutott volna hirtelen valami az eszébe. Cara, kiállnál a tábornokkal egy táncra, hogy az emberek láthassák, és ők is kedvet kapjanak?
Cara kék szemének pillantása zavartan cikázott Kahlan és a tábornok között.
- De hát én azt sem tudom, hogyan...
- Tedd meg a kedvemért, Cara! Légy szíves! - Kahlan visszafordult a tábornok felé. - Mintha valaki azt mondta volna, hogy téged Benjaminnak hívnak.
Meiffert tábornok megvakarta a fejét.
- Úgy igaz, Inkvizítor Anya. - Kahlan most ismét Cara felé fordult.
- Cara, Benjaminnak kellene egy táncpartner. Mit szólsz hozzá? Elvállalnád? A kedvemért?
Cara köhintett egyet.
- Hát jó. A te kedvedért, Inkvizítor Anya.
- És el ne törd a bordáit vagy valami hasonló! Egyelőre még épen, egészségben van rá szükségünk.
Cara hátratekintve rávicsorított Kahlanra, miközben a fülig érő szájjal vigyorgó Benjamin táncba vezette.
Kahlan összefont karral, széles mosollyal figyelte, hogyan veszi karjaiba Carát a férfi. Majdnem tökéletes nap volt a mai. Majdnem.
Ahogy Benjamin könnyedén és kecsesen forgatta körbe Carát, a katonák is felbátorodtak, és egyre többen csatlakoztak a tánchoz, kézen fogva egy-egy hirtelen szégyenlőssé vált Nővért. Egyszerre Ryan kapitány keveredett oda Kahlan mellé. A fiatal tiszt kihúzta magát.
- Inkvizítor Anya... szóval... hát... olyan sok mindenen mentünk együtt keresztül, és ha nem vagyok túl merész, felkérhetnélek. .. egy táncra?
Kahlan meglepetten pislogott a megtermett ifjú galeaira.
- Hát persze, Bradley. Szívesen táncolok veled. De csak akkor, ha megígéred, hogy nem fogsz úgy bánni velem, mintha porcelánból lennék. Nem akarok nevetségessé válni a tánctéren.
Bradley széles vigyorral bólintott:
- Rendben.
Kahlan egyik kezét Bradley kezébe fektette, a másikat a férfi vállára tette. Bradley szabad kezével átfogta Kahlan derekát a farkasbőr bunda alatt, és a tánc vidám örvénylésébe perdítette. Kahlan mosolyogva tűrte. A Szellemre gondolt, belőle merített erőt magának, hogy ellazuljon és elfogadja az ünnepség vidámságát, hogy ne gondoljon folyton arra, aki hiányzik, mialatt egy másik férfi tartotta a karjában, ha félénk szégyenlősséggel is.
- Bradley, te remek táncos vagy.
A fiatal tiszt szemében büszkeség csillant. Merev tartása fellazult, és most már sokkal természetesebb mozgással követte a zene ütemét. Kahlan észrevette a közelükben Carát és Benjamint, akik mindent elkövettek, hogy a táncra koncentráljanak és véletlenül se pillantsanak egymásra. Aztán Benjamin erős karjával biztosan tartva Cara derekát megpörgette a nőt, úgy, hogy annak vastag szőke hajfonata vízszintesen úszott utána a levegőben. És ekkor Kahlan saját szemeivel láthatta, hogy Cara Benjamin kék szemébe tekint és mosolyog.
Kahlan azért megkönnyebbült, amikor a zene véget ért, és a következő táncra Ryan kapitány helyébe Zedd lépett. Lassúbb zene következett, és Kahlan közelebb húzódott Zeddhez.
- Büszke vagyok rád, Inkvizítor Anya. Csodálatos dolgot adtál ezeknek az embereknek.
- Éspedig?
- Erőt öntöttél beléjük. - Zedd félrebillentette a fejét. - Láttad, hogy néznek rád? Bátorságot adtál nekik. Meggyőződést adtál, hogy higgyenek abban, amit tesznek.
Kahlan felhúzta az egyik szemöldökét.
- Te csaló! Másokat becsaphatsz, de engem nem tudsz! Te öntöttél erőt énbelém.
Zedd csak mosolygott szelíden.
- Tudod, a legelső inkvizítorok óta nem született olyan férfi, aki rájött volna, hogyan szerethet egy Inkvizítort anélkül, hogy az tönkretenné őt az Erejével. Boldog vagyok, hogy ezt a nagy tettet épp az unokámnak sikerült véghezvinnie, és hogy éppen beléd lett szerelmes. Úgy szeretlek téged, mintha a saját unokám lennél, és alig várom a napot, amikor újra együtt lehetsz a vér szerinti unokámmal.
Kahlan odasimult Zeddhez, és az öreg varázsló vállára hajtotta a fejét. Egy ideig mindketten az emlékeikkel táncoltak.
A táncmulatság alatt a lemenő nap aranyos fényét a fáklyák, és melengető tábortüzek fénye váltotta fel. A Nővérek minden tánc után partnert cseréltek, ennek ellenére még most is sötétbe vesző hosszú sorokban álltak a férfiak, várva, hogy rájuk is sor kerüljön, és nem is csak a fiatalabb, vonzóbb Nővérek előtt. Az alkalmi kukták egyszerű étkeket hordtak fel a felállított étkezőasztalokra, néha maguk is bele-bele kóstoltak, és sürgésforgás közben jókedvűen tréfálkoztak a többiekkel. Két tánc között Verna és Warren is be-bekaptak néhány falatot a különböző asztalokról.
Kahlan még egyszer táncolt Ryan kapitánnyal és Zeddel is, de aztán elfoglalta magát azzal, hogy szóba elegyedett tisztekkel és közkatonákkal egyaránt, hogy ne kelljen senki olyannal táncolni, aki félelmét valahogy legyűrve felkérte volna őt, egy-egy kínosan erőltetett fordulóra. Jobban élvezte az ünneplést így, hogy nem kellett táncolnia.
Éppen egy csapat fiatal tiszttel beszélgetett, akik azt erősítgették, mennyire hálásak az ünnepi alkalomért, amikor valaki megveregette a vállát. Visszafordulva Warren mosolygó arcát látta maga előtt.
- Inkvizítor Anya, megtisztelnél, ha táncolnál velem. - Kahlan észrevette, hogy Vernát Zedd forgatja éppen. Ez a felkérés más volt, mint a többi.
- Örömmel, Warren. Szívesen táncolok a jóképű vőlegénnyel. Warren simán, könnyedén mozgott, egyáltalán nem botladozva, ahogy Kahlan gondolta volna. Boldognak és nyugodtnak látszott, és egyáltalán nem jött zavarba a körülötte tolongó katonák barátságos hátbavágásaitól, egyes Nővérek tréfálkozó megjegyzéseitől.
- Inkvizítor Anya, meg szeretném köszönni, neked életem legboldogabb napját.
Kahlan rámosolygott a fiatalos arcra, és a belőle kitekintő kortalan szemekre.
- Köszönöm, Warren, hogy beleegyeztél, hogy ilyen nagy ünnepélyt rendezzünk. Tudom, hogy nem igazán vagy oda az ilyesmiért. ..
- Ó, dehogynem. Éppen ez az. Valaha vakondnak csúfoltak a többiek.
- Tényleg? És miért?
- Mert folyton odalent ültem az alagsorban a próféciákat tanulmányozva. Nem azért, mert annyira szerettem tanulni, csak éppen féltem előjönni.
- De végül mégis csak előjöttél.
Warren tökéletes összhangban fordult a zenével.
- Richard hozott elő.
- Igen? Erről nem is tudtam.
- És bizonyos értelemben te folytattad tovább, amit ő elkezdett. Warren mosolya távolba vesző volt. - Ezt is meg szeretném köszönni. Tudom, mennyire hiányzik neked Richard. Nekem is hiányzik és Vernának is. És tudom, hogy az embereknek is hiányzik az ő Rahl Nagyuruk.
Kahlan csak egy néma bólintásra volt képes.
- Tudom, mennyire hiányzik neked a férjed. Elsősorban ezt szerettem volna megköszönni neked: hogy szíved minden fájdalma ellenére megadtad nekünk ezt az örömöt és megtiszteltél bennünket ezzel az ünnepséggel. Tudnod kell, hogy mindannyian osztozunk a fájdalmadban, és hogy itt olyan emberek között vagy, akik mind nagyon szeretik Richardot.
Kahlan elmosolyodott, és kipréselt magából egy „köszönöm”-öt.
Éppen a nyílt térség közepén forogtak körbe a vidám dallamon és egyes katonák kétballábas botladozásán derülve, amikor a zene hirtelen elhallgatott.
És a csendben meghallották a kürtök hangját.
A riadóra az összegyűlt katonák futva indultak a fegyvereikért, amíg egy rohanvást érkező őrszem karlengetve le nem csillapította őket, jelezvén, hogy baráti csapatok érkeztek.
Kahlan mindenki mással együtt meglepetve nyújtogatta a nyakát, hogy jobban lásson. Ez alkalommal egyetlen portyázó egységük sem volt odakint, mindenkinek lehetővé akarták tenni, hogy részt vehessen az esküvői ünnepségen.
A katonák tömege szétvált a trappolva közeledő lovak előtt.
Kahlan leesett állal, tágra nyílt szemekkel bámult az érkezőkre.
Élükön az előkelő Baldwin tábornok, a keltoni erők főparancsnoka lovagolt egy jókötésű herélt gesztenyepej hátán. Az emelvény elé érve elegáns mozdulattal megállította a lovát. Hüvelykujjával végigsimított fehérrel pettyezett sötét bajszán és szemügyre vette a körötte hullámzó tömeget. Őszülő fekete haja a nyakába ért, de a feje tetején már áttűnt csupasz koponyája. Feltűnő és impozáns jelenség volt a két gombbal vállára erősített élénkzöld bélésű zsávolygyapjú köpenyében, alatta viselt téglavörös kabátjában, amelyet egy pajzsot fekete átlóval sárga és kék mezőkre osztó címer díszített. Hosszú szárú csizmáját térde alá lehajtva viselte, harang-mandzsettás hosszú kesztyűjét cifracsatos széles övébe tűzte. Az embererdő szétvált, hogy átengedje Kahlant.
- Tábornok!
A tábornok előkelő mozdulattal emelte üdvözlésre a kezét, arcán széles mosoly terült szét.
- Inkvizítor Anya, mennyire örülök, hogy láthatlak!
Kahlan válaszolni akart, de ekkor újabb lovasok érkeztek vágtatva: az emberek sorfala sietve nyílt ketté előttük. Úgy áradtak be a tánctér közepére, mint szélvihar hajtotta tűzvész: egy tucatnyi vörös bőrruhás Mord-Sith. Egyikük leugrott a lováról.
- Rikka! - kiáltott rá Cara.
Az újonnan érkezett kemény, átható tekintete a tömeget fürkészte, aztán megállapodott Carán. Cara kiszabadította magát Meiffert tábornok karjából.
- Cara - mondta Rikka üdvözlésül. - Hol van Hania? - Cara közelebb lépett.
- Hania? Ő nincs itt.
Rikka keserű csalódottsággal préselte össze a szája szélét.
- Gondoltam. Amikor nem kaptunk tőle visszajelzést, féltem, hogy elvesztettük. Mégis, azt reméltem...
Kahlan előrelépett, kissé bosszankodva rajta, hogy a Mord-Sith helyénvalónak tartja Baldwin tábornok elé lépni.
- Rikkának hívnak?
- Á - válaszolta Rikka ravasz mosollyal az arcán. - Te nem lehetsz más, mint a Rahl Nagyúr felesége, az Inkvizítor Anya. Felismerlek a leírásból. - Könnyedén szívéhez emelve az öklét, lazán tisztelgett.
- Igen, Rikka vagyok.
- Örülök, hogy itt vagy nővéreiddel együtt az Agielben.
- Aydindrilből jöttünk, mihelyt Berdine megkapta a leveledet. Az a levél sok mindent megmagyarázott. Berdine és én megtárgyaltuk, és úgy döntöttünk, jobb, lesz, ha idejövök egy pár nővéremmel együtt, hogy segítsünk. Hat Mord-Sith nővért ott hagytam Berdinenel, hogy őrizzék Aydindrilt és a Varázslók Tornyát. Hoztam magammal húszezer katonát is. - Hüvelykujjával maga mögé intett.
- Arra fent találkoztunk össze a tábornokkal két héttel ezelőtt.
- Kétségtelenül használni tudjuk a segítségeteket. Jó gondolat volt Berdine-től. Tudom, mennyire szeretett volna ő maga is lejönni ide, de ő jól ismeri a várost és a Tornyot. Örülök, hogy szót fogadott az én utasításaimnak. - Kahlan a legzordabb inkvizítori tekintetét vetette Rikkára. - Most pedig, ha megbocsátasz, félbeszakítottad Baldwin tábornokot.
Cara hátrább lökte Rikkát, hogy félretolja az útból.
- Beszélnünk kell egymással, Rikka, mielőtt készen állnál rá, hogy a Rahl Nagyurat szolgáld, és a feleségét, aki történetesen szintén nővérünk az Agielben.
Rikka meglepődve vonta fel a szemöldökét.
- Csakugyan? Hogyan lehetséges...
- Később - szakította félbe Cara mosolyogva, és még hátrébb húzta Rikkát, mielőtt nővére további bajba keverhetné magát. Zedd, Adie és Verna közelebb húzódott Kahlanhoz.
Baldwin tábornok, aki eddigre már leszállt a lováról, előre lépett, és féltérdre ereszkedve bókolt Kahlan előtt:
- Királynőm, Inkvizítor Anya!
- Állj fel, gyermekem! - adta meg Kahlan a szertartásos választ, mialatt a tábor katonái ugyanazzal az elmélyült áhítattal figyelték őket, akár az esküvői ceremóniát. Ez számukra legalább olyan fontos esemény volt.
A tábornok felemelkedett.
- Azonnal jöttem, ahogy megkaptam a leveledet, Inkvizítor Anya.
- Mennyi embert hoztál?
A tábornok meglepődött a kérdésen.
- Hát... mindet. Százhetvenezer katonát. Ha a királynőm hadsereget kér, hát azt hozok neki.
A hír lázas suttogással terjedt hátrafelé a katonák között. Kahlan annyira meglepődött, hogy a hidegről is megfeledkezett.
- Ez csodálatos, tábornok! Nagyon nagy szükségünk van rátok. Ahogy a levelemben is leírtam, itt komoly háború folyik. A Birodalmi Rend folyamatosan kap erősítést. El kell vágnunk az utánpótlási vonalaikat.
- Értem. Az Aydindrilből érkezett d’haraiakkal együtt nagyjából megháromszorozzuk az itteni csapataink erejét.
- És D’Harából még hozhatunk további erőket - vetette közbe Meiffert tábornok.
Kahlan szívében melengető szikraként éledt fel újra a győzelmi remény.
- Tavaszra feltétlenül szükség lesz rájuk is. - Félrehajtott fejjel pillantott Baldwin tábornokra. - Na, és mi van Leiden hadnaggyal?
- Kivel? Ja, nyilván Leiden őrmesterre gondolsz. Ő most egy őrjárat parancsnoka. Ha valaki cserben hagyja a királynőjét, örülhet, ha a feje egyáltalán a nyakán marad, de mivel a népe védelmében cselekedett, csak elküldtem egy távoli hágó védelmére őrjáratba. Remélem, jó melegen felöltözött!
Kahlan legszívesebben a nagyszerű Baldwin tábornok nyakába ugrott volna. Ehelyett azonban csak hálás gesztussal érintette meg a karját.
- Köszönöm, tábornok. Nagy szükségünk volt a katonáidra.
- Feljebb hagytam őket a hegyekben, úgy félnapi járóföldre. Nem fértek volna be ide a völgybe a te csapataid mellett.
- Nagyon jó. - Kahlan ujjaival integetve hívta közelebb a MordSithet. - Nektek is nagyon örülök, Rikka. A Mord-Sithek segítségével könnyebben bánhatunk el az ellenség varázstudóival. Még az is lehet, hogy így meg tudjuk fordítani a hadi helyzetet. Cara már eddig is segítségünkre volt benne, hogy kiiktassuk egy pár mágiahasználójukat, de attól tartok, a Rahl Nagyúr parancsára ő elsősorban az én védelmemmel törődik. Neki továbbra is ez lesz a fő feladata. Ti azonban szabadon vadászhattok a Rend varázslóira.
Rikka meghajolt.
- Boldogan. - Mosolyogva egyenesedett fel. - Berdine figyelmeztetett rá, hogy vigyázzak vele - súgta oda Carának.
- Jó lenne, ha hallgatnál Berdine-re - vágta hátba Cara. - Gyere, kerítünk nektek valami szálláshelyet...
- Nem - állította meg őket indultukban Kahlan. - Most ünnepelünk. A tábornok, Rikka és a nővére a vendégeink. Ragaszkodom hozzá.
- Nos - felelte felvidulva Rikka -, amíg a Rahl Nagyúr feleségét őrizhetjük közben, boldogan elfogadjuk a meghívást.
Kahlan karon fogta Rikkát, és közelebb húzta magához.
- Rikka nagyon sok férfi van itt, és nagyon kevés nő. Táncmulatság van. Menjetek ti is táncolni!
- Micsoda?! Elment a józan...
Kahlan kilökte Rikkát a tánctérre. Csettintett ujjaival a zenészeknek.
- Folytathatjuk? - Aztán Baldwin tábornokhoz fordult. - Tábornok, kitűnően időzítetted az érkezésedet. Ünnepelünk. Táncolnál velem?
- Inkvizítor Anya?
- Egy személyben a királynőd is vagyok. A tábornokok szoktak táncolni a királynőkkel, vagy nem?
A tábornok elmosolyodott, és felajánlotta a karját.
- Persze, hogy szoktak, királynőm.
Az esküvői menet jóval sötétedés után indult el a sátortábor rögtönzött utcáin, hogy mindenki köszönthesse az új párt. Katonák ezrei gratuláltak Warrennek és Vernának, tréfás tanácsokkal látták el őket, vagy barátságos hátbavágással kívántak sok boldogságot, vagy éppen csak vidáman integettek nekik.
Kahlannak eszébe jutott, hogy nem is olyan régen a Középföld még rettegtek ezektől a katonáktól. Darken Rahl uralkodása alatt félelmetes hódítók voltak, akik csak terrort és iszonyatot keltettek a civil lakosságban. Kahlan meglepetve tapasztalta, hogy ezek a félelmetes katonák milyen kultúráltan és emberien tudnak viselkedni, ha alkalmuk nyílik rá. És ezt az alkalmat tulajdonképpen Richard adta meg nekik. Kahlan tudta, hogy sokan ezek közül az emberek közül pontosan tudták, és kellően értékelték is.
Mikor a menet végre a hosszú, kanyargós útvonal végére ért a szélesen elterülő táboron át, megérkeztek ahhoz a sátorhoz, amiről Verna és Warren úgy tudta, hogy az lesz az övék. A menet tagjai jó éjszakát kívántak az új párnak, és visszatértek a mulatsághoz, magukra hagyva őket és Kahlant.
Kahlan nem hagyta, hogy Verna és Warren lelassítsanak a sátornál, közéjük lépve mindkettőjükbe belekarolt, és tovább húzta őket magával a hatalmas fák között rejtőző erdei útra. Az ágak között átsütő holdfény bonyolult mintákat rajzolt a havas ösvényre. Mivel Vernának és Warrennek fogalma sem volt róla, mit akarhat Kahlan, egyikük sem tiltakozott, amikor tovább vitte őket a sátortól.
Végre Kahlan megpillantotta a kunyhót a fákon túl. Kis távolságra a kunyhótól megállt, és hagyta, hogy Verna és Warren szemügyre vehessék a csipkefüggönyön átszűrődő gyertyafényt.
- Hosszú, nehéz küzdelem áll előttetek - mondta nekik Kahlan. Súlyos teher ilyen körülmények között kezdeni egy házasságot. El sem tudom mondani, milyen boldog vagyok, hogy ti ketten mégis vállalkoztatok rá ebben az időben. Mindnyájan nagyon örülünk a boldogságotoknak. Mindenek felett azt szeretném leginkább megköszönni nektek, hogy ilyenkor is volt bátorságotok az életre szavazni a maga dicsőséges teljességében.
Egy napon majd el kell vonulnunk innen, ez olyan bizonyos, mint az, hogy a Rend tavasszal, ha nem hamarabb, újra meg fog indulni. Egyelőre azonban azt szeretném, ha ez lenne a lakhelyetek. Többet most nem tudok adni nektek, de legalább ennyit, a normális családi életnek ezt az apró szigetét nektek szeretném adni.
Verna váratlanul könnyekbe tört ki, és Kahlan vállába temette az arcát. Kahlan megveregette a Prelátus hátát, s közben azon derült magában, mennyire nem illett Verna jelleméhez az efféle érzelemnyilvánítás.
- Ez nem jó ötlet, Verna, hogy az újdonsült férjed sírni lásson pont akkor, amikor az ágyába akar vinni.
Ez megtette a hatását, és Verna is elnevette magát. Megmarkolta Kahlan vállát, és mélyen a szemébe nézett.
- Nem is tudom, mit mondhatnék! Kahlan arcon csókolta.
- Szeressétek egymást, legyetek jók egymáshoz, és becsüljétek meg, hogy együtt lehettek: én csak ezt szeretném.
Warren átölelte, és köszönetet suttogott a fülébe. Kahlan ott maradt, és figyelte, amint Warren a kunyhóhoz vezeti Vernát a maradék rövidke távolságon át. Az ajtóban mindketten visszafordultak, és integettek. Aztán Warren hirtelen felkapta Vernát, és az asszony csilingelő kacagása közepette ölben vitte át a küszöbön.
Kahlan magányosan indult vissza a táborba.

21. FEJEZET

Az ajtó résnyire kinyílt. Egy véreres szem pillantott ki a kétes tisztaságú, kopott előcsarnokba.
- Van szobád? A feleségem és én szobát keresünk. - Mielőtt a férfi ismét becsukta volna az ajtót, Richard gyorsan hozzátette: - Azt mondták nekünk, hogy neked van üres szobád.
- Na, és akkor mi van?

Bár a dolog teljesen magától értetődő volt, Richard udvariasan válaszolt.
- Nincs hol megszállnunk.
- És miért hozzám jöttök a magánügyeitekkel? - Odafentről, az emeletről Richard dühös szóváltást hallott egy férfi és egy nő között. Az előcsarnokból nyíló valamelyik ajtó mögül kétségbeesett csecsemősírás hallatszott ki. A hűvös, nyirkos levegőben avas olaj nehéz szaga terjengett. Az előcsarnok sikátorra néző nyitott ajtaján át az esőben visítozva rohanó kis utcakölyköket lehetett látni, akiket nagyobb kamaszok üldöztek.

Richard minden különösebb reménykedés nélkül győzködte a résnyire nyílt ajtót.
- Egy szobára van szükségünk.

Távolabb a sikátorban egy kutya ugatott makacs monotonitással.
- Sok embernek kéne szoba. Nekem csak egy üres van. Azt nem adhatom oda nektek.

Nicci félretolta Richardot, és arcával egészen közel hajolt az ajtóréshez.
- Van pénzünk, hogy kifizessük az első hetet. - Mikor a belül álló férfi kezdte becsukni az ajtót, Nicci visszalökte a tenyerével. - Ez egy nyilvános szállóhely. Neked kötelességed az emberek rendelkezésére bocsátani a szobáidat.

A férfi vállával feszült az ajtónak, és Nicci arcába csukta. Nicci dörömbölni kezdett az ajtón, de Richard már el is fordult.
- Felejtsd el - szólt oda Niccinek. - Gyere, szerezzünk egy darab kenyeret!

Nicci általában ellenvetés, vita, sőt többnyire egyetlen szó nélkül követte Richardot, de ezúttal oda sem figyelt rá, helyette kitartóan dobolt az ajtón. Ujjai nyomán mindenféle festékrétegek mállottak le az ajtó fájáról kéktől sárgán át a vörösig.
- Ez a kötelességed! - kiáltotta Nicci a csukott ajtónak. - Nincs jogod elküldeni minket! - Semmi válasz. - Fel fogunk jelenteni!

Az ajtó ismét kinyílt résnyire.
- Van a férjednek munkája?
- Nincs, de...
- Akkor tűnjetek el! Mind a ketten. Különben én jelentelek fel titeket.
- Éspedig miért, ha szabad kérdeznem?
- Nézd, asszony, van szobám, de fenn kell tartanom azoknak, akik a várólista elején vannak.
- Na, és honnan tudod, hogy mi nem vagyunk a lista elején?
- Mert akkor azzal kezdtetek volna, és megmutattátok volna pecsétes engedélyeteket. A várólista elején állók is régóta várakoznak már szálláslehetőségre. Nem vagytok jobbak a tolvajoknál, el akarjátok venni a helyet a törvénytisztelő polgárok elől. Most pedig szívódjatok fel, vagy felírom a neveteket, és bejelentelek benneteket a szállásügyi felügyelőnek.

Az ajtó ismét becsapódott. A fenyegetés, hogy bejelentik őket a felügyelőnek, kissé lelohasztotta Nicci harci kedvét. Hagy sóhajjal elfordult, és elindult kifelé a gödrösre kopott, nyikorgó padlón. Legalább egy rövid időre fedél alá húzódhattak az eső elől.
- Folytatnunk kell a keresést - mondta Richardnak. - Ha először sikerülne munkát szerezned, akkor valószínűleg könnyebb dolgunk lenne. Holnap meg kellene próbálnod munkát találni, én pedig folytatom a szálláskeresést.

Ismét kint voltak a hideg esőben, átvágtak a sáros úttesten a túloldali kövezett járdára. Volt még egy pár hely, amit meg akartak nézni, bár Richard már egyáltalán nem reménykedett benne, hogy szobához juthatnak. Többször vágták már az arcukba az ajtót, mint számon tudta volna tartani. Nicci azonban szállást akart, így hát folytatták a keresést.

Nicci azt mondta Richardnak, hogy ennyire lent délen az Óvilágban szokatlan volt az ilyen hideg időjárás. Az emberek azt hajtogatták, hogy a hideg idő és az eső hamarosan véget ér. Pár nappal ezelőtt még valóban párás, fülledt meleg idő volt, így hát Richard egyáltalán nem kételkedett a szavukban. Richard számára furcsa volt burjánzó zöldnek látni az erdőket és mezőket tél közepén. Egy-két fa nyújtózkodott csupán csupasz gallyakkal, a legtöbb megőrizte zöld lombkoronáját télen is.

Ilyen mélyen délen az Óvilágban soha nem süllyedt fagypont alá a hőmérséklet. Ha Richard a havat emlegette, az itteniek csak értetlenkedve pislogtak rá. Amikor magyarázni kezdte nekik, hogy a hó az fehér pelyhekké szilárdult fagyott víz, arai az égből hullik, és vastag takaróként borul a talajra, voltak, akik megsértődtek, mert azt hitték, hogy Richard gúnyt űz belőlük.

Richard tudta, hogy odahaza most javában tombol a tél. A körülötte zajló zavaros dolgok ellenére belső megnyugvást lelt abban a tudatban, hogy Kahlan most minden valószínűség szerint melegben és kényelmes biztonságban van a kunyhóban, amit Richard épített. Ezzel a belső meggyőződéssel felvértezetten semmi sem volt elég jelentős mostani új életében, hogy igazán kényelmetlennek érezze. Kahlannak volt elegendő ennivalója, tűzifája, hogy fűthessen, és ott volt neki Cara társaságul. Egyelőre biztonságban voltak. A tél majd elmúlik, és tavasszal majd kijuthatnak a völgyből, de pillanatnyilag Richard biztos volt benne, hogy nem eshet semmi bajuk. Ez a gondolat és Kahlanról őrzött emlékei voltak Richard egyedüli támaszai.

A sikátorokban hajléktalan emberek kuporogtak, összegyűjtve minden olyan szilárd szemetet, amiből valami tetőfélét tudtak maguk fölé eszkábálni. Falakként ázott, lucskos takarókat akasztottak maguk köré. Richard úgy vélte, végül majd Nicci is megelégszik valami ilyesmivel, de tartott tőle, hogy a nyirkos hidegben Nicci megfázhat és megbetegedhet, és akkor Kahlan is meg fog betegedni.

Nicci belepillantott a kezében gyűrögetett papírdarabba.
- Ezek a helyek, amiket erre a jegyzékre felírtak, állítólag az újonnan érkezetteket is kötelesek befogadni, nem csak a várólistán lévő embereket. A városban szükség van munkásokra, sokkal jobban kéne ügyelniük rá, hogy megfelelő szállás is legyen számukra. Látod, Richard? Látod, milyen nehéz a hétköznapi embereknek boldogulniuk az életben?

Richard zsebre dugott kézzel, a hideg esőt szemébe vágó szél ellen összegörnyedve megkérdezte:
- Akkor hát hogyan iratkozhatnánk fel a várólistára?
- El kell mennünk a szállásügyi hivatalba, és szobát kell igényelnünk. Akkor majd felírnak a listára.

Ez így egészen egyszerűnek hangzott, de a dolgok általában sokkal bonyolultabbnak szoktak bizonyulni, mint amilyennek első hallásra tűnnek.
- Ha nincsen elég szoba, akkor hogy jutnak szálláshelyhez azok, akik a listán vannak?
- Kihalásos alapon.
- A városban van munka, azért is jöttünk ide, mindenki azért jön ide. Ha keményen dolgozom, lesz annyi pénzünk, hogy többet tudjunk fizetni. Most is van még egy kis megtakarított pénzünk. Egyszerűen keresnünk kell egy olyan helyet, ahol a megfelelő összegért bérbe adnak egy szobát, mindenféle ilyen listás ostobaság nélkül.
- Richard, te csakugyan ilyen lelketlen vagy? Ha mind ezt tennék, hogyan juthatnának fedélhez a kevésbé szerencsések valaha is? A Rend különben is szigorúan megszabja az árakat, hogy megakadályozza a harácsolást. Gondoskodik róla, hogy ne lehessenek kivételek. Ettől lesz mindenkinek egyenlő esélye. Csak fel kell iratkoznunk a várólistára és minden rendbe fog jönni.

A lába alatt esőtől csillogó macskakövekre szegezve a tekintetét Richard azon gondolkodott, vajon meddig kell hajléktalanul élniük, mire a nevük valamelyik várólista élére kerül. Úgy érezte, jó sok embernek kell kihalnia a szállásából, amíg Nicci és ő szóba jöhet szobabérlőként, és még annál is többen fognak várni arra, hogy egyszer majd ők is kihaljanak a bérelt szobájukból.

Hol jobbra, hol balra tért ki menet közben, hogy ne ütközzön össze a velük szembe haladó sok járókelőbe, akik a sártócsákat kerülgették. Megint azt kezdte fontolgatni, hogy talán jobb lenne, ha a városon kívül telepednének meg. Sokan mások is ezt tették. Odakint azonban, ahol már nem járt a városi őrség, rablók és kétségbeesett számkivetettek sokasága leselkedett azokra, akik kívül rekedtek a városon. Ha Nicci nem ellenezte volna az ötletet, Richard szívesen keresett volna valami távolabb eső helyet, ahol építhetett volna valami kunyhófélét maguknak, esetleg többekkel összefogva, hogy számukkal elbátortalanítsák a zsiványokat.

Nicci azonban nem lelkesedett az elgondolásért. Ő mindenáron a városban akart maradni. Rengetegen jöttek a városba jobb élet reményében. Mindenféle listákra kellett feliratkozni, napokig sorba állni, hogy a megfelelő hivatalnokok színe elé juthassanak. Nicci azt mondta, minderre sokkal jobb esélyük van, ha magában a városban tudnak szálláshoz jutni.

Már későre járt. A pékség előtt hosszú sor ált, a fél utcát betöltötte. Minden nap ezt tapasztalták, amikor kenyeret akartak vásárolni.
- Miért állnak ezek az emberek itt mind sorba? - kérdezte Richard suttogva Niccit.

Nicci megvonta a vállát.
- Gondolom, nincsen elég pékség a városban.
- Én úgy gondolnám, hogy ahol ennyi a vevő, többen akarnának pékséget nyitni.

Nicci korholó tekintettel hajolt közelebb.
- A világ nem olyan egyszerű, mint amilyennek te szeretnéd látni, Richard. Valaha tényleg úgy volt az Óvilágban, ahogy mondtad. Az emberi gonoszság nyíltan virulhatott. Az eladók maguk szabhatták meg az áruik árát, és ebben a saját kapzsiságuk vezérelte őket, nem az, hogy embertársaik javát nézzék. Kenyérre csak a tehetősebbeknek tellett. Most a Rend gondoskodik róla, hogy mindenki tisztességes áron juthasson a javakhoz. A Rend mindenkivel egyformán törődik, nem csak azoknak megy jól, akik tisztességtelen előnyökhöz juthattak.

Nicci mindig tűzbe jött, amikor az ember eredendően gonosz természetéről beszélt. Richard nem értette, miért foglakozik egyáltalán az emberi gonoszsággal a Sötétség egy Nővére, de annyira nem érdekelte a dolog, hogy rá is kérdezzen.

A sor meglehetősen lassan haladt előre. Az előttük álló asszony suttogó beszélgetésük hallatán rosszalló pillantással fordult hátra feléjük.

Richard széles, nyílt mosollyal viszonozta a kritikus tekintetet.
- Jó napot, asszonyom! - A nő sötét arckifejezése megenyhült Richard sugárzó mosolyától. - Újak vagyunk a városban - intett Richard maga mögé -, a feleségemmel. Munkát keresek, de egy szobára is szükségünk lenne. Nem lenne valami ötlete, hogy egy fiatal pár, akiknek nincs ismeretségük a városban, hogyan juthatnának szálláshoz?

Az asszony félig hátra fordult feléjük. Vászonzsákját, amiben csak egy ék alakú sajtdarab sárgállott, mindkét kezével fogva vállával a falnak támaszkodott. Richard mosolya és közvetlen társalgási stílusa - bár mindkettőt mesterségesen erőltette magára
-szemmel láthatóan olyan szokatlan volt számára, hogy képtelen volt nyers stílusát megőrizni.
- Ha szobát akartok, előbb munkát kell szereznetek. A Rend bölcs gondoskodásának hála, bőségesen van munkalehetőség, de épp ezért annyian jöttek dolgozni a városba, hogy nincsen elég szállás számukra. Ha erős és egészséges vagy, dolgoznod kell, csak akkor kerülhetsz fel a várólistára.

Richard megvakarta a fejét, és továbbra is mosolygott, miközben a sor lassan mozdult előre egy pár lépésnyit.
- Én szeretnék dolgozni.
- Könnyebb szobához jutnod, ha nem vagy képes dolgozni. közölte bizalmaskodva az asszony.
- De az előbb mintha épp azt mondtad volna, hogy ha szállást szeretnénk szerezni, ahhoz előbb munkát kell találnunk.
- Ez igaz is, ha valaki munkaképes, amilyennek te is látszol.

Akik nagyobb szükséget szenvednek, mert nem képesek dolgozni, jobban rászorulnak a jóindulatra, ezért előbbre kerülnek a várólistákon, mint az én szegény férjem is. Nagyon súlyos tüdőbajban szenved.
- Szörnyen sajnálom - mondta Richard.

Az asszony fásult gondterheltséggel rábólintott.
- Az emberiség sorsa a nyomorúságos szenvedés. Nem tehetünk ellene semmit, nem is érdemes megpróbálni. A jutalmunkat érte csak a következő életben nyerhetjük el. Ebben a mostani életünkben mindnyájunknak, akik képesek vagyunk dolgozni, az a kötelességünk, hogy a nálunk szerencsétlenebbeket segítsük. Csak így tudunk rászolgálni a jutalomra a következő életben.

Richard nem szállt vitába vele. Az asszony figyelmeztetően emelte fel az ujját.
- A munkaképeseknek az a feladata, hogy legjobb képességeik szerint dolgozzanak mindenki javára.
- Én tudok dolgozni - biztosította Richard az asszonyt. - Mi egy... kis helyről jöttünk. Egyszerű emberek vagyunk, földműves származásúak. Nem sokat tudunk arról, hogyan lehetne munkához jutni a városban.
- A Rend bőségesen nyújt munkalehetőséget az embereknek - szólt közbe egy férfi Nicci háta mögül, magára vonva Richard figyelmét. A férfi nyakig gombolt olajjal vízhatlanított vászonkabátot viselt. Nagy, barna szemeivel lassúakat pislogott, mint a tehén kérődzés közben. Az, hogy beszéd közben az álla ide-oda ingadozott, még csak erősítette ezt a benyomást. - A Rend örömmel fogad minden munkást a jobb létért való harcunkban, de mások érdekét is figyelembe kell venned, amint azt maga a Teremtő is akarja, és csak megfelelő módon szabad munkát keresned.

Richard éhségtől meg-megkorduló gyomorral hallgatta a férfi magyarázatát.
- Először is be kell lépned valamelyik munkásszervezetbe, ők védelmezik a Rend polgárainak a jogait. Egy vizsgálóbizottság fogja elbírálni a felvételi kérelmedet, és az alkalmasságot megállapító fórum előtt a szakszervezet egyik szóvivőjének a jótállására van szükség ahhoz, hogy befogadjanak. Mielőtt munkát keresni indulsz, ezen mind túl kell esned.
- Miért nem mehetek el egyszerűen valahová, hogy magam bemutatkozzak? Miért nem vehetnek fel munkára, ha az elvárásaiknak megfelelek?
- Csak azért, mert vidéki vagy, még nem szabad megfeledkezned róla, hogy a Rend érdekeit és javát tartsd szem előtt!
- Hát persze - felelte Richard -, bár eddig mindig magam dolgoztam önmagámnak: műveltem a földet, hogy ennivalót biztosítsak az embertársaimnak. Nem értek hozzá, hogyan kell ezt a városban csinálni.

A nagy barna szemek pislogása megállt, a férfi egy percig gyanakodva meredt Richardra, aztán végül a szemei újra ábrándozóvá szelídültek, és az állkapcsa ismét ingadozva kérődzte ki magából a szavakat.
- A vállalkozások elsődleges felelőssége, hogy szem előtt tartsák a tömegek érdekeit, a közjó érdekében tevékenykedjenek, és igazságosan alkalmazzák a munkásokat. A szakszervezeti vizsgálóbizottság ebben segít nekik. Itt sokkal többről van szó, mint kicsinyes, önző üzleti érdekekről.
- Értem - bólogatott Richard. - Nos, nagyon hálás lennék, ha elmagyaráznád nekem, hogyan kell ezt szabályosan csinálni. Rövid oldalpillantást vetett Niccire. - Jó állampolgár szeretnék lenni, szabály szerint viselkedni.

Abból, hogy a férfi milyen büszke öntudattal kezdett magyarázni, és hogy nagy tehénszemei szaporábban kezdtek pislogni, mialatt a szükséges teendőket fejtegette, Richard azt gyanította, hogy ennek az embernek valami köze lehet a labirintusszerűen bonyolult procedúrához. Richard nem kérdezett rá, hogyan lehet egy szakszervezeti szóvivőt rávenni, hogy jótálljon az emberért. Mialatt a tehénszemű az egyes munkakörökben szükséges eljárások közötti finomabb részletkülönbségeket fejtegette, meg azt, hogy ezek a részletek mennyiben segítik elő a Rend védelme alatt élők közös boldogulását és a Teremtő nagyobb dicsőségét, a sor lassan araszolt előre.

Mialatt a férfi egyhangú duruzsolással magyarázott, Nicci lopva Richardot leste, és egyáltalán nem folyt bele a társalgásba. Úgy látszott, mintha azt várná, mikor csap át Richard udvarias türelme halálos indulatba. Richard viszont tudta, hogy az égvilágon semmi értelme nem lenne vitába szállnia ezzel az emberrel, ezért továbbra is illedelmes tartózkodással hallgatott.

Kiderült, hogy a tehénszemű férfi, bizonyos Gudgeons úr, a kőbányászok munkáját ismerte legjobban. Mivel Richard vajmi keveset tudott a kőbányászatról, a sorbaállás idejét azzal ütötte el, hogy feltett a témáról néhány kérdést, amit Gudgeons úr készséges Örömmel és rendkívüli részletességgel válaszolt meg.

Mielőtt sorra kerültek volna, a kenyér kifogyott, és a pékség bezárt.
A sor szétoszlott, az emberek szétszéledtek a zuhogó esőben, miközben motyogva panaszkodtak egymásnak az őket sújtó balsorsról. Mielőtt Niccivel tovább indultak volna, Richard köszönetet mondott az előttük sorban álló asszonynak és Gudgeons úrnak.
Megálltak egy útkereszteződésnél, és Nicci a szobacímek listáját tanulmányozta. Körülöttük az épületek tömör, szögletes tömbjei sötéten emelkedtek elő a sűrűsödő alkonyaiból. Az egyik téglaépület oldalára vörös festékkel emberi figurát festettek, de a festék annyira megkopott, hogy mostanra inkább már csak vöröslő árnynak tűnt. Az alak alá fehérrel felfestett szavakat már egyáltalán nem lehetett kiolvasni.
A mellettük elhaladó férfiak megbámulták Niccit átázott, testhez tapadó öltözékében, arcára egyetlen pillantást sem pazarolva. Nicci vizes haja a koponyájára tapadt, az álla remegett, kezei reszkettek, de egyetlen szóval sem panaszkodott rá, hogy fázik, mint ahogy mindenki más tette. Ahol a szobajegyzéket kapták, azt mondták nekik, hogy másnapig nem kaphatnak újabb listát az esetleges újonnan felszabadult szobák címeivel, ezért Nicci megpróbálta épségben megőrizni a meglévőt, de a vesztésre állt a zuhogó eső ellen folytatott harcában.
Koszos, girhes lovak vánszorogtak az utca sarában, nyikorgó, a felrakott súly alatt recsegve tiltakozó szekereket vonszolva maguk után. Csak a főbb utcák voltak elég szélesek hozzá, olyanok, amelyikek egyikén most ők maguk is haladtak, hogy két szembejövő fogat vagy nagyobb társzekér elférjen egymás mellett. Az utcák egy része csak egyirányú forgalomra volt alkalmas. Az ilyen utcák egyikében-mási kában törött szekérroncsok torlaszolták el a járható utat. Az egyik mellékutcában Richard egy legyektől lepett lódögöt is látott, amelyik még mindig be volt fogva egy szekérbe, amit eddig senki nem vontatott el. Az eltorlaszolt utcák miatt a többieken csak még nagyobb volt a forgalom. Voltak utcák, amelyek csak kézikocsik forgalmához voltak elég szélesek, sőt sok sikátor olyan keskeny volt, hogy kizárólag gyalogszerrel lehetett közlekedni bennük.
Itt tartózkodásuk kezdetén Richard szinte rosszul volt a rothadó szemét utcákon terjengő szagától, és a csatornabűztől mivel az utcák egyúttal nyílt szennyvízelvezetőként is szolgáltak, az első hét után azonban szaglása annyira eltompult, hogy már el tudta viselni. A sikátorok voltak a legrosszabbak, ahol Nicci és Richard az éjszakáikat töltötték. Az eső csak arra volt jó, hogy a szennyet kimossa a résekből és zugokból a nyílt utcára, de a ruhájukról és a bőrükről azért lemosta a mocsok nagyját, amíg el tudták viselni a hidegét.
Mióta elérték az Óvilágot és Tanimurától délre haladtak, minden város, amit Richard látott hasonlított ehhez: mindenütt léleknyomorító szegénység, embertelen körülmények uralkodtak. Mintha minden és mindenki egy időtlen csapdában vergődött volna, a rothadás mocsarában. Richard úgy érezte, mintha mindezek a városok valaha teli lettek volna vibráló élettel, álmaik, megvalósításáért küzdő, reménytől és ambícióktól feszülő emberekkel, de ezek az álmok és remények valamikor, valahogyan pangó, korhadó érdektelenséggé szürkültek volna. Mintha többé senki nem igazán törődött volna semmivel. Mintha mindenki valami tompa bódulatban várakozott volna arra, hogy az életkörülményei megjavuljanak, anélkül, hogy a leghalványabb elképzelésük lett volna róla, mit is jelentsen ez a javulás, vagy, hogy hogyan fog egyáltalán megtörténni. Abban a megfoghatatlan hitben éltek, hogy csak az élet utáni élet lehet majd tökéletes.
A városok, amiket Richard látott, kísértetiesen emlékeztettek arra a jövőre, ami látomásai alapján az Újvilágra várt a Rend igája alatt.
Ez a város azonban a legnagyobb egybefüggő település volt, amit Richard életében valaha is látott. Ha nem a saját szemével látja, el sem hitte volna, hogy ekkora város egyáltalán létezhet. Embertömegek által telizsúfolt girbegurba utcák mentén gubbasztó ütött-kopott házak tömkelege terpeszkedett alacsony dombokra épülve, mélyen benyúlva a szomszédos síkságra, mérföldekre elnyújtózva két folyó összefolyása mentén. A város magját alacsony, vertfalú, sárból, vályogból, vagy göcsörtös deszkákból összeeszkábált, düledező kunyhók messzire elnyúlt sorai vették körbe, mint egy áporodott tócsában rothadó fatörzset a bűzlő hab.
Ez volt Altur’Rang városa, amely nevét adta az országnak is, az Óvilág és a Birodalmi Rend szíve, Jagang Császár szülővárosa.
Amikor beléptek az Óvilágba, délre, Altur’Rangba vezető útjukon, Richard és Nicci megálltak egy időre az Óvilág legészakibb városában, Tanimurában, ahol egykor a Próféták Palotája állt. Tanimura az Óvilág azon részeinek egyike volt, ahová legutoljára ért el a Birodalmi rend hatalma. Nagyszerű város volt, széles, fasorokkal szegélyezett sugárutakkal, több emeletes, pompás palotákkal, amelyek homlokzatát oszlopok, boltívek és hatalmas, a fényt bőségesen beengedő ablakok díszítették. Tanimura, bármilyen nagy város volt is, csak az Óvilág egy előretolt bástyája volt, ahová még alig ért el a Birodalmi Rend uralmát jellemző rothadás és enyészet.
Richard valamivel több, mint egy hónapon át dolgozott Tanimurában egy kőműves tucatnyi segédjének egyikeként, köveket cipelve és maltert keverve egy csúf, tömzsi épülethez. A kőműves segédeit és azok családját egyszerű kis kunyhókban szállásolta el, így Niccinek is volt fedél a feje fölött. Richard elnyerte annyira a mester bizalmát, hogy az előléptette a kőfaragói közé. Amikor az egyik kőfaragó megbetegedett, a mester Richardot bízta meg, hogy vegye át a helyét a gránittömbök szögletesre vágásánál.
Richard egyszerre vésőt és kalapácsot érezhetett a kezében, követ vághatott a szerszámokkal, saját kedve szerint alakíthatta. A dolog a felfedezés erejével hatott rá: a kőfaragás bizonyos értelemben olyan volt, mint fát faragni... valamiképpen mégis sokkal több annál.
A mester kezeit csípőre téve időnként meg-megállt Richard mellet és figyelte, ahogy dolgozik. Néha nyers, barátságtalan hangon felmordulva kisebb igazításokat eszközölt Richard munkáján. Egy idő után látta, hogy Richard önállóan is képes egyenesre és szabályosra vágni a kőtömböket, ezért többé nem vesztegette arra az időt, hogy ellenőrizze. Hamarosan Richard köveit választotta ki első sorban sarokköveknek.
Más kőfaragók is érkeztek az építkezésre, sokkal igényesebb feladatra: a kövek díszítésére. Amikor először megjelentek, Richard nagy érdeklődéssel figyelte a munkájukat. Az épület bejárata köré szánt kövekbe faragtak a Teremtő Fényét jelképező nagy lángnyelveket. A lángok alá meglapuló, reszkető embertömeg képét vésték.
Richard sok helyen látott kőfaragványokat, ahol eddig megfordult, az aydindrili Inkvizítorok Palotájától a Népek Palotájáig D’Harában, de még soha ilyet nem látott, mint ezek a tanimurai épületre faragott alakok voltak. Ezek nem voltak szépek, kecsesek vagy lenyűgözőek. Éppen ellenkezőleg: torz, korcs, meghunyászkodó alakok voltak, akik rettegve hőköltek vissza a Fénytől. Az egyik művész megmagyarázta Richardnak, hogy az emberiségnek ez az egyetlen helyes ábrázolása: az emberek rútak, bűnösök, szentségtelenek. Richard ez után inkább a kőtömbök szabályos formájára koncentrált.
Mikor a kövek kivágása a Rend helyi székháza számára elkészült, a munkának vége volt. Az ácsoknak már volt elég segédmunkásuk, újabbakra nem volt szükségük. A kőfaragó művészek azt mondták, elkelne számukra némi segítség az emberiség kínjainak ábrázolásához, és munkát ajánlottak Richardnak, de ő visszautasította őket, mondván, hogy nem ért a szobrászi munkához.
Amellett Nicci már türelmetlenül szeretett volna tovább indulni, a tanimurai megálló csak arra kellett, hogy némi pénzt keressenek, amiből élelmiszert vásárolhatnak a rájuk váró hosszú útra.
Richard még örült is, hogy nem kell tovább látnia, hogyan készülnek a nyomasztó faragványok.
Altur’Rangig vezető délkeleti irányú útjuk során Richard jó néhány további, faragványokkal kidekorált épületet látott, és még több szobrot a köztereken, vagy középületek bejáratai előtt. Ezek mind mindenféle rémségeket ábrázoltak: embereket, akiket az Alvilág vigyorgó Őrzője ütlegel korbáccsal, saját szemüket kiszúró bűnösöket, nyomorék, torz, szenvedő alakokat, kutyafalka módjára, négykézláb rohanókat, akik asszonyokra és gyermekekre támadtak vicsorogva, fekélyekkel borított, csontvázzá soványodott figurákat, szerencsétlen, sírjaikba önként bedőlő embereket. A legtöbb ilyen faragványon a rémületes jelenetek fölött a tökéletes Teremtő lánggal jelképezett Fénye lobogott.
Az Óvilág a nyomorúságot, a torzságot dicsőítette.
Délre vezető útjukon jó pár városban megálltak, ha Richard talált magának valami cselédmunkát, elég rövid ideig tartót ahhoz, hogy ne kelljen miatta várólistára iratkoznia. Gyakran előfordult, hogy hosszabb ideig káposztalevesen éltek, ami jórészt inkább csak víz volt. Máskor rizst vagy hajdinakását ettek, és nagyritkán a sózott disznóhús fényűzését is megengedhették maguknak. Az is előfordult, hogy Richardnak sikerült halat fognia vagy elejtenie egy-egy madarat, párszor még nyulat is. Az Óvilágban azonban nem volt könnyű dolog a természetben megélni. Ehhez túlságosan sok embernek jutott ugyanis az eszébe ugyanez a gondolat. Hosszú útjuk során mindketten jócskán lefogytak. Richard lassan kezdte megérteni, honnan jöhet a csontvázsovány emberek ábrázolása a fali domborműveken.
Az úti céljukat Nicci határozta meg, de ezen túl nem sok mindenbe szólt bele, a döntések legjavát Richardra hagyta, elfogadta őket, és egyetlen zokszó nélkül tűrte a megpróbáltatásokat. Heteken át gyalogoltak egyfolytában, ritkán pár rézgarasért felülhettek egy-egy szekérre, amelyik ugyanabba az irányba tartott, mint ők. Folyókon keltek át olyan városokban, amelyek elég nagyok voltak hozzá, hogy egyszerre több kőhídjuk is legyen, falvakon, kisvárosokon utaztak keresztül. Láttak hatalmas búza- köles- és napraforgóföldeket, és számos egyéb ültetvényt is, bár a földek jó része parlagon maradt. Birkanyájakkal, tehéncsordákkal is összetalálkoztak.
A parasztok tejet és kecskesajtot adtak el nekik. Mióta a Tehetség felébredt benne, Richard csak akkor volt képes húst enni, ha nem harcolt. Ő maga úgy gondolta, ez valamiképpen az egyensúlyhoz kapcsolódik: amikor időnként rákényszerül, hogy valakinek az életét kioltsa, akkor az egyensúly helyreállítása érdekében nem tud húst fogyasztani. Mivel mostanában nem kellett harcolnia, most képes volt húst enni anélkül, hogy rosszul lett volna tőle. Sajnos, húshoz azonban csak nagy ritkán jutottak. A sajtot, amit valaha nagyon is szeretett, alig tudta elviselni a gyomra, amióta a Tehetsége életre kelt. Mostanában viszont gyakran kellett választania a sajt és az éhen maradás között.
Ami azonban leginkább nyugtalanította Richardot, az az Óvilág mérete, azon belül is a lakosainak a tömege volt. Richard naívan úgy gondolta, hogy az Újvilág és az Óvilág nagyjából egyforma nagyságú lehet. Hát nem volt az! Az Újvilág csak olyan volt, mint egy aprócska bolha az Óvilág hátán.
Délre tartó útjuk közben időről időre fegyveresek hatalmas menetoszlopaival találkoztak, akik északra meneteltek, a Középföld felé. Néha napokba is bele tellett, mire valamennyi katona elvonult mellettük. Valahányszor Richard az elhaladó katonák véget nem érő hadoszlopait látta, mindig elöntötte a megkönnyebbülés hulláma, hogy Kahlan a hó fogságában rekedt az ő kis hegyi otthonukban. Már a gondolatától is rosszul volt, hogy Kahlannak csapataival ekkora haderővel kellene szembeszállnia, amekkora itt vonul el mellettük a háborúba.
Tavaszra, mire Kahlan végre ki tud majd szabadulni a hegyi lakból, és a Birodalmi Rend valamennyi itt látott csapata teljes erejével hozzá tudna látni az Újvilág ostromához, a Rend főserege a D’Harai Birodalom minden ellenállását fel fogja morzsolni. Richard csak abban reménykedett, hogy Reibisch tábornok nem fog úgy dönteni, hogy szembeszáll a Renddel. Richard gondolni sem akart arra, hogy Jagang serege a tábornok valamennyi bátor katonáját lemészárolhatja a bekövetkezendő támadása során.
Egy kisebb városban Nicci egy kis patakhoz ment, hogy a ruháikat kimossa, mialatt Richard trágyát lapátolt egy nagy istállóban. A városba nagy számú tiszt érkezett, és olyan sok ló volt az istállóban, hogy az istállómester egyedül már nem győzte a munkát. Richard jó időben volt jó helyen hozzá, hogy megkaphassa a munkát. Miután a tisztek megérkeztek, és a város valamennyi fogadójának minden szobáját elfoglalták, nagy létszámú sereg vonult be a nyomukban, és ütött tábort a város szélén.
Szerencsére Nicci épp a város másik szélén mosta a holmijaikat. Szerencsétlenségre az egyik osztag bevonult a városba, hogy szórakozzanak egy keveset, és némi ivászat után úgy döntöttek, hogy önkénteseket is befogadnak maguk közé. Richard lehajtott fejjel hordta a vizet a lovaknak, de az őrmester mégis felfigyelt rá. Richard rossz időben volt rossz helyen, így hát „önként” berukkolt a Birodalmi Rendbe. Az újonnan besorozott önkénteseket a hatalmas tábor közepén szállásolták el.
Azon az éjszakán, amikor teljesen besötétedett és a katonák jó része elaludt, Richard „leszerelte” magát. Napkelte előtt három órával végre sikerült kiólálkodnia a Birodalmi Rend szolgálatából. Nicci este visszatért az istállóhoz, és ott meghallotta, mi történt Richarddal. Richard a saját táborhelyükön talált rá Niccire, aki idegesen járkált fel-alá a sötétben. Gyorsan összeszedték a holmijaikat, és az éjszaka hátralévő részében erőltetve meneteltek dél felé. Mivel a Hold fenn volt az égen, nem az úton haladtak, inkább toronyiránt, a földeken át, arra az esetre, ha Richard keresésére őrjáratot küldenének ki. Ettől kezdve valahányszor katonákkal találkoztak, Richard minden tőle telhetőt megtett, hogy minél inkább láthatatlanná váljon.
Általában véve azonban az erőszakos verbuválás nem jelentett túl nagy veszélyt számukra. A nagy zsákmány ígéretével elkábított fiatal emberek tömegei szíves örömest csatlakoztak önként a hadsereghez. Gyakran előfordult még olyan is, hogy az újoncoknak hetekig várakozniuk kellett, mire sorra kerülhettek a gyakorlatozás elkezdésében, annyi volt a jelentkező a seregbe. Richard tömegével látta ezeket a fiatalembereket a városokban. Ittak, kockáztak, fogadásokat kötöttek, verekedtek, s közben a dicsőségről álmodoztak, amit azzal szereznek majd meg, hogy a Rend hatalmas birodalmának gonosz ellenségeit az utolsó szálig elpusztítják. Élvezték a civil lakosság csodálatát, amikor csatlakoztak a hadsereghez, hogy elmasírozzanak a félelmetes gonosz ellen harcolni, ami, úgy mondják, megfertőzte az Újvilágot.
Richard rémülten figyelte meg, mennyien élnek az Óvilágban, mert ez azt jelentette, hogy a már az Újvilágra tört hadsereg létszámának hiányát az itteni lakosság szinte meg sem érezte, és ez még csak a kezdet volt. Eddig azt gondolta, hogy talán a Rend előbb-utóbb elveszíti lelkesedését, hogy a hazájától olyan távol kell háborúznia, vagy, hogy az Óvilág népe hamarosan megelégeli az ilyen hadviseléssel elkerülhetetlenül együtt járó szűkölködést. Most rá kellett jönnie, hogy az efféle okoskodás csak holmi vágyálom volt a részéről.
Nem kellett prófétának vagy varázslónak lenni hozzá, hogy megértse, az Újvilág által előállítható haderő, még a legoptimistább számítások alapján is édeskevés lenne hozzá, hogy képes legyen ellenállni a millió és millió ellenséges katonának, akiket észak felé özönleni látott, nem is beszélve arról a többiről, akiket nem láthatott, mert más útvonalon vonultak hadba. Középföld sorsa meg volt pecsételve.
A szíve mélyén Richard az anderiai népszavazás óta már tudta, hogy az Újvilág el fog bukni a Birodalmi Rend előtt. Most azonban semmi önelégültséget nem érzett a fölött, mennyire igaza volt. Az ellenség számát látva megértette, hogy a szabadság máris elveszett, és a Renddel szembeni ellenállás nem volt egyéb, mint öngyilkosság.
Úgy tűnt, az események eleve elrendeltettek, a világ immár elveszett, a Rend legyőzhetetlen. Richard és Kahlan jövője ugyanilyen kilátástalannak látszott.
Messze a legkülönösebb hely, amit Richard délkeletre vezető útjukon látott, és amiről azóta sem tett említést sem, nem egészen egy heti járóföldre Tanimurától délre volt. Richard még mindig gyászos hangulatban volt a faragványok miatt, amiket Tanimurában látott, amikor Nicci egy régi, elhanyagolt útra irányította a fő országútról. Az út visszafelé, a hegyek felé vezetett, és egy csendes folyó melletti kisvárosba jutottak rajta.
A városban az üzletek legtöbbje üresen, elhagyatottan árválkodott. A szél kedve szerint hordta be a port a raktárak kitörött ablakain. A házak jó része is romokban állt, a tetők beroskadtak, az omladozó falakon gyomok és indák virítottak, tovább fokozva a rombolást és az elhagyatottság érzését. Csak a külvárosi házakban maradtak még lakók, többnyire parasztok, akik állattenyésztéssel és a környező földek megművelésével foglalatoskodtak. A város északi részében egy kis üzlet még működött, szeget, láncot, ácskapcsot árultak benne a környékbeli parasztoknak. Nyitva állt még egy tímár boltja is, egy jövendőmondóé, meg egy magányos kocsma. A város központjában romházakat láttak, amelyekből a fosztogatók már régen minden mozdíthatót elhordtak. Néhány épület még állt úgy-ahogy, de nagy többségük már régen összeomlott. Csak a vad löketekkel fúvó szél volt tanúja Richard és Nicci áthaladásának a néptelen városközponton.
A déli városszélen egy egykori nagy téglaépület romjaihoz értek. Nicci egyetlen szó nélkül letért az útról, és egyenesen az elhagyatott rom felé vette az irányt. A tető vaskos fagerendáit rég elhamvadt tűz emésztette el. A fapadlót gyomok vastag szőnyege és sűrű bozót lepte be. Az épületből tulajdonképpen már csak a téglafalak maradtak meg, azok is jórészt leomolva. Egyedül a keleti fal egy darabja maradt meg olyan magasnak, hogy egy magányos ablakkeret is árválkodott még benne.
A szél összekócolta Nicci napszítta haját, ahogy végignézett az épület romos maradványain. Karjait lankadtan lelógatta maga mellett, háta szokatlanul meggörnyedt, védtelennek, sérülékenynek látszott, ahogy megállt ott, ahol egykor tető borult óvón föléje. Majd egy órán keresztül állt ott, elmerülve a múlt árnyai között.
Richard arrébb, oldalt állt meg, csípőjével egy hajdani munkaasztal megpörkölődött maradványának támaszkodva. Az asztal egyike volt a kevés tárgynak, amelyek valamennyire megmaradtak a téglafalakon belül.
- Ismered ezt a helyet? - szólalt meg végül Richard.
Nicci meglepetten pislogni kezdett a kérdésre. Aztán hosszan, szótlanul nézett Richard szemébe, mintha őt is valami kísértetnek látná. Aztán közelebb lépett, kék szemei tekintetét végre levette Richardról, és hagyta, hogy ujjai emlékezően végigfussanak a munkaasztal félig elszenesedett maradványain.
- Ebben a városban nőttem fel - felelte tompa, elmélázó hangon.
- Ó! - Richard körbemutatott. - És ez a hely?
- Valaha páncélokat készítettek itt. - suttogta Nicci. Richard el sem tudta képzelni, miért akarta Nicci megnézni ezt a helyet.
- Páncélokat?
- Messze földön a legjobb páncélokat. Duplán tesztelt minőségi darabokat. Nemesek, királyok jöttek ide páncélt vásárolni.
Richard körbenézett a romok között, közben azon tűnődött, Niccinek mi titka rejlik még a romok között.
- Ismerted, aki a páncélokat készítette?
Nicci pillantása ismét a távolba meredt, kísérteteket látva.
- Nem - suttogta. - Sajnálom, de soha nem ismertem.
Egy könnycsepp gördült le az arcán hibátlan vonalú sima állára. Ebben a pillanatban nem látszott másnak, mint rémült, elveszett gyermeknek, aki nagyon-nagyon egyedül van a világban.
Ha Richard nem tudta volna Nicciről mindazt, amit tudott, most átölelte volna, és megvigasztalta volna ezt a szomorú, elhagyatott, magányos gyermeket.

22. FEJEZET

Nicci fázott, fáradt és türelmetlen volt. Egy szobát szeretett volna.
Azért hozta Richardot Altur’Rangba, a birodalom központjába, hogy szemtől szembe bemutathassa neki a Rend ügyének igazságos voltát. Tudta, hogy Richard megingathatatlan erkölcsi meggyőződéssel rendelkezik, és kíváncsi volt rá, hogyan reagál rá a férfi, ha szembe kell néznie ellensége vitathatatlanul erényes indítékaival és szándékaival.
Meg akarta értetni Richarddal, milyen nehéz is a közemberek élete, mennyire nem könnyű boldogulniuk a világban. Meg akarta tudni, mire lenne képes Richard ilyen körülmények között: bele akarta vezetni egyenesen a tűzbe, hogy meglássa, hogyan reagál Richard, ha a saját bőrén érzi meg a hőségét. Azt várta, hogy mostanra Richard zavart és csalódott lesz. A férfi azonban nyugodt és rendületlen maradt.
Azt hitte, Richard feldühödik, ha megtudja, mi mindenre van szükség hozzá, hogy munkát kaphasson. Richard nem dühödött fel. Nyugodtan végighallgatta, amíg az a Gudgeons fickó elmagyarázza neki a kis híján lehetetlen feladatot, ami minden munkakereső előtt áll. Nicci azt várta, hogy Richard egyszerűen leüti a fontoskodó hivatalnokot, Richard ehelyett jókedvűen megköszönte neki az információkat. Egészen úgy tűnt, mintha Richardnak többé nem is számítanának mindazok az elvek és eszmék, amelyekért korábban olyan naivan kiállt, amelyeket olyan önző módon védelmezett, amikor Nicci még korábbról ismerte.
A Próféták Palotájában, mikor Nicci Richard tanítója volt, valahányszor azt hitte, tudja, hogyan fog Richard reagálni valamire, a férfi mindig valami olyat tett, amire Nicci álmában sem számított volna. Most is ezt tette, de valami finoman megváltozott módon. Amit korábban úgy lehetett volna nevezni benne, hogy rendezetlen fiatalos lázadás, az most inkább egy veszélyes ragadozó prédát fürkésző ólálkodásának tűnt. Csak a szíve köré fűzött láncok tartották vissza ezt a Richard-ragadozót attól, hogy karmait Niccibe vájja.
Mikor Nicci foglyul ejtette Richardot, a háza ablakában meglátott és röviden szemügyre is vett egy fából faragott szobrot, ami egy büszke nőalakot ábrázolt. Nicci számára akkor olyan világos volt, mint hogy a nappalt az éjszaka követi, hogy a szobrot Richard faragta: az a különleges, egyéni látásmódja tükröződött benne, amit Nicci olyan könnyedén felismert. A szobor kézzel fogható bizonyíték volt Richard Tehetségének egy rejtett vonására: az alkotókészség a Tehetségnek Richard harci képességeit egyensúlyozó oldala volt. Magában a szoborban azonban Nicci mégsem fedezett fel egy szemernyi mágiát sem.
Mivel Nicci tudta, hogy azt a szobrot Richard faragta, azt várta volna, hogy a férfit érdekelni fogja a díszítő kőfaragói munka, amit Tanimurában ajánlottak neki. Richard azonban elutasította a felajánlott lehetőséget, sőt néhány napig utána rosszkedvű és ingerlékeny volt, szavát is alig lehetett hallani.
Valahányszor újabb városba értek, Nicci észrevette, hogy Richard mindenütt megnézte a szobrokat és domborműveket. Mivel Richard maga is szobrászkodott, Nicci azt várta volna, hogy Richardnak tetszeni fognak ezek az alkotások, hogy lelkesedni fog értük. Richard egyáltalán nem lelkesedett, és Nicci ezt nem értette. Persze egyik sem volt olyan finom részletességgel kidolgozva, mint Richard szobra, de azért szobrok és kőfaragványok voltak, és Nicci szerint legalább érdekelniük kellett volna Richardot. Egyáltalán nem értette, miért vált Richard mindig mogorvává, amikor ezeket a szobrokat megnézte.
Egyszer még kitérőt is tett Richarddal semmi más okból, csak, hogy megmutassa neki az egyik város főterét, ahol egy nagyon híres, sokak által dicsőített szoborcsoport állt. Nicci arra gondolt, kicsit felvidítja majd Richardot, hogy egy ilyen hírneves műremeket megláthat. Richard azonban egy cseppet sem volt boldog tőle. Nicci meglepetten kérdezte meg, miért nem tetszik neki a Gyötrelmes látomás című szobor.
- Mert a halált ábrázolja - felelte Richard csendes viszolygással, és elfordult a messze földön híres műalkotástól.
A szoborcsoport nagyszabású alkotás volt. Emberek egy csoportját ábrázolta, akik közül egyesek saját kézzel vájták ki a szemüket, miután meglátták a Teremtő tökéletes Fényét. A talapzat körül az Alvilág szörnyetegei marcangolták azokat az embereket, akik nem vették el a saját szemük világát, az Őrző vadállatai azonban riadtan hőköltek meg a vakok előtt, rettegve a látványtól, amelyet azok öncsonkításuk előtt láthattak.
- Egyáltalán nem - felelte Nicci, közben próbálta megállni, hogy ki ne nevesse, ezzel meg ne szégyenítse Richardot korlátolt, felvilágosulatlan gondolkodásáért. Helyette inkább megpróbálta finoman helyretenni Richard látásmódját azzal, hogy megmagyarázza neki, hogyan kell értelmezni a nagyszabású műalkotást.
- A szoborcsoport az emberiség gyarlóságát jelképezi. Olyan embereket ábrázol, akik éppen most látták meg a Teremtő tökéletes Fényét, s ez által képessé váltak megérteni az emberi természet gonoszságának mélységes reménytelenségét. Kivájják a saját szemüket, ez azt jelzi, hogy miután megláthatták a Teremtő tökéletességét, többé nem képesek önmagukra nézni.
Ezek az emberek hősök, akik azt mutatják meg nekünk, hogy nem szabad arra törekednünk, hogy romlott természetünk fölé emelkedjünk, mert ezzel, bűnös önteltséggel a Teremtőhöz próbálnánk mérni magunkat. Az alkotás azt akarja tudtunkra adni, hogy mindnyájan csupán arctalan, jelentéktelen apró. részei vagyunk az emberiség nagy egészének, amit a Teremtő megalkotott, és hogy egyetlen életnek sincs önmagában jelentősége. Arra tanít bennünket, hogy csupán a társadalom, mint egész bír értékkel. A lenti alakok azok, akik nem vakították meg magukat azt jelképezik, akik nem voltak képesek csatlakozni embertársaikhoz, ezért örök szenvedés az osztályrészük az Őrző kezei között.
Érted most már? Ez a szobor azzal adja meg a tiszteletet az emberiségnek, hogy esendő természetében valósan ábrázolja, azt mutatja meg nekünk, hogy valamennyien embertársaink életének jobbítására kell szenteljük magunkat, mert ez az egyetlen módja, hogy jót cselekedjünk, és ezzel dicsőítsük a Teremtő alkotását: önmagunkat. Látod, ez a mű egyáltalán nem a halálról szól, hanem éppen az élet valódi természetéről.
Niccit arra tanították, hogy ez a szobor felemeli az emberek lelkét, hiszen azt erősíti meg, amiről mindenki tudja, hogy igaz. Niccire soha eddigi életében senki nem nézett még úgy, mint most Richard, és ettől a tekintettől Nicci egészen aprónak és nyomorúságosnak érezte magát.
Nyelni sem tudott a rémülettől ennek a tekintetnek a nyomása alatt: amit Richard szemében látott, az homlokegyenest az ellenkezője volt annak megfoghatatlan valaminek, amit a férfiban keresett. Richard, anélkül, hogy egyetlen szót is szólt volna, elérte ezzel a tekintettel, hogy Nicci abban a pillanatban semmit sem szeretett volna jobban, mint bekúszni valami apró lyukba és ott meghalni.
Nem tudta megérteni, hogyan, de Richard pillantásától úgy érezte, érdemtelen az életre. Valami felkavaró módon olyan vaknak érezte magát ettől a pillantástól, mint azok az emberek ott a szoborcsoportban. Richard semmit sem mondott, mégis, napokba tellett, mire Nicci újra a férfi szemébe mert nézni.
Richard néha jámborán tűrte, amiről Nicci azt gondolta, indulatokat fog kiváltani belőle, máskor hevesen reagált olyasmire, aminek hidegen kellett volna hagynia. Nicci már-már kezdett kételkedni benne, hogy Richardban megvan egyáltalán az a különleges valami, amit keres.
Egy alkalommal meg is adta magát a kétségbeesésnek, és úgy érezte, nincs is mit felfedeznie Richardban vagy Richard által. Nézte, ahogy a férfi alszik, és megrótta magát érte, hogy abban reménykedett, sikerülhet megtudnia valami többet is az élet értelméből a férfi segítségével azon túl, amit az anyjától megtanult. Szomorúan úgy döntött, hogy másnap, miután meglátogatták a házat, ahol nevelkedett, véget vet ennek az egész értelmetlen hercehurcának, és visszatér Jaganghoz.
Ott, Nicci apjának műhelyében azonban ismét meglátta azt a megfoghatatlan valamit Richard szürke szemeiben, és újra teljes meggyőződéssel tudta, hogy nem tévedett.
Ez a tánc még épp, hogy csak elkezdődött.
Egy újabb bérház homályos folyosóján haladtak, és Nicci intett Richardnak, hogy álljon félre. Nicci akarta ezt a szobát. Száraz helyen akart lefeküdni és aludni akart. Elszántan kopogtatni kezdett egy ajtón, ami úgy nézett ki, mintha egy erősebb lökéstől mindjárt szét is esne.
Még egyszer belepillantott a kezében lévő jegyzékbe, aztán visszatette a csomagjába, és várt, hogy valaki kinyissa az ajtót. A házban, mint a többiekben is, ahol eddig jártak, elvileg a városba újonnan érkezettek kaphattak szállást. A Császárnak munkásokra volt szüksége.
Gondolatban Nicci elképzelte, hogy ez lesz az a hely, ahol szálláshoz fognak jutni. Egy foltra bámult a fakózöld vakolaton. Elképzelte, hogy ezentúl élete minden napján látni fogja a piszkos kávészín foltot, ami egy ló hátuljára emlékeztetett, felcsapott farokkal. Elképzelte, hogy Richard minden reggel elhalad a folt mellett, amikor munkába megy, és minden éjjel, mikor hazaérkezik. Mint a többi mindennapi emberek.
Richard a lépcsőre bámult az ajtón túl, amelyen Nicci újra kopogott. Nicci nem értette, miért figyeli Richard azt, amit éppen figyel, de megtanulta, hogy Richard megérzéseit nem szabad semmibe venni. Arckifejezése alapján Richardnak egyáltalán nem tetszett a sötét lépcsőház. Nicci azonban, a Sötétség Nővéreként nem igen ijedt meg olyasmitől, ami másokat megrémített. Megint kopogott az ajtón.
Odabentről egy hang kiszólt, hogy menjenek onnan.
- Szobára van szükségünk - mondta Nicci az ajtónak, olyan hangon, hogy kiérzett belőle, komolyan gondolja. Most erősebben kopogott.
- Rajta vagyunk a listán. Kell az a szoba.
- Tévedés - mondta a tompa hang odabentről. - Nincs szoba.
- Na, ide figyelj - válaszolta Nicci indulatosan. - Kezd későre járni...
Három fiatalember állt fel a lépcsőről, akiket Nicci korábban nem látott ott ülni, és a korlát oszlopát megkerülve ráérős léptekkel közeledtek. Egyikük sem viselt inget, közszemlére tették dagadozó izmaikat, ahogy hetvenkedő fiatalok között az gyakran előfordul. Mindhárman kést szorongattak a kezükben.
- Nicsak, nicsak - szólalt meg az egyik pimasz vigyorral, és buja pillantással vette szemügyre Niccit. - Mi lapul itt? Két ázott kis patkány?
- Nekem teszik az a cifra kis farok a kis szőke patkányon
-kuncogott egy másik.
Richard karon ragadta Niccit, és egyetlen szó nélkül maga után húzta a kapuhoz, vissza, ki az esőbe. Nicci megvetette a lábát, és egész úton suttogva tiltakozott. Képtelen volt elhinni, hogy a Rahl Nagyúr, az Igazság keresője, a Halálhozó megijedjen három embertől. Tulajdonképpen három még csak majdnem-gyerektől.
Ahogy a roskatag tornáclépcsőn mentek lefelé, Richard felhúzta az egyik szemöldökét Nicci felé, és hozzá hajolt.
- Emlékezz csak, most nincs varázserőd! Semmi szükségünk effajta bonyodalomra. Nincs kedvem megkéseltetni magamat egy szoba miatt. Ennek a verekedésnek semmi értelme sem lett volna. Tudni azt, hogy mikor ne harcolj, ugyanolyan fontos, mint azt tudni, hogy hogyan.
Nicci nagyon akarta a szobát, de végül mégis elismerte, hogy Richardnak alighanem igaza van. A gúnyolódó kamaszok kiálltak az ajtóba, hangosan nevettek rajtuk, és mindenféle gúnyneveket kiabáltak Richardra. Egyelőre azonban úgy tűnt, hogy az esőbe kimenni utánuk semmi kedvük. Richard látott már eleget efféle fiatalembereket. Ez a mostani társaság semmivel sem volt más, mint a többi: pökhendiek, erőszakosak, potenciálisan veszélyesek. Legalább majd jól beválnak katonának Jagang seregében.
Richard sietve vonta maga után Niccit az utcán. Átvágott néhány szűk átjárón, véletlenszerűen befordulva egyik-másik sarkon, hogy megbizonyosodjék róla, nem követik-e őket.
Altur’Rang városa végtelennek tűnt. Az esőben, a sötét felhők alatt nem láttak messzire. Az összevissza kanyargó utcák és sikátorok átláthatatlan labirintust alkottak. Nicci nagyon régen járt itt utoljára. A Rend minden erőfeszítésére ellenére látszott, hogy a városra rossz idők járnak. Nicci bele sem mert gondolni, milyen lenne a helyzet a Rend segítsége nélkül.
Mikor kiértek egy szélesebb utcára, egy kis csoport más emberrel együtt menedéket találtak az eső elől egy, az utca fölé benyúló tető védelmében. Nicci összehúzta magát és átfogta a saját karjait a hideg ellen. Richard a többiekkel együtt a tető alól nézte a sáros utcán alkalmanként elhaladó szekereket. Nicci el nem tudta képzelni hogyan képes Richard megőrizni a teste melegét ebben az időjárásban. Mindazonáltal hálás volt ezért a melegért, amikor az összeszoruló tömeg Richardhoz szorította. Richard lepillantott Niccire, látta, hogy reszket, de nem tudta rávenni magát, hogy fél karral átölelve a nő vállát, megmelengesse. Nicci pedig nem kérte.
Nicci nagyot sóhajtott. Az Óvilágban nem tartott sokáig a hideg pár nap múlva megint meleg, párás lesz az idő.
Amikor ott álltak Nicci apjának műhelyében, éppen, mielőtt tovább indultak volna, úgy tűnt, Richard szinte szeretné átkarolni Nicci vállát vigasztalásul. Bármennyire gyűlölte is Niccit, bármennyire szeretett volna is szabadulni tőle, az együttérzés megindította. Ott a romok között Nicci szabadjára engedte az emlékeit, és szinte kéjelgett a tökéletes szenvedésben.
Richard tekintete megakadt valamin, távolabb az utcán Nicci pillantása követte Richardét, és észrevette, hogy egy szekér a közelükben furcsán imbolyogva halad előre. Szinte rögtön az után, hogy Nicci meglátta, a szekér egyik kereke hangos reccsenéssel kitörött.
A sáros kocsinyomban ide-oda csúszkáló szekér küllői nem bírták a súlyos rakomány terhelését, és összeroppantak. A kocsiderék felcsapta a sarat, ahogy a földre roskadt. A sár ráfröcskölt a járdán haladókra, akik hangosan szidták a szekéren ülő két embert. A négy ló küszködve megtorpant, amikor az egyenlőtlen súlyeloszlás miatt a hátsó tengely eltörött, és ettől az ép hátsó kerék küllői is kitörtek. A szekér egész hátulja leroskadt a sárba.
A két férfi lekászálódott a szekérről, hogy felmérjék a kárt. A csontos, szikár kocsis átkozódva rúgott bele a szekér oldalán furcsa szögben lógó kerékroncsba. A másik, alacsonyabb, tömzsi férfi látszólagos nyugalommal vizsgálgatta a szekér többi részét és a rakományt.
Richard kíváncsi arckifejezéssel tolta maga elé Niccit, és elindult az utcán a törött szekér felé. Nicci vonakodva tartott vele, nem örült neki, hogy ki kellett jönnie a tető védelme alól az esőre.
- Muszáj - mondta a tömzsi ember nyugodt eltökéltséggel. - Közel vagyunk.
A másik ismét káromkodott egyet.
- Ez nem tartozik a munkámhoz Ishaq, te is tudod. Nem csinálom. Ishaq tehetetlen gesztussal emelte a magasba a karjait, miközben makacs társa előre ment a lovakhoz, és hajszolni kezdte őket, hogy félrevontassák a roncsot a mögöttük máris feltorlódni kezdő többi szekér útjából. Mikor már oldalt álltak, nekilátott, hogy kifogja a lovakat.
A szekér hátuljánál álló férfi megfordult, és végignézett a körülötte állókon.
- Segítség kellene! - szólította meg a bámészkodókat.
- Mihez? - kérdezte az egyik közelben álló.
- Be kellene hordani ezt a rakomány vasat a raktárba. - Ishaq állával is, kezével is mutatta az irányt. - Csak ide, abba a fakult vörös színű épületbe.
- Mennyit fizetsz? - kérdezte az előbbi bámészkodó.
Ishaq idegesen nézett körbe, és látta, hogy kocsisa már vezeti is el a lovakat.
- Nincs felhatalmazásom rá, hogy bármennyit is fizessek, engedély nélkül legalábbis nem, de biztos vagyok benne, hogy ha holnap visszajössz...
A körben állók beavatott méltatlankodással felnevettek, és máris tovább indultak. Ishaq ott állt egyedül a zuhogó esőben, bokáig a sárba merülve. Nagyot sóhajtott, és a szekér hátuljához lépve visszahajtotta a takaró ponyvát, felfedve a vasrudakból álló rakományt.
Richard kilépett az úttestre. Nicci még néhány szobát meg akart nézni a listáról sötétedés előtt. Megrángatta Richard kabátujját, de csak egy lesújtó pillantást kapott válaszul. Nicci elégedetlenül fújt egyet, de azért követte Richardot, aki a sárban gázolva a szekérről éppen egy vasrudat rángató férfihoz tartott.
- Ishaqnak hívnak? - kérdezte tőle.
A férfi Richard felé fordult, és bólintott.
- Úgy van.
- Ha segítek neked, Ishaq - kérdezett ismét Richard - holnap tényleg kifizetnek? De őszintén!
Ishaq, a fura vörös, keskeny karimás kalapot viselő köpcös férfi fásultan rázta meg a fejét.
- Nos - kezdte rá Richard -, ha segítek neked behordani a rakományt a raktárba, megengeded, hogy én és a feleségem ott aludjunk ma éjjel, hogy legalább az eső elől fedél alatt legyünk?
Ishaq megvakarta a tarkóját.
- Nem szabad senkit beengednem oda. Mi van, ha történik valami? Mi van, ha valami eltűnik? Ilyen gyorsan - csettintett az ujjával kirúgnak.
- Csak holnapig kérem. Csak az eső elől szeretnénk meghúzódni, mielőtt a feleségem meghűlne. Különben sem venném semmi hasznát a vasnak. Meg nem is vagyok tolvajfajta.
Ishaq ismét a tarkóját vakargatta, és hátranézett a szekérre. Aztán Niccire. Nicci reszketett a hidegtől, és ez nem megjátszott reszketés volt. Végül Richardra hunyorgott.
- Egy éjszaka a raktárban nem elég jó bér érte, hogy ezt itt mind behordjuk. Órákig fog tartani.
- Ha beleegyezel és én is beleegyezem, akkor elég jó bér - felelte Richard túlkiabálva az eső robaját. - Nem kérek semmi mást, és ennyi fizetségért hajlandó vagyok segíteni.
Ishaq úgy nézett Richardra, mint aki bolondot lát. Levetette vörös kalapját, és beletúrt sűrű, sötét színű hajába. Aztán lesimította ázott frizuráját, és újra feltette a kalapot.
- Reggel, amikor az új rakománnyal megérkezem, azonnal el kell tűnnötök! Még bajba kerülhetnék...
- Miattunk nem fogsz bajba keveredni! Ha elkapnak, majd azt mondom, betörtem.
Ishaq ezen elgondolkodott egy ideig, meglepődve az utolsó ajánlaton, amit Richard még hozzátett, hogy megköthesse az alkut. Megint hátrapillantott a rakományra, és beleegyezően bólintott. Aztán kihúzott egy hosszú szál vasat a kocsiról, és alágörnyedve a vállára emelte. Richard kettőt vett fel egyszerre, és kinyújtott karral megtámasztva egyensúlyozta a súlyos vasrudakat dagadozó izmú vállain.
- Gyere - szólt oda Niccinek. - Menj be, ott majd megszáradhatsz és felmelegedhetsz.
Nicci megpróbált felemelni egy vasrudat, hogy ő is segítsen, de a súly jócskán meghaladta az erejét. Néha hiányolta a Tehetségét, bár legalább az Inkvizítor Anyához való kötődésén keresztül most is képes volt érezni. Ez most nagyobb erőfeszítésébe került ugyan, de még ilyen hatalmas távolságból is képes volt fenntartani a kapcsolatot. Richard mellett ballagva követte Ishaqot a száraz helyiségbe, amit Richard éppen most szerzett meg a számára.
Másnap reggelre kitisztult az ég, bár az ereszről még csepergett az esővíz. Az éjszaka, amíg Richard Ishaqnak segített a vasrudakat becipelni a raktárépületbe, Nicci Richard zsákjából kikeresett egy könnyű kötelet, és kifeszítette két állvány közé, hogy valamennyire megszárogathassa átázott holmijaikat. Reggelre a ruházatuk nagy része viszonylag száraz is lett.
Deszkalapokon aludtak, mivel a másik választásuk a raktárépület földes padlója lett volna. A raktárban mindennek vaspor szaga volt, és mindent finom, fekete por lepett be. A teremben nem volt semmi, ami melegíthette volna őket, egy viharlámpát kivéve, amelyet Ishaq hagyott ott nekik. A lámpa mellett Nicci legalább a kezeit megmelegíthette. Nedves ruhájukat magukon hagyva aludtak, ahogy tudtak. Reggelre a rajtuk lévő ruhák is majdnem megszáradtak.
Nicci az éjszaka jó részét ébren töltötte, kezeit melengette a lámpánál, és a lámpafényben az alvó Richardot nézte, közben az a pillantás járt az eszében, amit a férfi szürke szemében látott Apa műhelyében. Ez a tekintet megrázta Niccit, és lelkében megnyitotta az áradó emlékek zsilipéit.
Richard csak annyira nyitotta ki a raktárépület ajtaját, hogy éppen át tudjon surranni rajta, és kicipelte a csomagjaikat a pirkadati derengésbe. Keleten rozsdavörösen virított az égbolt. Richard Niccire bízta, hogy vigyázzon a csomagokra, míg ő maga visszament az épületbe, és belülről bezárta az ajtót. Nicci hallotta a zajból, hogy Richard odabent a vasrúd-rakás tetejére mászott fel, hogy elérje az egyik ablakot. Az ablakból kiugorva Richard csatlakozott Niccihez.
Mikor Ishaq végül megjelent az utca végében egy másik szekérrel, Ők ketten már egy alacsony fal tetején ültek a raktárépület bejáratával szemben. Ahogy a szekér elgördült mellettük, és a raktár udvarán megállt a kétszárnyú nagy ajtóval szemben, Nicci látta, hogy a szekeret ugyanaz a kocsis hajtja, aki tegnap este ott hagyta Ishaqot.
A magas, szikár kocsis behúzta a szekér fékét, és gyanakodva nézett a kapuval szemközt üldögélő párra.
- Ti meg mit akartok? - kérdezte Richardtól.
- Bocsánat, hogy zavarunk - felelte Richard -, de még azelőtt ide akartunk érni, mielőtt kinyittok, hogy megkérdezhessem, nincs-e valami munkátok számomra.
Ishaq Niccire pillantott, és látta, hogy a ruhái megszáradtak. Aztán a bezárt ajtóra esett a pillantása, és megértette, hogy Richard betartotta a szavát, és nem adott rá esélyt, hogy Ishaq bajba kerüljön amiatt, mert megengedte valakinek, hogy a raktárban aludjon.
- Mi nem vehetünk fel munkásokat - mondta a kocsis. - El kell mennetek az irodába, és feliratkozni a listára.
Richard felsóhajtott.
- Értem. Hát köszönöm, uraim. Majd megpróbálom. További jó napot mindkettőtöknek.
Nicci megtanulta, hogyan érezze meg Richard hangsúlyából, hogy a férfi valamit forgat a fejében. Richard úgy nézett körül jobbra-balra az utcán, mint aki nem pontosan tudja, hol is jár. Határozottan forgatott valamit a fejében. Úgy tűnt, esélyt akar adni Ishaqnak arra, hogy a szálláson túl valami többel is fizethessen az éjszakai segítségért. Az éjjel Richard kétszer annyi vasat cipelt be a raktárba, mint Ishaq, és mindezt egyetlen zokszó nélkül.
Ishaq megköszörülte a torkát.
- Várjatok csak! - Lekászálódott a szekérről, hogy kinyissa az ajtót, de előbb megállt Richard előtt.
- Én vagyok a rakodók munkavezetője. Szükségünk lenne még egy emberre. Neked, úgy nézem, jó erős hátad van. - Csizmája orrával hevenyészett térképet rajzolt a sárba maga elé. - Elmész az irodába
- hüvelykujjával maga mögé intett - ezen az utcán itt a harmadik sarokig, aztán jobbra fordulsz, és hat sarok után megtalálod az irodát. - Egy X-et firkáit a sárba. - Itt, ni. Feliratkozol a munkásjegyzékbe.
Richard mosolygott, és meghajtotta a fejét.
- Úgy fogok tenni, uram.
Nicci jól tudta, hogy Richard pontosan emlékszik Ishaq nevére, de nem mondta ki a kocsis miatt, mert Richard nem bízott abban az emberben, aki éjjel, a bajban magára hagyta a társát. Richard nem értette meg, hogy a kocsis csak azt tette, amit elvártak tőle. Az egyik ember nem végezhette el azt a munkát, ami más munkások feladat körébe tartozott. Az lopás lett volna. A rakomány a rakodók gondja volt, nem a kocsisoké.
- Először a rakodómunkások szervezetébe kell belépned magyarázta Ishaq Richardnak. - Be kell fizetned a tagsági díjat. Ugyanabban az épületben van az irodájuk, mint a munkaközvetítő. Aztán feliratkozol a munkát keresők jegyzékébe. Én tagja vagyok annak a munkástanácsnak, amelyik a bírálóbizottság előtt értékeli az új jelentkezőket. Te csak ülj nyugodtan és várj odakint. Amikor később találkozunk, én majd melletted fogok szavazni.
A kocsis előrehajolt és kiköpött a szekér távolabbi oldalán át.
- Ezt meg miért csinálod, Ishaq? Nincs is szükséged erre a fickóra.
Ishaq rávicsorífott a kocsisra.
- Láttál bárkit is az irodán, aki akkora darab lett volna, mint ez az ember? A raktárhoz kell még egy rakodó. Azt szeretnéd, hogy valami nyeszlett vénembert kapjak, aztán magamnak kelljen minden munkát elvégeznem? - A kocsis kuncogott.
- Gondolom, nem. - Ishaq Nicci felé intett.
- Aztán meg nézz csak rá erre a fiatalasszonyra. Ráférne egy kis hús a csontjaira, nem gondolod? Rendes fiatal párnak néznek ki.
A kocsis újra kiköpött.
- Fogjuk rá.
Ishaq közömbösen odaintett Richardnak, miközben elindult kizárni a raktár ajtaját.
- Aztán ott legyél ám!
- Ott leszek.
Ishaq megtorpant és visszafordult.
- Majd el felejtettem! Hogy is hívnak téged?
- Richard Cypher.
Ishaq rábólintott és visszafordult az ajtóhoz.
- Az én nevem Ishaq. Akkor ma este találkozunk, Richard Cypher. Nehogy benne hagyj engem a csávában! Ha lusta leszel és cserbenhagysz, nyakad köré csavarok egy vasrudat, és beledoblak a folyóba!
- Nem hagylak cserben, Ishaq - mosolyodott el Richard. - Jó úszó vagyok, de azért annyira nem.
Ahogy az utcák sarában gázolva elindultak, hogy egyenek valamit, mielőtt a munkaközvetítő hivatalba mennek feliratkozni, Richard megkérdezte Niccit:
- Most meg mi a baj?
Nicci méltatlankodva rázta meg a fejét.
- Az egyszerű embereknek nincs akkora szerencséjük, mint neked, Richard. Nekik meg kell szenvedniük és küzdeniük a munkalehetőségért, neked meg utadba hozza a szerencse.
- Ha ez szerencse - kérdezett vissza Richard -, akkor miért érzem úgy, hogy sajog a hátam attól a sok vasrúdtól, amit behordtam a raktárba?

23. FEJEZET

Mikor Richard az utolsó szekérnyi vasrúd kirakodását is befejezte, előredőlt, két kezével megtámaszkodott a nagy rakás rúdon, és lehajtott fejjel kapkodott levegőért. Karjaiban és vállában fájón lüktetett az összes izom. Könnyebb volt bánni a rudakkal, ha két ember emelte meg őket, egy fenn a szekéren, a másik lenn a földön, de az az ember, akinek Richarddal kellett volna együtt dolgoznia, pár napja felmondott arra hivatkozva, hogy nem jól bántak vele. Nem, mintha Richard túlságosan hiányolta volna. Az az ember még akkor is inkább hátramozdító volt, amikor nagy néha felemelte a fenekét, hogy úgymond dolgozzon valamit.

A magas ablakokon át beeső fény már kezdett halványulni, a nyugati égbolt bíbor színben ragyogott. Richard tarkóján izzadság csörgött le, csíkokat rajzolva a hátára tapadt fekete vasporba. Most azt kívánta, bárcsak fejest ugorhatna valami hűs vizű hegyi tóba. Már magától a gondolattól is frissebbnek érezte magát, elidőzött hát ennél a képnél, amíg visszanyerte a lélegzetét.

A vashalmok közötti közlekedő folyosón Ishaq közeledett lámpással a kezében.
- Túl keményen dolgozol, Richard.
- Azt hittem, dolgozni vettek fel ide.

Ishaq egy ideig szótlanul nézett Richardra, egyik szemében megcsillant a kezében tartott lámpa fénye.
- Hallgass rám. Túl keményen dolgozol, és ezzel csak bajt fogsz hozni a saját fejedre.

Richard három hete dolgozott a raktárban, szekereket rakodott fel és le. Jó pár munkással összeismerkedett már közben, így hát elég jól megértette, mire céloz Ishaq.
- De én még mindig attól félek, hogy vasrúddal a nyakam körül kell majd úsznom.

Ishaq nem bírta tovább tartani a szigorú arckifejezését, elnevette magát.
- Azt csak Jori miatt mondtam akkor.

Jori a kocsis volt, aki nem segített kipakolni a törött szekeret. Richard ásított.
- Tudom, Ishaq.
- Ez itt nem a farm, ahonnan jöttél. A Rend keze alatt egészen más az élet. Ha boldogulni akarsz, a többi ember érdekét is tekintetbe kell venned. Ez egyszerűen ilyen világ.

Richard kihallotta Ishaq hangjából az óvatosságot, és felfogta a finom figyelmeztetés értelmét.
- Igazad van, Ishaq. Köszönöm. Majd igyekszem nem elfelejteni.

Ishaq az ajtó felé intett a lámpásával.
- Ma este munkásgyűlés lesz. Jobb lesz, ha igyekszel. - Richard felnyögött.
- Nem is tudom. Késő van, és olyan fáradt vagyok. Én ma inkább...
- Nem akarod, ugye, hogy a neved emlegetni kezdjék? Nem akarod, hogy az emberek arról kezdjenek suttogni, hogy nem vagy eléggé közösségi gondolkodású?

Richard elvigyorodott.
- Azt hittem, a gyűlésen való részvétel önkéntes.
Ishaq röviden, gúnyosan felnevetett. Richard felkapta a batyuját a hátsó sarokban lévő polcról, és sietve az ajtó felé indult, hogy Ishaq bezárhassa mögötte a raktárát.
Odakinn a lassan leszálló alkonyaiban Richard épp csak hogy ki tudta venni Nicci hajlékony alakját a raktárépület bejáratával szembeni falon ülve. Nicci hajlékonysága leginkább a kígyót juttatta Richard eszébe. Eddig még nem sikerült szálláshoz jutniuk, ezért Nicci gyakran a raktárnál várta meg Richardot, miután napja nagyobb részét sorban állással töltötte kenyérért és egyéb alapvető létszükségleti cikkekért. Innen együtt gyalogoltak vissza menedékükbe, ami egy eresz alatt volt egy csendes kis sikátorban úgy egy mérföldnyire. Richard fizetett némi pénzt a környékbeli fiúknak, hogy vigyázzanak a helyükre, és senkinek ne engedjék meg, hogy távollétükben elfoglalja. A fiúk elég fiatalok voltak hozzá, hogy egy kisebb összeggel megelégedjenek, de elég nagyok hozzá, hogy jól el tudják látni a feladatukat.
- Szereztél kenyeret? - kérdezte Richard, mikor már elég közel ért Niccihez.
Nicci lehuppant a fal tetejéről.
- Ma nem volt kenyér, kifogyott. De kaptam káposztát, főzök belőle egy kis levest.
Richard gyomra megkordult. Remélte, hogy lesz kenyér, mert abból ott helyben be tudott volna falni egy darabot. Ahhoz idő kell, amíg a leves megfő.
- Hol van a hátizsákod? És ha vettél káposztát, azt hová tetted?
Nicci mosolygott, és valami kis tárgyat vett elő. A tenyerén tartotta Richard elé, miközben árnyalakokként vetülve az ibolyaszín alkonyi ég hátterére, lassan ballagtak. Az apró tárgy egy kulcs volt.
- Szoba? Kaptunk szállást?
- Ma délután benéztem a lakásirodára. A nevünk végre feljutott a névsor elejére. Kiutaltak nekünk egy szobát. Mr. és Mrs. Cypher részére. Ma éjjel fedél alatt alhatunk. Szerencse is, mert nagyon úgy néz ki, esni fog az éjjel. A holmijainkat már el is vittem a szobánkba.
Richard fájó vállát dörzsölgette. Egy pillanatra az undor hulláma öntötte el mindattól az álnok hazudozástól, amire Nicci rákényszerítette. Amire Kahlant is rákényszerítette. Néha olyan érzés is átfutott rajta, hogy Nicci, és amit Nicci művel velük, az valami mélységesen fontos dolog, de többnyire inkább ennek az egésznek a mindent átható őrültsége nyomasztotta.
- Hol van az a szoba? - Richard remélte, hogy legalább nem a város túlsó szélén.
- Az egyik helyen, ahol már jártunk korábban is, nem messze innen. Ahol az a folt van a falon, mindjárt a folyosóajtón belül.
- Nicci, minden házban foltosak a falak.
- Az a folt, ami egy ló hátuljára emlékeztet, felcsapott farokkal. Hamarosan meglátod.
Richard szeme kopogott az éhségtől.
- Ma este megint munkásgyűlés lesz.
- Ó - mondta Nicci. - A munkásgyűlések nagyon fontosak. Segítenek észben tartani az embernek, mi helyes és mi nem, és emlékeztetnek az embertársaink iránti kötelességeinkre.
A gyűlések valóságos kínszenvedések voltak. Soha semmi értelmes dolog nem történt rajtuk. Néha órák hosszat elhúzódtak. Persze voltak olyanok is, akiknek lételemük volt az efféle gyűlés, ahol kiállhattak a többiek elé, és a Rend dicsőségéről papolhattak. Ezeknek az embereknek a számára ezek voltak a siker órái, amikor lehettek valakik, amikor fontosaknak érezhették magukat.
Akik nem jelentek meg a gyűléseken, azokat negatív példaként emelték ki, olyanokként, mint akik nem kötelezték el magukat kellőképpen a Rend ügye mellett. Ha a távolmaradó nem javított a magatartásán, könnyen előfordult, hogy felforgatónak bélyegezték. Hogy a vád igaz volt-e vagy sem, az nem is számított. Maga a tény, hogy vádaskodhattak, a kiemelkedő fontosság tudatát kölcsönözte egyes embereknek egy olyan világban, ahol a legfőbb eszme az egyenlőség volt.
A felforgatás állandóan az Óvilág fölött lebegő sötét, fenyegető felhő volt. Egyáltalán nem volt ritka eset, hogy a városi őrség felforgatás vádjával tartóztatott le embereket. Kínzásokkal beismerést csikartak ki belőlük, ami aztán a vádaskodó igazát bizonyította. A gyűlések szorgos felszólalói e logika alapján aztán könnyen hivatkozhattak a számos lázadóra, akik bűnösségét, íme, saját vallomásuk igazolta.
Efféle esetek miatt Altur’Rang sok polgárában állandó feszült félelem élt a lázadás folyamatos veszélye miatt, amit - úgy hírlett az Újvilágból szítottak. A Rend tisztviselői késedelem nélkül eltiporták a lázadás kísérleteit, valahányszor felfedeztek ilyesmit. Az emberek tömegesen váltak a munkásgyűlések szónokainak lelkes támogatóivá, annyira féltek attól, hogy a gyanú árnya netán rájuk vetülhet.
A felforgatók tetemei sok helyen lengtek hosszú póznákra akasztva a köztereken, míg a keselyűk le nem tisztították a húst a csontjaikról, mementóul arra, milyen sors várhat azokra, akik rossz társaságba keverednek. A keserű humor gyakran figyelmeztette a magukról megfeledkezve eszmeileg kétes megjegyzésre vetemedőket: „Azt szeretnéd, hogy az égbe temessenek?”
Richard ásítva fordult be a sarkon a gyűlésterem felé menet.
- Nem emlékszem semmiféle foltra, ami úgy nézne ki, mint egy ló hátulja.
Csizmáik alatt csikorogtak az apró kavicsok a sötét utcán. Előttük jó messze Ishaq lámpása lengett, amint a munkavezető sietve igyekezett a gyűlésre.
- Akkor éppen másra figyeltél. Ott van, ahol az a három is lakik.
- Három micsoda?
Sok ember igyekezett az utcán ugyanoda, ahová ők. Richard ismerte néhányukat, de a többségüket nem.
Richardnak hirtelen eszébe jutott, miről beszél Nicci. Megtorpant.
- Arról a helyről beszélsz, ahol az a három izompacsirta lakik, azok a bicskások?
A sötétségben alig látta Nicci bólintását.
- Igen, arról.
- Csodás! - Richard keze fejével megtörölte az arcát, és tovább indult. - Nem kérdeztél rá, kaphatnánk-e egy másik szobát?
- Az újonnan a városba érkezők nagyon szerencsésnek érezhetik magukat, ha bármilyen szállást is kaphatnak. Ha visszautasítod a felajánlott helyet, visszakerülsz a lista végére.
- Kellett fizetned a háziúrnak?
- Odaadtam, ami pénz volt nálam.
Richard a fogát csikorgatta dühében.
- Abból kellett volna kihúznunk egész héten.
- Majd jó bő lével főzöm a levest.
Richard gyanakodott Niccire. A nő valahogyan alighanem kijárta, hogy pont azt a bizonyos szobát kapják meg. Richard úgy sejtette, Nicci arra kíváncsi, mihez kezd ő a három fickóval most, hogy belekényszerítették ebbe a helyzetbe. Nicci folyton ilyesmivel kísérletezett, apró furcsaságokat művelt, fura kérdéseket tett fel, provokatív kijelentéseket tett, csak hogy megfigyelje Richard reakcióit, azt, hogy hogyan birkózik meg a férfi a kihívásokkal. Richardnak fogalma sem volt róla, mit is akarhat tőle végső soron Nicci.
Igazán aggódott a három gazfickó miatt. Nagyon is jól emlékezett rá, miként okozott Cara Agiele ugyanolyan fájdalmat Kahlannak, mint Niccinek. Ha azok hárman erőszakoskodnának Niccivel, azt Kahlannak is ugyanúgy el kellene szenvednie. Erre a gondolatra a hideg veríték is kiverte.
A munkásgyűlésen Richard és Nicci a füstös terem egyik hátsó padsorába ültek le, mialatt az elől lévők a Rend dicsőségéről szónokoltak, és arról, hogyan támogatja a Rend az erkölcsös életmódot. Richard gondolatai ezalatt a csermely körül kalandoztak, a maga építette ház mögött, a napsütéses nyári délutánok körül, amikor azt nézte, hogyan lógázza Kahlan a lábait a hűs vízben. Fájdalmas vágyakozás fogta el, amint gondolatban felidézte Kahlan lábainak formás vonalát. A teremben a szónokok a munkások embertársaik iránti kötelességeiről szavaltak. A beszédek nagy része olyan színtelen, monoton stílusban hangzott el, és oly gyakran ismétlődő frázisoktól hemzsegett, hogy egyértelmű volt, a szavaknak semmi tartalma nincs, csak a minél gyakoribb hangoztatásuk számít. Richard Kahlan nevetését idézte fel magában, amikor ő halakat fogott neki befőttes üvegbe. A munkásvezetők és az önjelölt szónokok lelkesen dicsőítették a Rend eszméit és törvényeit. Páran felálltak, és a hiányzók neveit sorolták, ostorozva, milyen nemtörődöm módon viszonyulnak ezek embertársaik jólétéhez. A hallgatóság sorain helytelenítő mormogás futott keresztül.
A beszédek után a munkások asszonyai kerültek sorra. Néhányan közülük bejelentették, hogy új szükségleteik merültek fel, mert gyermekük született vagy a férjük megbetegedett, vagy éppen valamelyik családtagjukat érte valami baleset. Minden ilyen felszólalás után kezek erdeje emelkedett a magasba. Ha helyesen akartál cselekedni, és megszavazni, hogy a szakszervezet segítsen ezeken a nélkülözőkön, azt kézfelemeléssel kellett jelezned.
Aki ilyenkor nem emelte fel a kezét, annak a nevét megjegyezték. Ishaq egyszer megmagyarázta Richardnak, hogy bárkinek jogában áll nem felemelni a kezét, ha nem ért egyet az előterjesztéssel, de aki túl gyakran él ezzel a jogával, az a megfigyelendők listájára kerül. Richard nem tudta pontosan, mi ez a lista, de azért elég jó elképzelése volt róla, és Ishaq egyértelműen ki is jelentette, hogy Richard egyáltalán nem járna jól, ha felkerülne egy ilyen listára, jól teszi hát, ha megfelelő gyakorisággal emeli fel a kezét.
Richard mindig felemelte a kezét. Tulajdonképpen egyáltalán nem érdekelte, mi történik körülötte vagy miről szavaz. Nem akart aktív részese lenni semminek, semmi kedve nem volt a dolgokon javítani, és nem érdekelte, mennyire jól vagy rosszul élnek körülötte az emberek. Úgy tűnt neki, az itteniek legtöbbje tökéletesen elégedett volt azzal, hogy a Rend megszabta nekik, hogyan éljenek, hogy levette a vállukról az önálló gondolkodás terhét. Akárcsak Anderiában. Nicci meglepetten, időnként csalódottan vette tudomásul, hogy Richard keze minden szavazásnál a magasban van, de nem kötött bele, és nem is kérdezett rá, hogy miért.
Richard szinte tudatában sem volt, mikor és miért emeli szavazásra a kezét. Kahlant látta maga előtt, csodálkozó, meglepett tekintetét, amikor először meglátta a Szellemet Richard egy egész hegyet megfaragott volna Kahlannak, csakhogy láthassa örömkönnyes szemeit, amikor valami olyat kap, ami tetszik neki, amit szeret, aminek örül.
Egy újabb felszólaló arról panaszkodott, hogy mennyire méltánytalanok a munkakörülmények a szállító vállalatnál, és hogy ő inkább önként otthagyta a munkáját, semmint ilyen megalázó és durva bánásmódot kelljen eltűrnie. Az a férfi volt ez, aki felmondott, és aki miatt Richardnak az egész terhet egyedül kellett cipelnie. Richard a többiekkel együtt emelte fel a kezét, és szavazott meg az illetőnek hat havi teljes keresetet kárpótlásul.
A szavazások után némi suttogás és gyors számolgatás következett papírfecniken, amíg a megszavazott összegeket összeadták, majd a vezetők felszólították a gyűlés munkaképes és állással rendelkező tagjait, hogy járuljanak hozzá igazságosan a szükséget szenvedők támogatásához. A képeseknek - hallotta Richard sokadszorra - erkölcsi kötelességük minden erejükkel segíteni a képteleneket.
A vezetők neveket soroltak, és akit szólítottak, felállt, hogy meghallgassa, mennyit vonnak le segély címén a következő heti fizetéséből. Mivel Richard új ember volt, az ő nevét utolsónak olvasták fel. Felállt, és a terem félhomályában közönyösen bámult a két ócska ajtóból rögtönzött elnöki asztal mögött molyette kábátokban ülő vezetőkre. Az asztal egyik végénél Ishaq ült, aki mindenben egyformán viselkedett a többiekkel. Az asztal mögött ülő néhány nő összedugott fejjel suttogott még néhány pillanatig, aztán mikor befejezték, egyikük a levezető elnöknek súgott valamit. Az elnök rábólintott.
- Richard Cypher, neked, mint új embernek, van még bepótolni valód a szakszervezeteddel és embertársaiddal szembeni kötelességedből. Ezért a teljes jövő heti béredet fel kell ajánlanod segélyként.
Richard egy pillanatig elképedten, némán állt.
- Akkor mit eszem? Miből fizessek lakbért?
Az emberek tekintete rosszallóan fordult felé körös-körül a teremben. Az elnök tenyerével az asztalra csapott, csendet parancsolva.
- Fiatalember, hálát kéne adnod a Teremtőnek, mert olyan erővel és egészséggel áldott meg, hogy dolgozni tudsz. Vannak itt köztünk olyanok, akik messze nem olyan szerencsések az életben, mint te vagy, és akik nálad nagyobb szükséget szenvednek. A szenvedők és a szűkölködők előbbre valóak, mint az önző gazdagodási vágy.
Richard felsóhajtott. Igazából mit is számít mindez? Végtére is, ő ugye milyen szerencsés is az életben.
- Igen, uram. Értem, mire gondolsz. Boldogan ajánlom fel a részemet azoknak, akik szűkölködnek.
Közben arra gondolt, bár Nicci ne költötte volna el minden meglévő pénzüket.
- Nos - mondta Niccinek, amikor már kifelé indultak a gyűlésről az éjszaka sötétéjébe -, gondolom, a háziúrtól visszakérhetjük a lakbért. Aztán egy darabig még élünk ott, ahol eddig, amíg nem tudok több munkával egy kis pénzt megtakarítani.
- Bérleti díjat soha nem adnak vissza - felelte Nicci. - A háziúr azonban meg fogja érteni a gondjainkat, és hitelezni fog nekünk, amíg el nem tudjuk kezdeni fizetni. A következő gyűlésen egyszerűen oda kell állnod a bizottság elé, és el kell magyaráznod nekik a nehézségeinket. Ha meggyőzően adod elő, lakhatási segélyt fognak megszavazni neked, hogy megfizethesd a lakbérhátralékunkat.
Richard nagyon kimerült volt. Úgy érezte magát, mintha ez az egész valami ostoba álom lenne.
- Segély? Az az én fizetésem: a bérem, amiért megdolgoztam!
- Nagyon önzően látod a dolgokat, Richard. A munkához a munkástanács, a cég és a Rend jóindulatából juthattál hozzá.
Richard a vitatkozáshoz is túl fáradt volt. Amellett nem is bízott benne, hogy a Rend nevében bármilyen igazságos döntésben reménykedhetne. Csak oda szeretett volna már érni újdonsült szállásukra, és aludni, aludni, aludni.
Mikor benyitottak a szobájukba, a három kötözködő fiatalember egyike odabent volt, és épp Nicci hátizsákjában kutakodott. Egyik kezében Nicci fehérneműit markolászva vicsorgott hátra az érkezőkre.
- Nicsak, nicsak - mondta, és felállt. Ing most sem volt rajta. - Úgy látszik, a két ázott patkány végre odút talált magának. -Sokatmondó , buja pillantással meredt Niccire, és egyáltalán nem az arcát nézte.
Nicci először a hátizsákot kapta ki a siheder kezéből, aztán a ruhaneműit a másikból. A suhanc vigyorogva nézte, ahogy a nő visszatömködi a holmijait a zsákba. Richard egy percig attól félt, Nicci feláldozza a kötődést, hogy erejével lesújtson a betolakodóra, de Nicci csak dühösen méregette a pimasz fickót.
A szoba penésztől bűzlött. Az alacsony mennyezettől Richardnak kényelmetlen bezártságérzete támadt. A plafont valaha fehérre meszelhették, de mostanára a gyertyák és lámpák lángja annyira bekormozta, hogy inkább emlékeztetett valami barlang meny-nyezetére. Egyetlen fényforrásul egy, az ajtó melletti rozsdás konzolon álló gyertya lángja szolgált. A légypiszoktól foltos, mocskos fal előtt az egyik sarokban egy megvetemedett ruhásszekrény ácsorgott, aminek már hiányzott az egyik ajtaja. Az egyetlen aprócska ablak alatt egy asztal kuporgott, a mellé tolt két szék volt az összes fellelhető ülőalkalmatosság a szobában. Az ablak apró üvegkockáit átláthatatlanná mocskolták az évek során gondatlanul ráfröcskölódött különböző színű festékfoltok. Az egyik sarokban kitörött háromszög alakú résen át Richard a szemközti ház mocskosszürke falára látott ki.
- Hogy jutottál be ide? - förmedt Nicci a süvölvényre.
- A főkulcs - lengette meg a suhanc előttük a kulcsot, mint valami diplomáciai útlevelet. - Tudjátok, az apám a háziúr. Éppen csak átnéztem a holmijaitokat, nincs-e köztük valami felforgató írás.
- Tán tudsz olvasni? - vicsorgott rá Nicci. - Azt látnom kéne, hogy el is higgyem!
A szemtelen vigyor egy pillanatra sem hagyta el a suhanc képét.
- Semmi kedvünk felforgatókkal lakni egy fedél alatt. Az minden lakóra veszélyt jelenthetne. Apámnak kötelessége, hogy minden bomlasztó tevékenységet azonnal jelentsen.
Richard oldalra lépett, hogy utat engedjen az ajtó felé induló fickónak, de amikor az felemelte a gyertyát, Richard megragadta a karját.
- Az a mi gyertyánk.
- Igen? Na, és miből gondolod?
Richard erősebben markolta meg a fickó szikár, izmos, mezítelen karját.
- Az aljába belekarcoltuk a nevünk kezdőbetűit.
A suhanc gondolkodás nélkül, ösztönösen megfordította a gyertyát, hogy megnézze az alját. A megolvadt forró viasz a kezére csöpögött. Hangos fájdalomkiáltással ejtette el a gyertyát.
- Jaj, annyira sajnálom - mondta Richard. - Remélem, nem esett semmi komolyabb bajod! Nem csöppent a forró viasz a szemedbe, ugye? Az valami borzasztóan tud fájni!
- Igen? - a kölyök félresöpörte sötét haját a szeméből. - Honnan tudod?
- Odahaza, ahonnan jövök, láttam, amikor megtörtént egy szerencsétlen nyomorulttal.
Richard félig kihajolt a folyosóra, ahol egy polcon álló másik gyertya világított. Hüvelykujja körmével látványosan R és C betűket karcolt a gyertya aljába.
- Látod ezt itt? Ezek az én nevem kezdőbetűi.
A fickó nem strapálta vele magát, hogy oda nézzen.
- Ühüm.
Arrogáns magabiztossággal kilépett az ajtón. Richard vele tartott, és a folyosói gyertya lángjáról meggyújtotta a sajátját. A fickó elindult, de aztán nyegle arckifejezéssel visszafordult.
- Hogy lehetett az a pasas olyan ostoba, hogy a forró viaszt hagyta a szemébe csöpögni? Ilyen hozzád hasonló nagydarab buta marha lehetett?
- Á, nem - felet Richard könnyed hangon. - Egyáltalán nem. Egy öntelt, arcátlan fiatal fickó volt, aki esztelenül más feleségére vetett szemet. A viaszt a férj csepegtette a szemébe.
- Igazán? És az a bolond miért nem csukta be egyszerűen a szemét?
Richard most először, hideg, gyilkos mosollyal pillantott a pimasz kölyökre.
- Mert a férj először levágta a szemhéjait, hogy ne tudja behunyni a szemét. Tudod arrafelé, ahonnan én jöttem, nem veszik jó néven, ha valaki erőszakosan bánik egy nővel annak az akarata ellenére.
- Tényleg?
- Tényleg. Annak a fickónak nem csak a szemhéjait vágták ám le.
A suhanc ismét hátrasimította csimbókos fekete haját a szeméből.
- Fenyegetőzöl, te barom?
- Nem én. Semmi olyat nem tudnék tenni veled, ami többet ártana neked, mint amennyit te ártasz magadnak.
- Ez meg mi a francot akar jelenteni?
- Belőled sohasem lesz semmi. Mindig haszontalan trágya maradsz, amit a cipőjük talpáról vakarnak le az emberek. Mindenkinek csak egy élete van, és te eltékozolod a tiédet. Ez borzasztó szégyen. Azt hiszem, soha az életben nem fogod tudni megismerni, mit is jelent valójában boldognak lenni, elérni valami értékeset, jogosan büszkének lenni önmagádra. Ezt mind te magad műveled önmagaddal, én ennél rosszabbat nem tudnék tenni veled.
- Nem tehetek arról, amit az élet szabott ki rám.
- De igen. Te magad szabhatod meg magadnak a sorsodat.
- Na, ne mondd! És mégis, hogy gondolod? - Richard körbeintett maga körül.
- Nézz körül ebben a disznóólban, ahol élsz! Az apád itt a háziúr. Miért nincs benned valami kis önérzet, miért nem hozod rendbe egy kicsit ezt a kócerájt?
- Apám a házmester, nem a tulajdonos. A korábbi tulajdonos egy mocskos fattyú volt, aki több lakbért követelt, mint amit a lakók fizetni tudtak volna. A Rend elvette tőle a házat. A tulajdonost a népellenes bűneiért halálra kínozták. Apámat kinevezték ide házmesternek. Mi csak fenntartjuk ezt a helyet a hozzád hasonló bolondok részére, akik nem tudnak hol lakni, arra nincs pénzünk, hogy bármit is kijavíttassunk az épületen.
- Pénz? - kérdezett vissza Richard. - Pénzbe kerül, hogy eltakarítsátok a szemetet a folyosóról?
- Nem én szórtam szét.
- És ezek a falak. Az nem kerül pénzbe, hogy a falakat lemossátok. Nézd meg ennek a szobának a plafonját! Legalább egy évtizede nem mosta le senki.
- Hé, nem vagyok én takarítónő!
- Aztán ott a tornác lépcsője. Előbb-utóbb kitöri valaki a nyakát rajta. Lehetsz akár te vagy az apád is. A változatosság kedvéért miért nem csinálsz valami hasznosat és javítod meg?
- Mondtam már, hogy nincs pénzünk javításokra.
- Az nem kerülne pénzbe. Egyszerűen szét kellene szedned, kitakarítani az összeeresztéseket, és berakni néhány új éket. Azt meg faraghatsz akármilyen hulladék fadarabból, ami hever itt szerteszét.
A kölyök a nadrágja szárába törölte a tenyerét.
- Ha olyan okostóni vagy, miért nem javítod meg te magad a lépcsőt?
- Jó ötlet. Meg is fogom tenni.
- Csakugyan? - vicsorgott a suhanc. - Hiszem, ha látom.
- Holnap, ha majd hazaérek a munkából, meg fogom javítani a lépcsőt. Ha eljössz, meg is tanítalak rá, hogyan kell.
- Talán el is jövök, csak hogy lássam, hogy csinál meg egy bolond valamit, ami nem is az övé, és ráadásul ingyen.
- Nem ingyen csinálom. Azért javítom meg, mert mi is azt a lépcsőt használjuk, meg azért az örömért, hogy jobbá tehetem a helyet, ahol élek. Én bizony nem szeretném, ha a feleségem alatt leszakadna a lépcső, és ő kitörné a lábát. De ha eljössz holnap megnézni, hogyan kell megjavítani a lépcsőt, vegyél fel egy inget magadra, a házban lakó nők iránti tisztelet jeléül!
- Na, és mi lesz, ha lejövök megnézni, hogy dolgozol, de nem veszek fel inget, mint valami nyálas vén muksó?
- Akkor én nem foglak tisztelni eléggé hozzá, hogy megtanítsalak lépcsőt javítani. Akkor nem fogsz megtanulni semmit.
- És mi van akkor, ha nem is akarok megtanulni semmit?
- Akkor helyette te tanítasz meg nekem valamit magadról. - A kölyök fekete szemeit forgatta.
- Miért érdekelne engem, hogy megtanuljak valami hülye lépcsőt javítani?
- Nem feltétlenül kell érdeklődnöd a lépcsőjavítás iránt, de ha számítasz a saját szemedben egyáltalán valamit, akkor igenis érdekelnie kell, hogy megtanulj valamit. Még ha csak egyszerű dolgokat is. Csak akkor lehetsz büszke magadra, ha tenni is tudsz valamit, akkor is, ha csak egy öreg lépcsőt javítasz meg.
- Csakugyan? Én bizony így is büszke vagyok magamra.
- Megrémíted az embereket, és az ijedségüket összetéveszted a tisztelettel. Az önbecsülést nem kaphatod meg másoktól, még azoktól sem, akik szeretnek téged. Az önbecsülést magad előtt kell kiérdemelned. Egyelőre te még csak annyit tudsz, hogyan kell tétlenül ácsorogni és ostobának látszani.
A suhanc kihívóan fonta össze a karjait a mellkasán.
- Kit nevezel te...
Richard ujjával a fiú mellkasába bökött, egy lépést hátrálni kényszerítve.
- Csak egy életed van. Ez minden, amit el akarsz érni az életben? Lógni összevissza, sértegetni másokat, ijesztgetni őket a bandáddal? Ilyesmire akarod elpazarolni az egy szál életedet? Aki ennél többet akar az életétől, aki vinni akarja valamire az életben, annak igenis tanulnia kell. Holnap meg fogom javítani a lépcsőt. Holnap majd azt is meglátjuk, miféle fából vagy te faragva.
A kölyök makacs ellenkezéssel fonta össze ismét a karjait.
- Igen? Lehet, hogy szívesebben töltöm helyette az időmet a barátaimmal.
Richard vállat vont.
- Épp ezért nem a végzet szabja meg, hogy mire viszed az életben. Én magam sem sokat tehetek a sorsom ellen, de ami keveset tehetek, azt megteszem a saját jól felfogott érdekemben. És én úgy döntöttem, hogy megjavítom azt a lépcsőt, és ezzel egy kicsit jobbá teszem azt a helyet, ahol élek, ahelyett, hogy siránkoznék, várnék és reménykednék benne, hogy valaki más majd tesz valamit az érdekemben. Én arra vagyok büszke, amit magam is meg tudok tenni.
Attól még nem leszel férfi, hogy megjavítasz egy lépcsőt, de egy kicsit meg fog nőni az önbizalmad tőle. Ha akarod, elhozhatod a barátaidat is, és mindnyájatokat megtaníthatlak arra, hogyan használhatjátok másra is a késeteket ahelyett, hogy az emberek orra előtt hadonásztok vele.
- Lehet, hogy eljövünk, hogy röhögjünk egy jót rajtad. Marha.
- Jól van. De ha te és a haverjaid bármi hasznosat meg akartok tanulni, akkor ajánlom, a jó szándékotokat kezdjétek azzal bizonyítani, hogy tiszteletet mutattok, és inget vesztek fel magatokra. Ez lesz az első döntésetek. Ha rosszul döntötök, onnantól kezdve a választási lehetőségeitek egyre csak szűkülni fognak az életben. A nevem pedig Richard.
- Ahogy mondtam, majd röhögünk egy jót rajtad - a fiú fintorgott egyet -, Richard!
- Nevessetek csak, amennyit akartok. Én tudom, mennyit érek, és nincs szükségem rá, hogy olyanoknak bizonyítsam az értékeimet, akik a sajátjukkal sincsenek tisztában. Ha tanulni akartok, tudjátok, mit kell tennetek. Viszont ha még egyszer a késeitekkel hadonásztok az orrom előtt, vagy, ami még rosszabb, a feleségem orra előtt, akkor számos hibáitok közül a legutolsót követitek el az életetekben.
A suhanc virtuskodásból úgy tett, mintha nem hallotta volna meg a fenyegetést.
- Na, és mi lehet majd belőlem? Egy hozzád hasonló bolond, aki a lelkét kierőlködi annak a kapzsi Ishaqnak a szállító vállalatánál?
- Hogy hívnak?
- Kamil.
- Nos, Kamil, én fizetésért dolgozom, hogy el tudjam tartani magamat és a feleségemet. Van valamim, ami érték: önmagam. És van olyan ember, aki ezt az értéket becsüli annyira, hogy pénzt adjon az időmért és a képességeimért. Pillanatnyilag a rendelkezésemre álló választási lehetőségek egyike, hogy szekereket rakodok. A másik választásom, hogy megjavítom a lépcsőt, mert attól az én életem is jobbá válik. - Richard összevonta a szemöldökét. - De mi köze mindehhez Ishaqnak?
- Ishaqnak? Övé a szállítási vállalat.
- Ishaq csak a rakodók munkavezetője.
- Ishaq itt lakott, mielőtt a Rend kisajátította az épületet. Apám már akkoriban jól ismerte. Ti tulajdonképpen az ő társalgójában laktok. Akkoriban ő volt a szállító vállalat tulajdonosa. Amikor felajánlották neki a választási lehetőséget, ő a megvilágosodás útját választotta a kapzsisággal szemben. Hagyta, hogy a munkásszövetség megtanítsa, hogyan lehet a Rend igazabb polgára, megtanulta, hol a helye a Teremtő ege alatt. Most már ő is tudja, hogy semmivel sem jobb a többieknél, még nálam sem.
Richard Niccire pillantott, aki szobájuk közepén állva hallgatta a beszélgetést. Richard teljesen megfeledkezett róla. Hirtelen minden kedve elment a további beszélgetéstől.
- Viszontlátásra holnap este, akár nevetni jössz, akár tanulni. Ez a te életed, Kamil, a te választásod.

24. FEJEZET

A nap felkelőben volt. A raktárépület magas ablakain keresztül fénypászmákat lövellt be, amelyekben sűrűn kavargott a por. Mikor Richard meglátta Ishaqot, aki az aznapi rakománylistával a kezében közeledett a vashalmok közötti folyosón, fürgén leugrott az állványról, amelyen üldögélve várakozott. Már egy hete nem látta a főnökét.
- Ishaq! Minden rendben? Merre jártál? - A testes munkavezető Richard felé sietett.
- Neked is jó reggelt!
- Bocsánat... jó reggelt! Aggódtam miattad. Hol voltál eddig? Ishaq elfintorodott.
- Gyűlések. Folyton csak gyűlések. Várj ebben a hivatalban, várakozz emebben a hivatalban. Semmi munka, mindig csak ilyen gyűlés, amolyan gyűlés. Mindenféle emberekkel kellett tárgyalnom, hogy megszervezzek szállítmányokat, amire az embereknek szüksége lenne. Néha úgy érzem, senkinek sincs szüksége rá ebben a városban, hogy bármit is szállítsunk bárhová. Sokkal egyszerűbb lenne, ha az emberek csak megkapnák a fizetésüket, de dolgozniuk nem kellene érte. Akkor nem kellene mindenféle papírokat aláírniuk, aztán aggódniuk miatta, hogy egyszer majd valaki felelősségre vonja őket a munkáért, amit elvégeztek.
- Ishaq, tényleg a tiéd volt valaha ez a szállítmányozási vállalat?
-Ishaqban benne akadt a szó a meglepődéstől.
- Ki beszélt neked ilyesmiről?
- Miért számít ez? A tiéd volt a vállalat, vagy nem? - Ishaq megrántotta a vállát.
- Gondolom, tulajdonképpen még most is az enyém.
- Mi történt?
- Mi történt? Semmi sem történt. Kivéve talán, hogy megjött az eszem, és rájöttem, hogy több gondot jelent nekem ez a vállalat, mint amennyire szükségem lenne.
- Mivel fenyegettek meg?

Ishaq gyanakodva pislogott Richardra egy ideig.
- Honnan jöttél te? Nem emlékeztetsz egyetlen parasztfiúra sem, akikkel eddig találkoztam.

Richard mosolygott.
- Nem feleltél a kérdésemre, Ishaq! - A munkavezető idegesen legyintett.
- Minek akarod ismerni a múltat? Ami elmúlt, elmúlt. Az embernek azt kell néznie, ami előtte áll, és abból hozni ki a legtöbbet, amit az élet kínál neki. Választás elé állítottak, és én választottam. A dolgok olyanok, amilyenek. Kívánságokkal nem lakathatom jól a gyermekeimet.

Richard hirtelen kegyetlennek és feleslegesnek érezte szemébe kiült vallató tekintetet. Megenyhült arckifejezéssel felelt.
- Megértelek, Ishaq. Tényleg. Ne haragudj! - A munkavezető ismét vállat vont.
- Most dolgozom, mint bárki más. így sokkal egyszerűbb. Ugyanazokat a szabályokat kell követnem akárcsak mindenki másnak, különben elveszítem a munkámat. Most már mindenki egyenlő.
- Dicsértessék a Rend. - Ishaq elmosolyodott Richard gúnyolódó hangsúlyán.

Richard kinyújtotta felé a kezét.
- Mutasd a listát.
Ishaq átnyújtotta a papírt. Csak két cím volt rajta, mellettük utasítások a mennyiségekről, a rudak méreteiről, a vas minőségéről.
- Ez mi? - kérdezte Richard.
- Szükségünk van egy rakodóra, aki elmegy a szekérrel ezekre a helyekre, felrakja és elkíséri a szállítmányt.
- Tehát most a szekérre kerülök? Azt hittem, itt, a raktárban lesz szükséged rám.
Ishaq lekapta piros kalapját, és beletúrt gyérülő sötét hajába.
- Volt némi... panasz rád.
- Rám? Mit tettem? Te is tudod, hogy keményen dolgoztam.
- Túlságosan is keményen. - Ishaq gondosan visszaigazította a kalapját a fejére. - Az emberek a raktárban azt állítják, hogy kötözködő vagy és rosszindulatú. Ezek az ő kifejezéseik, nem az enyémek. Azt mondják, szándékosan megalázod őket azzal, hogy az erőddel és a fiatalságoddal tüntetsz előttük. Azt mondják, a hátuk mögött kineveted őket.
Az emberek közül sokan fiatalabbak voltak Richardnál, és meglehetősen jó erőben is voltak.
- Ishaq, én sohasem...
- Tudom. Tudom. De ők úgy érzik, hogy ezt teszed. Ne akarj több gondot magadnak! Az számít, amit ők hisznek rólad, nem az, hogy mi az igazság.
Richard reményyesztetten felsóhajtott.
- De hát a munkásgyűlésen azt mondták, hogy én képes vagyok dolgozni, míg mások nem, és minden erőmmel hozzá kell járulnom azok gondjainak enyhítéséhez, akik nálam kevésbé szerencsések, és nem tudnak úgy dolgozni, mint én. Azt mondták, ha nem dolgozom terjes erőmből, el fogom veszíteni az állásomat.
- Nagyon keskeny vonalon kell egyensúlyoznod.
- És én leléptem róla...
- Azt akarják, hogy küldjelek el. - Richard felsóhajtott.
- Tehát akkor itt végeztem? - Ishaq nemet intett a kezével.
- Igen is, nem is. A raktárból elbocsátottak a rossz hozzáállásod miatt. Meggyőztem a bizottságot, hogy adjanak neked még egy esélyt, és helyezzenek át a szekérre. A kocsikísérői munka könnyebb is, csak meg kell raknod a szekeret, és lepakolni, amikor célhoz értek. Ebben a munkában kevesebb alkalmad is lesz rá, hogy bajba keveredj.
Richard rábólintott.
- Köszönöm, Ishaq.
Ishaq tekintete a rakodásra váró vashalmok, szénrakások és érckupacok közé menekült Richard pillantása elől. A munkavezető megvakarta a homlokát.
- A pénz kevesebb.
Richard lesöpörte a vasport a kezeiről és a nadrágja hátuljáról.
- Mi a különbség? Úgyis mind elveszik tőlem, és szétosztják. Nem a saját pénzem lesz kevesebb, hanem a másoké.
Ishaq felkuncogott, és vállon veregette Richardot.
- Te vagy itt az egyetlen ember, Richard, akire számíthatok. Te más vagy, mint a többiek. Úgy érzem, veled nyíltan beszélhetek, és nem kell attól tartanom, hogy mások fülébe jut, amit mondok.
- Nem tennék veled ilyet.
- Tudom. Azért mondok el neked olyasmit is, amit másoknak nem. Azt várják tőlem, hogy egyenlő legyek a többiekkel, és ugyanúgy dolgozzam, de ugyanakkor azt is elvárják, hogy én biztosítsak munkát a többieknek is. Elvették tőlem a vállalatomat, de elvárják, hogy ugyanúgy vezessem nekik, mint azelőtt. Őrült ez a világ.
- És te még a felét sem tudod, Ishaq. Hát akkor mi is ez a kocsirakodás? Mit kell megcsinálnom?
- A kovács, akinek szállítanod kell, majdnem leharapja már a fejemet.
- Miért?
- Egy egész sor megrendelése van mindenfélére, de nincs vasa hozzá. Rengeteg ember vár a munkájára. - Széles gesztussal körbemutatott a raktárban. - Ennek az árunak a nagy részét még a múlt őszön rendelték meg. A múlt őszön! Már majdnem itt a tavasz, és az áru még csak most érkezett meg. Az egészet elígértük már a korábbi megrendelőknek.
- És miért telt annyi időbe, amíg megérkezett? Ishaq a homlokára csapott.
- Lehet, hogy te mégis csak egy tudatlan parasztgyerek vagy. Hát hol éltél eddig? Egy kő alatt? Nem kaphatsz meg valamit egyszerűen, csak, mert szükséged van rá! Ki kell várnod a sorodat. A rendelésedet előbb a döntőbizottság bírálja el.
- Miért?
- Miért, miért, miért! Nem tudsz semmi mást mondani? - Ishaq felsóhajtott, és mormogott valamit az orra alatt arról, hogy miért teszi ekkora próbára a Teremtő az ő türelmét. Keze fejével a másik tenyerébe csapott, és magyarázni kezdte Richardnak:
- Mert gondolnod kell a többiekre is, azért. Figyelembe kell venned a többi ember szükségleteit is. Mindenki érdekét. Ha minden vasszállítmányt én hozok el, mi lesz a többiekkel, akik szintén fuvarozni szeretnének? Nem lenne tisztességes, ha minden üzletet én szereznék meg magamnak. Mások akkor nem jutnának munkához. Meg kell osztoznunk az adódó lehetőségeken. A felügyelő bizottság gondoskodik róla, hogy mindenki egyenlő esélyhez jusson. Vannak, akik nem tudják olyan gyorsan teljesíteni a megrendeléseket, mint én, vagy gondjaik akadnak, talán épp nincs elég munkásuk, vagy a munkásaiknak vannak gondjaik, ezért nekem is várnom kell, amíg ők fel nem zárkóznak.
- De ez a te üzleted, akkor miért nem...
- Miért, miért, miért! Fogd a papírodat, és indulj! Semmi szükségem rá, hogy az a kovács megint eljöjjön ide, és ordítozni kezdjen velem. Ő is gondban van a rendeléseivel, és szüksége van erre a vasra.
- Miért van gondban? Azt hittem, mindenkinek ki kell várnia a sorát.
Ishaq felvonta az egyik szemöldökét, és lehalkította a hangját.
- A vevője a Menedék.
- A Menedék? Az mi?
- A Menedék. - Ishaq széttárta a karját, jelezve, hogy valami hatalmasról van szó. - Annak a helynek a neve, amit a Császár számára építenek.
Richard nem ismerte ezt a nevet, de azt tudta, hogy a munkások a Császár új Palotájának építésére özönlenek Altur’Rangba. Úgy gondolta, Nicci is ezért ragaszkodott hozzá, hogy épp ide jöjjenek, ebbe a városba. Azt akarta, hogy Richard is részt vegyen a Nagy Mű létrehozásában. Úgy gondolta, ez Nicci groteszk humorérzékét bizonyítja.
- Az új Palota óriási lesz - tárta nagyra ismét a karjait Ishaq. Rengeteg munka rengeteg embernek. Évekbe telik majd, mire a Menedéket felépítik.
- Vagyis, ha jól értem, ha a Rend a megrendelő, akkor jól teszed, ha gyorsan teljesítesz.
Ishaq elmosolyodott, és erőteljes, mély bólintással helyeselt.
- Látom, kezded végre megérteni, Miért-miért-miért Richard úr. A kovács a Palota építőinek közvetlen megrendelésére dolgozik. Az építőknek pedig szerszámokra és különféle vas eszközökre van szüksége. Ők nem kíváncsiak holmi alacsony rangú kovácsok kifogásaira. A kovács meg az én kifogásaimra nem kíváncsi. Nekem azt kell tennem, amire a felügyelő bizottság utasít, a kovácsnak ugyanakkor a Palota parancsait kell teljesítenie. Én meg a kettő között vergődöm.
Mikor az egyik rakodómunkás közeledett feléjük, kezében egy darab papírral, Ishaq elhallgatott. Elolvasta a papírt, amit a rakodó a kezébe nyomott, miközben a munkás lapos oldalpillantásokkal méregette Richardot. Ishaq felsóhajtott, és néhány rövid utasítást adott a rakodónak. Miután az ember elment, visszafordult Richardhoz.
- Csak azt és annyit szállíthatok, amit a felügyelő bizottság engedélyez. Ez a papír, amit az előbb kaptam, arra adott utasítást, hogy tartsak vissza egy gerendaszállítmányt, amit egy bánya igényelt, mert egy másik társaság fogja szállítani, amelyiknek kell ez a munka. Érted már? Nem vehetem el mások munkalehetőségét azzal, hogy tisztességtelen módon többet teljesítek náluk, mert akkor bajba kerülök, és a munkámat valaki más kapja majd, aki korrektebbül viselkedik a versenytársakkal. Á, nem úgy van ez ma már, mint a régi időkben, amikor még fiatal és ostoba voltam!
Richard összefonta a karjait.
- Azt akarod mondani, hogy ha jól dolgozol, ráfizetsz, akárcsak én.
- Jól dolgozom. Ki mondja meg, mikor dolgozom jól? Mindenkinek együtt kell működnie egymással mindenki közös javára. Ezt jelenti a jó munka: hogy segíted az embertársaidat.
Richard a raktár másik vége felé bámult, ahol páran faszenet rakodtak az egyik kocsira.
- Te sem hiszel ebben a zagyvaságban, igaz, Ishaq? - Ishaq hosszan, látványos szenvedéssel sóhajtott.
- Kérlek, Richard, indulj az öntödébe, és rakd meg a kocsit, aztán menjetek ki a rakománnyal a Menedékhez, és add át a kovácsnak. Nagyon kérlek, meg ne betegedj nekem közben. Nehogy megroppanjon a hátad, vagy beteg gyerek, vagy más ilyesmi miatt hagyd félben a munkát. Nem akarok még egyszer összehajtani azzal a kováccsal, mert a végén egy nyakam köré hajlított vasrúddal kell majd kiúsznom a folyóból, ahová belehajít.
Richard torokhangon felnevetett.
- Semmi baja a hátamnak.
- Jól van. Mindjárt küldök egy kocsist a szekérhez. - Ishaq figyelmeztetően ingatta az ujját. - És nehogy segítséget kérj a kocsistól a rakodáshoz! Nem hiányzik, hogy a következő gyűlésen meg ezért panaszoljanak be! Azután az esős éjszaka után, amikor a szekerünk kereke eltörött, és arra kértem Jorit, hogy segítsen kirakodni, úgy kellett könyörögnöm neki, hogy fel ne jelentsen a legközelebbi gyűlésen. Emlékszel még az esetre?
- Emlékszem.
- Vigyázz Jorival, ne keveredj semmibe! Hozzá ne érj a gyeplőhöz: az az ő munkaköre! Légy jó gyerek, rendben? Rakd fel azt a vasat, és vidd el annak a kovácsnak, hogy ne maceráljon többet engem!
- Persze, Ishaq. Bízhatsz bennem, nem hagylak cserben.
- Rendes gyerek vagy. - Ishaq elindult, de megtorpant és viszszafordult. - Nálatok, vidéken nem volt ennyi gondod, igaz?
- Hát nem. Azt kívánom, bárcsak most is ott lehetnék. - Ishaq ismét elindult, de ismét megtorpant.
- Ha azok közül a papok közül találkozol valamelyikkel, akkor jó mélyen meghajolj ám, hallod?
- Papok? Miféle papok? Hogyan ismerhetem fel őket?
- Barna csuha, ráncos csuklya; ó, egyet se félj, fel fogod ismerni őket. El se téveszthetnéd. Ha eggyel is találkozol, a legudvariasabban viselkedj vele! Ha egy papnak a legenyhébb gyanúja is támadna, hogy nem megfelelő a hozzáállásod a Teremtő iránt vagy ilyesmi, akár meg is kínoztathat. A papok Narev Testvér tanítványai.
- Narev Testvéré?
- Ő a Rend Testvériségének főpapja - legyintett Ishaq türelmetlenül.
- Most már mennem kell, megkeresni Jorit kocsisnak a szekeredre. Kérlek, Richard, tedd meg, amit kértem! Az a kovács a kemencéjébe vet engem, ha nem kapja meg ma a vasat. Kérlek, kérlek, intézd el a munkát még ma!
Richard megnyugtatóan mosolygott rá Ishaqra.
- Savamat adom rá, Ishaq. A vas még ma ott lesz a kovácsnál. Ishaq még egyet sóhajtott, és elsietett megkeresni a kocsist.

25. FEJEZET

Jócskán benne jártak már a párás, fülledt délutánban, mire a Menedékhez értek. Richard, aki Jori mellett ült a bakon, döbbenten meredt a látványra, ami a szeme elé tárult, amikor a szekér felkapaszkodott az utolsó domb tetejére. Az építkezés nem egyszerűen óriási volt, még annál is sokkal nagyobb. Richard fel sem tudta mérni, hány négyzetmérföldnyire terjedhetett ki az alapozás. Emberek ezrei nyüzsögtek alattuk hangyákként, lapátokkal és kosarakkal ügyködve a táj arculatának átalakításán.

Jorit közömbösen hagyta az építkezés látványa. Időnként kiköpött a szekér oldala fölött, és csak néha mordult egy-egy „gondolom”-ot Richard egyik-másik kérdésére vagy megjegyzésére.

A leendő épület alapjait épp most ásták, így az árkok nyomvonalából Richard a dombtetőről nézve jó képet kaphatott a Palota majdani szerkezetéről. Még így is alig tudta elképzelni, milyen is lesz majd a kolosszális épületrendszer, amikor felépül. Az árkok mentén nyüzsgő pontocskákról nehéz volt elhinni, hogy emberek.

Méretét tekintve a leendő épület bátran felvehette a versenyt bármivel, amit Richard eddig látott. Az alapozás, és az azt körülvevő terek, kertek, udvarok mérföldekre nyúltak el. A jövendő bejáratokhoz vezető utak mellett már el is kezdődött a szökőkutak, és más, magasba törő szerkezetek építése. Épülő kerítések között bonyolult, nagy kiterjedésű útlabirintusok kezdtek kialakulni. A domboldalakról kiirtották az erdőket, helyükre nagyszabású terv és meghatározott mintázat szerint ültettek facsemetéket.

A Menedék egy tó partjára épült egy leendő óriási, fenséges park közepére. A főépület rövidebbik oldala néz majd a tó felé, de ezt is közel negyed mérföld hosszúságúnak szánták. A tavat tápláló folyó vizében is félig kész boltívekkel áthidalt kőoszlopsorok emelkedtek. A Palota láthatóan a víz fölé is ki fog terjedni, itt lesznek majd a dokkok a Császár luxushajói számára.

A folyó túlsó partján a város egyik negyede terült el. A város a Palotát is körülvette, bár a közönséges épületek jókora távolságra maradtak a Menedéktől. Richard el sem tudta képzelni, mennyi házat kellett lerombolni, hány ezer embert kitelepíteni az építkezés kedvéért. Ez nem lesz valami távoli, elszigetelt uralkodói Palota: ez egyenesen Altur’Rang szívében épül. A hozzá vezető, utak kikövezéséhez kockakövek millióit használták fel, hogy a Rend polgárai könnyen, kényelmesen jöhessenek ide megbámulni a fenséges épületet. Az építkezést elkerítő kötélkordonok mögött már most is jó sokan ácsorogtak és bámulták a munkálatokat.

Az Óvilág szegénysége és nyomora ellenére ez az épület a felülmúlhatatlan pompa netovábbja lesz majd, ha elkészül.
Mindenféle színű és fajtájú kövek hatalmas halmai emelkedtek szerte az építkezés területén. Richard a távolban látta a kőfaragókat is, akik az éppen szükséges méretre és formára szabták a köveket. A porral, párával és zajokkal súlyos délutáni levegőben messzire hangzott az ezernyi vésőre lecsapó ezernyi kalapács csengése. Richard gránitrakásokat látott, sokféle színű márványtömbök halmait, és valóságos dombokat mészkőblokkokból. Különleges társzekerek hosszú, kígyózó sora várt rá, hogy még többet rakodhasson le a már ott lévők mellé. Ezeken a szekereken a hosszú kőtömböket a szekér elülső és hátsó tengelyét áthidaló hatalmas gerendákra kötözve szállították. A kőfaragók számára kunyhókat és nagy nyitott színeket emeltek, hogy folyamatosan dolgozhassanak, bármilyen is legyen az időjárás.
A jókora rakások hosszú soraiba halmozott épületfa fölé is esővédő tetőt húztak, ami pedig ez alól is kiszorult, azt ponyvákkal borították le. A habarcshoz való nyersanyagok halmai szétszórt hangyabolyokként emelkedtek mindenfelé az építkezés területén, és ezt az illúziót csak erősítette a területen látszólagos összevisszaságban nyüzsgő ember-pontocskák látványa.
A kovácsműhely az építkezés területén kívül volt, az egyik domb oldalára kígyózva felkúszó út mellett. Azokhoz a műhelyekhez képest, amelyeket Richard eddig látott, ez is jókora épület volt. Persze a műhely az építkezést szolgálta ki, és hát Richard eddig még nem látott ehhez hasonló méretű építkezést sem. Látott már hatalmas és nagyszerű palotákat, de egyet felépítése közben látni a megdöbbentő újdonság erejével hatott rá. Az egész hely méretei szinte összezavarták.
Jori gyakorlottan tolatott szekere hátuljával pontosan a kovácsműhely sötéten tátongó nyitott dupla ajtajához.
- Hát meg is volnánk - jelentette ki.
A szikár kocsistól ez a mondat valóságos szónoklatnak számított. Az ülés alól egy karéj kenyeret és sörrel telt vizestömlőt húzott elő, aztán komótosan lekászálódott a szekérről, hogy arrébb, a domboldalon egy kényelmes helyet keressen magának, ahonnan nyugodtan bámulhatja az építkezést, amíg Richard lerakodja a vasat.
A kovácsműhely sötét volt és fullasztóan meleg, még itt a zsúfolt külső raktárban is. A falakat, mint minden kovácsműhelyét belepte a korom. Ablak alig volt az épületen, azok is magasan, és a zsaluik behúzva, hogy a műhely belseje sötétben maradjon, mert így sokkal könnyebb volt megállapítani az izzó vasról, megfelelően fel van-e hevítve.
Bár a műhelyt nemrég építették kifejezetten az építkezés kiszolgálására, máris úgy nézett ki, mintha százéves lett volna. Minden lehetséges és lehetetlen helyen szerszámok hevertek szanaszét szédítő összevisszaságban, néhol sorba rakva a fal mellé, másutt halmokba rakva. A gerendákról szénfogók, parázstartó edények, olvasztótégelyek, öntősablonok, osztóbetétek, lógtak, meg fura, hatalmas rovarokra emlékeztető eszközök, amiket alighanem két tárgy egymáshoz szorítására lehetett használni. Szemmel láthatóan sebtében összetákolt alacsony munkaasztalok oldalaira mindenféle hosszúnyelű billogok voltak felakasztva. Egyik-másik asztalon kisebb köszörűkövek hevertek. Másokon hosszú, keskeny tartókban reszelők, ráspolyok százai álltak sorban. Megint más asztalokon kusza halomba hányva annyiféle különböző kalapács, ameny-nyit Richard eddig el sem tudott volna képzelni. Összevissza kiálló nyeleiktől az asztalok úgy festettek, mint óriási tűpárnák.
A padlón hihetetlen zűrzavarban ékekkel, rudakkal, vasdarabokkal, fémforgáccsal, feszítővasakkal, kampókkal, horpadt fazekakkal, fadarabokkal, bádognyesedékkel, láncdarabokkal, emelőcsigákkal teli ládák zsúfolódtak a legváltozatosabb nagyságú üllők között. Mindent korom, por és vasreszelék lepett be.
Az üllők mellett alacsony, széles hordók álltak különféle folyadékokkal teli. Az üllőkön a kovácsok nagy fogókkal izzó vasdarabokat tartottak, és lapították, nyújtották, hajlították, formázták, a munkadarabokat. A vörösen fénylő vasdarabok sziszegve tiltakoztak ellene, amikor valamelyik hordóba mártották őket, hogy lehűtsék. Az üllők szarván meghajlított izzó vasdarabok a fogók nyelvei között a lenyugvó nap fényét utánozták. A kovácsok időnként maguk elé emelték ezeket a lenyűgöző látványt nyújtó fémdarabokat, és az eléjük függesztett tervrajzhoz hasonlították, aztán visszatették az üllőre, kalapáltak rajtuk egy újabb sort, és ismét ellenőrizték.
Akkora volt a zaj, hogy Richardnak a gondolkodás is nehezére esett.
A műhely sötét mélyén egy férfi jókora fújtatót működtetett, összenyomáskor teljes testsúlyát beleadta. A fújtató minden egyes légáramlatára felmorajlott a tűz.
Faszénnel megrakott tűzikosarak zsúfolódtak mindenütt, ahol egy talpalatnyi üres hely még akadt számukra. Kis fali fülkékben csövek és fura formájú fémdarabok hevertek. Az asztalok oldalához vasabroncsok támaszkodtak. A kisebbek hordókhoz készültek, a nagyobbak szekere kerekeire. Itt-ott a munka hevében sebtében lehajított szénfogók és kalapácsok hevertek.
Az egész hely valami kellemes, megnyugtató rendetlenséget, a szorgalmas munka zűrzavarát árasztotta magából.
Richard közelében, egy másik terembe vezető nyitott ajtó mellett egy bőrkötényes férfi állt. Kormos karjain az élesen kirajzolódó izmok felett izzadságtól fénylett a bőre. Kezében bonyolult vonalrendszerrel telerajzolt palatáblát tartott, közben egy fémrudakból összeállított jókora szerkezetet tanulmányozott, ami a másik terem padlóján hevert. Richard csendben várakozott, nem akarta megzavarni a férfit az összpontosításban. A bőrkötényes elmélyülten ütögette az ajkát egy krétadarabbal, aztán hirtelen letörölt egy vonalat a tábláról, és újra rajzolta, kissé megváltoztatva a kapcsolódási pontjait a szomszédos vonalakhoz.
Richard összeráncolt homlokkal meredt a rajzra. Valahogy ismerősnek rémlett neki, noha nem tudott rájönni, mit is ábrázolhat.
- Te vagy a kovácsmester? - kérdezte a bőrkötényest, amikor az a vonal átrajzolása után felpillantott, és hátranézett Richardra.
A férfi rámeredt. Arcán a ráncok mintha örökös ijesztő vicsorrá lettek volna merevedve. Haját egészen rövidre vágva viselte - bölcs megoldás egy olyasvalaki számára, akinek ennyi tűzzel és izzó vassal kell dolgoznia - ami még csak fokozta fellépése fenyegető látványát. Átlagos magasságú ember volt, inas testtel, de viselkedése alapján mégis elég nagynak és erősnek tűnt hozzá, hogy bármilyen veszéllyel vagy kihívással megbirkózzon. Az a mód, ahogy a körülötte dolgozó emberek néztek rá, vagy viselkedtek vele, azt sugallta, hogy ők is tartanak tőle. Richard valami megmagyarázhatatlan kényszer hatására hirtelen rámutatott a vonalra, amit a kovács az imént rajzolt a táblára.
- Az ott nem jó. Rosszul rajzoltad be az előbb. A felső vége jó helyen van, de az alsónak emide kell kerülnie, nem oda, ahová rajzoltad.
A kovácsnak a szeme sem rebbent.
- Tudod te egyáltalán, mi akar ez itt lenni?
- Hát, nem éppen, de...
- Akkor hogy veszed a bátorságot hozzá, hogy meg akard magyarázni nekem, hová tegyem ezt a támasztóbordát? - Olyan tekintettel meredt Richardra, mintha most rögtön be akarná vetni a kohóba, hogy beolvassza.
- így hirtelen nem is tudom pontosan. Épp csak valami azt súgja, hogy...
- Jobban teszed, ha te vagy az, aki a vasat hozta!
- Az vagyok - felelte Richard, örülve neki, hogy témát válthatnak, és azt kívánva, bárcsak tartotta volna a száját az előbb. Pedig csak segíteni akart. - Hová tegyem?...
- Hol tekeregtél egész nap? Nekem azt mondták, reggelre már itt is lesztek. Mit csináltál eddig? Húztad a lóbőrt délig?
- Á, dehogy, uram! Egyenest az öntödébe mentünk. Ishaq már kora reggel oda küldött. De az öntödésnek gondja akadt, mert...
- Ez engem nem érdekel. Azt mondod, meghoztad a vasat. Elég későn. Pakold le most mindjárt!
Richard körbe nézett a zsúfolt műhelyben. Nem látott egy talpalatnyi szabad helyet sem.
- Hová szeretnéd, hogy lerakjam?
A kovácsmester úgy nézett szét maga körül, mintha azt várná, hogy a szerteheverő holmik megmozduljanak, és félrehúzódva helyet csináljanak a vasrakománynak. Ebben azonban csalódnia kellett.
- Ha itt lettetek volna, amikorra kellett, lett volna hely mindjárt itt a külső raktár ajtaja mögött. Most azonban ide hozták ezt a nagy kőcsúszdát, amit meg kell hegesztenünk, ezért hátul kell leraknod a vasat. Legközelebb kelj fel idejében.
Richard udvarias akart lenni, de kezdte elveszteni a türelmét, hogy a kovács őt macerálja csak azért, mert nehéz napja volt.
- Ishaq világosan megmondta, hogy ma meg kell kapnod a vasat, és rám bízta, hogy úgy is legyen. Itt van a vasad. Nem tudok senki másról, aki ilyen rövid idő alatt megcsinálta volna neked..
A palatáblát tartó kéz leereszkedett. Most először, a kovácsmester haragos tekintete teljes figyelemmel szegeződött Richardra. Azok a munkások, akik hallották Richard előbbi szavait, villámgyorsan találtak maguknak valami elfoglaltságot, jó távol kettejüktől.
- Mennyi vasat hoztál?
- Ötven darab nyolc láb hosszú rudat. - A kovácsmester dühösen fújtatott egyet.
- Én százat rendeltem. Nem tudom, miért egy idiótát küldenek a szekérrel, amikor...
- Akarod hallani, mi a helyzet igazából, vagy csak kiabálni akarsz valakivel? Ha csak ki akarod fújni a mérgedet fölöslegesen és céltalanul, akkor csak rajta! Nekem nem igen ártasz a dühöngéseddel, de amikor majd tényleg tudni akarod, hogy állnak a dolgok a valóságban, csak szólj, én majd elmondom.
A kovácsmester egy pár másodpercig némán meredt Richardra, mint a bika a körülötte zümmögő darázsra.
- Hogy hívnak?
- Richard Cypher.
- Hát akkor hogyan állnak a dolgok a valóságban, Richard Cypher?
- Az öntöde szeretné teljesíteni a rendelésedet. A raktáruk a plafonig teli van vasrudakkal. Csak épp leszállítani nem tudják. Ide akarták nekem adni az összes vasat, de egy szállítmányozási felügyelő megtiltotta nekik, hogy mind a száz rudat nekem adják ide, mert elvileg a többi szállítmányozóknak ugyanolyan mennyiségű munka járna, mint nekünk, csakhogy az ő szekereik elromlottak.
- Tehát Ishaq nem szállíthat többet, mint amennyit engedélyeztek neki, és ez ötven rúd.
- Úgy van - erősítette meg Richard. - Legalábbis, amíg a többi szállítmányozók utol nem érik teljesítményben, esetleg másfajta szállítmányokkal.
A kovács bólintott.
- Az öntöde majd megvesz, hogy eladja nekem az összes vasat, amit csak fel tudok használni, de én nem tudom idehozatni. Én magam nem szállíthatom ide, mert ezzel a hozzád hasonló rakodóknak és szállítóknak venném el a kenyerét.
- Ha rajtam múlna - vágott közbe Richard -, még ma visszamennék újabb szállítmányért, de azt mondták, leghamarabb a jövő héten adhatnak újabb adagot. Azt javaslom, bízz meg minden elérhető szállítmányozót vele, hogy hozzanak ide neked egy-egy szekérrel. így több esélyed lenne, hogy idejében megkaphasd, amire szükséged van.
A kovács most először mosolyodott el. A mosoly Richard naiv ötletének szólt.
- Nem gondolod, hogy ez már nekem is eszembe jutott? Már minddel leszerződtem, de egyedül Ishaq az, akinek van használható felszerelése. A többieknek törött a szekere, lesántultak a lovaik, vagy épp rakodójuk nincs elég.
- Én legalább hoztam neked ötven rudat.
- Az csak a mai napra lesz elég reggelig. - A kovács elfordult. Erre. Megmutatom neked, hova rakodj le.
A telezsúfolt műhelyen át egy ajtóhoz vezette Richardot. Aztán átmentek egy rövid összekötő folyosón. A zaj elhalkult mögöttük. Egy csendes épületbe léptek be, amely a folyosóval a kovácsműhelyhez toldották, de önálló építmény volt. A kovács kiakasztott egy kampóhoz rögzített kötelet, mire a tetőablakot takaró csapóajtó lenyílott. Az ablakon át fény zúdult a jókora terembe, amelyben egy hatalmas márványtömb állt. Richard elbűvölten meredt a szépséges szikladarabra, a márványra, amit a hegy szívének szoktak nevezni.
A márványtömb egyáltalán nem illett egy kovácsműhelybe. A terem túlsó végén nagy dupla ajtó volt, azon át hozták be ide a nagy követ, görgős csúszda segítségével. A kőtömb körül bőségesen maradt hely még körbe a teremben. A fekete falak mentén Richard mindenfajta vésőket, és a legkülönbözőbb méretű kalapácsokat látott gondosan állványokba rendezve.
- Itt oldalt lerakhatod a rudakat. Óvatosan hozd be őket. Richard meglepetten pislogott. Szinte el is felejtette, hogy a kovácsmester ott áll mellette. Egyre csak az előtte álló kőtömb kitűnő minőségét csodálta.
- Vigyázni fogok - válaszolta, rá sem pillantva a kovácsra. - Én sem szeretném, hogy hozzáütődjenek a kőhöz.
A kovácsmester kifelé indult. Richard utána szólt.
- Én megmondtam a nevem. Téged hogy hívnak?
- Cascella.
- Csak ennyi, vagy van másik neved is?
- Van. Uram. És figyelj rá, hogy a teljes nevemen hívj! - Richard mosolyogva indult kifelé a kovács után.
- Igenis, uram, Cascella úr. Ja, és lennél olyan szíves elmagyarázni, mi ez itt?
A kovács lelassított, megállt, és visszafordult. Úgy nézett a fényben fürdő márvány tömbre, mintha szerelmetes asszonya lett volna.
- Ez az, amihez neked semmi közöd. Az. - Richard bólintott.
- Csak azért kérdeztem, mert gyönyörű darab. Eddig még soha nem láttam nyers márványt, csak szoborrá vagy más hasonlóvá kidolgozottat.
Cascella úr nézte, ahogy Richard a követ nézi.
- Errefelé mindenütt láthatsz márványt. Több ezer tonnát hozattak ide belőle. Ez csak egy kis darab ahhoz képest. Most pedig eredj, és rakodd le a hiányosan meghozott rendelésemet!
Mire Richard elkészült a munkával, izzadságban úszott, és csupa mocsok volt. Nem csak a vasrudaktól, hanem a kovácsműhely kormától is. Megkérdezte, használhatná-e az esővizes hordót, amiben a munkások szoktak lemosakodni munka végeztével, mielőtt haza indultak volna. Ráhagyták, hogy mosdjon csak meg benne nyugodtan.
Mikor ezzel is végzett, Cascella urat a palatábla mellett találta, a nagyon elcsendesedett műhelyben, amint javításokat végzett a rajzán, és számokat írt a vonlak mellé.
- Cascella úr, befejeztem. Egész a fal mellé raktam le a rudakat, jó távol a márványtól.
- Köszönöm - motyogta a mester.
- Nem bánod, ha megkérdezem, mit fizetsz ezért az ötven rúd vasért?
Cascella arcára visszatért a haragos kifejezés.
- Mi közöd hozzá?
- Az öntödében azt hallottam a tulajdonostól, hogy szerette volna elküldeni a teljes megrendelést, és azt remélte, hogy három és fél arany márkát kap érte, tehát, mivel csak a felét küldhette el, úgy gondolom, hogy az ötven rúdért egy és háromnegyed arany márkát kell fizetned. Jól számoltam?
A kovács arca még haragosabbá vált.
- Mondtam, hogy semmi közöd hozzá! - Richard zsebre vágta a kezét.
- Csak arra gondoltam, nem akarnál-e további ötven rudat venni másfél aranyért.
- Tehát te is tolvaj vagy, mint a többiek!
- Nem, Cascella úr, nem vagyok tolvaj.
- Akkor hogyan tudnád eladni nekem a vasat negyed arannyal kevesebbért, mint az öntöde? Vagy talán éjszakánként vasat öntesz otthon a szobádban, Richard Cypher úr?
- Meg akarod hallgatni a mondandómat, vagy nem? - Cascella bosszús fintort vágott.
- Mondjad!
- Az öntödés dühös volt, hogy nem szállíttathatja le neked a teljes rendelést. Több vasa van, mint amit el tud adni, mert nincs szállítója, a szállítmányozók meg nem tudnak dolgozni, ezért el se mennek az önödébe. Azt mondta, akár olcsóbban is eladná nekem a vasat, csak vigyem el.
- Hogyhogy?
- Szüksége van a pénzre. Megmutatta nekem, hogy hidegek a kemencéi. Tartozik a bérekkel, és faszenet is kell vennie, meg ércet és higanyt többek között, de nincs elég pénze, hogy mindent megvásároljon. Csak a vas az, amiből a kelleténél is többje van. Haldoklik a vállalkozása, mert nem tudja elszállíttatni a termékét. Megkérdeztem tőle, mennyiért lenne hajlandó eladni nekem a vasat, ha a szállításról nem kellene gondoskodnia, ha én magam vinném el. Azt mondta, ha sötétedés után visszamegyek, elad nekem ötven rudat egy és egy negyed aranyért. Ha te hajlandó vagy megvenni tőlem másfélért, idehozok neked újabb ötven rudat reggelre, amikorra szükséged lenne rá, ahogy mondtad.
A kovácsmester akkor sem döbbenhetett volna meg jobban, ha hirtelen egy megelevenedett, beszélő vasrudat látott volna maga előtt.
- Tudod, hogy most is egy és háromnegyedet fizetek érte, miért adnád el nekem másfélért?
- Azért - magyarázta Richard -, mert olcsóbbért akarom adni neked, mintha szállítmányozótól vennéd át, hogy tőlem vegyél inkább, meg azért is, mert előbb kölcsönöznöd kell nekem az egy és egynegyed arany márkát, hogy megvehessem rajta a vasat, és elhozhassam neked. Az öntöde csak akkor ad el nekem, ha azonnal készpénzben fizetek.
- Na, és mi tartana téged vissza attól, hogy nyomtalanul felszívódj az egy és negyed aranyammal?
- A szavam.
Cascella úr gúnyos nevetésbe tört ki.
- A szavad? Hiszen nem is ismerlek.
- Megmondtam, hogy a nevem Richard Cypher. Ishaq halálra van rémülve tőled, és megbízott bennem, hogy elhozom neked a vasat, így aztán te nem töröd ki a nyakát.
Cascella úr ismét elmosolyodott.
- Dehogy törném én ki a nyakát! Kedvelem a fickót. Ő is kutyaszorítóban van. De nehogy elmondd neki, amit hallottál tőlem! Jobban szeretem, ha szorong egy kicsit tőlem.
Richard megrántotta a vállát.
- Ha nem akarod, azt sem mondom el neki, hogy tudsz egyáltalán mosolyogni. Azt viszont tudom, hogy te Ishaqnál is nagyobb kutyaszorítóban vagy. Neked a Rend részére kell szállítanod, de meg van kötve a kezed a Rend módszerei miatt.
A kovácsmester megint csak mosolygott.
- Szóval, Richard Cypher, mikorra leszel itt a szekérrel?
- Nekem nincs szekerem. De ha megegyezünk, reggelre itt lesz az ötven vasrúd. - Richard a dupla ajtó melletti helyre mutatott, ahol Jori leállította a szekeret. - Ezen a helyen, rakásba rakva.
Cascella úr összeráncolta a homlokát.
- Ha nincs szekered, hogy hozod el ide a vasat? Gyalog?
- Úgy van.
- Te megőrültél?
- Szekerem nincs, a pénzt viszont meg akarom keresni. Nincs az az öntöde olyan messze. Úgy számolom, öt rudat el tudok hozni egyszerre. Az csak tíz forduló. Hajnalra meg is leszek vele. Kellően hozzá vagyok szokva a gyalogláshoz.
- Mondd csak el az egészet! Miért vagy hajlandó erre? De az igazat akarom hallani!
- A feleségem nem ehet eleget. A munkástanács elveszi a fizetésemet, mivelhogy én munkaképes vagyok, és odaadja azoknak, akik nem dolgoznak. Csak, mert tudok dolgozni, azok rabszolgája lettem, akik nem tudnak, vagy nem akarnak. A Rend módszerei arra bátorítják az embereket, hogy hagyják, hogy mások gondoskodjanak róluk. Én viszont határozottan rosszul viselem, hogy rabszolga legyek. Úgy gondolom, rá tudlak venni, hogy együttműködjünk, ha jobb árat ajánlok neked. Mindketten jól járunk vele. Valamit valamiért.
- Na, és ha belemegyek a dologba, mit akarsz kezdeni a pénzeddel? Felélni? Elinni?
- Kell a pénz, hogy szekeret és lovakat vásárolhassak. - Megint homlokráncolás.
- Minek neked a szekér?
- Azért kell a szekér, hogy az összes vasat ide tudjam szállítani neked, amit meg fogsz venni tőlem, mert én olcsóbban adom, és mert időre ide is tudom hozni neked.
- Azt akarod, hogy az égbe temessenek? - Richard elmosolyodott.
- Nem, csak épp úgy vélem, hogy a Császár szeretné, ha ez a Palota felépülne. Ahogy hallottam, jó sok rabszolga dolgozik lenn az építkezésen: hadifoglyok. Annyi rabszolgájuk azonban mégsincsen, hogy minden munkát velük végeztessenek. Szükségük van olyan emberekre is, mint te vagy az öntödés.
Ha a Rend tisztviselői azt akarják, hogy menjen a munka, és nem szeretnének Jagang Császár előtt magyarázkodni, hogy miért nem halad, hajlamosak lesznek rá, hogy másfelé nézzenek. A szükség szűk réseiben virágzik ki a lehetőség. Gondolom, meg kell majd vesztegetnem egy pár hivatalnokot, hogy másutt legyen dolguk, amikor én épp vasért megyek, de ezt a költséget már eleve bekalkuláltam. Saját szakállamra fogok dolgozni, nem egy hivatalos szállítmányozónak, ezért a hivatalnokok jobban hajlanak majd arra, hogy úgy tekintsenek erre az egészre, mint egyféle módra, ahogyan elérhetik a céljukat anélkül, hogy a korlátozások útvesztőjét egyszerűsíteniük kellene.
Olcsóbban kapod meg a vasat, mint amit most fizetsz érte, ráadásul én le is szállítom. Most a magasabb áron sem kapod meg az egészet, amire szükséged lenne. így még többet is fogsz keresni. Mindketten jól járunk.
A kovács maga elé meredt egy darabig, próbált valami hibát találni Richard tervében.
- Te vagy a legostobább szélhámos, akivel életemben találkoztam, vagy... én nem is tudom, mi vagy. De Narev Testvér itt liheg a nyakamba, és ez egyáltalán nem valami kellemes dolog. Nem bizony. Alighanem nem kellene ezt elárulnom neked, de tudod, ugye, hogy tart tőlem Ishaq? Nos, én tízszer annyira tartok tőle, hogy Narev Testvér idejön, és megkérdezi, miért nem készültek el még mindig a szerszámok. A Testvérek nem kíváncsiak a gondjaimra, ők azt akarják, amit megrendeltek.
- Én megértelek, Cascella úr. - A kovácsmester felsóhajtott.
- Hát rendben, Richard Cypher. Másfél arany márka ötven vasrúdért holnap reggelre leszállítva: de most csak egy és egy negyed márkát adok oda. A maradék negyed márkát csak reggel kapod meg, amikor már itt lesz az áru.
- Rendben van. Egyébként ki ez a Narev Testvér?
- Narev Testvér? Ő a főpapja a...
- Jól hallom, hogy valaki az én nevemet emlegette? - A hang olyan mélyen zengett, hogy a szerszámok kis híján leugráltak tőle a falakról.
Richard és a kovács egyszerre fordultak hátra, és meglátták a műhely sarka felől bekanyarodó férfit. Hosszú, nehéz csuhája itt-ott sejtetni engedte magas, csontos alakját. Arca mély ráncai mintha magukba gyűjtötték volna a köröttük lassan leszálló sötétséget. Mélyen ülő, fekete szemei szürkülő szőrbozont alól tekintettek elő. Félig homlokába húzott sötét színű sapkája alól a fülek mellett makrancos, drótszerű hajzat göndörödött elő. Mindent egybe véve a férfi úgy nézett ki, mintha az árnyak világából került volna elő az élőket kísérteni.
Cascella úr meghajolt, és Richard követte a példáját.
- Éppen arról beszélgettünk, hogyan lehetne több vashoz jutni, Narev Testvér.
- Hol vannak az új vésők, kovács?
- Még ki kell...
- Ott áll a sok kő odalent, de nincs hozzá véső, amivel megfaraghatnák. Feltartod az építkezésemet!
A kovács Richardra mutatott.
- Narev Testvér, ez itt Richard Cypher. Épp most magyarázta el, hogyan tudná megoldani, hogy annyi vasat kaphassak, amennyire szükségem van, és...
A főpap csendet parancsolóan emelte fel a kezét.
- Te meg tudod szerezni a kovácsnak, ami kell neki? - vakkantott Richardra.
- Meg lehet oldani.
- Akkor oldd meg! - Richard meghajtotta a fejét.
- Parancsodra, Narev Testvér.
Az árnyszerű alak a műhely felé fordult.
- Mutasd meg, kovács!
A kovács láthatóan tudta, mit akar tőle a főpap, és a nyomába szegődött, visszaintve Richardnak, hogy kövesse. Richard megértette: addig nem kaphatja meg a vas vásárlására a pénzt, amíg a kovács el nem intézi annak a sokkal fontosabb embernek a dolgát, aki éppen akkor tűnt el a műhely sötét árnyékában.
Amikor út közben a kovács egy lámpa felé csettintett Richard mellett elhaladtában, Richard felkapta a lámpát, egy darab gyújtóst a kohó parazsához tartott, és a fellobbanó lánggal meggyújtotta a kanócot. Aztán magasra tartotta az égő lámpát a két másik ember mögött, akik megálltak annak a teremnek az ajtajában, ahol az a jókora, különös vasszerkezet hevert a padlón.
Cascella úr a fény felé tartotta a palatáblát. Narev Testvér a krétarajzot tanulmányozta, aztán a földön álló vasszerkezetet: összehasonlította őket.
Richard tarkójára hirtelen jeges borzongás kúszott, amikor rájött, mi is az a szerkezet ott a padlón.
- Ez a vonal itt hibás - mordult Cascella úrra Narev Testvér, rámutatva arra a vonalra, amit Richard is kifogásolt.
A kovácsmester a rajz előtt ingatta az ujját.
- De ezt a tömeget itt stabilizálnom kell valahogyan.
- Mondtam már, használj kapcsokat hozzá. Nem azt kértem tőled, hogy tedd tönkre az egész alapszerkezetet. A támasztóidom felső vége maradhat, ahol van, de az alját... ide kell rögzíteni.
Narev Testvér pontosan arra a helyre tette az ujját a rajzon, ahová Richard is javasolta az alsó rögzítési pontot.
Cascella úr megvakarta sörtehaját, és egy pillanatra lopva Richard felé fintorított.
- Az úgy megoldható - ismerte el a kovács - Nem lesz könnyű, de meg lehet csinálni.
- Az engem nem érdekel, hogy könnyű lesz vagy nehéz - vetette oda fenyegetően Narev Testvér. - Nem akarok semmiféle rögzítő elemet látni itt, ezen a részen.
- Nem lesz, Uram.
- Az egésznek varratmentesen kell illeszkednie. Az aranyozás után már nem látszhat meg, hol vannak összeillesztve eredetileg az elemek. Előbb azonban azokkal a szerszámokkal legyél készen!
- Igenis, Narev Testvér.
A főpap tekintetével nyugtalanítóan vizslatva Richard felé fordult.
- Van benned valami... Ismerlek én téged?
- Nem, Narev Testvér. Eddig még sohasem találkoztam veled. Arra emlékeznék. Már úgy értem, egy ilyen nagy emberrel való találkozásra. Ilyesmit nem felejt el az ember.
Narev Testvér a szeme sarkából bizalmatlan gyanakvással méregette Richardot.
- Na igen, nyilván emlékeznél. Szerezd meg azt a vasat a kovácsnak!
- Mondtam, hogy megteszem. - A Testvér ingerülten rámordult.
- Hallottam, hogy azt mondtad.
Mikor a magas, csontos főpap mereven Richard szemébe nézett, Richard keze önkéntelenül is megmozdult, hogy ellenőrizze, a Kardja akadálytalanul mozdul-e a hüvelyében. A Kard nem volt ott. Narev Testvér éppen nyitotta a száját, hogy valami megjegyzést tegyen, amikor a figyelmét hirtelen két, a műhelybe belépő fiatal ember vonta magára. Ugyanolyan csuhát viseltek, mint a főpap, de sapka nem volt rajtuk. Helyette egyszerű csuklyát húztak a fejükre.
- Narev Testvér! - szólította a főpapot az egyik.
- Mi az, Neal?
- Megérkezett a könyv, amiért küldettél. Azt kérted, azormal szóljunk, ha megjön.
Narev Testvér bólintott fiatal tanítványa felé, aztán savanyúan nézett Cascella úrra és Richardra.
- Csináljátok! - a parancs mindkettőjüknek szólt, egyszerre. Richard és a kovács fejet hajtva várták ki, amíg a főpap kicsörtet a műhelyből.
Olyan érzés volt, mintha egy hatalmas viharfelhő épp eltűnt volna a láthatáron túl.
- Gyere - szólalt meg Cascella úr -, odaadom az aranyat. - Richard követte a kis szobába, ahol a kovács egy páncéldobozt húzott elő az íróasztalául szolgáló deszka alól. A doboz vaskos lánccal a padozatba vert erős vascövekhez volt rögzítve.
A kovács kinyitotta a páncéldoboz zárát, belenyúlt, és egy arany márkát nyomott Richard kezébe.
- Victor.
Richard felemelte a tekintetét az érméről, és értetlenkedve pillantott Cascella úrra.
- Tessék?
- Victor. Azt kérdezted, van-e más nevem is. - Negyed aranymárkányi értékben ezüstöt számolt ki Richard tenyerébe az aranypénz tetejébe. - Victor.

(Folytatása következik!) Terry Goodkind : A bukottak hite III. A Boszorkánymester