Terry Goodkind: A bukottak hite I. A Halál Úrnője
© Terry Goodkind: Faith of the Fallen Copyright: 2000 by Terry Goodkind

A magyar fordítás a Tor first mass market edition 2001. kiadása alapján készült.
Tor Books
Published by Tom Doherty Associates LLC
Hungarian translation: Excalibur Könyvkiadó Hungarian edition: Pál Tamás
Kiadja: az Excalibur könyvkiadó A kiadásért felel: a kiadó igazgatója Műszaki szerkesztő: Savanya Zsolt
A borítón Szendrei Tibor festménye látható Nyomdai munkálatok: Novum Kft.
ISBN 963 9285 31 5ö ISBN 963 9285 32 3
Terry Goodkind

A bukottak hite

I. - A Halál Úrnője
Excalibur könyvek
Az Igazság Kardja Sorozat:

1. Az Első Szabály
I. Az Igazság Keresője II. A Népek Palotája

2. A Könnyek Köve
I. Sötét árnyak ébredése II. A halálhozó
III. A kard varázslója

3. A falka vére
I. A Prelátus gyűrűje II. Az Álomjáró
III. A Varázslók Tornya

4. A szelek temploma I. A vörös hold II. A prófécia
III. A Jocopo Kincs

5. A tűz lelke
I. A mágia tolvajai II. Birodalmi Strázsák III. Három Harmónia

6. A bukottak hite
I. A Halál Úrnője
II. Acél az acél ellen
III. A Boszorkánymester

7. Pillars of Creation (A teremtés pillérei I. II. III.)
8. NAKED EMPIRE
9. CHAINFIRE
10. Phantom
11. … (befejező rész, megjelenik 2008 nyarán)

1. FEJEZET

Nem emlékezett arra, amikor meghalt.
Valami homályos balsejtelemmel azon gondolkodott, vajon a távolról tudatába szűrődő dühös hangok azt jelzik-e, hogy újra át kell élnie a semmihez nem hasonlítható élményt: a halált.
Ha igen, akkor sem tudott semmit tenni ellene.
Bár magára a halálra nem emlékezett, halványan rémlett neki, hogy valamikor, később rejtélyes suttogások közölték vele, hogy a halál elragadta, de "ő" a száján keresztül megtöltötte Kahlan halott tüdejét az Élet Leheletével, és ezzel visszahozta az életbe. Kahlannak fogalma sem volt róla, kik lehettek a suttogók, mint ahogy arról sem, ki lehetett a titokzatos "ő", aki ilyen elképzelhetetlen tettet véghez tudott vinni.
Azon az éjszakán, amikor a távoli, testetlen hangokat először kezdte kissé többnek is érzékelni, mint homályos képzetnek, felfogta, hogy emberek voltak körülötte, akik nem hitték, hogy megéli a reggelt, még ha újraéledt is. Most már azonban tudta, hogy életben van, hogy sok további napon át életben maradt, talán a kétségbeesett imák és ünnepélyes esküvések segítségével, amelyek azon az éjszakán elhangzottak a betegágya fölött.
Ha a halálra nem is emlékezett, annál élénkebben élt az emlékeiben a fájdalom, ami a nagy, végső ürességet megelőzte. Azt a fájdalmat soha sem fogja elfelejteni. Emlékezett rá, hogyan küzdött magányos kétségbeeséssel azok ellen a férfiak ellen, akik úgy vicsorogtak rá, mint egy falka vadkutya a sarokba szorított nyúlra. Emlékezett a kegyetlen csapásokra, amelyek a földre terítették, a csizmák rúgásaira, amelyek érték, amikor leesett a lábáról, a csontok éles reccsenéseire. Emlékezett a vérre, a rengetek vérre a támadói öklein, csizmáin. Emlékezett az égető fájdalomra, mikor agóniájában levegőért kapkodott, és egy kiáltásnyira elegendő sem jutott a tüdejébe, amivel világgá sikolthatta volna a fájdalom mindent összezúzó súlyát.
Valamikor később - órákkal vagy napokkal, nem tudta -, amikor ismeretlen ágyban feküdt tiszta takarók között, és belepillantott annak a férfinak a szürke szemeibe, tudta belőlük, hogy vannak, akik számára az élet még az övéinél is nagyobb fájdalmakat képes osztályrészül nyújtani.
Nem tudta a férfi nevét. A szürke szemekben tükröződő mélységes szenvedés minden kétséget kizáróan tudatta vele, hogy ismernie kéne a férfi nevét. Jobban kéne ismernie, mint a sajátját, jobban, mint az életét, mégsem emlékezett rá. Ennél jobban még semmit sem szégyellt életében.
Azontúl, valahányszor a szeme lecsukódott, mindig a férfi szemét látta maga előtt: Nem csak a kétségbeesett szenvedést benne, hanem azt a szenvedélyes reménykedést is, amit csak az igaz szerelem képes kiváltani. Valahol mélyen, még amikor elméjét a legsötétebb homály borította is, Kahlan megőrizte akaraterejét, hogy életben maradjon, mert nem akarta, hogy azokból a szürke szemekből kihunyjon a remény fénye.
Aztán egyszer a nevére is visszaemlékezett. Onnantól legtöbbször már tudta a férfi nevét, de volt, amikor nem. Volt, amikor a fájdalomtól a saját nevét is elfelejtette.
Most, amikor Kahlan azt hallotta, hogy körülötte férfihangok acsarogva mondják ki azt a bizonyos nevet, felismerte, és most arra is emlékezett már, kit rejt a név. Makacs elhatározással kapaszkodott ebbe a névbe - Richard nevébe - és a név viselőjéhez fűződő emlékeibe, mindabba, amit a név viselője jelentett számára.
Már korábban is, amikor a körülötte lévők még nem voltak biztosak benne, életben marad-e Kahlan, ő már tudta, hogy túl fogja élni. Túl kell élnie Richard, a férje kedvéért. A gyermekéért, akit a méhében hordott. Richard gyermekéért. A kettőjük gyermekéért.
A dühös férfihangokra, amelyek Richard nevét emlegették, Kahlan végül felnyitotta a szemét. A kíntól, ami az álom gyógyító gubójában csillapodott, ha nem is tűnt el teljesen, most csak hunyorogva tudott nézni. Tekintetét a körötte lévő kis szobát betöltő borostyánszín fény köszöntötte. Mivel a fény nem volt túl erős, Kahlan azt gondolta, valami függöny lehet az ablak elé akasztva, ami letompítja a beszűrődő napfényt, vagy esetleg alkonyodik. Valahányszor felébredt, mint most is, fogalma sem volt róla, milyen napszak lehet, vagy hogy mennyi időt töltött eszméletlenül.
Nyelvével körbetapintotta tésztás, száraz szája belsejét. Testét ólmosan nehéznek érezte. Olyan hányingert érzett, mint amikor gyerekkorában megevett három kandírozott zöldalmát, egy hoszszú csónakút előtt egy forró, szeles napon. Akkor is olyan forró, nyári meleg volt, mint most. Kahlan teljesen fel akart ébredni, küzdött a visszahúzó álmossággal, amelyben tudat úgy vergődött, mint egy hatalmas, sötét óceánon hánykolódó hajó. A gyomra hirtelen felkavarodott, és minden meglévő lelkierejére szüksége volt, hogy el ne hányja magát. Valahol mélyen tudta, hogy jelenlegi állapotában kevés dolog van, ami olyan ártalmas lenne számára, mint a hányás. Szempillái lassan lecsukódtak, és süllyedni kezdett a sötétségbe.
Megmakacsolta magát, felszínre erőltette tudatát, és erősen akarta, hogy újra ki tudja nyitni a szemét. Emlékezett: mindenféle főzeteket adtak neki, hogy a fájdalmait enyhítsék, és jótékony álomban tartsák. A teák legalább a kábult álmot meghozták neki. A fájdalom, ha nem is elviselhetetlenül élesen, de továbbra is benne maradt.
Egy kissé mélyebbet lélegzett lassan, óvatosan, hogy ne fokozza túlságosan a bordái közé mindenhová bedöfött kétélű tőrök módjára hasogató fájdalmat. Tüdejét fenyő és gyantaillat árasztotta el, ami enyhítette gyomra háborgását. Nem az erdőben, nyirkos talaj szaga, gombák, fahéjmoha és egyéb illatok között érezhető aroma volt ez, hanem a frissen vágott és legallyazott fák erős, kellemes illata. Kahlan arra koncentrált, hogy fókuszálja a tekintetét, és az ágy vége mögött sápadtfehér, friss ácsolású nyersfa falat pillantott meg, amely még levedzett is a fejszecsapások nyomán. Úgy látszott, a fát sietősen vágták fel és faragták meg, mégis olyan pontossággal, ami komoly tapasztalatra és szakértelemre vallott.
A szoba aprócska volt. Otthon, az Inkvizítorok Palotájában, ahol felnőtt, az ekkora helyiség még ágyneműs szekrénynek is kicsi lett volna. Ráadásul ott az is kőből készült volna, ha nem éppen márványból. Kahlannak tetszett a kis, fából ácsolt szoba. Biztosra vette, hogy Richard építette neki, hogy biztonságos helyen ápolhassa őt. A kis szobában majdnem olyan érzése volt, mint Richard óvó karjai között. A márvány, tartózkodó, hűvös fenségességével soha nem nyújtott Kahlannak ilyen biztonságérzetet.
Az ágy végénél észrevett egy repülő madarat ábrázoló vésetet. A madarat néhány biztos késvágással faragták a fal egyik gerendájába alig tenyérnyi területen. Richard faragta oda, hogy Kahlannak legyen mire nézni, amikor kinyitja a szemét. Kahlan már látta néhányszor, amint esténként, tábortűz mellett ülve Richard szórakozottan farigcsált egy-egy fadarabot, hol egy arcot, hol valami állatot formázva belőle. A kiterjesztett szárnyakkal vitorlázó madár képe a falon, amint letekintett rá, a szabadság érzetét keltette fel Kahlanban.
Jobbra pillantva az ajtóra feszített barna gyapjútakarót látott. Az ajtónyíláson túlról dühös, fenyegető hangok foszlányai hallatszottak be.
- Nem jószántunkból tesszük, Richard... a családjainkra is kell gondolnunk... a feleségeink... a gyerekeink...
Kahlan tudni szerette volna, mi folyik odakint. Óvatosan megpróbált felkönyökölni, de a karja valahogy nem akart engedelmeskedni az agy parancsainak. A fájdalom villámcsapásként, velőig hatolóan cikázott át a karcsontján, fel a lapockájáig.
A mozgási kísérlet kiváltotta kíntól a lélegzete is elállt, és visszahanyatlott a párnájára. Kissé megpihent, majd végtelen elővigyázattal ismét felemelte a vállát egy pár centiméternyire. Az erőfeszítéstől zihálva kapkodta a levegőt, ami viszont a tüdejében hasogató késeket döfte még mélyebbre. Akaraterejével kényszerítette magát, hogy lelassítsa a légzését, és így elviselhetővé tegye az oldalában égő fájdalmat. Mikor a gyötrelem a karjában és a szúrás az oldalában tűrhetővé mérséklődött, megkönnyebbült nyögés hagyta el az ajkát.
Kiszámított lassúsággal fordította tekintetét a karjára. Az egész kar sínbe volt rakva válltól lefelé. Amikor Kahlan meglátta a sínt, azonnal visszaemlékezett. Hát persze, hiszen összevissza volt törve. Gondolatban meg is szidta magát, hogy ez nem jutott idejében eszébe, mielőtt megpróbálta megterhelni. A fájdalomcsillapító főzetek nyilván a gondolkodását is lelassították. Mivel attól tartott, hogy esetleg újabb meggondolatlan mozdulatot tehet, arra koncentrált, hogy előbb a gondolatai tisztuljanak ki.
Jobb kezével vigyázva megmozdult, és felnyúlt a homlokához, hogy a hirtelen fájdalomhullám kiváltotta izzadságot letörölje róla. Bár a jobb vállízülete is fájdalmas volt, a mozdulat elviselhető volt. Ez az apró győzelem is diadalérzettel töltötte el. Megtapintotta püffedt szemhéját, és ekkor értette meg, miért okozott az is fájdalmat, amikor a tekintetét az ajtó felé fordította. Ujjai óvatosan felderítették arca ismeretlen, fájdalmas domborulatokkal teli területeit. Gondolatban ijesztő kékes-fekete színűnek látta őket. Amikor az ujjai nyílt vágásokhoz értek, mintha izzó parazsat érintettek volna csupasz ídegvégződéseihez.
Nem volt szüksége hozzá tükörre, hogy el tudja képzelni, milyen rettentő látványt nyújthat. Korábban is láthatta, milyen állapotban lehet, elég volt Richard szenvedő tekintetébe néznie. Szeretett volna jól kinézni, ha másért nem, hát azért, hogy a gyötrődő pillantást elűzze Richard szemeiből. Ha Richard most olvasni tudott volna Kahlan gondolataiban, valószínűleg azt mondta volna: „Én jól vagyok. Te csak törődj azzal, hogy jobban legyél!"
Kahlan keserédes vágyakozással idézte fel magában, amikor egymás mellett feküdtek gyönyörteli kimerültségben összefonódva, Richard bőre forrón simult az övéhez, keze Kahlan hasán nyugodott, miközben lázas zihálásuk lassan lecsillapodott. Újabb a fizikai fájdalmakkal felérő - kínszenvedést okozott Kahlannak, hogy annyira szerette volna karjai közé zárni Richardot, de nem tehette. Emlékeztette magát rá, hogy ez végül is csak idő - és némi gyógyulás - kérdése. Együtt vannak most is, és csak ez, ami számít. Richard jelenléte már önmagában is gyógyító hatással van rá.
Az ajtót takaró pokrócon túlról Kahlan hallotta Richard feszült, nehezen kipréselt szavait. Úgy hangzottak, mintha nagy erőfeszítésébe telt volna, hogy hangjába nyugalmat és kérést erőltessen.
- Csak egy kis időre van szükségünk...
A férfiak hangja feszült és sürgető volt, ahogy egymás szavába vágva válaszoltak.
- Nem, mintha mi így szeretnénk... neked tudnod kell, Richard, hiszen ismersz bennünket... Mi van, ha ránk hozzátok a veszedelmet?. .. Hallottunk a háborúról. Te magad mondtad, hogy a nő a Középföldről való. Nem engedhetjük meg... nem fogjuk...
Kahlan hallgatta a hangokat, és minden pillanatban arra várt, hogy meghallja az acél csendülését, amivel Richard kivonja a Kardját. Richard szinte végtelenül türelmes tudott lenni, de nagyon kevés elnézés szorult belé.
Richard azonban nem rántott kardot, ehelyett azt mondta:
- Senkitől nem kérek semmit. Csak azt szeretném, ha békében hagynának egy nyugalmas helyen, ahol ápolhatom őt. Szarvasföld közelébe akartam őt hozni arra az esetre, ha szüksége lenne valami segítségre. Kérlek benneteket... csak addig, amíg valamennyire jobban nem lesz!
Kahlan rá szeretett volna kiabálni Richardra: „Ne! Ne merészelj könyörögni nekik, Richard! Nincs joguk rá, hogy koldulásra kényszerítsenek! Semmi joguk hozzá. Ők képtelenek megérteni azt a sok áldozatot, amit hoztál értük.”
De nem tudott többet tenni, mint sajnálkozva elsuttogni Richard nevét.
- Ne tedd próbára a türelmünket! Ha kell, ki fogunk füstölni innen. Nem győzhetsz le mindnyájunkat egyszerre... az igazság a mi oldalunkon áll.
A férfiak handabandáztak és átkozódtak odakint. Kahlan most már tényleg minden pillanatban várta, hogy végre meghallja a kivont penge jellegzetes csendülését. Ehelyett Richard olyan csendes, nyugodt hangon mondott valamit az embereknek, hogy Kahlan nem is értette. Odakint halálos csend támadt.
- Nem azért tesszük ezt, Richard, mert így akarjuk - szólalt meg végre valaki félénk hangon. - Nincs más választásunk. Tekintettel kell lennünk a családjainkra, meg a többi emberekre is.
Most egy másik ember szólalt meg, hangjában meggyőződéssel teli felháborodással:
- Ráadásul egyszerre olyan dölyfös és fennhéjázó lettél azzal a felvágós ruháiddal meg a Kardoddal. Egészen más vagy, mint régen, amikor még csak erdei vezető voltál.
- Úgy van - tódította egy harmadik. - Csak, mert elmentél innen és láttál valamennyit a világból, még nem jelenti, hogy visszajöhetsz és azt képzelheted, hogy különb vagy nálunk!
- Nem azt a helyet akarom elfoglalni köztetek, ami jog szerint megilletne? - kérdezett vissza Richard. - Ezt akarod mondani?
- Ahogy én látom, hátat fordítottál a közösségünknek, a gyökereidnek. Azt képzeled, hogy a mi lányaink nem elég jók a nagy Richard Cypher számára. Nem, neki valami idegenből való asszonyt kell feleségül vennie. Aztán meg visszajön ide közénk, és azt hiszi, hogy itt pöffeszkedhet vele előttünk.
- Hogyan? Mivel? Azzal, hogy elvettem a nőt, akit szeretek? Ez a ti szemetekben pöffeszkedés és hiúság? Ettől elvesztettem a jogomat, hogy békében és nyugalomban élhessek? Ettől a feleségem elvesztette a jogát arra, hogy életben maradjon és meggyógyuljon?
Ezek az emberek úgy ismerték őt, mint Richard Cyphert, az egyszerű erdei vezetőt, nem akként az emberként, aki valójában volt, és akivé az elmúlt időkben vált. Richard tulajdonképpen ugyanaz maradt, aki mindig is volt, csakhogy ezek az emberek sok szempontból egyáltalán nem ismerték eddig.
- Térdre kellene borulnod és a Teremtőhöz imádkozni, hogy gyógyítsa meg a feleségedet - szólt közbe egy újabb hang.
-Mindnyájan nyomorult, érdemtelen bűnösök vagyunk. Könyörögnöd kéne hozzá, hogy bocsássa meg a gonosz szándékaidat és bűnös cselekedeteidet! Ezek hozták a bajt rád és a feleségedre. Ehelyett ránk, tisztességes, dolgozó emberekre is rá akarod hozni az Ő haragját. A Teremtőnek nem ez a szándéka! Gondolnod kellene ránk is. A Teremtő azt akarja, hogy alázatos legyél és segíts másokon. Ezért sújtott le rátok: hogy mindketten megtanuljátok a leckéjét.
- Ezt Ő maga mondta neked, Albert? - kérdezte Richard. - Ez a te Teremtőd eljön hozzád, megbeszéli veled a terveit, és beavat téged a szándékaiba?
- Beszél Ő mindenkihez, aki megfelelő alázattal hallgatja meg a szavait - füstölgött Albert.
- Amellett - szólat meg megint más -, erről a Birodalmi Rendről, amitől te annyira óvsz bennünket, hallottam jó dolgokat is. Ha nem volnál olyan csökönyös, Richard, te is beláthatnád. Semmi rossz nincs abban, ha az ember azt szeretné, hogy rendesen bánjanak vele. Ez így az igazságos. Ez így helyes. Neked is el kell ismerned, hogy ez a Teremtő akarata is, és a Birodalmi Rend is ezt tanítja. Ha nem tudsz ennyi jót sem meglátni a Birodalmi Rendben... hát akkor legjobb lesz, ha tágulsz innen, és minél előbb, annál jobb.
Kahlan visszafojtotta a lélegzetét is. Richard vészjósló hangsúllyal válaszolt:
- Akkor hát legyen úgy.
Richard ezeket az embereket mind jól ismerte. Nevükön szólította őket, emlékezetükbe idézte, mennyi mindent tettek, éltek át együtt. Türelmesen bánt velük. De most már végképp elfogyott a türelme.
A lovak horkoltak, dobogtak, a bőr lószerszámok csikorogtak, ahogy a férfiak lóra szálltak.
- Reggel visszajövünk, és felégetjük ezt a helyet. Jobb lesz, ha addigra nem találunk benneteket a közelben sem, különben ti is benne égtek!
Végül az emberek néhány búcsúkáromkodással elvágtattak. A távolodó lovak patadobogása megrengette a talajt. Még ezek a rezgések is szinte elviselhetetlen fájdalmat okoztak Kahlan hátában. Azért egy apró mosolyt mégis kipréselt magából Richardnak, még ha az nem is láthatta. Csak azt kívánta, bár Richard ne könyörgött volna ezeknek az embereknek az ő kedvéért. Kahlan tudta, hogy önmagáért Richard soha nem könyörgött volna senkihez.
Az ajtót takaró pokróc félrehúzódott, és a falra széles fénypászma vetült. A fény irányából és erejéből Kahlan úgy ítélte meg, hogy dél körül járhat egy borús napon. Richard jelent meg a látókörében, magas alakja az ágy fölé tornyosult, hosszú árnyéka Kahlanra hullott.
Richard izmos karjait szabadon hagyó fekete, ujjatlan alsóinget viselt, nem volt rajta inge, sem fenséges fekete-arany zubbonya. Kahlan felé eső bal csípőjén a fény visszaverődött különleges Kardja markolatáról. Széles vállaitól a kis szoba még kisebbnek tűnt, mint akár még egy pár perccel ezelőtt is. Simára borotvált arca, erőteljes álla és szájának éles vonala tökéletesen illett erőt sugárzó alakjához. Dús szőkésbarna haja a tarkójára omlott. Kahlan figyelmét azonban, mint mindig, a Richard átható tekintetű szürke szemeiből sugárzó, nyílt intelligencia ragadta meg.
- Richard - suttogta Kahlan - Nem engedem, hogy miattam könyörögj és megalázkodj!
Richard szája sarkában halvány mosoly árnyéka jelent meg.
- Ha én könyörögni akarok, akkor fogok is. - Richard feljebb igazította Kahlan takaróját, megbizonyosodva róla, hogy a beteg állig be legyen bugyolálva, még ha izzad is. - Nem tudtam, hogy felébredtél.
- Meddig voltam eszméletlen?
- Egy ideig.
Kahlan úgy vélte, jókora idő lehetett az. Nem emlékezett rá, hogyan érkeztek erre a helyre, sem arra, hogyan építette meg Richard a kunyhót, amelyben most fekszik.
Kahlan inkább érezte magát nyolcvan évesnek, mint húszegynéhánynak. Ezelőtt még nem sebesült meg komolyabban, legalábbis nem ennyire súlyosan, nem annyira, hogy élet és halál között lebegjen, ráadásul ilyen hosszú ideig. Gyűlölte ezt az állapotot, gyűlölte a tehetetlenségét, azt, hogy a legapróbb dolgokban is képtelen ellátni önmagát. Ez talán még rosszabbul esett neki, mint maga a fájdalom.
Megdöbbentette, hogy ilyen váratlanul és ilyen teljességgel át kellett éreznie az élet törékenységét, saját testének sebezhetőségét, saját halandóságát. Számtalanszor kockáztatta már az életét, és nagyon sokszor került életveszélybe, de visszatekintve nem tudta, átérezte-e valaha is igazán, hogy vele is megtörténhet olyasmi, amit most volt kénytelen átélni. Megsemmisítő élmény volt a halál közelségét közvetlenül átélni.
Azon az éjszakán valami eltörött benne. Az önbizalma, az önmagába vetett hite. Olyan könnyen meghalhatott volna! A gyermekük is meghalhatott volna, mielőtt még egyáltalán esélye lett volna élni.
- Kezdesz jobban lenni - mondta Richard, mintha csak Kahlan gondolataira felelt volna. - És ezt nem csak úgy mondom. Látszik rajtad, hogy gyógyulóban vagy.
Kahlan felnézett Richard szemébe, és összeszedte a bátorságát, hogy megkérdezze:
- Honnan tudnak ezek idefent a Rendről?
- A harcok elől menekülők idáig is eljutottak. A Rend eszméit hirdetők is jártak errefelé, ahol felnőttem. Amit mondanak, az jól hangzik. Annyira jól, hogy akár hinni is lehet benne... Ha nem gondolkodsz, csak az érzelmeidre hallgatsz - tette hozzá mintegy utólagos gondolatként.
Aztán a Kahlan tekintetében bujkáló kimondatlan kérdést is megválaszolta:
- A Rend emberei már régen elmentek. Ezek a bolondok csak azt hajtogatják, amit hallottak, ennyi az egész.
- De azt akarják, hogy menjünk el innen. És ezek olyan embereknek hangzottak, akik állják is a szavukat.
Richard bólintott, de aztán apró kis mosoly jelent meg az arcán.
- Tudod, hogy most nagyon közel vagyunk ahhoz a helyhez, ahol először találkoztam veled a múlt őszön? Emlékszel?
- Hogy felejthetném el valaha is a napot, amikor találkoztunk?
- Akkor veszélyben volt az életünk és el kellett menekülnünk innen. Soha nem bántam meg. Akkor kezdődött a közös életünk. Amíg együtt vagyunk, semmi más nem számít.
Cara viharzott be az ajtón és lefékezett Richard mellett. Árnyéka összeolvadt a férfiéval a Kahlan álláig húzott kék pamut takarón. Cara egy sólyom kecsességével mozgott vörös bőrruhájában: elegáns volt, gyors, és halálos. A Mord-Sithek mindig vörös ruhát viseltek, amikor veszélyre számítottak. Mord-Sith hivatásának másik jelvénye egyetlen varkocsba összefont hosszú szőke haja volt. A Mord-Sithek a Rahl Nagyúr személyi testőrségét alkották. Richard bizonyos értelemben megörökölte a Mord-Sitheket, amikor a D’harai Birodalom uralkodója lett, egy országé, amit nem is ismert. Soha nem vágyott hatalomra, és íme, most az egész Újvilág
- a Nyugatföld, a Középföld és D’Hara - sorsa függött tőle.
- Hogy érzed magad? - kérdezte Cara Kahlantól őszinte aggodalommal.
Kahlannak sikerült egy rekedt suttogást kipréselnie magából.
- Jobban.
- Nos, ha már jobban vagy - vicsorgott Cara -, akkor mondd meg a Rahl Nagyúrnak, hogy jobban tenné, ha hagyná, hogy tegyem a dolgomat, és tisztességre tanítsam az efféléket. - Jelentőségteljesen pillantott ki abba az irányba, ahol az emberek álltak, amikor fenyegetőztek. - Legalábbis azokat, akiket életben hagyok közülük.
- Használd a fejed, Cara - mondta Richard. - Nem építhetünk erődöt ebből a kunyhóból, hogy aztán éjt nappallá téve védelmezzük. Ezek az emberek félnek. Nem számít, hogy mennyire tévednek, úgy tekintenek ránk, mint akik az életükre és a szeretteik életére jelentünk fenyegetést.
- De Richard - szólt közbe Kahlan, jobb kezét erőtlen gesztussal felemelve. - Hiszen te építetted ezt...
- Csak ezt a szobát. Először föléd akartam fedelet. Nem volt olyan nagy munka. Csak egy pár fát kellett kivágni és feldarabolni. A ház többi része még nem készült el. Az egész nem éri meg, hogy vért ontsunk miatta.
Ha Richard nyugodtnak tűnt, hát Cara úgy nézett ki, mint aki képes vasat harapni és szöget köpni.
- Megmondanád ennek a csökönyös férjednek, hogy hagyja végre, hogy megöljem valamelyiket, mielőtt megbolondulok? Nem vagyok képes csak itt állni, és nézni, ahogy ezek titeket fenyegetnek és csak úgy megússzák! Én Mord-Sith vagyok!
Cara nagyon komolyan vette a feladatát, Richard - D’Hara ura és Kahlan őrzését. Ha Richard életéről volt szó, Cara habozás nélkül képes volt előbb ölni, és csak utána eldönteni, vajon szükséges volt-e. Ez viszont a közé a kevés dolog közé tartozott, amit Richard egyáltalán nem tűrt el.
Kahlan csak egy gyönge mosollyal válaszolt Carának.
- Inkvizítor Anya, te sem hagyhatod, hogy a Rahl Nagyúr meghajoljon az efféle bolondok akarata előtt! Mondd meg neki!
Kahlan valószínűleg egy kezén meg tudta volna számlálni azokat, akik eddigi élete során Kahlannak szólították volna anélkül, hogy az „Inkvizítor Anya" címet legalább hozzá ne tették volna. Számtalanszor hallotta legfőbb címét az Inkvizítor Anyát kimondani különböző, az ájult tisztelettől a reszkető félelemig terjedő hangsúlyokkal. Sokan még arra is képtelenek voltak, hogy remegő ajkaikra vegyék a titulusát, amikor előtte térdeltek. Mások magányukban halálos gyűlölettel ejtették ki a címét.
Kahlant korai húszas éveiben nevezték ki Inkvizítor Anyává: ő volt a legfiatalabb azok között, akik valaha is elnyerték ezt a rangot. De ennek már elmúlt egy pár éve. Mostanra ő maradt az egyedüli élő inkvizítor.
Kahlan mindig eltűrte a rangját és a vele járó hajlongásokat, térdre hullásokat, az őt övező tiszteletet, bámulatot és félelmet, ellenségei gyilkos indulatait, mert nem tehetett mást. Nem tehetett mást, mert ő volt az Inkvizítor Anya: öröklés és választás, eskü és kötelesség alapján.
Cara mindig Inkvizítor Anyának szólította. Ez azonban Cara szájából mindig egy kissé másként hangzott, mint másokéból. Ellenkezéssel, szinte kihívással mondta ki, körülményeskedő tisztelettudásba bújtatva, de volt a hangsúlyában valami szeretetteljes gúnyolódás is. Mikor Cara mondta, Kahlan nem anynyira azt hallotta ki belőle, hogy „Inkvizítor Anya”, inkább azt, hogy „Nővérem”. Cara a távoli D’Hara szülötte volt, ahol rangban a Rahl Nagyurat kivéve senki sem múlta őt felül. A legtöbb, amit Cara elismert, hogy Kahlan egyenrangú vele a Rahl Nagyúr iránti kötelezettségeiben és törődésében. Viszont az, hogy Cara magával egyenrangúnak tartson valakit, felért a legnagyobb elismeréssel.
Amikor azonban Cara Richardot szólította Rahl Nagyúrnak, akkor abban nem volt semmi „Testvér”. Pontosan azt jelentette, amit mondott: a Rahl Nagyurat.
A dühös hangú emberek számára a Rahl Nagyúr olyan ismeretlen fogalom volt, mint D’Hara távoli földje. Kahlan a Középföldről származott, ami a Nyugatföld és D’Hara között terül el, és az itteni, nyugatföldi emberek a Középföldről vagy az Inkvizítor Anyáról sem tudtak semmit. Az Újvilág három része évtizedeken keresztül áthatolhatatlan határokkal volt elválasztva, és ami ezeken a határokon túl volt, rejtélyes és ismeretlen maradt. A múlt őszön azonban leomlott a Határ.
Aztán a télen a három terület közös déli határa is ledőlt, ami háromezer éven át visszatartotta az Óvilág fenyegetéseit, és az Újvilágra rászabadult a Birodalmi Rend serege. Tavaly az egész világ fenekestől felfordult: minden megváltozott, amihez eddig hozzászoktak az emberek.
- Nem fogom megengedni, hogy embereknek bajuk essék, csak azért, mert nem akarnak rajtunk segíteni - mondta Richard Carának.
- Ez nem oldana meg semmit, és csak még több gondot okoznánk magunknak. Amit itt elkezdtünk, annak a felépítése nem került sok időnkbe. Azt hittem, itt biztonságban leszünk, de tévedtem. Egyszerűen továbbállunk.
Richard visszafordult Kahlanhoz, és hangjából kihunyt a tűz.
- Azt reméltem, hogy ide haza hozhatlak téged, de úgy látom, az otthonom sem akar engem. Sajnálom.
- Csak erről a pár emberről van szó, Richard. - Anderiában, közvetlenül mielőtt Kahlant megtámadták és megverték, a nép elutasította Richard javaslatát, hogy csatlakozzanak a felemelkedőben lévő D’Harai Birodalomhoz, a szabadság ügyéhez Richard vezetésével. Ehelyett Anderia népe önként a Birodalmi Rendet választotta. Richard kocsira tette Kahlant, és látszólag minden kötelezettségének hátat fordított. - Na, és mi van az itteni barátaiddal?
- Arra még nem volt időm... Előbb valamiféle menedéket akartam felhúzni. Most pedig már nincs rá időnk. Talán majd máskor. Kahlan Richard keze után nyúlt, ami ernyedten lógott a férfi oldala mellett, de a kéz túl távol volt tőle.
- De Richard...
- Nézd, nem biztonságos többé itt maradnunk. Egyszerűen eny-nyi. Azt hittem, ez egy békés hely lesz, ahol meg fogsz gyógyulni és visszanyerheted az erődet. Tévedtem, nem az. Érted?
- Igen, Richard.
- El kell mennünk innen.
- Igen, Richard… - Kahlan érezte, hogy Richard döntése mögött valami más is rejlik, valami sokkal fontosabb, mint a pillanatnyi teendő. A férfi szemeiben valami zavart, távolba vesző tekintet lappangott.
- De mi lesz a háborúval? Mindenki sorsa rajtunk áll. Rajtad. Én nem igen lehetek a segítségedre, amíg meg nem gyógyulok, de a többieknek szükségük van rád. Most. A D’Harai Birodalomnak szüksége van rád. Te vagy a Rahl Nagyúr. Te vezeted őket. Mit keresünk mi itt? Richard... - Kahlan várt, amíg férje ráemelte e tekintetét. - Miért menekülünk, amikor mindenki számít ránk?
- Azt teszem, amit tennem kell.
- Amit tenned kell? Mit jelent ez?
Richard arcán árnyék suhant át, és elfordította a fejét.
- Látomásom volt.

2. FEJEZET
- Látomásod? - kérdezte Kahlan őszinte meglepődéssel.
Richard gyűlölt mindent, ami próféciákkal volt kapcsolatban. A próféciák számtalan bajt okoztak neki már eddig.
A próféciák mindig kétértelműek voltak és többnyire rejtélyesek, akármilyen egyszerűnek tűntek is az első pillantásra. A gyakorlatlanokat gyakran félrevezette látszólagos egyszerűségük. A múltban már háborúktól gyilkosságokig mindenféle bonyodalom forrása lett, mikor mélyebb átgondolás nélkül elfogadták egy-egy prófécia szó szerinti jelentését, és ahhoz ragaszkodtak. Ennek következményeként azok a személyek, akiket egy-egy prófécia érintett, megtanulták, hogy azt a legmélyebb titokban tartsák.
A prófécia, legalábbis a felszínen, eleve elrendeltséget jelentett. Richard azonban hitt benne, hogy az ember maga határozza meg a saját sorsát. Egyszer azt mondta Kahlannak: „A prófécia csak azt képes megmondani, hogy holnap fel fog kelni a Nap. Azt nem tudja előre, hogy te mit fogsz kezdeni az új nappal. Amit aznap teszel, az nem a prófécia beteljesítése lesz, hanem a saját akaratod beteljesülése”
Shota, a boszorkány megjósolta, hogy Richardnak és Kahlannak démoni fia fog születni. Richard azonban nem egyszer bebizonyította, hogy ha Shota nem is végzetesen eltorzítva látja a jövőt, de az sokkal bonyolultabb, mint ahogy azt Shota elképzelte. Richardhoz hasonlóan Kahlan sem hitt Shota jóslataiban.
Richard felfogása a próféciákról sokszor bizonyult helyesnek. Egyszerűen semmibe vette a prófécia jóslatait, és tette, amit úgy érezte, hogy tennie kell. így a szóban forgó prófécia végül beteljesedett ugyan, de mindig előre nem látható módon. A prófécia így egyszerre bizonyult helyesnek és helytelennek, nem jósolt meg igazán előre semmit, mindössze saját rejtélyességét és titokzatos kétértelműségét bizonyította be.
Richard nagyapja, Zedd, aki innen nem messze nevelte fel az unokáját, Richard védelmében nem csak saját varázsló mivoltát titkolta el, hanem azt is, hogy Richard vér szerinti apja nem George Cypher volt, aki apjaként gondozta, hanem Darken Rahl. Darken Rahl, aki hatalmas varázslóként a távoli D’Hara erőszakos, veszedelmes uralkodója volt. Richard két különböző vérvonalból örökölte mágikus képességeit. Miután megölte Darken Rahlt, Richard D’Harát is megörökölte, a birodalmat, ami bizonyos értelemben ugyanolyan rejtélyes maradt előtte, akár a saját képességei.
Kahlan a Középföldön varázslók között nőtt fel, de Richard képességeit még nem látta más varázslónál. A Tehetségnek nem egy aspektusával rendelkezett, hanem számtalannal, és nem egy oldalát birtokolta, hanem mindkettőt: harci mágus volt. Felszerelései közül nem egy a Varázslók Tornyából származott, és már vagy háromezer éve, mióta az utolsó harci mágus meghalt, nem viselte senki.
Mivel a Tehetség kihalófélben volt az emberek között, Kahlan kevesebb, mint egy tucat varázslót ismert. A varázslók között is legritkábbak a próféták voltak, Kahlan mindössze két ilyennel találkozott. Ezek egyike Richard egyik előde volt, így nem is volt olyan meglepő, hogy Richard is képes rá, hogy látomásai legyenek. Ennek ellenére Richard a próféciákra úgy gondolt, mint egy viperára az ágyában.
Richard olyan gyengéden emelte fel Kahlan kezét, mint a legféltettebb kincset a világon.
- Emlékszel rá, mennyit meséltem neked azokról a gyönyörű helyekről, amit a nyugati hegyek között megismertem? Amiket mindig is szerettem volna megmutatni neked? Elviszlek téged oda, ott majd biztonságban leszünk.
- A d’haraiakat kötés fűzi hozzád, Rahl Nagyúr - emlékeztette Cara
- és annak a segítségével mindannyian meg tudunk találni téged.
- Az ellenségeimet viszont nem fűzi hozzám a kötés, így ők nem fogják tudni, hol vagyunk.
Carának tetszett ez a gondolat.
- Na, de ha nem járnak arra emberek, akkor út sem vezet oda. Hogy juttatjuk el oda a szekeret? Az Inkvizítor Anya még nem tud járni.
- Csinálok hordágyat. Azon visszük majd te és én. Cara elgondolkodva bólintott.
- Azt lehet. Ha arra nincsenek mások, legalább tényleg biztonságban lesztek.
- Nagyobb biztonságban, mint itt. Arra számítottam, hogy itt majd békén hagynak. Nem gondoltam, hogy a Rend ilyen messzire eljut békétlenséget szítani. Legalábbis nem ilyen hamar. Ezek az emberek nem rosszak igazán, de most veszélyesen felhergelték magukat.
- A gyávák hazafutottak az asszonyaik szoknyái mellé. Reggelig vissza sem jönnek. Hagyhatjuk még pihenni az inkvizítor anyát, és majd hajnal előtt elindulunk.
Richard beszédes tekintetet vetett Carára.
- Az egyiküknek, Albertnek van egy fia, Lester. Egyszer Lester és a haverja Tommy Lancaster megpróbáltak belém lőni egy pár nyílvesszőt, mert elrontottam a szórakozásukat, amikor Tommy bántani akart valakit. Most Tommynak és Lesternek jó pár foga hiányzik. Albert el fogja mondani Lesternek, hogy itt vagyunk, és aztán hamarosan Tommy Lancaster is tudomást fog szerezni róla. Most, hogy a Birodalmi Rend telebeszélte a fejüket a Jó Ügyért folytatott háborúval, ezek arról álmodoznak, milyen is lehet háborús hősnek lenni. Általában nem erőszakos természetűek, de ma sokkal durvábban viselkedtek, mint valaha is láttam őket. Most majd leisszák magukat, hogy bátorságot gyűjtsenek. Addigra Tommy és Lester is csatlakozik majd hozzájuk, és mindenkit felcukkolnak a meséikkel, hogy elbántam velük, hogy milyen veszélyes is vagyok a tisztességes emberekre. Mivel jókora létszámfölényben vannak, hamarosan úgy fogják érezni, helyes dolog lesz, ha megölnek minket a családjuk védelmében, és mert ezzel a közösség és a Teremtőjük javát szolgálják. Izgalommal, dicsőségvággyal és alkohollal telve nem fognak reggelig várni. Még az éjjel visszajönnek. Azonnal el kell indulnunk.
Carát szemmel láthatóan nem izgatta a dolog.
- Én azt mondom, várjuk be őket, és ha visszajönnek, egyszer s mindenkorra intézzük el ezt az ügyet.
- Néhányan magukkal fogják hozni a barátaikat is. Sokan lesznek, mire ide érnek, Kahlanra is gondolnunk kell. Nem akarom kockáztatni, hogy bármelyikünkben kárt tegyenek. Semmit sem nyerünk azzal, ha harcba szállunk velük.
Richard áthúzta a fején az ősöreg, kézzel megmunkált bőr kardszíjat, amelyen arannyal és ezüsttel kivert kardhüvelyében a kardja függött, és az egyik gerendából kiálló ágcsonkra akasztotta. Cara szemmel látható rosszkedvűséggel fonta össze a karjait. Ő nem szerette életben hagyni a fenyegetést. Richard felvette összehajtogatott fekete ingét a földről az ágy mellől, ahová Kahlan nem látott oda, és belebújt.
- Látomásod volt? - kérdezte ismét Kahlan. Bármekkora veszélyt is jelentettek rájuk azok az emberek, Kahlannak ebben a pillanatban kisebb gondja is nagyobb volt náluk. - Igazi látomásod?
- Olyan tiszta volt, mintha látomás lett volna, de valójában inkább kinyilatkoztatás volt.
- Kinyilatkoztatás! - Kahlan azt kívánta, bár rekedt suttogásnál többre is telne a hangjától. - És milyen formában jelentkezett ez a kinyilatkoztatás-látomás?
- Megvilágosodásként. - Kahlan felbámult Richardra.
- És mi világosodott meg? Richard gombolni kezdte az ingét.
- A kinyilatkoztatás által megvilágosodott előttem a teljesebb kép. Megértettem, mit kell tennem.
- Persze - morogta Cara. - Csak várj, amíg meghallod. Gyerünk, mondd el neki!
Richard dühösen vicsorgott Carára, aki ugyanúgy nézett vissza rá. Végre Richard visszafordult Kahlan felé.
- Ha belevezetem a seregeinket ebbe a háborúba, elveszítjük. Rengeteg ember halna meg semmiért. Az eredmény pedig egy, a Birodalmi Rend igája alatt nyögő világ lenne. Ha nem állok a seregeink élére, a Birodalmi Rend akkor is győzni fog, de sokkal kevesebb áldozat lesz. Csak így maradhat valami esélyünk.
- Azzal, hogy elveszítjük a háborút? Először veszíteni akarsz, és azután harcolni? Hogy juthat egyáltalán még csak eszedbe is, hogy feladd a küzdelmet a szabadságért?
- Anderia segítségével megtanultam a leckét - felelte Richard. Hangja visszafogott volt, mintha maga is sajnálná, amit mondania kell. - Nem erőltethetem ezt a háborút. A szabadság kivívása erőfeszítéseket követel, megtartása pedig éberséget. Az emberek nem tudják értékelni a szabadságukat, amíg el nem veszik tőlük.
- De sokan tudják - vetette ellen Kahlan.
- Mindig vannak néhányan, de a legtöbben meg sem értik, mi az, és nem is törődnek vele. Úgy van ez, akár a mágiával. Az emberek önkéntelenül meghőkölnek előle, anélkül, hogy valóban ismernék. A Rend mágia nélküli világot ígér nekik, és mindenre kész megoldást. Szolgálni egyszerű dolog. Azt hittem, rá tudom ébreszteni az embereket, hogy felismerjék, mekkora érték az életük, a szabadságuk. Anderiában bebizonyították nekem, milyen ostoba voltam.
- Anderia csak egy hely a sok közül...
- Anderia csak példa. Gondolj bele, mennyi bajunk volt másokkal is. Még itt is, ahol felnőttem. - Richard betűrte az ingét a nadrágjába. - Az embereket erőszakkal kényszeríteni rá, hogy harcoljanak a szabadságukért a legrosszabb fajta ellentmondás. Semmi olyat nem tudok mondani nekik, ami rávenné őket, hogy oda figyeljenek. Én igazán megpróbáltam. Akik számára érték a szabadság, azoknak el kell menekülniük, el kell bújniuk, meg kell próbálniuk elviselni és túlélni, ami következik. En nem tudom megakadályozni. Nem segíthetek rajtuk, most már tudom.
- De Richard, hogy gondolhatsz egyáltalán arra, hogy...
- Azt kell tennem, ami a legjobb számunkra. Önzőnek kell lennem: az élet túl értékes ahhoz, hogy haszontalan célokra elpazaroljuk. Nem ismerek ennél nagyobb bűnt. Az embereket csak akkor lehet megvédeni az eljövendő sötétség korától és a szolgaságtól, ha ők maguk is felismerik a szabadságuk és az életük értékét, és hajlandóak cselekedni is a saját érdekükben. Meg kell próbálnunk életben maradni abban reménykedve, hogy egyszer eljön majd ez az idő is.
- De megnyerhetjük a háborút! Meg kell nyernünk!
- Azt hiszed, annyi az egész, hogy fogom magam, élére állok a népnek, hogy háborúba vezessem, és máris győzni fogunk, csak, mert én úgy szeretném? Hát nem. Ahhoz egy kicsit több kell, mint hogy én akarjam. Rengeteg elkötelezett, az ügy mellett szívvellélekkel kiálló ember kell hozzá. Ilyenekkel pedig nem rendelkezünk. Ha most szembeszállunk a Renddel, vereséget szenvedünk, és minden esélyünk odavész, hogy a jövőben valaha is szabadok lehessünk. - Richard csüggedten a hajába túrt. - Egyelőre nem vezethetjük a seregeinket a Rend ellen.
Ezzel elfordult, és fején át magára húzta oldalt nyitott fekete zubbonyát. Kahlan azon küszködött, hogy valami erőt vigyen a hangjába, amivel jobban ki tudná fejezni aggodalmai mértékét.
- Na de mi lesz azokkal, akik felkészültek a harcra? Mi lesz a seregekkel, amelyek már hadi pozícióban vannak? Ezek ügyes, képzett katonák, akik örömmel indulnak Jagang ellen, hogy megállítsák, és visszaverjék a Birodalmi Rend seregeit az Óvilág határvonala mögé. Ki fogja vezetni ezeket az embereket?
- Hova vezessem őket? A halálukba? Nem győzhetnek! Kahlan döbbenten markolta meg Richard ingujját, mielőtt a férfi elfordulhatott volna, hogy felvegye széles derékszíját.
- Richard, ezt csak azért mondod, mert engem akarsz elmenekíteni a harc elől. Azért, ami velem történt.
- Nem, ezt már az előző estén elhatároztam, mielőtt téged megtámadtak. A szavazás után sétáltam egyet egyedül, és sokat gondolkoztam. Akkor jöttem rá minderre, és döntöttem így. Ami veled történt, az már nem befolyásolt semmiben, kivéve, hogy megerősített benne: igazam van, és minderre már hamarabb rá kellett volna jönnöm. Ha megteszem, neked sem esett volna semmi bajod.
- De ha az Inkvizítor Anyának nem esett volna baja, reggelre jobb kedved lett volna, és meggondoltad volna magad.
Az ajtón besütő napfény hátulról világította meg a Richard zubbonya szélén kanyargó, aranyból szőtt ősi rúnákat.
- Cara, mi történt volna, ha Kahlannal együtt engem is megtámadtak és mindkettőnket megöltek volna? Mit tettetek volna akkor ti mindannyian?
- Nem tudom.
- Hát pontosan ezért vonultam vissza. Ti mind engem követtek, nem a saját jövőtökért szálltok harcba. A helyes válasz az lett volna, hogy valamennyien folytatjátok a harcot önmagatokért, a saját szabadságotokért. Végre megértettem, miféle hibát követtem el ebben a dologban, és beláttam, hogy ilyen módon nem győzhetünk. Ehhez a Rend túl hatalmas ellenfél.
Kahlant apja, Wyborn király megtanította rá, hogyan lehet küzdeni ilyen túlerővel, és alkalma volt a gyakorlatban is kipróbálni.
- Lehet, hogy a Rend seregei létszámban felülmúlnak bennünket, de ez nem teszi őket legyőzhetetlenné. Gondolkodásban kell legyőznünk őket. Én ott leszek veled, és segítek neked, Richard! Vannak tapasztalt tisztjeink is. Meg tudjuk tenni. Meg kell tudnunk csinálni!
- Láthatod, hogyan terjednek a Rend eszméi szépen hangzó szavak által - mutatott kezével körbe Richard -, még ilyen távoli helyeken is. Mi teljes biztonsággal tudjuk, milyen gonosz a Rend, az emberek mégis mindenfelé szívvel-lélekkel felsorakoznak mellette a rettenetes valóság ellenére, ami a Rendet igazából jellemzi.
- Richard! - suttogta Kahlan, igyekezve megőrizni valamit elveszőben lévő hangja erejéből. - Magam vezettem azoknak a fiatal galeai újoncoknak a seregét a Rend veterán csapatai ellen, akik óriási túlerőben voltak, mégis le tudtuk győzni őket.
- Pontosan. Ezek a fiatalok lerombolva látták otthonaikat, szülővárosukat, legyilkolva szeretteiket, feldúlva, megsemmisítve mindent, amit ismertek és szerettek. Ők úgy indultak a harcba, hogy pontosan tudták, mit kell tenniük és miért. Mindenképpen felvették volna a harcot az ellenséggel, akár vezeted őket, akár nem. De ők voltak a kivételek, és bár győztetek, legtöbben közülük elestek a küzdelemben.
Kahlan nem akart hinni a fülének.
- Tehát te azt akarod, hogy a Rend máshol is azt művelje, mint Galeában, csak hogy az embereknek legyen okuk harcolni ellene? Félreállsz, és tétlenül nézed, hogy a Rend ártatlanok százezreit mészárolja le?
Vissza akarsz vonulni, mert engem bántottak. Jaj, drága szellemek, én nagyon szeretlek téged, Richard, de ne tedd ezt velem! Én az Inkvizítor Anya vagyok. Felelős vagyok a Középföld népeinek életéért. Ne tedd ezt csak azért, ami velem történt!
Richard a csuklójára kattintotta bőrrel bélelt ezüst karpántjait.
- Nem azért teszem, ami veled történt. Az egyetlen lehetséges módon igyekszem megkímélni a lehető legtöbb ember életét. Az egyetlen dolgot teszem, amit tehetek.
- A könnyebb utat választod - szólt közbe kihívóan Cara. Richard csendes komolysággal válaszolt a provokációra.
- Cara, a legnehezebb dolgot választom, amit valaha is tennem kellett.
Kahlan most már biztos volt benne, hogy az anderiai nép elutasítása sokkal súlyosabban érintette Richardot, mint azt ő hitte. Megfogta Richard két ujját, és együttérzően megszorította. Richard szívét-lelkét beleadta, hogy azt a népet megmenthesse attól, hogy a Rend rabszolgáivá váljanak. Megpróbálta megértetni velük a szabadság értékét az által, hogy lehetővé tette nekik, hogy szabadon választhassák meg a sorsukat. Minden hitét és bizalmát az anderiai nép kezébe tette le.
Anderia pedig elsöprő többséggel elutasította Richard ajánlatát, és ezzel lerombolta Richardnak az emberekbe vetett hitét is.
Kahlan bízott benne, hogy az idő majd Richard lelki sebeit is begyógyítja, úgy, ahogy az ő testi sérüléseit.
- Richard, nem szabad magadat okolnod az anderiai kudarcért! Te mindent megtettél, amit lehetett. Nem a te hibád volt.
Richard felvette és pompás zubbonya fölé csatolta aranyhímzéses zsebekkel ellátott széles bőrövét.
- Ha te vagy a vezér, minden a te hibád.
Kahlan tudta, mennyire igaz ez. Más utat próbált hát, hogy Richardot elhatározásától eltérítse.
- Milyen formában jelentkezett ez a víziód?
Richard szürke szemeinek átható tekintetét figyelmeztető keménységgel vetette Kahlanra.
-Vízió, látomás, prófécia, megértés, megvilágosodás... nevezd, ahogy akarod, ebben az értelemben mind pontosan egyenértékű és ugyanazt jelenti. Nem vagyok képes leírni az érzést, de úgy fogalmazhatnék, hogy olyan volt, mintha mindig is pontosan tudnom kellett volna. Lehet, hogy tudtam is. Nem annyira szavakban jelentkezett, mint inkább teljes koncepcióként, következtetésként, kristálytiszta és cáfolhatatlan igazságként.
Kahlan érezte, hogy Richard szeretné, ha ezt most ennyiben hagyná.
- Ha olyan kristálytiszta és megingathatatlan igazság az egész makacskodott -, akkor szavakban is meg kell tudnod fogalmazni.
Richard átvetette a kardszíját a fején és a jobb vállára simította. Ahogy a bal csípőjére igazította a Kardot, a markolat ezüst borításába szőtt kidomborodó aranyszállal írott „IGAZSÁG" szó betűin megcsillant a fény.
A férfi arca nyugodt volt, szemöldöke kisimult. Kahlan ebből látta, hogy szavai végleges elhatározásra késztették Richardot. Bizonyossága most már megérlelte benne a döntést, hogy elmondja megvilágosodása lényegét Kahlannak, ha az igazán hallani akarja. És ő igazán hallani akarta.
- Túl hamar váltam vezetővé. Nem nekem kell bizonyítanom a nép előtt, most a népnek kell bizonyságot tennie eltökéltségéről én előttem. Addig nem szabad az élükre állnom, mert akkor minden reményünk el fog veszni.
Ahogy ott állt szálfaegyenesen, férfiasan, fenségesen, harci mágusi öltözékében, Richardról akár meg lehetett volna mintázni annak a szobrát, aki ő maga volt: az Igazság Keresőjéét. Az Igazság Keresőjéét, akivé joggal nevezte ki őt maga az Első Varázsló mellesleg Richard nagyapja - Zeddicus Zu’l Zorander. Zedd szíve majd megszakadt belé, amikor kinevezte, mert a keresők gyakran halnak korai, erőszakos halált.
Amíg életben volt, a Kereső maga volt a törvény. Kardja rettenetes hatalmával támogatva a Kereső birodalmakat dönthetett meg. Ez volt az oka, amiért annyira fontos volt, hogy a megfelelő tiszta erkölcsű - embert megtalálni a rangra. Zedd azt mondta, hogy bizonyos értelemben a Kereső maga nevezi ki önmagát gondolkodásával és tetteivel, és az Első Varázsló tiszte csak abban áll, hogy megfigyelését igazolandó hivatalosan is megadja a Keresőnek a rangját, és átadja neki a Kardot, ami azután élete végéig elkíséri a Keresőt.
Annyi különféle tulajdonság rejlett és annyiféle különböző felelősség hárult erre a férfire, akit Kahlan annyira szeretett, hogy néha nem is értette, hogy férhet meg mindez együtt Richardban.
- Richard, biztos vagy ebben?
A Kereső személyének és rangjának jelentősége miatt előbb Kahlan, majd Zedd is felesküdött rá, hogy életük árán is megvédik Richardot, az Igazság újonnan kinevezett Keresőjét. Ez nem sokkal az után történt, hogy Kahlan először találkoiott Richarddal. Richard Keresőként vállalta fel először mindazt a felelősséget, ami reá hárult, és hogy megfeleljen a belé helyezett határtalan bizalomnak. Szürke szemei most szinte izzottak a tiszta elszántságtól, ahogy Kahlannak válaszolt.
- Egyetlen urat ismerek magam felett: a józan észt. A józan logika első törvénye: ami létezik, az létezik, ami van, az van. Ezen a sziklaszilárd, megingathatatlan alapon nyugszik minden tudás. A valóság megragadásának egyetlen eszköze a józan ész - ez a legfontosabb eszközünk a túléléshez. Ez a támaszunk, amely elengedhetetlen az élet megéléséhez.
A gondolkodás választás. A vágy és a szeszély nem tények, sem eszközök a tények feltárásához. A valóságot csak a logikus gondolkodás segítségével lehet megfogni, az életet átélni pedig csak a valóságon keresztül lehet. Megvan a szabadságunk hozzá, hogy elkerüljük a gondolkodással járó erőfeszítést, hogy elvessük a józan észt, de nem áll szabadságunkban elkerülni az ezért fizetendő árat, a büntetést, ha az oktalanság szakadékába zuhanunk.
Ha a harcunkban elvetem a józan gondolkodást, ha behunyom a szememet a tények realitása előtt a vágyaim kedvéért, akkor mindketten el fogunk bukni ebben a küzdelemben anélkül, hogy bármit is nyernénk vele. Nem leszünk egyebek, mint ketten a névtelen, számlálatlan holttestek milliói között, amelyek az emberiség gyászos végromlását jelzik. Az eljövendő sötétségben csontjaink céltalanul porlanak majd el.
Alkalmasint, ezer év, vagy még több idő múlva a szabadság fénye újra felragyog majd szabad népek feje fölött, de mostantól addig milliók és milliók fogják nyomorú rabságban leélni életüket, és nem lesz más választásuk, mint nyakukon viselni a Rend jármát. És mi hozzuk a fejükre ezt a sorsot azzal, ha elvetjük a józan gondolkodást, mi leszünk az okozói milliók nyomorának és szenvedésének, túlélhető, de el nem viselhető tengődésüknek.
Kahlan nem találta magában a bátorságot hozzá, hogy meg merjen szólalni, még kevésbé vitatkozni. Most vitába szállni Richarddal annyit jelentett volna, mint azt kérni tőle, hogy tagadja meg meggyőződését olyan áron, ami Richard hite szerint vértenger lett volna. Ugyanakkor azt tenni, amit Richard elkerülhetetlennek ítélt, Kahlannak azt jelentette, hogy népét a halál torkába taszítja.
Látását könnyek homályosították el, elfordította a fejét.
- Cara! - mondta Richard. - Fogd be a lovakat a kocsiba! Teszek egy kört, hogy megbizonyosodjak róla, nem les-e ránk valami kellemetlen meglepetés.
- Majd én körbenézek, amíg te befogod a lovakat. Elvégre én vagyok a testőr!
- De a barátom is vagy. Én jobban ismerem ezt a vidéket, mint te. Hozd a lovakat, és ne akadékoskodj!
Cara szemeit forgatta, és látványosan füstölgött, de azért elindult a lovakért.
A szobában szinte visszhangzott a csend. Richard árnyként surrant arrébb az ágy mellől. Mikor azonban Kahlan azt suttogta, hogy szereti, az árny megtorpant és visszanézett. Leejtett vállai a súlyról árulkodtak, amelyet magára vett.
- Bár meg tudnám értetni a népekkel, mit is jelent a szabadság, de képtelen vagyok rá. Sajnálom.
Valahol mélyen Kahlan talált magában annyi erőt, hogy rámosolyogjon.
- Lehet, hogy nem is lenne olyan nehéz. - A falba vésett madár képe felé intett. - Csak ezt kellene megmutatnod nekik, és máris megértenék, mit jelent a szabadság valójában: azt, hogy saját szárnyaidon szárnyalhatsz.
Richard Kahlan érzése szerint hálásan mosolygott vissza rá, aztán eltűnt az ajtó nyílásán át.

3. FEJEZET

Kahlant a fejében kavargó zaklatott gondolatok megakadályozták benne, hogy visszazuhanjon a gyógyító álomba. Megpróbált nem gondolni Richard látomására a jövőről. Amennyire kimerítette a fájdalom, ebben az állapotában Richard szavai túl felkavaróak voltak hozzá, hogy elgondolkodjon rajtuk, amellett jelen pillanatban nem is tehetett semmit a dologban. Elhatározta azonban, hogy igyekszik átsegíteni Richardot az anderiai vereség okozta válságon, és rávenni, hogy a Birodalmi Rend megfékezésére összpontosítson.

Sokkal inkább nehezére esett kizárni a gondolataiból azokat a férfiakat, akik az előbb itt jártak, és akikkel Richard együtt nőtt fel. Dühös fenyegetéseik minduntalan ott visszhangzónak az agyában. Tudta, hogy néha köznapi emberek, akik korábban soha nem viselkedtek erőszakosan, bizonyos körülmények között nagyon durvákká tudnak válni. Amilyen módon ezek az emberek az emberiséget látták, bűnösnek, nyomorultnak és gonosznak, innen már csak egy további lépés volt, hogy ők maguk is gonoszságra vetemedjenek. Végtére is bármi rosszat művelnek, az úgysem más, mint eleve elrendeltetett, az ember belső természetéből fakadó kényszerű cselekvés.

Kahlant rettenetesen zavarta, amint elképzelte, hogy ilyen emberek megtámadják, és ő semmi mást nem tud tenni, mint magatehetetlenül fekve várni, hogy megöljék. Magában elképzelte amint Tommy Lancaster foghíjas vigyorral hajol fölé, hogy elvágja a torkát, mialatt ő tehetetlenül bámul fel rá. Kahlan gyakran félt a csatában, de olyankor legalább minden erejével küzdhetett a túlélésért. Ez a félelmet is segített legyőzni. Egészen más dolog volt gyámoltalannak és visszavágásra képtelennek lenni: ez egy másfajta félelmet keltett Kahlanban.

Persze, szükség esetén, még mindig folyamodhat az inkvizítori erejéhez, de az ő jelenlegi állapotában ez eléggé kétes eredménnyel kecsegtetett. Még soha nem kellett az erejét segítségül hívni a mostanihoz még csak közel hasonló helyzetben sem. Azzal biztatta magát, hogy ők hárman már rég messze járnak majd, mire az emberek visszajönnek, ráadásul Richard és Cara Kahlan közelébe sem fogja ereszteni őket.

Kahlant még egy, az előzőeknél sokkal közvetlenebb félelem is gyötörte, tudta azonban, hogy ez nem fog soká tartani: mindjárt elveszíti az eszméletét. Legalábbis remélte.

Próbált nem is gondolni rá. Helyette gyengéden a hasára tette a kezét, a gyermekük fölé, miközben egy közeli forrás vizének csobogását és csörgedezését hallgatta. A víz hangjáról az jutott eszébe, mennyire szeretne megfürödni. A váladékozó sebeire rakott kötések bűzlöttek, és sűrűn kellett cserélni őket. Lepedőit és takaróit átitatta az izzadság. A fejbőre viszketett. A lepedő alá rakott széna-derékalj kemény volt, és dörzsölte a hátát. Richard nyilván nagyon hevenyészve készítette el az ágyát, és később akart valami jobbat csinálni helyette.

Egy ilyen forró napon nagyon jól esett volna a forrás hűs vize. Kahlan vágyott egy fürdőre, hogy tiszta legyen, friss illatú. Arra is vágyott, hogy jobban legyen, hogy végre el tudja látni magát, hogy meggyógyuljon. Abban csak reménykedni tudott, hogy az idő múlásával Richard lelkén is begyógyulnak majd a láthatatlan, de annál valóságosabb sebek.

Cara végül visszatért, azon morgolódva, milyen csökönyö-sen viselkednek ma a lovak. Körülnézett, és látta, hogy Richard nincs a szobában.
- Jobb, ha megyek, és utánanézek a Rahl Nagyúrnak, nehogy valami baja essen.
- Ő jól van. Tudja, mit csinál. Csak maradj itt Cara, különben még majd neki kell utánad mennie, hogy valami bajod ne essen.

Cara nagyot sóhajtott, és vonakodva szót fogadott. Elővett egy hideg vizes rongyot, és letörölgette vele Kahlan homlokát és halántékát. Kahlan nem szeretett panaszkodni, amikor tudta, hogy akik körülötte vannak, mindent megtesznek, ami tőlük telik, hogy őróla gondoskodjanak, így hát most sem említette egy szóval sem, milyen fájdalmas volt roncsolt nyakizmainak, amikor Cara oldalra fordította a fejét.

Cara semmiért nem panaszkodott. Illetve kizárólag akkor panaszkodott, amikor véleménye szerint védencei szükségtelen veszélynek tették ki magukat, vagy ha Richard nem engedte meg neki, hogy eltávolítsa azokat, akiket veszélyesnek tartott.

Odakint egy madár éles hangon trillázott. A dallam monoton ismétlődése lassan már bántóvá vált. Kahlan egy mókus makogását is hallotta, amint panaszkodik valami miatt vagy éppen a területe tulajdonjoga felett perlekedik. Kahlannak úgy tűnt, már legalább egy órája. A forrás is szünet nélkül csobogott.

És Richard szerint ez az, amit nyugalomnak hívnak.
- Utálom ezt az egészet - motyogta.
- Boldognak kellene lenned, hogy itt heverészel, és semmit sem kell csinálnod.
- Biztos szívesen cserélnél velem?
- Én Mord-Sith vagyok. Egy Mord-Sithnek a semmittevés rosszabb, mint ágyban meghalni. - Kék szemével Kahlanra pillantott. Öregen, fogatlanul - tette hozzá. - Ezt persze nem úgy értem, hogy te...
- Tudom, hogyan értetted.

Cara megkönnyebbültnek látszott.
- Persze, te semmi esetre sem fogsz meghalni. Az túl könnyű lenne. Te sohasem a könnyebb utat választod.
- Richardhoz mentem feleségül.
- Látod, tudod, mire gondolok. Kahlan elmosolyodott.

Cara egy, a padlón álló tálba mártotta a rongyot és kicsavarta, miközben felállt.
- Azért ugye nem olyan szörnyű? Az, hogy csak úgy fekszel itt.
- Neked hogy tetszene, ha valakinek mindig a feneked alá kellene tolnia egy fatálat, valahányszor teli van a hólyagod?

Cara gondosan megtörölgette a nedves ronggyal Kahlan nyakát.
- Engem nem zavar, ha egy nővéremnek kell megtennem az Agielben.

Az Agiel, a Mord-Sithek elmaradhatatlan fegyvere nem tűnt többnek egy rövid, vörös bőrrel bevont botnál, amit könnyű láncra kötve hordtak a jobb csuklójukon. A Mord-Sithtől az Agiel soha nem volt távolabbra egy csuklómozdulatnál. A fegyver ereje valamilyen módon azzal a mágiával volt kapcsolatos, ami a MordSitheket a Rahl Nagyúrhoz kötötte.

Kahlan egyszer érezte egy Agiel futó érintését. A fegyver egyetlen rettenetes pillanat alatt képes volt annyi fájdalmat okozni, amennyit Kahlan férfiak egész bandájától szenvedett el. A MordSithek Agielének érintése csonttörő kínokat volt képes előidézni, de ugyanolyan könnyen halált is, ha használója úgy akarta.

Richard Kahlannak ajándékozta azt az Agielt, amelyik Denna tulajdona volt, a Mord-Sithé, aki Darken Rahl parancsára foglyul ejtette Richardot. Richard volt az egyetlen, aki valaha is képes volt megérteni, hogy az Agiel épp olyan fájdalmat okozott használójának, mint a megkínzott személynek, és ő volt az egyetlen, aki képes volt rá, hogy a fegyver használójával együtt tudjon érezni. Mielőtt meg kellett ölnie Dennát, hogy megmenekülhessen, a Mord-Sith Richardnak ajándékozta az Agielét, hogy erről emlékezzen rá, Dennára. Nem Dennára, a MordSithre, hanem Dennára, a nőre, akit egyedül Richard tudott felismerni és megérteni a Mord-Sith álarca mögött.

Az, hogy Kahlan ezt megértette, és megtartotta Denna Agielét a Richardéhoz hasonló tiszteletből azok iránt a nők iránt, akiktől elrabolták, és feladatok és kötelességek rémálmává változtatták fiatal életüket, mély jelentőséggel bírt a többi Mord-Sith szemében. E miatt az együttérzés miatt - amit nem szennyezett be a sajnálat nevezte Cara Kahlant nővérének az Agielben. Ez bizalmas, de szívből jövő elismerésnek számított.
- Küldöncök jöttek a Rahl Nagyúrhoz - mondta Cara. - Te aludtál, és a Rahl Nagyúr nem látta semmi okát, hogy felkeltsen - tette hozzá válaszul Kahlan kérdő tekintetére. A küldöncök d’haraiak voltak, és mindig érezték Richard hollétét a Rahl Nagyurukhoz való kötődés alapján. Kahlant, aki erre nem volt képes, mindig zavarta ez a sajátos tulajdonság.
- Na, és mi hírt hoztak? Cara vállat vont.
- Nem sok újat. Jagang és a Birodalmi Rend hadserege egyelőre Anderiában állomásozik, Reibisch biztonságos távolban őrködik északon arra az esetre, ha a Rend fenyegetni akarná a Középföld többi részét. A Birodalmi Rend megszállása alatt lévő Anderia helyzetéről keveset tudunk. A folyók a tenger felé folynak, nem a mi csapataink irányába, ezért tömegmészárlásokra utaló úszó holttesteket nem láttak, de néhány embernek sikerült kiszöknie Anderiából. Ezek elmondták, hogy a vízbe került méreg miatt néhányan meghaltak, de azt nem tudták megmondani, mennyire terjedt el a mérgezés. Reibisch tábornok kémeket és őrjáratokat küldött ki, hogy minél többet megtudjanak.
- Milyen utasításokat küldött velük Richard?
- Semmilyeneket.
- Semmilyeneket? Nem küldött semmi parancsot?

Cara a fejét rázta, aztán újból lehajolt, hogy kimossa a rongyot
- Ámbár valami leveleket írt a tábornoknak.
Cara lehúzta Kahlanról a takarót, lebontotta a kötést Kahlan oldaláról, és félredobta, miután megvizsgálta az anyagot átitató rózsaszínes váladékot. Aztán gyengéd mozdulatokkal kitisztította a sebet.
Mikor Kahlan végre lélegzethez jutott a fájdalomtól, megkérdezte:
- Láttad azokat a leveleket?
- Igen. Nagyjából arról szólnak, amit neked elmondott: hogy látomása volt, ami arra késztette, hogy átgondolja, mit kell tennie. Megmagyarázta a tábornoknak, hogy nem adhat ki parancsokat, mert attól fél, hogy végleg elvész minden esélyünk.
- Válaszolt a tábornok a levelekre?
- A Rahl Nagyúrnak látomása volt. A d’haraiak tudják, hogy a Rahl Nagyúrnak a mágia rettenetes titkaival kell megbirkóznia. A d’haraiaktól nem lehet elvárni, hogy a Rahl Nagyurat megértsék, és közülük senki nem kérdőjelezi meg a döntéseit: ő a Rahl Nagyúr. A tábornok semmi megjegyzést nem tett, csak annyit válaszolt, hogy a saját belátása szerint fog cselekedni.
Richard nyilván pontosan ebből az okból írta azt a tábornoknak, hogy víziója volt, nem azt, hogy egyszerűen egyfajta következtetésre jutott. Kahlan egy pillanatig végiggondolta Cara szavait, mérlegelve a levonható konzekvenciákat.
- Akkor legalább ebben szerencsénk van. Reibisch tábornok okos ember, és tudja, mit kell tennie. Én hamarosan rendbe jövök, fel tudok kelni és képes leszek tenni valamit. Talán addigra Richard is rendbe jön.
Cara a tálba dobta a rongyot. Ahogy közelebb hajolt Kahlanhoz, szemöldökét zavart aggodalommal ráncolta össze.
- Inkvizítor Anya, a Rahl Nagyúr azt mondta, addig nem hajlandó vezetni minket, amíg a nép nem bizonyítja előtte az elszántságát.
- Én egyre jobban vagyok. Majd én segítek, hogy Richard túltegye magát azon, ami történt, hogy rájöjjön, muszáj harcolnia.
- Na, de itt mágiáról is szó van. - Cara zavartan gyűrögette a kék takaró koszlott szegélyét. - A Rahl Nagyúr azt mondta, látomása volt. Ha ez tényleg mágia, akkor ez olyasmi, amit ő ismer jobban, és úgy kell tennie, ahogy a leghelyesebbnek tartja.
- Belátással kell lennünk rá, hogy min kellett keresztül mennie - a veszteségen, amit a Rend jóvoltából mindannyian elszenvedtünk -, és azt se felejtsd el, hogy Richard mágia nélkül nőtt fel, arról nem is szólva, hogy semmit sem tanult a seregek irányításáról.
Cara lekuporodott és kimosta a rongyot. Kicsavarta, és újra a sebeket kezdte tisztogatni vele Kahlan oldalán.
- Akkor is ő a Rahl Nagyúr. Vagy nem bizonyította be már jó néhányszor, hogy mestere a mágiának?
Kahlan ezzel nem tudott vitatkozni, de Richardnak akkor sem volt elég tapasztalata a mágiában, márpedig a tapasztalat sokat számít. Cara nem csak félt a mágiától, de könnyedén le lehetett nyűgözni a legegyszerűbb varázslatokkal is. Mint a legtöbb ember, ő sem tudott különbséget tenni holmi kis bűvészkedés és a magát a világ egész szerkezetét befolyásoló igazi nagy mágia között. Kahlan most már megértette, hogy Richardnak nem látomása volt, hanem logikus következtetéseket vont le a történtekből.
Sok minden igaz volt abból, amit Richard mondott, de Kahlan úgy érezte, Richard tiszta gondolkodását elhomályosítják az érzelmei.
Cara felnézett a munkájából. Hangja maga volt a bizonytalan kétség, ha nem épp a kétségbeesett értetlenség.
- Inkvizítor Anya, hogyan tudná a nép bebizonyítani az elszántságát a Rahl Nagyúr előtt?
- Fogalmam sincs.
Cara letette a rongyot és egyenesen Kahlan szemébe nézett.
- Inkvizítor Anya én attól tartok, hogy a Rahl Nagyúr elvesztette a józan eszét.
Kahlannak azonnal az jutott az eszébe, vajon Reibisch tábornok nem ugyanezt hiheti-e.
- Én úgy értettem, hogy a d’haraiaktól nem lehet elvárni, hogy a Rahl Nagyurat megértsék, és közülük senki nem kérdőjelezi meg a döntéseit.
- De a Rahl Nagyúr azt is mondta, hogy magamnak kell magam helyett gondolkodnom.
Kahlan Cara kezére tette a kezét.
- Hányszor kételkedtünk már benne korábban is? Emlékszel a tyúkra-ami-nem-tyúk volt? Mindketten azt hittük róla, hogy megőrült, pedig neki volt igaza.
- De itt most nem valami incselkedő szörnyetegről van szó, hanem sokkal de sokkal többről.
- Cara, te mindig betartod Richard parancsait?
- Persze, hogy nem. Nekem meg kell védenem őt, és nem hagyhatom, hogy a makacsságával akadályozzon a kötelességem teljesítésében. Csak akkor követem az utasításait, ha nem sodrom őt veszélybe vele, vagy ha azt parancsolja, amit amúgy is tettem volna, vagy ha a férfiúi hiúságáról van szó.
- És Darken Rahl parancsait mindig betartottad?
Cara megmerevedett a név váratlan említésére, mintha maga a név kimondása is visszahozhatná a gazdáját a holtak birodalmából.
- Darken Rahl parancsait mindig teljesítened kellett, mert ha nem, hát halálra kínoztatott.
- Na, és melyik Rahl Nagyurat tiszteled jobban?
- Bármelyik Rahl Nagyúrért az életemet adnám. - Cara habozott egy ideig, aztán ujjhegyével megérintette a vörös bőyuhát a szíve fölött.
- De egyetlen másik iránt sem tudnék így érezni. Én... szeretem a Rahl Nagyurat. Nem úgy, ahogy te, nem, ahogy egy nő szeret egy férfit, de szeretem. Néha álmodozom róla, hogy milyen büszke is lehetek rá, hogy őt szolgálhatom és oltalmazhatom, máskor rémálmaim vannak róla, hogy nem sikerül megvédenem.
Hirtelen rémülten vonta össze a szemöldökét.
- Ugye, nem mondod el neki, hogy azt mondtam róla, szeretem? Neki nem szabad megtudnia!
Kahlan mosolygott.
- Cara, azt hiszem, ő már úgyis tudja, mert ő is hasonlóan érez irántad, de ha nem akarod, nem szólok neki semmit.
Cara megkönnyebbülten fújt egyet.
- Akkor jó.
- És miért érzel így iránta?
- Sok oka van... Ő azt akarja, hogy felelősen gondolkodjunk. Megengedi, hogy szabad választásunkból szolgáljuk őt. Eddig soha, egyetlen Rahl Nagyúr sem adta meg nekünk ezt a lehetőséget. Tudom, ha azt mondanám, nem akarom többé védelmezni őt, elengedne, és sok szerencsét kívánna nekem.
- Ezt értékeled benne, és még sok egyebet is. Ő soha nem tartott igényt rá, hogy az életedet add érte. Szerinte az efféle kívánság mindig is jogtalan volt. Mióta elfogtak, és kiképeztek MordSithnek, most először érezhetted meg az igazi szabadságot. És, Cara, Richard mindenkinek ezt akarja nyújtani.
Cara legyintett, mint aki az egész dolog komolyságát semmibe veszi.
- Majd bolond lenne szabadon ereszteni a saját kívánságomra! Ahhoz túlságosan sok hasznomat veszi.
- Nem is kell kérned tőle a szabadságodat, Cara, és ezt te is jól tudod. Te már most is szabad vagy, és ezt is tudod abból, ahogy bánik veled. Ettől olyan vezér ő, akit dicső dolog követni. Ezért érzel úgy iránta, ahogy érzel. Megszolgálta a hűségedet.
Cara ezen rágódott egy kicsit.
- Azért én mégis azt mondom, elvesztette az eszét. Richard régebben többször is kifejtette, hisz abban, hogy az emberek helyesen cselekszenek, ha esélyt kapnak rá. A Mord-Sithekkel is ennek a hitének megfelelően bánt. Ugyanezt ajánlotta fel az anderiai népnek is. És most... Kahlan visszafojtott indulattal válaszolt:
- Az eszét nem, Cara, de a hitét lehet, hogy igen.
Cara, Kahlan arckifejezését látva ismét komolytalanra vette a témát.
- Szerintem egyszerűen rá kell vezetnünk a dolgok valódi állására: bele kell beszélnünk a fejébe a helyes viselkedést.
Letörölt Kahlan arcáról egy legördülő könnycseppet.
- Mi lenne, ha ideadnád azt a rémes ágytálat nekem, mielőtt Richard visszaér?
Cara bólintott, és lehajolt a fából faragott edényért. Kahlan már előre rettegett tőle, mekkora fájdalommal fog járni a dolog, de nem volt mit tenni, a teendő elkerülhetetlen volt.
Cara átadta az edényt.
- Mielőtt azok az emberek ide jöttek, azt terveztem, hogy tüzet rakok, és melegítek egy kis vizet. Úgy gondoltam, lefürdetlek így az ágyban fekve. Tudod: egy fazék meleg vízzel szappanos ruhával. Azt hiszem, majd ott fogom megtenni, ahová megyünk.
Kahlan félig lehunyt szemmel kéjesen álmodozott róla, milyen remek érzés is lesz némileg megtisztulni és felfrissülni. Úgy vélte, most egy fürdőre még az ágytálnál is nagyobb szüksége lenne.
- Cara, ha ezt megteszed nekem, ha jobban leszek, a lábadat is megcsókolom érte, és a legnagyobb rangot adom neked, amit csak ki tudok találni.
- Én Mord-Sith vagyok - felelte Cara meglepetten. Lehúzta Kahlanról a takarót. - Ez a legmagasabb rang, ami csak létezik. Kivéve talán a Rahl Nagyúr feleségének lenni. Mivel felesége már van, én pedig már Mord-Sith vagyok, megelégszem a lábcsókkal.
Kahlan felkuncogott, de a hasfalába és a bordáiba nyilalló fájdalomtól rögtön abba is hagyta.
Richard nagyon soká ért vissza. Cara két csésze gyógyfüvekkel bőségesen bekevert teát itatott meg Kahlannal, hogy a fájdalmait enyhítse. Kahlan hamarosan ismét tompa kábulatba süllyedt, ha nem is aludt el igazán. Már-már ráhagyta Carára, hogy menjen el megkeresni Richardot, amikor meghallották a férfi távoli kiáltását, amivel jelezte nekik, hogy ő tér vissza.
- Láttál bárkit is azok közül az emberek közül? - kérdezte Cara az ajtóban megjelenő Richardot.
Richard kinyújtott ujjával törölte le a homlokán csillogó izzadságcseppeket. Átnedvesedett haja a nyakár tapadt.
- Nem. Biztosan bementek Szarvasföldre inni és egymást felhergelni. Mire visszatérnek, mi már messze járunk.
- Én még most is azt mondom, be kellene várnunk őket, és egyszer s mindenkorra leszámolni a fenyegetéssel, amit számunkra jelentenek - morogta Cara.
Richard nem törődött vele.
- Levágtam és legallyaztam egy pár egyenes facsemetét, és némi vászonnal hordagyat eszkábáltam belőlük. - Közelebb lépett és alig érintve, gyöngéden Kahlan állába bokszolt, mintha játékosan fel akarná lelkesíteni. - Innentől csak lefekszel a hordágyra, és könnyen ki-be tudunk tenni a kocsiba, anélkül, hogy... - Szemeiben az a bizonyos kifejezés jelent meg, amit Kardánnak olyan fájdalmas volt látni. - így sokkal könnyebb dolgunk lesz.
Kahlan igyekezett magához térni a kábultságából.
- Ez azt jelenti, hogy készen állunk az indulásra? Richard lesütötte a tekintetét, és bólintott.
- Helyes - mondta Kahlan erőltetett vidámsággal. - Úgyis kedvem szottyant egy kis kocsikázásra. Szívesen megnézném a környéket.
Richard mosolya ezúttal őszintébbre sikeredett.
- Meglesz. És egy igazán gyönyörű helyre fogunk menni. Beletelik egy kis időbe, amíg eljutunk oda, mivel olyan lassan kell haladnunk, de megéri a fáradságot, majd meglátod!
Kahlan igyekezett egyenletesen lélegezni. Richard nevét ismételgette gondolatban, megfogadva magában, hogy ezúttal nem fogja elfelejteni, és a saját nevét sem. Gyűlölte, amikor elfelejtette a dolgokat, amikor olyasmiket kellett újra tanulnia, amikre emlékeznie kellett volna. Ezúttal emlékezni fog!
- Nos, mi lesz? Álljak fel és sétáljak ki? Vagy leszel olyan úriember, és kiviszel ölben?
Richard lehajolt, és megcsókolta Kahlan homlokát: az egyetlen olyan részt Kahlan arcán, ahol ajkai gyengéd érintése nem okozott fájdalmat. Carára pillantott, és fejbiccentéssel jelezte neki, hogy fogja meg Kahlan lábait.
- Sokáig fognak inni azok az emberek? - kérdezte Kahlan.
- Még csak dél van. Ne aggódj, mi már messze leszünk, mire visszaérnek.
- Sajnálom, Richard. Tudom, azt gondoltad ezekről az emberekről, akik valaha a szomszédaid voltak...
- Ők is csak emberek, mint bárki más.
Kahlan bólintott, és titkolt büszkeséggel simogatta meg Richard keze fejét.
- Cara főzött nekem teát a gyógynövényeidből. Jó hosszan és mélyen fogok aludni tőlük, úgyhogy miattam nem kell lassan haladnunk, én nem fogok érezni semmit. Nem akarom, hogy meg kelljen verekedned azokkal az emberekkel.
- Nem fogok harcolni. Csak átutazok a kedvenc erdőimen.
- Akkor jó. - Kahlan gyorsabban kezdett lélegezni, és ettől úgy érezte, mintha késeket forgatnának a bordái között. - Szeretlek, tudod, ugye? Ha esetleg elfelejtettem volna mondani, szeretlek.
Richard mosolygott, de szürke szemeiben ott lappangott a fájdalom.
- Én is szeretlek. Csak próbálj meg ellazulni. Cara és én olyan óvatosak leszünk, ahogy csak tudunk. Nincs miért kapkodni. Ne próbálj segíteni nekünk, csak lazulj el. Hamarosan jobban leszel, és akkor sokkal könnyebben fogod viselni.
Kahlan korábban is megsebesült már, és megtanulta, hogy az a legjobb, ha az ember magától mozdul, mert ő tudja legjobban, hogyan fáj a legkevésbé. Ezúttal azonban képtelen volt önállóan megmozdulni. Most azt kellett megtanulnia, hogy ha valami fáj, akkor fáj legjobban, ha valaki más próbálja megmozgatni az embert.
Ahogy Richard lehajolt hozzá, Kahlan jobb karját a férfi nyaka köré fonta, az pedig óvatosan Kahlan válla alá csúsztatta a bal kezét. Kahlanban már ekkora mozgás is izzó fájdalom-hullámot indított el. Igyekezett semmibe venni az égető kínt, és Richard nevét makacsul ismételgetve magában, próbált ellazulni.
Hirtelen eszébe jutott valami nagyon fontos. Ez volt az utolsó esélye, hogy Richardot emlékeztesse rá.
- Richard - suttogta sürgetően, mielőtt a férfi elemelte volna őt az ágyról. - Kérlek... óvatosan... baja ne essen a babának.
Kahlan meglepetten látta, hogy szavai hatására Richard megtántorodik. Beletelt egy időbe, mire a férfi Kahlan szemébe tudott nézni. És amit a nő Richard szemében látott, attól összeszorult a szíve.
- Kahlan... nem emlékszel?
- Emlékszem? Mire?
Richard szemében könny csillogott.
- Hogy elvesztetted a babát. Amikor megtámadtak.
A visszatérő emlék ökölcsapásként érte Kahlant. Pillanatokig levegőt sem kapott. -...Ó...!
- Jól vagy?
- Igen. Csak egy pillanatig elfelejtettem. Egyszerűen nem gondolkodtam. Most már emlékszem. Már emlékszem, hogy elmondtad.
És valóban emlékezett. A gyermekük... a gyermekük, aki még épp, hogy csak növekedésnek indult a testében, már rég elveszett. Már régen halott. Azok a vadállatok, akik megtámadták, a gyermekét is elvették tőle.
A világ egyszerre szürkének és halottnak látszott.
- Annyira sajnálom, Kahlan - suttogta Richard. Kahlan megsimogatta a férje haját.
- Ne, Richard! Emlékeznem kellett volna rá. Sajnálom, hogy elfelejtettem. Nem akartalak...
Richard némán bólintott.
Kahlan érezte, hogy egy forró könnycsepp hullik a nyakára, a nyaklánca mellé. Az apró, sötét köves nyaklánc mellé, amit Shotától a boszorkánytól kaptak nászajándékul. Az ajándék békeajánlat volt. Shota azt mondta, a lánc lehetővé teszi, hogy együtt legyenek és élvezhessék a szerelmüket, ahogy mindig is szerették volna, anélkül, hogy Kahlan teherbe esne. Richard és Kahlan habozva ugyan, de úgy döntöttek, ideiglenesen elfogadják Shota ajándékát, a felajánlott békejobbot. Shota nélkül is volt éppen elég gondjuk.
Arra az időre azonban, amíg a Harmóniák szabadon voltak az élők világában, a lánc elvesztette a mágiáját, bár Richard és Kahlan erről nem tudott. A Harmóniák rémtetteinek kicsiny, de csodálatos ellenértékeként szerelmük esélyt kapott rá, hogy gyümölcseként megfoganhasson a gyermekük.
És most ez az apró élet nincsen többé.
- Kérlek, Richard, induljunk. Richard ismét bólintott.
- Drága szellemek - suttogta maga elé olyan halkan, hogy Kahlan alig hallotta -, bocsássatok meg azért, amit meg kell tennem.
Kahlan átkarolta Richard nyakát. Most már alig várta a fájdalmat, ami jönni fog: felejteni akart.
Richard olyan gyengéden emelte fel Kahlant, ahogy csak tudta, Kahlannak mégis olyan érzése volt, mintha valamennyi végtagját hirtelen vágtába csapó lovak rántanák szét minden irányba. Teste mélyéből olyan fájdalom tört fel, hogy szemei kimeredtek tőle, és bennakadt a lélegzete. Amikor végre levegőhöz jutott, sikoltani kezdett.
A sötétség olyan hirtelen borult rá, mintha egy pince ajtaját csapták volna rá.

4. FEJEZET

Kahlan egy hangra riadt fel, olyan hirtelen, mintha pofon csapták volna. Halálos csendben, mozdulatlanul hevert tovább, de szemei tágra nyíltak, s feszülten hallgatózott. Nem mintha az előbbi hang olyan erős lett volna, de volt benne valami zavaróan ismerős. Valami veszélyt jelző.

Egész teste lüktetett a fájdalomtól, de most sokkal éberebbnek érezte magát, mint hetek óta bármikor. Nem tudta, meddig alhatott, vagy meddig volt eszméletlen. Ahhoz eléggé ébren volt, hogy eszébe jusson, mekkora hiba lenne megpróbálni felülni, hiszen egyetlen testrésze, ami nem szenvedett komolyabb sérüléseket, a jobb karja volt. Az egyik nagytestű gesztenyeszín herélt idegesen horkantott, dobbantott a patájával, és rántott egyet a kocsin, ami éppen elég volt hozzá, hogy Kahlannak eszébe juttassa a törött bordáit.

A levegő ragacsosnak érzett, közelgő eső illata lebegett benne, bár az időnkénti széllökések egyelőre még csak port fújtak Kahlan arcába. Feje fölött sötét árnyékot himbáltak a nyugtalanul ide-oda lengő falevelek, nyikorgó ágaik adtak hangot a fa zaklatott-ságának. Fenn az égen sötét bíbor és ibolyaszín felhők rohantak tova. A lombokon és a felhőkön is túl, a kékesfekete égen egy magányos csillag függött, éppen Kahlan homloka felett. Kahlan nem tudta, hajnal van-e éppen, vagy alkony, de az egész hangulat azt sugallta, hogy inkább a nap vége felé járhat.

Mialatt a széllökések arcába fújták elmocskolódott hajfürtjeit, megfeszített figyelemmel hallgatózott, hátha újra hallja a zajt, ami elütött a környezet hangjaitól, abban reménykedve, hogy talán mégis csak valami ártatlan zörej. Mivel először csak szendergése mélységeiből hallotta, a zaj valódi mibenléte dühítőén megfoghatatlan maradt a tudata számára.

Arra is figyelt, hátha hallja Richardot vagy Carát mozgolódni, de semmit sem hallott. Pedig biztosan a közelben lehetnek valahol. Nem hagynák őt magára. Semmi áron sem, amíg csak élnek. Rettenetesen vágyott rá, hogy hangosan kiáltson Richard után, és bebizonyítsa magának, hogy csak ostoba és alaptalan félelme sugallta az előbbi tolakodó gondolatot, de ösztöne azt súgta, hogy maradjon csendben. Arra, hogy ne mozduljon, nem is kellett emlékeztetnie magát.

A távolból fémes csendülés hallatszott, majd valami elfojtott sikoly. Talán valami állat, bizonygatta magának Kahlan. A hollók néha igazán rémes hangokat tudtak kiadni. Rikoltásuk olykor kísértetiesen hasonlított az emberi sikolyra. De amennyire Kahlan tudta, fémes csendülésre emlékeztető hangokat még a hollók sem produkáltak.

A kocsi hirtelen jobbra billent, mert valaki fellépett a lépcsőjére. Kahlan lélegzete elakadt, olyan éles fájdalom nyilaik a bordái közé a váratlan mozdulatra. Az érkező óvatlanul lépett, mit sem törődve a kocsi sebesült utasának állapotával, Kahlan ebből azonnal tudta, hogy az illető sem Richard, sem Cara nem lehetett. De ha nem ők, akkor ki? Kahlan hátán végigfutott a hideg. Ha ez nem Richard, akkor hol van ő?

Tömpe ujjak markolták meg a kocsilépcső korlátjának tetején a bordázott kapaszkodót. A tömzsi ujjvégeken rövidre rágott, mocskos körmök félkörei éktelenkedtek. Kahlan visszafojtotta a lélegzetét, és abban reménykedett, hogy a betolakodó nem veszi észre, hogy ő a kocsiban van.

Egy arc jelent meg Kahlan látókörében. Az arcból ravasz, sötét szemek hunyorogtak rá. A férfi felső fogsorából hiányzott a négy középső fog, így szemfogai agyarakként villantak ki, amint Kahlanra vigyorgott.
- Nicsak, nicsak! Akármi legyek, ha ez itt nem a néhai Richard Cypher felesége!

Kahlan merev mozdulatlanságban hevert. Pont olyan volt a jelenet, mint rémálmaiban. Egy pillanatig nem is tudta eldönteni, vajon ez is csak álom-e vagy valóság.

A férfi inge patinás volt a mocsoktól, mintha soha, semmilyen alkalomkor sem vette volna le magáról. Kövérkés, himlőhelyes arcán és állán úgy ágaskodtak az ott nőtt ritkás szőrcsomók, mint felszántott földből kiütköző gyomok. Felső ajka csepegő orrától volt nedves. Alsó fogsorából is hiányoztak a metszőfogak, vicsorgó szájából előbukkant nyelvének hegye is.

Kezében kést emelt magasra, hogy Kahlan is jól láthassa. Forgatta is egy kicsit, mint amikor az udvarló kamasz mutogat szíve választottjának valami különösen értékes ajándékot. Tekintete ideoda villant Kahlan és a kés között. A fegyver éle olyannak látszott, mint amit tisztességes fenőkő helyett valami durva grániton élesítettek ki meglehetősen trehányul. A rosszul gondozott ütöttkopott pengét sötét foltok és rozsdacsíkok csúfították, de a csorbult, összekarcolódott kés azért még eléggé halálos fegyver maradt. A férfi széles, gonosz vigyorral, elégedetten figyelte, hogyan követi Kahlan tekintete a kettőjük között a levegőt fenyegetően szeldelő pengét.

Kahlan kényszerítette magát rá, hogy a férfi püffedt szemréseiben mélyen ülő sötét szemébe nézzen.
- Hol van Richard? - kérdezte nyugodt, parancsoló hangon.
- A szellemekkel táncol az Alvilágban - felelte a férfi. Félrebillent fejjel figyelve Kahlan reakcióját. - És a szőke szuka hol van, akit a barátaim láttak korábban veletek? Az a nagypofájú, akinek ki kell vágnom a nyelvét, mielőtt a beleit kiontom.

Kahlan olyan tekintettel nézett vissza rá, amiből a férfi megértette, hogy nem fog választ kapni. Ahogy közeledett a késsel, Kahlan orrát mosdatlanság bűze csapta meg.
- Te biztosan Tommy Lancaster vagy. A kés megállt a levegőben.
- Honnan tudod?

Kahlan valahonnan mélyről hirtelen feltoluló dühvei felelte:
- Richard mesélt nekem rólad.
A mélyen ülő disznószemek fenyegetően villantak. A fogatlan vigyor még szélesebbre húzódott.
- Igen? Na, és mit mondott rólam?
- Hogy egy rusnya, fogatlan disznó vagy, aki mindjárt összevizeli magát, ha csak elvigyorodik. A szagból ítélve igazat mondott.
Az önelégült vigyor vicsorgássá torzult. Tommy Lancaster feljebb lépett a lépcsőn, és behajolt a kocsiba a késsel. Kahlan pontosan ezt akarta: elég közel csalni magához, hogy megérinthesse.
Egész eddigi élete tapasztalataiból táplálkozó önfegyelemmel tette félre haragját, és öltötte magára a cselekvésre kész Inkvizítor nyugalmát.
Csak meg kell érintenie.
Az Inkvizítor mágikus ereje részben függ az erőnlététől is. Kahlan nem tudta, vajon mostani sérült állapotában képes lesz-e felszabadítani magából a szükséges erőt, és ha igen, túl tudja-e majd élni az energiáit, de azt tudta, hogy nincs más választása. Egyiküknek meg kell halnia. Lehet, hogy mindkettőjüknek.
Tommy a korlát tetejére könyökölt. A kezében a kés Kahlan csupasz torka felé irányult. Kahlan nem a kést figyelte, hanem az apró forradásokat, amelyek poros fehér pókhálóként borították Tommy öklét. Amikor az ököl elég közel fog kerülni, akkor fogja megragadni Tommy csuklóját.
Váratlanul rádöbbent, hogy szorosan be van burkolva a takarójába. Nem volt magánál, amikor Richard feltette a maga készítette hordágyra, körbecsavarta a takaróval, aminek a széleit szorosan betűrte a hordágy rúdjai alá, hogy Kahlan teste minél kevésbé mozduljon el és minél kevesebb fájdalmat okozzon neki a kocsi elkerülhetetlen rázkódása. Kahlan karja be volt szorítva a takaró alá, ami hamarosan a halotti leple lesz.
Kahlan vad pánikban igyekezett jobb karját kiszabadítani a takaró alól. Kétségbeesett versenyben volt a torka felé közelítő késsel. Sérült bordáiba metsző fájdalom hasított, miközben a takaróval küzdött. Arra sem volt ideje, hogy dühöngjön vagy kiabáljon elkeseredésében amiatt, hogy ilyen ostoba módon csapdába esett. Ujjai egy gyűrődésre akadtak a szövetben. Belemarkolt, és megrángatta abban bízva, hogy ki tud szabadítani valamennyi anyagot a saját súlyával megterhelt hordágy alól, és lesz annyi szabad tere, hogy a karját elő tudja húzni.
Csak meg kellene érintenie a férfit, de nem tudja. Testeik között a kés pengéje lesz az egyetlen érintkezési felület. Csak abban reménykedhetett, hogy közben a férfi ökle hozzáér majd a bőréhez, vagy esetleg Tommy keze elég közel kerül Kahlan testéhez miközben a kést a torkára teszi, hogy állat a férfi kezéhez tudja érinteni, ha hirtelen felemeli. Akkor szabadjára tudná engedni az erejét - ha még életben lesz. Ha nem hatol a kés túl mélyre, túl hamar.
Kahlan számára egy örökkévalóságnak tűnt, ameddig küzdött, rángatta a takarót, ameddig a felemelt késpenge védtelen torka felé közelített, egy örökkévalóságig tartó várakozásnak arra, hogy erejét szabadon ereszthesse, egy örökkévalóságig tartó utolsó percnek az életéből. Ugyanakkor tudta, hogy egy pillanat múlva már érezni is fogja, amint a csorba penge feltépi a húst a nyakán.
De minden másként történt, mint ahogy várta.
Tommy Lancaster fültépő sikollyal hátratántorodott. Kahlan körül az feszült várakozás állóképébe merevedett világ hirtelen hangok és mozdulatok örvénylő kavalkádjában elevenedett meg. Tommy háta mögött meglátta az összeszorított fogakkal, eltökélt arckifejezéssel feltűnő Carát. A Mord-Sith makulátlan vörös bőrruhájában úgy festett, mint egy csillogó rubin egy szemétdomb mögött.
A hátába nyomott Agieltől karikába görbülten Tommy Lancaster-nek annyi esélye sem volt a menekülésre, mintha Cara egy henteskampóra akasztotta volna. Kínjai akkor sem lehettek volna szörnyűbbek, sikolyai fültépőbbek.
Cara felfelé és oldalt rántotta Agielét a térdre rogyó Tommy oldalán. Minden egyes borda, amely felett az Agiel elhaladt, száraz faágéhoz hasonló hangos reccsenéssel törött el. Tommy öklére és ujjaira élénkvörös vér ömlött, pont olyan színű, mint Cara ruhája. A kés fémes pendiiléssel hullott a sziklás talajra. A férfi inge oldalán sötétvörös folt terjengett, és vér kezdett csepegni a nadrágja korcából kiszabadult ing aljából.
Cara fölötte állt, mint egy szigorú ítéletvégrehajtó, és hidegen figyelte, hogy Tommy kegyelemért könyörög. Cara azonban nem irgalmazott. Agielét a férfi torkába nyomta, és a földre taszította vele.
A férfi útja lassú és gyötrelmes volt a halál felé. Keze, lába kínlódva vonaglott, mialatt fuldoklott a saját vérében. Cara gyorsan végezhetett volna vele, de eszében sem volt ilyesmi. Ez az ember meg akarta ölni Kahlant, és Carának szándékában állt súlyos árat fizettetni vele ezért a bűnös gondolatáért.
- Cara! - Kahlan maga is meglepődött, hogy ilyen erős kiáltásra volt képes.
Tommy Lancaster két kézzel kapott a torkához, és zihálva próbált levegőhöz jutni, ahogy Cara felegyenesedve hátrapillantott a válla fölött.
- Cara, hagyd abba! Hol van Richard? Lehet, hogy a segítségedre szorulna!
Cara Tommy Lancaster fölé hajolt, Agielét a férfi mellkasába nyomta és könnyedén megcsavarta. A férfi egyet kirúgott bal lábbal, aztán mozdulatlanná ernyedt a teste.
Mielőtt akár Cara, akár Kahlan megszólalhatott volna, Richard száguldott feléjük elszánt dühvel az arcán. Kardját a kezében tartotta. A penge sötéten, nedvesen csillogott.
Amint Kahlan meglátta a Kardot, azonnal rájött, mi ébresztette fel. Az a fémes csendülés az előrántott Kard hangja volt, amint az alkonyati csendben hangosan jelezte saját ébredését. Kahlan agya félönkívületi álmában is önkéntelen felismerte az egyedülálló hangot, amivel az Igazság Kardja megcsörrent, amint Richard kivonta, és ösztönösen ráérzett a veszélyre, amit ez a hang jelzett.
Kahlan felé sietve Richard csak egy futó pillantást vetett a Cara lábánál heverő testre.
- Jól vagy? Kahlan bólintott.
- Persze.
Közben elkésve ugyan, de a sikerélménytől mégis elégedetten előhúzta kezét a takaró alól. Richard Carához fordult.
- Jött erre bárki más is az úton?
- Nem. Csak ez az egy. - Agielével a földön heverő kés felé intett. El akarta vágni az Inkvizítor Anya torkát.
Ha Tommy Lancaster nem lett volna már halott, hát az a pillantás, amit Richard vetett rá, egymagában elpusztította volna.
- Remélem, nem volt könnyű a halála.
- Nem, Rahl Nagyúr. Gondoskodtam róla, hogy mélységesen megbánja utolsó gonosztettét.
Richard körbemutatott a Kardjával.
- Maradj itt, és tartsd nyitva a szemedet. Elég biztos vagyok benne, hogy mindnyájukat elkaptam, de azért nem árt még egyszer körbe néznem, hátha visszamaradtak néhányan, hogy másik oldalról állítsanak csapdát nekünk.
- Senki sem fog az Inkvizítor Anya közelébe jutni, Rahl Nagyúr. Richard nyugtatólag megveregette a hámjában idegesen topor-gó egyik ló marját. Az állat bőréről apró porfelhő csapott fel.
- Azt akarom, hogy azonnal induljunk tovább, amint visszaérek. Elég világos lesz a Hold fénye hozzá, legalábbis még néhány órán át. Olyan négy óra járásnyira innen ismerek egy biztonságos helyet, ahol letáborozhatunk. Ott már elég messzire leszünk innen.
Kardja hegyével a test felé intett.
- Ezt itt vonszold be a bokrok mögé, és gurítsd le a szakadékba ott hátul. Nem bánnám, ha nem találnák meg a holttesteket, amíg mi már rég eltűntünk innen. Bár idekint a vadonban valószínűleg csak a vadállatok fogják megtalálni őket, de semmit nem akarok kockáztatni.
Cara megmarkolta Tommy Lancaster zsíros üstökét.
- Örömmel.
Tommy testes volt ugyan, Cara mégis különösebb látható erőfeszítés nélkül megbirkózott a súlyával.
Richard zajtalanul eltűnt az alkonyat sötétjében.
Kahlan a földön vonszolódó holttest neszeire figyelt. Hallotta az apró gallyak reccsenéseit, ahogy Cara áthúzta a súlyos testet a bokrok között, aztán a tompa ütődéseket és a lehulló kövek zaját, ahogy Tommy Lancaster hullája legördült a meredek hegyoldalon. Jó időbe tellett, mire meghallotta a végső puffanast, amivel a test a szakadék aljára érkezett.
Cara visszaballagott a kocsi oldalához.
- Minden rendben? - kérdezte, miközben hanyag mozdulattal lehúzta bőrpáncélos kesztyűit.
Kahlan könnyeit visszapislogva nézett a Mord-Sithre.
- Cara, majdnem végzett velem.
Cara hátravetette hosszú hajfonatát, és körbenézett.
- Á, dehogy. Egész idő alatt itt álltam mögötte. Majdnem, hogy a nyakába szuszogtam. Le sem vettem a szememet a késéről. Semmi esélye sem volt rá, hogy árthasson neked. - Tekintetét Kahlan szemébe mélyesztette. - Neked is látnod kellett, hogy ott vagyok.
- Nem láttam.
- Ó, azt hittem, látsz. - Cara szégyenlős zavartsággal tuszkolta be kesztyűjét az öve mögé, és simította le az ujjakat az övre. - Talán túl mélyen feküdtél a kocsiban, azért nem láttál engem mögötte. Végig figyeltem, mit csinál. Nem volt szándékomban hagyni, hogy megrémítsen.
- Ha végig itt voltál, miért hagytad, hogy kis híján megöljön?
- Nem volt esélye rá, hogy megöljön - mosolygott Cara humortalanul -, de azt akartam, hogy ő azt higgye. Sokkal nagyobb lesz a megdöbbenésük és a rettenetük, ha hagyod, hogy beleéljék magukat a siker tudatába. Azonnal megtöri minden ellenállásukat, ha az utolsó pillanatban kapod el őket.
Kahlan feje kóválygott a zavarodottságtól, és inkább nem erőltette tovább a dolgot.
- Mi történik egyáltalán? Hol járunk most? Meddig aludtam?
- Két napja vagyunk úton. Többnyire aludtál, de amikor egy-egy kis időre felébredtél, akkor sem igazán tudtad, mi történik körülötted. A Rahl Nagyúr borzasztó ideges volt, nehogy fájdalmat okozzunk neked, amikor beteszünk a kocsiba, meg a miatt is, hogy megmondta neked, amit... elfelejtettél. Kahlan tudta mire céloz Cara: a halott magzatra.
- És az emberek?
- Utánunk jöttek. Ezúttal viszont a Rahl Nagyúr már nem állt le velük tárgyalni. - Cara ezt láthatóan nagyon elégedetten nyugtázta. Elég hamar rájött, hogy követnek bennünket, így nem tudtak meglepni. Amikor ránk támadtak, egyesek felvont íjjal, mások kivont kardokkal vagy felemelt fejszékkel, egyszer rájuk kiáltott, adva nekik még egy esélyt, hogy meggondolják magukat.
- Meg akarta győzni őket? Még ekkor is?
- Hát, nem igazán. Azt kiáltotta, hogy menjenek haza békével, vagy mind meg fognak halni.
- És aztán?
- Mind csak nevettek rajta. Úgy látszott, ez csak még eltökéltebbé teszi őket. Kilőtték a nyilaikat, és felemelt fegyverekkel támadtak ránk. A Rahl Nagyúr ekkor befutott az erdőbe.
- Mit csinált?!
- Mielőtt utolértek, a Rahl Nagyúr azt mondta nekem, hogy maga után fogja csalni őket. Amikor elfutott, az, amelyik a te torkodat akarta elvágni, azt kiabálta a többieknek, hogy „kapjátok el Richardot, és ezúttal végezzetek is vele”. A Rahl Nagyúr azt remélte, hogy mind el tudja őket csalni a közeledből, de amikor az az egy itt maradt, a Nagyúr csak rám nézett, és én már tudtam is, hogy mit vár tőlem.
Cara a háta mögött összefogott kezekkel vizslatta a sötétséget, őrködve, nehogy valaki meglephesse őket. Kahlan gondolatai Richard körül jártak, arra gondolt, milyen érzés lehetett egyedül menekülni annyi üldöző előtt.
- Hányan voltak?
- Nem számoltam meg - vont vállat Cara. - Talán úgy két tucat.
- És te egyedül hagytad Richardot két tucat üldözővel? Két tucat emberrel, akik mind meg akarták őt ölni?
Cara hitetlenkedve bámult Kahlanra.
- Itt hagytalak volna téged védtelenül? Amikor láttam, hogy az a fogatlan vadbarom rád pályázik? A Rahl Nagyúr elevenen nyúzott volna meg engem, ha magadra hagylak!
Cara nyúlánk alakját feszesen kihúzva, felemelt állával olyan elégedett látványt nyújtott, mint az egér maradványait a bajszáról nyalogató macska. Kahlan hirtelen megértette: Richard Carára bízta Kahlan életét, és a Mord-Sith igazolta a belé vetett bizalmat. Kahlan gyengén elmosolyodott, és érezte, hogy a félig gyógyult sebek megfeszülnek a szája körül.
- Bárcsak tudtam volna, hogy egész idő alatt ott állsz mögötte. Most, hála annak, hogy nem láttalak, már nincs is szükségem az ágytálra. 4
Cara nem nevetett rajta.
- Inkvizítor Anya, tudhatnád, hogy én soha nem hagynám, hogy bármelyikőtöknek baja essék!
Richard olyan váratlanul bukkant fel újra az árnyékok közül, ahogy eltűnt. Nyugtatólag simogatta meg a lovak nyakát. Ahogy az állatok mellett elhaladt, gyorsan ellenőrizte a hámokat, a vonószíjakat és a gyeplőt, hogy minden rendben van-e.
- Történt valami? - kérdezte Carát.
- Semmi, Rahl Nagyúr. Minden csendben és rendben. Richard mosolyogva hajolt be a kocsiba.
- Nos, ha már ébren vagy, mit szólnál egy romantikus kocsikázáshoz a holdfényben?
Kahlan Richard karjára tette a kezét.
- Te jól vagy?
- Nagyszerűen. Egy karcolás sem ért.
- Nem erre gondoltam. - Richard mosolya elenyészett.
- Meg akartak ölni bennünket. Nyugatföld éppen most szenvedte el az első veszteségeit a Birodalmi Rend aknamunkájának köszönhetően.
- De ezek mind ismerőseid voltak.
- Ettől még nem érdemlik ki a hamis részvétet. Hány ezer embert láttam már meghalni, mióta innen elmentem? És még azokat sem voltam képes meggyőzni az igazságról, akik között felnőttem. Még azt sem tudtam elérni, hogy elfogulatlanul meghallgassanak. Az összes szenvedés és halál, amit láttunk, mind az ilyen fajták miatt van: azok miatt, akik nem hajlandók meglátni az igazságot.
Önként vállalt vakságuk nem jogosíthatja fel őket, hogy véremet, vagy akár életemet vegyék. Maguk választották az utat, amelyen járnak, és ez egyszer meg is kellet fizetniük az árát.
Richard nem úgy beszélt, mint aki feladta a harcot. Kardját még most is kezében tartotta, hangjában most is ott izzott a Kard dühe. Kahlan megsimogatta a karját, ezzel próbálta tudomására hozni, hogy megérti őt. Kahlan számára világos volt, hogy a Kard benne tomboló haragja és a jogos önvédelem igazsága ellenére Richard mélyen fájlalta, amit meg kellett tennie. Ha a férfiaknak sikerült volna megölni Richardot, ők bezzeg nem bántak volna meg semmit. Richard halálát hatalmas győzelemként ünnepelték volna.
- De amit tettél veszélyes volt, hogy mindet magad után csaltad!
- Nem volt benne semmi veszély. Becsalogattam őket a nyílt terepről a sűrűbe, ahol le kellett szállniuk a lovaikról. A talaj odabent sziklás, és a lovak könnyen megcsúszhatnak rajta. A görgeteges talaj miatt nem tudtak gyorsan, vagy tömegesen utánam jönni, nem úgy, mintha kint maradtam volna az úton.
Alkonyodott is már: ők azt hitték, hogy ez nekik előnyös. Tévedtek. A fák között még sötétebb van. Én majdnem csupa feketét viselek. Mivel elég meleg volt, az arany köpenyemet hátrahagytam a kocsiban. Az a kevés maradék arany, amit a ruhámon viselek, inkább csak arra volt jó, hogy a félsötétben megtörje a képet és a teljes emberi alakot még nehezebb legyen felismerni, így még nehezebb volt nekik észrevenni engem.
Miután Albertet megöltem, a maradék józanságuk is elszállt, és a puszta düh hajtotta őket, amíg vért és halált nem láttak maguk körül. Ezek az emberek kocsmai dulakodáshoz szoktak, nem csatákhoz. Azt hitték, könnyen lemészárolhatnak minket, nem voltak felkészülve rá, hogy a saját életükért kelljen harcolniuk. Mikor végre rádöbbentek, mi is történik valójában, menekülni kezdtek, hogy a puszta életüket mentsék. Mármint azok, akik egyáltalán még életben maradtak. Ezek itt az én erdőim. Azok rémült menekülésükben megzavarodva eltévedtek. Én elkaptam őket és véget vetettem az egésznek.
- Mindet elintézted? - kérdezte Cara, aggódva, hogy akik esetleg elmenekültek, még több támadót hozhatnak a nyakukra.
- Igen. A legtöbbjüket személyesen is ismertem, amellett megjegyeztem, hányan voltak. Amikor vége lett, megszámoltam a testeket, hogy biztos legyek benne, mind itt maradtak.
- Mennyien voltak? - kérdezte Cara. Richard kezébe vette a gyeplőt.
- Nem elegen ahhoz, amit elterveztek.
Aztán csettintett a nyelvével, és elindította a lovakat.

5. FEJEZET

Richard felkelt és kivonta a Kardját. Ezúttal Kahlan ébren volt és azonnal felismerte a jellegzetes csendülést. Ösztönösen fel akart ülni, de még mielőtt végig gondolhatta volna, Richard mellé kuporodott, és megnyugtató kézmozdulattal visszafogta. Kahlan épp csak annyira emelte fel a fejét, hogy megláthassa, Cara közeledik, aki egy férfit vezet a tábortűz libegő lángjainak fénykörébe. Mikor Richard meglátta, kit hozott Cara, visszalökte a Kardját a hüvelyébe. Meiffert kapitány volt az, a d’harai tiszt, aki Anderíában volt a kísérőjük.

Meiffert minden egyéb üdvözlést megelőzően térdre hullott, és előre hajolva homlokával megérintette a fenyőtűkkel borított lágy földet.
- Rahl Nagyúr, vezess minket! Rahl Nagyúr, taníts minket! -kántálta őszinte tisztelettel. - Fényedben gyarapodunk. Kegyelmedben oltalmat találunk. Bölcsességed előtt fejet hajtunk. Azért élünk, hogy szolgáljunk. Életünk a tiéd.

Mikor a kapitány letérdelt, hogy a fogadalmat elmondja, Cara ösztönösen mellé térdelt, olyan erősen rögzült belé a szertartás. A Rahl Nagyúr előtti tiszteletadás olyasmi volt, ami minden d’harai számára magától értetődő volt. A szabadban általában naponta egyszer tették meg, alkalmanként háromszor. D’Harában, a Népek Palotájában naponta kétszer összegyűltek, és hosszasan kántálták a fogadalmat.

Mikor Darken Rahl foglyul ejtette, Richardnak magának is számtalanszor le kellett térdelnie Mord-Sith úrnője előtt, gyakran nem sokkal jobb állapotban, mint Tommy Lancaster volt közvetlenül halála előtt, és órákon át hajtogatni a fogadalmat. Most a Mord-Sithek, akár a többi d’harai, Richardnak mondták el ugyanezt a fogadalmat. Ha a dolgok efféle fordulatát a Mord-Sithek esetleg valószínűtlennek, vagy netán ironikusnak tartották is, soha egyikük sem mondta ki egy szóval sem. Amit valamennyi MordSith valószínűtlennek, sőt hihetetlennek tartott, az inkább az volt, hogy Richard nem végeztette ki azonnal mindnyájukat, mikor ő lett a Rahl Nagyuruk.

Richard volt az, aki rájött, hogy a fogadalom, a Rahl Nagyúr iránti hűség tulajdonképpen a túlélés eszköze volt a d’harai nép számára, amelyet egyik őse mágikus úton alkotott meg, hogy megóvja népét az álomjáróktól. Mindenki azt hitte, hogy az ősi, azóta már-már teljesen feledésbe merült mágusháborúban fegyverként létrehozott álomjárók már régen kipusztultak. A különleges, emberfölötti képességek hétköznapi emberekbe való beültetése, akár jó, akár rossz szándékkal, a mágia sötét oldalához tartozott, és az eredmény mindig bizonytalan, előre meg nem jósolható, sőt gyakran veszélyesen instabil volt. Az álomjárás sötét képességének egy apró szikrája valahogyan észrevétlenül tovább adódott azóta is nemzedékről nemzedékre, titokban lappangva háromezer éven át, mígnem Jagang Császárban újra felszínre tört.

Kahlannak voltak bizonyos ismeretei az élőlények meghatározott célból történő átalakításáról: az Inkvizítorok is ilyen emberek voltak, akár csak az álomjárók. Jagangban Kahlan mágikus úton megalkotott szörnyeteget látott. Tudta, hogy sokan őt tartják efféle rémalaknak. Ahogy egyes emberek szőke hajúnak vagy barna szeműnek születtek, ő magas testalkatot, meleg, barna színű hajat - és Inkvizítori képességeket örökölt. De ő is ugyanúgy szeretett, nevetett és vágyakozott dolgok után, mint a szőke hajjal, barna szemekkel, inkvizítori erő nélkül születettek.

Kahlan erejét ésszerű, általánosan elfogadott erkölcsi elvek alapján használta. Jagang nyilván ugyanezt gondolta magáról, vagy ha ő nem is, követőinek legnagyobb része bizonyosan.

Richard is rejtett mágikus erőkkel született. A kötődés ősi, védelmező ereje átöröklődött valamennyi mágikus képességekkel született Rahlra. A Richardhoz fűző kötődés nélkül - legyen az formálisan deklarált vagy titokban, de szívből jövően elsuttogott fogadalom eredménye - bárki védtelen maradt Jagang álomjárói hatalma elől.

Az Inkvizítori képességek - egyéb, normális emberekbe mágikus úton beültetett tulajdonságoktól eltérően - mindig nyíltan továbböröklődött, legalábbis, amíg Darken Rahl Kahlan kivételével az összes többi Inkvizítort le nem mészároltatta. Mivel ma már nem éltek olyan varázslók, akik efféle átalakításra képesek lettek volna, az Inkvizítori erő immár csak akkor maradhatna fenn, ha Kahlannak gyermekei születnének.

Az Inkvizítorok többnyire leány utódokat szültek, de nem kizárólag. Az Inkvizítori erőt úgy alkották meg az ősi időkben, hogy kizárólag nők általi használatra szánták. Mint az összes többi mesterségesen megalkotott és mágikus úton beültetett tulajdonság, ez is előre nem látható következményekkel járt: amint kiderült, az Inkvizítorok fiúgyermekei is hordozták a mágikus erőt. Miután megtapasztalták, hogy milyen rettenetes következményekkel járhat, ha egy férfi Inkvizítori képességekkel rendelkezik, az Inkvizítorok valamennyi fiúgyermekét minden teketória nélkül kivégezték azonnal megszületése után.

Éppen ettől félt Shota, a boszorkány is, hogy Kahlan esetleg fiúgyermeket foganhat. Shota nagyon jól tudta, hogy Richard nem engedné Kahlan fiát lemészárolni a férfi Inkvizítorok múltban elkövetett bűnei alapján, és hogy Kahlan sem áldozná fel Richard fiát. A múltban az a korlát, ami miatt az inkvizítorok képtelenek voltak szerelemből férjhez menni, pontosan azt a célt szolgálta, hogy érzelmileg el tudják viselni a gyermekgyilkosság szörnyű gyakorlatát. Richard ezt a helyzetet is megváltoztatta azzal, hogy rájött, hogyan győzheti le ezt a korlátot, és kelhet egybe Kahlannal szerelemből.

Shota azonban nem egyszerűen attól tartott, hogy Kahlan férfi inkvizítornak adhat életet. Sokkal nagyobb veszélytől félt: egy férfi inkvizítortól, aki Richard képességeit is örökli. Shota megjövendölte, hogy Kahlan fiúgyermeket fogan Richardtól. Shota úgy gondolt erre a gyermekre, mint valami rémséges szörnyetegre, ami minden elképzelésen túl veszélyes lenne a világra, ezért megesküdött, hogy el fogja pusztítani a gyermeket, ha megszületne. Megelőzendő, hogy ezt meg kelljen tennie, Shota olyan nyakláncot ajándékozott Kahlannak, ami meggátolta, hogy gyermeket foganhasson. A szerelmesek vonakodva fogadták csak el Shota ajándékát, de a másik választásuk az lett volna, hogy harcba kell szállniuk a boszorkánnyal.

Ehhez hasonló okok miatt gyűlölte Richard annyira a jóslatokat és próféciákat.
Kahlan Meiffert kapitányt figyelte, aki immáron harmadszor mondta el a fogadalmat. Cara ajkai hangtalanul mozogva ismételték a szöveget a kapitánnyal együtt. A monoton kántálás elálmosította Kahlant.
Kahlan számára ritka luxusnak számított, hogy nem kellett a kocsiban maradnia, Richard és Cara mellett lehetett a tábortűz melegében a hevenyészett szárnyakban, különösen, mivel az éjszaka hideg és nyirkos volt. A hordágy segítségével könnyedén ki tudták őt venni a kocsiból, anélkül, hogy túl nagy fájdalmat okoztak volna neki. Richard már hamarabb is megcsinálta volna a hordágyat, de nem is gondoltak arra, hogy ilyen hamar el kényszerülnek hagyni a házat, amit Richard kezdett építeni maguknak.
Jó messzire táboroztak le a keskeny, elhagyatott úttól, a sűrű fenyőerdőnek egy szikla hasadékában rejtőző apró tisztásán. Egy közeli kis rét kényelmes pihenő- és legelőhelyet kínált a lovaknak. A kocsit Richard és Cara lehúzták az útról, és kidőlt fákból és lehullott ágakból emelt torlasz mögé rejtették frissen tört fenyőgallyakkal álcázva. Egy, a Rahl Nagyúr hollétét a kötődés révén megérző d’harait leszámítva senkinek sem lett volna komoly esélye rá, hogy rájuk találjon a hatalmas, úttalan erdőségben.
A rejtekhelyen kis tűzrakó hely is volt szikladarabokkal körülkerítve, amit Richard még egy korábbi alkalommal épített ki, jó egy évvel ezelőtt. A menedéket azóta sem használta senki. Egy, a táborhely fölé két-két és fél méter magasságban kinyúló sziklapárkány megakadályozta, hogy a tábortűz lángjainak a fénye felvetüljön a sziklákra, így még inkább álcázva maradhatott a rejtekhelyük. A párkány az éppen szemerkélni kezdő esőtől is megvédte és szárazon tartotta őket. A leszálló köd lecsökkentette a látótávolságot: táborhelyük mindent egybevéve így a legbiztonságosabb rejteknek számított, amit Kahlan valaha is látott életében. Richard csakugyan állta a szavát.
Több mint hat órájukba tellett, mire ezt a táborhelyet elérték. Richard Kahlan kedvéért lassan, óvatosan haladt. Későre járt már, és egy hosszú, utazással töltött nap után valamennyien fáradtak voltak, nem is beszélve a támadásról. Richard közölte Kahlannal, hogy úgy néz ki, egy-két napig valószínűleg esni fog, és itt, a táborhelyen fogják kivárni, amíg az idő megjavul. Nem igen kellett sietniük, hogy eljussanak oda, ahová igyekeztek.
A fogadalom harmadszori ismétlése után Meiffert kapitány mereven felegyenesedett. Jobb öklével tisztelgésül bőrpáncéljára ütött a szíve fölött. Richard elmosolyogott, és kevésbé formális üdvözlésként a két férfi megszorította egymás alkarját.
- Hogy vagy, kapitány? - markolta meg Richard a katona könyökét.
- Mi történt veled? Leestél a lovadról, vagy hasonló?
A kapitány oldalra pillantott, Cara felé.
- Ó, jól vagyok, Rahl Nagyúr. Igazán!
- Úgy látom, mintha megsérültél volna.
- Á, csak éppen... megcsiklandozta a bordáimat a Mord-Sithed, ennyi az egész.
- Nem voltam annyira kemény, hogy el is törjem őket - mordult vissza Cara.
- Őszintén sajnálom, kapitány. Ma már volt egy kis problémánk. Cara nyilván a biztonságunk miatt aggódott, amikor közeledni látott téged felénk a sötétben. - Richard Carára nézett. - De azért óvatosabbnak kellett volna lennie, nehogy kárt tegyen valakiben. Biztos vagyok benne, hogy ő is sajnálja a dolgot, és szeretne bocsánatot kérni.
Cara savanyú arcot vágott.
- Sötét volt. Nem vagyok hajlandó a Rahl Nagyurunk életét kockára tenni csak azért, mert...
- Remélem is, hogy nem - vágott közbe gyorsan Meiffert kapitány, mielőtt még Richard tovább korholhatta volna Carát. - Egyszer egy megvadult harci mén megrúgott. De te, Cara úrhölgy sokkal hatékonyabban le tudtál teríteni. Hálás vagyok érte, hogy látom, a Rahl Nagyurunk élete jó kezekben van. Ha ennek az árát néhány fájó bordával kell megfizetnem, örömmel megteszem.
Cara arca felderült. A kapitány őszinte megnyilvánulása egy potenciálisan kényes helyzetet előzött meg.
- Nos, ha a bordáid kellemetlenséget okoznának, csak szólj mondta szárazon. - Majd megcsókolom őket, hogy meggyógyuljanak. - Az ezt követő csendben egy darabig tűrte Richard átható pillantását, aztán a füle tövét megvakarva hozzátette:
- Persze, sajnálom. De nem akartam semmit kockáztatni.
- Ahogy mondtam, szívesen megfizetem ezt az árat. Köszönet az éberségedért!
- Mit keresel itt, kapitány? - kérdezte Richard. - Reibisch tábornok küldött, hogy megnézd, megbolondult-e a Rahl Nagyúr?
Bár ezt a tűz fényében lehetetlen lett volna megmondani, Kahlan meg mert volna esküdni rá, hogy a kapitány arca bíborvörösre vált.
- Ugyan, dehogy, Rahl Nagyúr! A tábornok csak azt akarta, hogy részletes jelentést tegyek neked.
- Értem - nézett le Richard a fazékra, amiben a vacsorájuk rotyogott. - Mikor ettél utoljára, kapitány? A fájó bordáid mellett elég nyúzottnak is látszol.
- Nos, hát szóval elég keményen lovagoltam, Rahl Nagyúr. Azt hiszem, tegnap nyilván ehettem valamit. Akárhogy is, azért jól vagyok. Majd esetleg bekapok valamit, miután...
- Na, akkor ülj le - intett maga mellé Richard. - Kapsz enni valami meleget. Jót fog tenni.
A kapitány vonakodva leült a mohos talajra Kahlan és Cara mellé, Richard pedig babot és rizst kanalazott ki egy tálkába. Levágott hozzá egy jókora szeletet a frissen sütött, és a tűz mellé egy kőre hűlni kitett kovásztalan zabkenyérből, és a tálkával együtt a katonának nyújtotta. Meiffert kapitány nem tudta, hogyan kerülhetné ki, hogy elvegye a tálkát, és döbbenten kellett megélnie, hogy maga a Rahl Nagyúr szolgálja ki őt.
Richardnak másodszor is fel kellett ajánlania az ételt, mire a kapitány elvette tőle.
- Ez csak egy kis rizs babbal, kapitány! Nem Cara kezét kínáltam fel, hogy vedd feleségül!
Carából kipukkadt a nevetés.
- A Mord-Sithek nem házasodnak. Egyszerűen elveszik maguknak a férfit, akit megkívánnak, és annak semmi beleszólása nincs a dologba.
Kahlan tudta Richard hangsúlyából, hogy az előbbi megjegyzése csak tréfa volt, de Richard nem nevetett, amikor Carára nézett. Saját tapasztalatából tudta, milyen igazat mondott Cara. Az ilyesminek semmi köze nem volt a szerelemhez, éppen ellenkezőleg. A hirtelen beálló feszült csendben Cara rádöbbent, mit is mondott valójában, és úgy döntött, éppen ideje, hogy törjön néhány gallyat, és a tűzre rakja.
Kahlan tudta, hogy Denna, a Mord-Sith, aki Richardot elfogta, párjául is választotta a férfit. Cara is tudott erről. Néha, amikor rémálomból felriadva Richard kétségbeesetten Kahlanba kapaszkodott, Kahlan mindig elgondolkodott rajta, hogy vajon képzelt rémségek gyötörték a férjét álmában, vagy az átélt valós szörnyűségek emlékei. Ha ilyenkor lecsókolta Richard homlokáról a sós-savanyú izzadságot, és megkérdezte, miről álmodott, a férfi soha nem emlékezett rá, és Kahlan ezért hálás volt a szellemeknek.
Richard felvett egy hosszú nyársat, ami a tűz körüli kövek egyikének támasztva félig a parázs fölé nyúlt be, és ujjával a kapitány tálkájába csúsztatott róla néhány szelet sült szalonnát, aztán az egésznek a tetejére tette a nagy szelet zabkenyeret. Elég változatos volt az élelmiszertartalékuk, és Kahlan megosztotta a helyet a kocsiban mindazzal az élelemmel, amit Richard Szarvasföldre vezető útjuk során összeszedett. Jó időre volt mit enniük.
- Köszönöm - hebegte Meiffert kapitány. Homlokából zavartan kisöpört egy szőke hajfürtöt. - Nagyon finomnak néz ki.
- Finom is - vágta rá Richard. - Szerencsés vagy, hogy én főztem ma a vacsorát és nem Cara.
Cara, aki büszke volt rá, hogy milyen rosszul főz, úgy mosolygott ezen, mintha komoly dicséret érte volna.
Kahlan tudta, hogy ebből a jelenetből tábortüzek mellet sokszor elmesélt, tágra nyílt szemekkel, hitetlenkedve hallgatott legenda válik majd: a Rahl Nagyúr, amint maga szolgálja fel a vacsorát az egyik emberének. Ahogy a kapitány falta az ételt, abból Kahlan arra következtetett, hogy több annak már egy napjánál, mióta utoljára evett. Persze, gondolta, egy ekkora embernek nyilván arányosan nagy mennyiségű ételre is van szüksége.
A kapitány nagyot nyelt, és felpillantott a táljáról.
- A lovam. - Letette a tálat, hogy felálljon. - Amikor Cara úrnő... elfeledkeztem a lovamról. El kell...
- Edd meg a vacsorádat - tette a kezét a kapitány vállára Richard, és gyengéd erőszakkal ülve tartotta. - Úgyis meg akartam nézni mindenképp a saját lovainkat is. Majd a tiedet is ellátom közben. Biztosan ő is szívesen venne némi zabot és vizet.
- Na de, Rahl Nagyúr! Nem hagyhatom, hogy...
- Egyél! Ezzel is időt takarítunk meg: mire visszaérek, te már befejezed az evést, és elmondhatod a jelentésedet. - Richard alakja máris beleolvadt a környező árnyakba, és csak egy testetlen hang maradt belőle. - De attól tartok, hogy továbbra sem lesz semmilyen parancsom Reibisch tábornok számára.
A leereszkedett csendben felhangzott egy tücsök ritmikus ciripelése. Valamivel távolabbról egy éjszakai madár kiáltása hallatszott. Még távolabbról a lovak elégedett nyihogása hangzott fel, nyilván, amikor Richard üdvözölte őket. Néha-néha egy-egy ködpamacs is besodródott a védelmező sziklapárkány alá, és nedvesen simította végig Kahlan arcát. Kahlan azt kívánta, bár oldalára fordulhatna, és lehunyhatná a szemét. Richard gyógyteát itatott vele, amitől jócskán elálmosodott, de a tea legalább a fájdalmait is tompította.
- És te hogy vagy, Inkvizítor Anya? - kérdezte Meiffert kapitány. Mindenki rettenetesen aggódik érted.
Egy Inkvizítor ritkán találkozhat ilyen őszinte, meleg jóindulattal. A fiatal tiszt egyszerű kérdésében olyan mély aggodalom hangzott, hogy Kahlan majdnem sírva fakadt a meghatottságtól.
- Egyre jobban vagyok, kapitány. Mondd el mindenkinek, hogy teljesen rendbe fogok jönni, csak egy kis idő kell még a gyógyuláshoz. Elmegyünk egy csendes, nyugodt helyre, ahol élvezhetem a közelgő nyár friss levegőjét, és megpihenhetek egy kicsit. Biztos vagyok benne, hogy még az ősz előtt rendbe fogok jönni. Addigra remélem, Richard is... kevésbé fog aggódni miattam, és képes lesz a háború dolgainak szentelni a figyelmét.
A kapitány Kahlanra mosolygott.
- Mindenki meg fog könnyebbülni, ha meghallják, hogy gyógyulóban vagy. El sem tudom számlálni, mennyien kötötték a lelkemre, hogy számoljak be az állapotodról, amikor visszatérek.
- Mondd el nekik, hogy tőlem hallottad, hogy javulófélben vagyok, és kérd meg őket, ne aggódjanak tovább miattam, inkább magukra vigyázzanak.
A kapitány újabb kanál ételt kapott be, és Kahlan látta a tekintetéből, hogy a fiatal katonát valami más is aggasztja. Beletelt egy kis időbe, mire a kapitány ki is mondta, ami a szívét nyomta.
- Amiatt is aggódunk, hogy neked és a Rahl Nagyúrnak nincs-e szükségetek védelemre.
Carának, aki eddig is egyenes háttal ült, valami csodálatos módon sikerült még jobban kihúznia magát, és egyúttal testtartásába némi fenyegetést is bele vinni.
- A Rahl Nagyúrnak és az Inkvizítor Anyának van megfelelő védelme, kapitány: itt vagyok velük én. Mindenki, aki egy MordSith mellett még itt lenne, csak szobadísznek lenne itt.
Ezúttal azonban a kapitány nem hátrált meg. Hangjában határozottság csengett.
- Nem tiszteletlenségnek szánom, Cara úrnő, és kételkedni sem akarok benned. Én is felesküdtem a védelmükre, akárcsak te, és ez a fő célom. Azok a szobadíszek szembenéztek már az ellenséggel korábban is a Rahl Nagyúr védelmében, és nem hiszem el, hogy egy Mord-Sith puszta büszkeségből el akarna téríteni bennünket a kötelességünktől.
- Egy távoli, félreeső helyre igyekszünk - előzte meg Kahlan Cara válaszát. - Azt hiszem az elszigeteltség és Cara jelenléte elegendő védelmet fog biztosítani a számunkra. Ha Richard másképpen gondolja, azt majd ő meg fogja mondani.
Meiffert kapitány vonakodó fejbólintással elfogadta a választ. Megelégedett vele, legalábbis az utolsó mondatával.
Mikor Richard északra jött Kahlannal, testőrségét hátra hagyta. Kahlan tudta, hogy Richard szándékosan tett így, valószínűleg annak az elképzelésnek a részeként, amit meggyőződése szerint tennie kellett. Richard elviekben nem volt a védelem gondolata ellen: a múltban többször is elfogadta katonai csapatok védelmét. Maga Cara is ragaszkodott Anderiában a katonai kíséret jelenlétéhez. Egészen más dolog volt, persze, hogy ezt Cara szemtől szembe is elismerje Meiffert kapitány előtt.
Elég sok időt töltöttek együtt Anderiában Meiffert kapitánnyal és elit csapatával. Kahlan tudta, hogy a kapitány kitűnő tiszt. Kahlan becslése szerint a fiatal katona húszas éveinek közepe felé járhatott, de már vagy tíz éve katonáskodott, jó néhány hadjárat veteránjaként, kisebb lázadások leverésétől valódi háborúkig sok mindenben edződött meg. Arca határozott, kellemes vonásai éppen csak kezdtek felvenni valami érett teljességet.
Évezredek során háborúk, bevándorlások, megszállások következtében a d’haraiak számos más néppel, kultúrával vegyültek, sokféle emberfajta keverékét eredményezve. A magas, széles vállú, szőke, kék szemű Meiffert kapitány vonásai azonban a Caráéhoz hasonlóan tiszta d’harai vérről árulkodtak. A tiszta vérű d’haraiakban volt a legerősebb a kötődés a Rahl Nagyúrhoz.
Miután étele felét már megette, Meiffert kapitány hátranézett, abba az irányba, amerre Richard eltűnt.
- Nem akarok személyeskedőnek hangzani, sem ítélkezni, és. remélem, nem avatkozom olyanba, ami nem rám tartozik, de feltehetek mindkettőtöknek egy... kényes kérdést?
- Feltehetsz, kapitány - felelte Kahlan -, de nem tudom megígérni, hogy választ is kapsz rá.
Ettől Meiffert egy pillanatra meghökkenten elhallgatott, de azután folytatta.
- Reibisch tábornok és néhány más tiszt... nos, szóval aggodalmas megbeszéléseket folytattak a Rahl Nagyúrról. Persze bízunk mi benne - tette hozzá gyorsan. - Igazán! Csak éppen...
- Akkor viszont mi a problémátok, kapitány - vágott közbe Cara fenyegetően összevont szemöldökkel -, ha annyira bíztok benne? Meiffert zavartan kavargatta ételét fakanalával.
- Én végig ott voltam Anderiában. Tudom, milyen keményen dolgozott a Rahl Nagyúr, és te is, Inkvizítor Anya. Egyik korábbi Rahl Nagyurat sem érdekelte ez előtt, mit akar a nép. A múltban csak az számított, hogy a Rahl Nagyúr mit akar. És mindezek után az anderiai nép elutasította az ajánlatát. Azután a Nagyúr visszaküldött minket a fősereghez, és otthagyott bennünket, hogy körbeintett maga körül - ide jöjjön. Ide, a semmi kellős közepére. Remetének, vagy mi. - Szünetet tartott, amíg a megfelelő kifejezést kereste. - Nem igazán... értjük a viselkedését.
Felemelte a tekintetét a tűzről, és egyenként mindkét nőnek a szemébe nézett, mielőtt tovább folytatta:
- Aggódunk, hogy a Rahl Nagyúr esetleg elvesztette a harci kedvét: hogy nem érdekli már a mi ügyünk. Vagy talán... nem mer tovább harcolni?
Meiffert arckifejezése elárulta, hogy attól tart, megtorolják, amit kimondott, és hogy ilyesmit meg mert egyáltalán kérdezni, de olyan nagy szüksége volt a válaszra, hogy még ezt is megkockáztatta. Valószínűleg ezért vállalta magára, hogy Ő jön el jelentést tenni, ahelyett, hogy egy egyszerű futárt küldött volna.
- Hat órával azelőtt, hogy azt a fazéknyi finom rizst és babot megfőzte vacsorára - mondta Cara társalgó stílusban -, a Rahl Nagyúr megölt néhány tucat embert. Egyes egyedül. Olyan féktelen elszántsággal aprította fel őket, amilyet még sohasem láttam tőle. Még engem is megrázott a vadsága. Nekem csak egyetlen ellenfelet hagyott. Úgy gondolom, ez nem volt szép tőle.
Meiffert kapitány nagyot fújt, megkönnyebbültnek látszott. Tekintete moccanatlan pillantását, és visszasüllyedt a tálkában az ételt kavargató kezére.
- Ez örömhír lesz odahaza. Köszönöm, hogy elmondtad, Cara úrnő.
- Most nem adhat utasításokat - mondta Kahlan -, mert határozottan meg van győződve róla, hogy ha most beleszólna a csapataink irányításába a Birodalmi Rend ellen, az a vereségünket eredményezné. Az a véleménye, hogy ha túl hamar beleavatkozna a harcba, minden esélyünk elveszne a győzelemre. Abban hisz, hogy ki kell várnia a megfelelő időt, ez az egész. Semmi más nincs a viselkedése mögött.
Kahlant kissé zavarta, hogy úgy kell megvédenie Richard és határozottan eleresztette Cara álláspontját, hogy közben ő maga sem helyeselte azt igazán. Ő úgy érezte, hogy szükséges lenne már most meggátolni a Birodalmi Rend előretörését, és nem adni nekik lehetőséget a szabad rablásra és az Újvilág népeinek lemészárlására.
A kapitány végiggondolta magában, amit Kardántól hallott, miközben a zabkenyeret rágcsálta. Összeráncolt szemöldökkel gesztikulálva a maradék kenyérrel, megállapította:
- Az ilyen stratégia mögött komoly hadtudományi érvek állnak. Ha módod van meghatározni, a saját feltételeid szerint támadj, ne az ellenség diktálta körülmények között. - Ahogy tovább gondolta a dolgot, egyre lelkesebben folytatta: - A támadást helyesebb visszafogni, amíg a megfelelő pillanat el nem érkezik, még akkor is, ha közben az ellenség károkat okozhat nekünk, mint rossz időpontban harcba bocsátkozni. Az ilyesmi rossz parancsnokra utalna.
- Igazad van. - Kahlan karját visszaejtve letörölte izzadó szemöldökét a jobb csuklójával. - Talán ezzel az érveléssel te még jobban meg is tudod magyarázni a többi tisztnek: hogy most korai lenne még parancsokat kiadnia, de csak a megfelelő időre vár. Azt hiszem ez lényegében semmiben nem tér el attól, ahogy Richard magyarázta el nekünk a dolgot, de ők katonai kifejezésekkel jobban megértenék.
A kapitány bekapta az utolsó falat kenyeret, és mondanivalóját is jól megrágta közben.
- Én az életemet is rábíznám a Rahl Nagyúrra. Tudom, hogy a többiek is, de ez a magyarázat, hogy a Nagyúr miért nem ad ki parancsokat, azért biztosan megnyugtatja őket. Most már azt is megértem, miért hagyott ott bennünket: hogy könnyebben ellenállhasson a kísértésnek, és ne vesse bele magát idő előtt a küzdelembe.
Kahlan azt kívánta, bárcsak ő maga olyan egyértelműen elhinné ezt az érvelést, mint a kapitány. Eszébe jutott Cara kérdése, hogy az emberek vajon hogyan tudnák bizonyítani, hogy rászolgáltak Richard bizalmára. Tudta, hogy Richard nem akarná meg újabb népszavazás útján megejteni a próbát, de fogalma sem volt, mi más úton bizonyíthatná a nép, hogy megérdemlik Richard vezetését.
- Erről én nem beszélnék Richard előtt - mondta. - Nehéz dolog ez számára, hogy nem irányíthat benneteket. Megpróbálja azt tenni, amit helyesnek tart, de nem könnyű számára ezen az úton maradni.
- Én megértem, Inkvizítor Anya. Bölcsessége előtt fejet hajtunk. Azért élünk, hogy őt szolgáljuk. Életünk az övé.
Kahlan a sima vonásokat, egyszerű vonalakat tanulmányozta a fiatal ember lángok fényétől megvilágított arcán. Ebben az arcban most végre meglátta, és megértette, amit Richard korábban hiába próbált megmagyarázni neki.
- Kapitány, Richard nem hisz abban, hogy a ti életetek az övé. Ő abban hisz, hogy az életetek a sajátotok, és hogy az értéke felbecsülhetetlen. Ő ezért harcol.
A kapitány nagy gonddal választotta meg szavait. Ha nem is tartott ettől a nőtől mint Inkvizítor Anyától, mivel olyan helyen nőtt fel, ahol az Inkvizítorok hatalmát nem ismerték és uralmukat nem ismerték el, ez a nő akkor is a Rahl Nagyúr felesége volt.
- A legtöbben jól látjuk, mennyire más ő, mint az előző Rahl Nagyúr. Nem állítom azt, hogy bármelyikünk képes lenne megérteni őt a legkisebb mértékben is, de azt látjuk, ő azért harcol, hogy védelmezzen, nem azért, hogy hódítson. Katonaként tudom, mekkora különbséget jelent, ha olyan ügyért harcolunk, amiben hiszünk is, mert...
A kapitány félrenézett, felemelt egy darab gallyat a tűzifa rakásból, és egy darabig csendben ütögette a gallyal a földet maga előtt.
- ...mert az emberből valami nagyon fontos és értékes dolog elvész, ha olyan embereket kell megölnie, akik őt soha nem akarták bántani.
A tűz ropogott, a lángok felszisszentek, ahogy a fiatal tiszt a parazsat kezdte kaparászni a gallyal. Szikrák csaptak fel a tűzből a füléjük nyúló szikla aljáig, és kiröppentek az oldalánál.
Cara az ujjai között forgatott Agielt bámulta.
- Te is... ilyesmit érzel? Meiffert Carára emelte a tekintetét.
- Korábban nem jutott el a tudatomig, mit tesz velem az ilyesmi itt belül. Nem értettem meg. A Rahl Nagyúr miatt vagyok büszke rá, hogy d’harai vagyok. Ő adott értelmet és értéket neki, hogy kiállhatok valami jó ügyért. Ezt soha nem éreztem eddig. Azt hittem, a dolgok mindörökre úgy vannak, ahogy vannak, és soha nem lehet változtatni rajtuk.
Cara levette a tekintetét a fiatal tisztről, és magában rábólintott arra, amit hallott. Kahlan csak elképzelni tudta, milyen lehetett ennek a két embernek az élete Darken Rahl uralma alatt, hogy mit művelhetett az ilyen uralom az emberek leikével.
- Örülök, hogy megérted, kapitány - suttogta Kahlan. - Ez az egyik oka, amiért Richard annyira aggódik értetek mindnyájatokért. Azt szeretné, ha olyan életetek lenne, amire büszkék lehettek. Olyan életetek, ami teljesen a tiétek.
A kapitány bedobta a gallyat a tűzbe.
- És azt akarta, hogy az anderiai nép ugyanúgy törődjön saját magával, ahogy minket is a saját életünk értékére akar megtanítani. A szavazás tulajdonképpen nem az ő érdekét szolgálta, hanem a népét magáét. Ezért érintette őt az eredmény olyan érzékenyen.
- Ezért bizony - erősítette meg Kahlan, de ennél többet nem mert mondani, mert nem bízott benne, hogy nem csuklana el a hangja.
A kapitány az ételét hűtötte, kanalával kavargatva. Kahlan biztos volt benne, hogy az ételnek már semmi szüksége nem volt további hűtésre. Feltételezte, hogy Meiffert gondolatai sokkal jobban össze voltak kavarodva, mint az étel a tálkájában.
- Tudjátok - szólalt meg újra a fiatal tiszt -, az egyik dolog, amit az anderiai emberektől hallottam, az volt, hogy mivel a nagyúr apja Darken Rahl volt, Richard Rahl maga is gonosz kell, hogy legyen. Azt mondták, mivel az apja gonosz dolgokat cselekedett, Richard Rahl, tehet ugyan néha jót is, de soha nem lehet jó ember.
- Ilyesmit én is hallottam - erősítette meg Cara -, és nem csak Anderiában, de sok más helyen is.
- Ez nem igaz. Miért hiszik azt az emberek, hogy csak mert valakinek az egyik szülője kegyetlen volt, az szülő bűnei arra is árnyékot kell vessenek, aki soha nem követte el őket? És hogy egész életében vezekelnie kellene értük? Utálok arra gondolni, hogy ha valaha is elég szerencsés lennék hozzá, hogy gyerekeim lehessenek, nekik, és az ő gyerekeiknek, és azok gyerekeinek egész életükben azok miatt a dolgok miatt kellene szenvedniük, amiket én követtem el Darken Rahl szolgálatában. - Felnézett Kahlanra és Carára. - Az ilyen előítélet egyszerűen nem helyes.
A beállott csöndben Cara a lángokba meredt.
- Én szolgáltam Darken Rahl alatt. Látom a különbséget a két ember között. - Meiffert hangja elmélyült a benne bujkáló haragtól.
- Az embereknek nincs joguk Darken Rahl bűneiért a fiát hibáztatni!
- Teljesen igazad van - mormogta Cara. - A két ember külsőleg hasonlíthat egymásra egy kicsit, de bárki, akinek egyszer is módja nyílt mindkettőjük szemébe nézni, soha még csak nem is gondolhat többé arra, hogy egyformák lennének.

6. FEJEZET

Meiffert kapitány csendben ette meg maradék rizsét és babját. Cara saját vizestömlőjét ajánlotta fel neki. A kapitány mosolyogva fogadta el, és fejbólintással mondott érte köszönetet. Cara szedett neki egy második adagot is az ételből, és levágott hozzá egy újabb szelet zabkenyeret. Meiffert alig kevésbé látszott megdöbbentnek attól, hogy most meg egy Mord-Sith szolgálja ki, mint amikor maga a Rahl Nagyúr tette ugyanezt. Cara remekül szórakozott a kapitány arckifejezésén. „Szobadíszének szólította, és ráparancsolt, hogy egye meg az egészet az utolsó falatig. A kapitány szót fogadott, és evés közben a tűz ropogását, és a fenyőgallyakról az erdő talajára csepegő víz neszeit hallgatta.

Közben visszatért Richard, és magával hozta a kapitány nyeregtáskáját és takaróit. Lecsúsztatta őket a földre a fiatal tiszt mellé, aztán lerázta magáról az esővizet, mielőtt Kahlan mellé kuporodott a földre. Vízzel kínálta Kahlant az egyik tömlőből, amit a kocsiból magával hozott, de az csak egy apró kortyot fogadott el. Sokkal fontosabbnak tartotta, hogy Richard combjára tehesse a használható kezét.
Richard nagyot ásított.
- Szóval, Meiffert kapitány, azt mondod, a tábornok részletes jelentést küldött veled?
- Igen, uram. - A kapitány hosszú és részletes beszámolóba kezdett a déli seregek helyzetéről, arról, hogyan helyezkednek el az egységek a síkságon, melyik hágókat őrzik a hegyekben, hogyan tervezik kihasználni a terep kínálta előnyöket, ha a Birodalmi Rend hirtelen megindulna Anderiából északra, a Középföld belseje felé. Jelentette az emberek egészségi állapotát és az ellátás helyzetét: mindkettő jónak mondható. Reibisch tábornok d’harai seregeinek másik felét hátravonta Aydindril védelmére, és Kahlan megkönnyebbülten hallotta, hogy ott is minden rendben van.

Meiffert kapitány minden olyan hírről is beszámolt, amit a Középföld többi részéről kaptak, Keltont és Galeát is beleértve, kettőt a Középföld legnagyobb birodalmai közül, amelyek már szövetséget kötöttek a D’harai Birodalommal. A sereg ellátmányt kapott a szövetséges országokból, továbbá emberanyagot is a hadi munkálatokhoz és az őrjáratokhoz olyan területeken, amit az ott lakók a d’harai katonáknál jobban ismertek.

Hír érkezett Haroldtól, Kahlan féltestvérétől is, hogy Cyrilla, a másik féltestvér állapota javult. Cyrilla Galea királynője volt. Az ellenség kezei között elszenvedett rettenetes szenvedések megtörték Cyrillát, és érzelmileg összeomlott, és képtelenné vált uralkodói feladatainak ellátására. Ritka tudatos pillanataiban Cyrilla Kahlannak könyörgött, hogy vegye át helyette a trónt. Kahlan végül vonakodva ugyan, de beleegyezett, mondván, hogy csak addig vállalja, amíg Cyrilla rendbe nem jön. Kevesen bíztak ugyan benne, hogy beteg királynőjük valaha is visszanyeri a józan elméjét, de most egyértelműen úgy tűnt, hogy erre mégis van valami esély.

Galea szomszédjának, Keltonnak efölötti morgolódását lecsillapítandó Richard kinevezte Kahlant Keltőn királynőjének is. Mikor Kahlan először meghallotta, hogyan oldotta meg a helyzetet Richard, azt hitte, a férje megőrült. Furcsa módon azonban ezt a megoldást mindkét ország elfogadta, és nem csak hogy végre kibékültek egymással, de ráadásul együtt csatlakoztak a Birodalmi Rend ellen harcoló szövetséghez.

Cara kellemesen meglepődve hallotta, milyen sok Mord-Sith érkezett Aydindrilbe, az Inkvizítorok Palotájába arra az eshetőségre, ha a Rahl Nagyúrnak szüksége lenne rájuk. Berdine nyilván örül neki, hogy Mord-Sith nővérei ott vannak vele Aydindrilben.

Kahlan vágyott vissza Aydindrilbe. Úgy érezte, hogy a Palotát, ahol felnőtt, mindörökre a szívébe zárta. Ettől viszont a sajnálat hulláma öntötte el Richard iránt, aki szülőházát végleg elveszítette.
- Nyilván Rikka érkezett meg az embereivel - jegyezte meg Cara mosolyogva. - Várjatok csak, amíg Rikka találkozik az új Rahl Nagyúrral! - tette hozzá az orra alatt somolyogva, mert valamiért ez a gondolat még inkább jókedvre derítette.

Kahlan gondolatai most azok felé az emberek felé kalandozott el, akiket ott hagytak a Birodalmi Rend kénye-kedvére, pontosabban, akik maguk választották a Birodalmi Rendet.
- Vannak híreitek Anderiából?
- Igen, jó néhány embert küldtünk oda, hogy tájékozódjanak. Attól tartok, egy párat el is vesztettünk közülük. Akik visszatértek, jelentették, hogy kevesebb ellenség halt meg a mérgezett vizektől, mint amennyit reméltünk. Mihelyt a Birodalmi Rend rájött, hogy a katonái megbetegednek és meghalnak, azonnal minden ételt-italt a helyi lakosságon próbáltak ki először. Volt egy jó pár betegük és halottjuk, de nem terjedt túlságosan el a betegség, A civileken végzett kísérletek alapján gyorsan beazonosították, és mindjárt meg is semmisítették a mérgezett élelmiszereket. A Rend serege mindent elrekvirált, mert óriási mennyiségű ellátmányra van szükségük.

Azt mondták, a Birodalmi Rend a valaha létezett legnagyobb hadsereget állította össze. Kahlan tudta, hogy a jelentéseknek ez a része pontos. A Rend serege létszámban tíz-hússzorosan meghaladta az egyesült d’harai és középföldi csapatokét. Egyes jelentések még ennél is nagyobb számokról beszéltek: voltak, akik százszoros túlerőt jeleztek, de ezeket Kahlan elvetette, mint pánik szülte becsléseket. Nem tudta, meddig lesz elegendő a Rend csapatainak az anderiai élelmiszertartalék, sem azt, hogy kapnak-e további utánpótlást az Óvilágból. Nyilván kellett, hogy kapjanak valamennyit.
- Mennyi kémet és megfigyelőt vesztettünk? - kérdezte Richard. Meiffert kapitány felpillantott. Richardnak ez volt az első kérdése.
- Lehet, hogy egy páran még előkerülnek, de nagyjából olyan ötven-hatvan körül.

Richard nagyot sóhajtott.
- És Reibisch tábornok úgy gondolja, hogy megér ennyi emberélet veszteséget, hogy mindezt megtudja?

Meiffert kapitány igyekezett megfelelő választ találni:
- Nem tudhattuk előre, hogy mit fognak kideríteni, Rahl Nagyúr! Kívánod, hogy megmondjam a tábornoknak, hogy ne küldjön oda több embert?

Richard egy emberi arcot farigcsált ki egy darab tűzifából, és időnként a tűzre vetett egy-egy levágott forgácsot. Újból fel sóhajtott.
- Nem. A tábornoknak azt kell tennie, amit ő helyesnek lát. Megmondtam neki, hogy én nem adhatok parancsokat.

A kapitány Richardot nézte, aki az ölébe hullott forgácsokat hajigálta a tűzbe, aztán ő is a lángok közé vetett egy száraz tűlevelekkel teli fenyőgallyat. A tűz rövid időre fényes lángokkal csapott fel, amíg a gally rövid dicsfénnyel el nem hamvadt. A fellobbanó fényben látszott, hogy Richard faragványa figyelemre méltóan hasonlít a kapitány arcához.

Kahlan időnként látta Richardot emberi vagy állati alakokat faragni. Egyszer még azt is felvetette, hogy Richardnak ez az adottsága is része a Tehetségének. Richard erre csak legyintett, mondván, hogy kora gyermekkora óta szeretett farigcsálni mindenfélét. Erre Kahlan azt vetette ellen, hogy a művészi alkotásokat varázslásra is lehet használni, és hogy egyszer Richardot magát is rajz-varázslattal ejtették csapdába.

Richard makacskodott, hogy itt semmi ilyesmiről nincsen szó. Erdei vezetőként sokszor töltötte magányos estéit faragással a tábortűz mellett. Mivel azonban nem akarta ilyesmivel terhelni az úti csomagját, a befejezett faragványokat mindig bedobta a tűzbe. Azt mondta, szeret farigcsálni, és bármikor készíthet másikat. Kahlan úgy találta, hogy Richard művei ihletettek, és zavarta őt, hogy a férfi olyan könnyedén dobja el őket.
- Mit szándékozol tenni, Rahl Nagyúr, ha szabad megkérdeznem?

Richard egy sima, határozott vágással épp egy fület formázott meg, hozzáidomítva a már elkészült áll vonalához. Aztán felnézett és kibámult az éjszakába.
- A hegyek közé megyünk egy elhagyatott helyre, ahol nem jár senki, így magunkban lehetünk és biztonságban. Ott az Inkvizítor Anya visszanyerheti az egészségét és az erejét. Mialatt ott leszünk, talán még Carát is meg tudom tanítani rá, hogy szoknyát viseljen.

Cara talpra ugrott.
- Micsoda?
Mikor Richard mosolyát meglátta, rádöbbent, hogy a Rahl Nagyúr csak ugratja őt. Azért csak füstölgött egy kicsit. Richard a kapitányra kacsintott.
- Ha a helyedben lennék, ezt a részletet elhallgatnám a tábornok előtt!
Cara visszaült a földre.
- El bizony, ha Szobadísz azt szeretné, hogy a bordái épen maradjanak!
Kahlan azon igyekezett, hogy ne nevesse el magát, mert az olyan érzéssel járt, mintha az oldalában folyton ott érzett késeket megcsavarták volna. Néha úgy gondolta, tudja, mit érezhet a fadarab Richard kezében. Azért Jó volt hallani, hogy most az egyszer Richard fogott ki Carán. Általában ugyanis Richard szokta a rövidebbet húzni.
- Most nem tudok segíteni rajtatok - mondta Richard, újra komolyra fordítva a szót. - Remélem, megértitek.
- Persze, Rahl Nagyúr! Tudjuk, hogy vezetni fogsz bennünket a csatában, ha majd eljön az ideje.
- Remélem, az a nap is elérkezik, kapitány. Igazán remélem. Nem azért, mert annyira szeretnék harcolni, hanem, mert remélem, lesz olyan célunk, amiért érdemes lesz harcba szállni. - Richard a tűzbe meredt, arckifejezése maga volt a reménytelenség hátborzongató megtestesülése. - Mert most nincs.
- Igenis, Rahl, Nagyúr - törte meg végül Meiffert kapitány a kényelmetlenül hosszúra nyúló csendet. - Azt tesszük, amit a legjobbnak látunk, amíg az Inkvizítor Anya meggyógyul, és akkor te is csatlakozni tudsz hozzánk.
Richard ezzel az időmeghatározással nem szállt vitába. Kahlan is abban reménykedett, hogy addigra Richard meggondolja magát, de maga Richard soha nem mondta, hogy a visszatérésükre ilyen hamar sor kerülhetne. Épp ellenkezőleg, azt magyarázta nekik, lehet, hogy a visszatérés ideje soha nem jön el.
Richard az ölébe tette a faragványt, tanulmányozta a keze munkáját. Ujját végigfuttatta az orr frissen kifaragott vonalán, és azt kérdezte:
- Elmondták a visszatérő felderítők... hogy az anderiai emberek... hogyan boldogulnak, most, hogy a Birodalmi Rend megérkezett közéjük?
Kahlan tudta, hogy ezzel a kérdéssel Richard csak magát gyötri. Azt kívánta, bár ne tette volna fel a kérdést: a válasz csak még több fájdalmat fog okozni neki.
Meiffert kapitány a torkát köszörülte.
- Nos, igen, jelentették az állapotokat. - Na és...?
A fiatalember hűvös, tárgyilagos hangú beszámolóba kezdett a hallottakról.
- Jagang a fővárosban, Fairfieldben ütötte fel a főhadiszállását. Ő maga a Kultúra Miniszterének a birtokát foglalta el saját számára. A hadsereg olyan nagy, hogy megtölti az egész várost, sőt egy része messze kiszorult a környező dombok közé. Az anderiai katonaság nem tanúsított komoly ellenállást. A katonákat összefogdosták, és minden ceremónia nélkül kivégezték. Az anderiai kormány és vezetés gyakorlatilag már az első pár órában megszűnt létezni. Jelenleg semmiféle törvény vagy rend nincs Anderiában. Az első hetet a Rend korlátlan rablással és fosztogatással töltötte.
Fairfield legtöbb lakóját kitették a házából, és mindenüket elvesztették. Sokan elmenekültek. A környező utak szinte eldugítják a városbeli események elől szökni próbáló menekültekkel. De a várost elhagyók azonnal a környező dombok között állomásozó katonák karmai közé futnak, és azoknak nyújtanak zsákmányolási lehetőséget. Alig néhányan - főként az öregek és betegek - tudtak kimenekülni a várost körbefogó gyűrűből.
Ekkor a kapitányt elhagyta a személytelen nyugalma. Ő maga is sok időt töltött azok között az emberek között, akikről a jelentés szólt.
- Attól tartok, mindent egybevetve nagyon rosszul jártak, Rahl Nagyúr. Rettentő sokat megöltek közülük. Tízezreket, de lehet, hogy még többet is.
- Azt kapták, amit akartak. - Cara hangja metszőén hideg volt, akár a téli éjszaka. - Maguk választották a sorsukat.
Kahlan egyetértett vele, de nem mondta ki hangosan. Tudta, hogy Richardnak is ez a véleménye, de ettől még egyikük sem érezte jól magát.
- És a vidék? - kérdezte Richard. - Tudtok valamit a Fairfielden kívül eső helyekről? Ők jobban megúszták?
- Egyáltalán nem, Rahl Nagyúr. A Birodalmi Rend módszeresen „pacifikálja” az országot, ahogy ők mondják. A katonáikat varázstudók is elkísérik. Ahogy hallom, messze a legrosszabb közülük a Halál Úrnője.
- Kicsoda? - kérdezte Cara.
- A Halál Úrnője. Úgy nevezik.
- Biztosan a Nővérek egyike - mondta Richard.
- Mit gondolsz, melyik? - érdeklődött Cara. Richard a fa arcot faragcsálva vállat vont.
- Jagang hatalmában vannak a Sötétség Nővérei, és a Fény Nővérei közül is sokan. A Császár álomjáró, mindkét csoportra képes ráerőszakolni az akaratát. Mindegy, hogy kicsoda: az a nő puszta eszköz Jagang kezében.
- Hát én nem is tudom - szólt közbe Meiffert kapitány. - Sok jelentést kaptunk a Nővérekről, és arról, hogy milyen veszélyesek, őket tényleg csak a háború eszközeiként használja fel Jagang, ahogy te mondtad, Rahl Nagyúr, nem személyes ügynökeiként. Jagang nem engedi meg nekik, hogy önálló döntéseket hozzanak, és nem bíz rájuk felelősséggel járó feladatokat.
Ez az egy azonban egészen másként viselkedik, legalábbis a jelentések szerint. Jagang ügynökeként lép fel, de azt mondják, maga dönt a dolgaiban, és azt teszi, amit csak akar. A visszatért ügynökeink szerint az emberek jobban félnek tőle, mint magától Jagangtól.
Hallottam, hogy az egyik kisvárosban, amikor meghallották, hogy a Halál Úrnője közeledik, összegyűltek a város főterén. Mérget itattak a gyerekekkel, aztán a felnőttek is halálos adagot vettek be. Mire az a nő odaért, mindenki halott volt a városban, az utolsó lakosig.
Richard figyelmesen hallgatott, a faragást is abba hagyta. Kahlan arra gondolt, hogy az alaptalan híreszteléseket is ki lehet annyira színezni, hogy a szorongást halálos pánikká változtassa, egészen odáig, hogy a rettegő emberek inkább önként a halált választják, mintsem szembe kelljen nézniük rettegésük tárgyával. A félelem hatalmas fegyver lehet a háborúban.
Richard felvette a faragványt az öléből. Kését a hegye közelében fogta, és úgy, mintha egy ceruzát tartana, néhány ügyes mozdulattal szinte élővé metszette a szobor szemeit.
- Nincs neve ennek a nőnek, ennek a Halál Úrnőjének?
- Sajnálom, Rahl Nagyúr, de nem tudok róla. Azt mondják, mindenki egyszerűen csak a „Halál Úrnőjé”-nek hívja.
- Ronda egy banya lehet - vélte Cara.
- Éppen ellenkezőleg. Kék szemei vannak, hosszú, szőke haja. Azt mondják nem igen lehet nála szebb nőt találni. Olyannak írják le a kinézetét, mintha egy jó szellem testesült volna meg benne.
Kahlan akaratlanul is észrevette a kapitány lopott pillantását Cara felé, aki kék szemű volt, hosszú, szőke hajjal, és szintén olyan szép, amilyet csak nagyon ritkán látni. És szintén halálos.
Richard összeráncolta a szemöldökét.
- Szőke... kék szem... vannak egy páran... Nagy kár, hogy nem sikerült a nevét megtudni.
- Sajnálom, Rahl Nagyúr, de semmi egyéb néven nem említették. Csak így írták le... Ja igen, és mindig csupa feketében jár.
- Jóságos szellemek! - suttogta Richard, és torkánál markolva meg a faragványát teljes magasságában kiegyenesedett.
- Abból, amit hallottam róla, Rahl Nagyúr, bár külsőre olyan, mint a jó szellemek megtestesülése, maguk a szellemek is félnének tőle.
- Mégpedig jó okkal - mondta Richard a távolba meredve, mintha olyasvalamit nézne a sötétségen túl, amit csak ő láthat.
- Tehát te ismered őt, Rahl Nagyúr?
Kahlan a tűz ropogását hallgatta, miközben a többiekkel együtt ő is feszülten várta a választ. Szinte úgy tűnt, Richard nem találja a hangját. Tekintete végül visszasiklott a messzeségből a kezében tartott faragott figura szemeire.
- Igen, ismerem őt - mondta nagy sokára. - Túlságosan is jól ismerem. Egyike volt a tanítóimnak a Próféták Palotájában.
Felkapta a faragott figurát és nagy lendülettel a tűzbe hajította.
- Imádkozz, kapitány, hogy soha ne kelljen Nicci szemeibe nézned.

7. FEJEZET
- Nézz a szemembe, gyermekem! - mondta Nicci jellegzetes lágy, selymes hangján, és tenyerébe vette a kislány állat.
Nicci megemelte a csontos, sovány arcot. A sötét, távolülő szemek meglepetten pislogtak. Semmi nézni való nem volt bennük: a lány nagyon egyszerű teremtés volt.

Nicci kiegyenesedett. Valami sekélyes csalódottságot érzett, mint mindig ilyenkor. Néha azon kapta magát, hogy ilyesféleképpen néz az emberek szemébe, maga sem értette, miért. Ha keresett valamit az emberek tekintetében, hát maga sem tudta, hogy mit.

Lassú, ráérős lépteivel továbbindult a városka piacterének egyik oldalán teljes létszámban felsorakoztatott lakosság előtt. Havonta egy-kétszer a piacnapokon nyilván a környező tanyák és kisebb falvak lakói is bejöttek a városba, páran nyilván éjszakára is itt maradtak. Ma ugyan nem volt piacnap, de a célnak ez is megfelelt. A szorosan egymás mellé épült házak egyike-másika emelettel is büszkélkedhetett: általában két-három kis lakószoba épült a család számára az aprócska üzletek fölé. Nicci látott egy pékséget, egy vargaműhelyt, egy fazekas üzletet, egy gyógynövényboltot, bőráru boltot - csupa megszokott dolgokat. Az egyik ilyen kisváros olyan volt, mint a másik.

A város lakói közül sokan a környező búza- és árpaföldeken dolgoztak, állatokkal foglalkoztak, vagy nagy zöldségeskerteket műveltek. Mivel volt elegendő trágya, szalma és agyag, a legtöbben vályog- vagy vert falú paticsházakban laktak. Az emeletes házak földszinti üzletei gerendavázra ácsolt deszkafallal épültek.

Nicci mögött a tér zsúfolva volt mogorva, állig felfegyverzett katonákkal. Az emberek fáradtak voltak a lovaglástól a hőségben, és ami még rosszabb, unatkoztak. Nicci tudta, hogy bármilyen apróság kirobbanthatja a.mészárlást. A városok, még az olyanok is, ahol bőven akadt hadi zsákmány, szinte ingerelték a katonákat az erőszakos fellépésre. A katonák nem is annyira a rablást élvezték, mint a vele járó erőszakot. Persze néha az is számított, mit vehetnek el. A rettegő asszonyok kerülték a katonák merész tekintetét.

Mialatt Nicci ellépdelt a remegő lakosok előtt, megpróbálta elkapni a lopva rápillantok tekintetét. A legtöbb szemben rettegés ült, és nem a katonákat lesték, hanem rémületük fő tárgyát, Niccit, vagy ahogy az emberek általában nevezték őt: a Halál Úrnőjét. Az elnevezésnek nem örült, de nem is zavarta őt: egyszerűen egy tény volt, amit megjegyzett magának. Egy tény, aminek nem volt számára nagyobb jelentősége, mintha valaki azt mondaná neki, hogy megstoppolt egy pár zoknit.

Tudta, hogy egyesek az alsó ajkába fűzött aranygyűrűt lesik. A pletyka útján már közismertté vált, hogy akik ilyet viselnek, azok Jagang személyes rabszolgái - még annál is alantasabb emberek, mint a magukfajta szegény parasztok. De az, hogy az emberek megbámulják az aranykarikáját, vagy, hogy mit gondolnak róla emiatt, Nicci számára még annál is kevesebb jelentőséggel bírt, mint, hogy a „Halál Úrnőjé”-nek nevezik. Jagang csak ezen a világon rendelkezett Nicci testével; a következőben az Őrző veszi birtokába Nicci lelkét mindörökre. Teste kínban élt ezen a világon; nem egyéb vár a lelkére is a másvilágon. Számára a létezés és a szenvedés egyazon érem két odala volt csupán - valami, ami nem is lehetne másként. Balról mögötte füst bodorodott az égre a város közös tűzhelyéről, s sötét csíkot rajzolt a fénylő, kék délutáni égboltra. A közös tűzrakó hely két oldalán felhalmozott köveken hosszú rudat tettek keresztbe. A rúdra feltűzve két-három birkát vagy disznót lehetett megsütni egyszerre. Deszkából ácsolt összeállítható falakal valószínűleg könnyen át lehetett a tűzrakó helyet füstölőházzá alakítani.

Máskor nyilván a piactéri közös tüzet használták állatvágások kalmával szappanfőzésre, mivel szappant általában nem bent házban szokás főzni. A tűzrakó hely közelében Nicci észrevett egy kormos faüstöt, amit hamulúg előállítására használtak, meg egy zsírolvasztásra való nagy vasfazekat. A szappanfőzés két fő kelléke a lúg és a zsír. Némelyik asszony levendulát, rozmaringot, ilyesmit is hozzáadott a szappanához illatosítónak. Niccit gyerekkorában minden ősszel az állatvágások idején elküldte az anyja, hogy segítsen a falu népének a szappanfőzésben, anyja azt mondta hasznos a jellem fejlődésének, ha másoknak segítünk. Nicci keze fején és karjain máig megmaradtak az apró forradások, amiket a kifreccsenő forró zsír égetett rájuk. Niccit minden ilyen alkalommal arra kényszerítette az anyja, hogy csinosan öltözzön fel. Nem azért, hogy a többiekre jó benyomást tegyen, hanem azért, hogy Nicci kényelmetlenül és zavarban érezze magát. Rózsaszínű ünneplő ruhája nem csodálatot váltott ki a többiekből. Amint ott állt a hosszú fakanállal a forrásban lévő zsírt kavargatva, mialatt a hamulúgot beleöntötték, a többi gyerekek zsírt fröcsköltek rá, hogy tönkretegyék a szép ruháját, és közben Niccit is összeégették vele. Niccinek azt mondta az anyja, hogy az égési sebek a Teremtő büntetése.

Néma csendben vonult végig Nicci a városlakók előtt. Csak az épületek mögül hallatszott a katonalovak nyugtalankodása, egy-két elfojtott köhécselés a sorokból, és a tűz lángjainak pattogása az égő fa ropogásával elegyest. A katonák már felfalták a két malacot, ami a nyárson sült, és sült hús illata nagyjából szétfoszlott már a könnyű szellő szárnyán, maga mögött hagyva az izzadság savanyú szagát és a mosdatlan emberi testek ki-párolgásának bűzét.
- Mind tudjátok, miért vagyok itt - szólalt meg végül Nicci. - Miért kényszerítettetek rá, emberek, hogy ezt a fárasztó utat megtegyem idáig?

Végignézett a kétszáz ember hosszúságú, négy-ötembernyi mélységű gyülekezeten. A katonák, akik kihajtották a népet a házaikból és hazaparancsolták a munkásokat a földekről, létszámban többszörösen felülmúlták a lakosságot. Nicci megtorpant egy ember előtt, mert észrevette, hogy a többiek őrá pillantgatnak titokban.
- Nos?

A férfi kopaszodó koponyáját takaró gyér, szürke haja megmeglebbent a szélben, amint konokul leszegve a fejét, a lába elé bámult.
- Nincs mit odaadnunk, úrnőm.
- Hazug! Két malacotok is volt. A legfalánkabb lakomára készültetek, ahelyett, hogy a szükséget szenvedőket segítenétek.
- De hát nekünk is ennünk kell! - Ez nem is annyira érvelésnek, mint inkább könyörgésnek hangzott.
- Másoknak is kell, akik nem olyan szerencsések, mint ti vagytok. Ők csak az éhség fájdalmát ismerik, ami minden éjjel a gyomrukat mardossa. Micsoda csúf tragédia, hogy gyermekek ezrei halnak éhen naponta, és milliók szenvednek az éhségtől, közben meg a dús, termékeny földeken élő hozzátok hasonlóktól csak kifogásokat kapnak segítség helyett. A szenvedőknek is joguk van rá, hogy megkaphassák, amire szükségük van, és azoknak, akiknek van miből, adniuk kell.

A katonáinknak is enni kell. Azt hiszitek, hogy olyan könnyű dolog a népért harcolni? Ezek az emberek naponta kockáztatják az életüket, hogy ti nyugodt, civilizált társadalomban nevelhessétek fel a gyermekeiteket. Hogy tudtok ezeknek a katonáknak a szemébe nézni? Hogyan tudjuk egyáltalán élelmezni a seregeinket, ha senki nem akar segíteni benne.

A reszkető öreg csak hallgatott.
- Mivel tudnám megértetni veletek, milyen szigorú kötelességetek segíteni mások életén? Súlyos erkölcsi kötelezettség hozzájárulni a szűkölködők ellátásához egy nemesebb közjó érdekében.

Nicci szeme előtt hirtelen elfehéredett a világ. Jagang hangja úgy zengett fel az agyában, mintha izzó tűkkel döftek volna a fülébe.

Minek ezt a komédiát eljátszani?! Mutass elrettentő példát! Tanítsd meg rá ezt a csűrhet, hogy az én parancsaimat nem lehet semmibe venni!

Nicci alig állt a lábán. A fejében izzó fájdalom teljesen megvakította. Úgy hagyta átáramlani magán a fájdalmat, mintha valaki mással történne az egész, és ő kívülről figyelné. Érezte, ahogy hasizmai vonaglanak és rángatóznak. Az sem fájhatott volna jobban, ha rozsdás szakállas lándzsával tépte volna ki a belsőségeit. Leeresztett karokkal, mozdulatlanul várta, amíg meghal - vagy amíg Jagang haragja elmúlik.

Nem tudta volna megmondani, meddig tartottak a kínjai. Mikor Jagang ezt művelte vele, soha nem tudta érzékelni az idő múlását: ahhoz túlságosan lefoglalta a fájdalom. A többiek elmondták neki, amikor vele történt ilyesmi, és maga is látta, amikor a Császár másokat büntetett ilyen módon, hogy néha csak egy pillanat volt az egész, máskor órákig is eltarthatott.

Persze órákon át csinálni - ez csak időpocsékolás lett volna Jagang részéről, hiszen Nicci úgy sem tudta volna érzékelni a különbséget. Ezt egyszer meg is mondta Jagangnak.

Hirtelen elakadt a lélegzete. Olyan érzés volt, mintha valaki puszta kézzel egyenesen a szívét markolta volna meg. Azt hitte, mindjárt szétrobban a tüdeje. A térde megrogyott.

Többé ne hagyd figyelmen kívül a parancsaimat!
Hirtelen újra kapott levegőt. Jagang büntetése, mint mindig máskor is, valami hihetetlenül fanyar, savanyú ízt hagyott hátra a nyelvén, mintha váratlanul egy korty nyers citromlevet öntöttek volna a szájába, és rettenetes fájdalom hasított az állkapcsába a fülei alatt. A feje zúgott, a fogai lüktettek. Mikor kinyitotta a szemét újra meglepődött, mint mindig, hogy nem egy nagy vértócsa közepén áll. Megérintette a szája sarkát, és ujjaival felnyúlt a füléhez. Semmi vér.
Felületesen átfutott az agyán a gondolat, vajon most miért volt képes Jagang a fejébe hatolni. Néha nem sikerült neki. A többi Nővérekkel egészen más volt a helyzet: a Császár az ő agyukhoz mindig hozzáfért.
Mikor kitisztult a látása, észrevette, hogy az emberek rábámulnak. Nem értették, miért hagyta abba a beszédét. A fiatalabbak - és néhányan az öregek közül is - lopott pillantásokkal mérték fel a testét. Ezek az emberek olyan nők látványához szoktak hozzá, akik ormótlan bő ruhákat hordtak, testüket megtörte a szakadatlan nehéz testi munka és a szinte folyamatos terhességek attól a perctől fogva, hogy elég idősek lettek, hogy megfoganjanak. Eddig sohasem láttak Niccihez hasonló asszonyt, aki magas volt, egyenes tartású, szembe nézett velük, és olyan finom anyagú, testhez simuló ruhát hordott, ami kiemelte sem munkától, sem gyerekszüléstől nem torzított szinte hibátlan alakját. A ruha szigorú fekete színe csak kiemelte a csipkés kivágásból előbukkanó bőr alabástrom fehérségét.
Niccit nem zavarták az efféle pillantások. Néha kihasználta őket, amikor éppen megfeleltek a céljainak, de többnyire semmibe vette őket.
Ismét sétálni kezdett az emberek sora előtt, semmibe véve Jagang utasítását. Tulajdonképpen ritkán engedelmeskedett a Császárnak. A büntetés sem igazán érdekelte. Ha volt benne valami érzelem egyáltalán a kínzásokkal kapcsolatban, hát akkor az inkább sóvár várakozás volt.
Nicci, bocsáss meg nekem! Tudod, hogy nem akartalak bántani!
Nicci a hangot is semmibe vette. Az őt leső tekinteteket kereste. Persze nem mindenki mert ránézni. Nicci szeretett szembenézni azokkal, akik elég bátrak voltak hozzá, hogy felpillantsanak rá. A legtöbb tekintet azonban csak rettegést tükrözött.
Hamarosan bőségesen lesz rá okuk, hogy így nézzenek rá.
Nicci, azt kell tenned, amit én mondok, mert különben a végén arra kényszerítést, hogy valami szörnyűséget csináljak veled. Egy nap még majd valami olyat művelek, amiből nem tudsz többé magadhoz térni!
Ha azt akarod, akkor tedd azt - válaszolta Nicci gondolatban.
Ez még csak nem is ellenszegülés volt: Niccit egyáltalán nem érdekelte a dolog.
Tudod, hogy nem akarom, Nicci.
Így, hogy a fájdalom nem kísérte, Jagang hangja alig zavarta jobban, mint egy szemtelen légy zümmögése. Egyszerűen nem törődött vele. Megint a tömeghez kezdett beszélni.
- Van nektek fogalmatok róla, mekkora erőfeszítésbe kerül nekünk harcolni a ti jövőtökért? Vagy úgy akarjátok élvezni a mi fáradságunk gyümölcseit, hogy közben ti semmit sem tesztek érte? Sok-sok bátor harcosunk adta az életét az elnyomóitok elleni küzdelemben, a ti új, fényes jövőtökért. Mi azért küzdünk, hogy az eljövendő bőségből minden ember egyenlőként vehesse ki a részét. Ehhez nektek is hozzá kell járulnotok, amivel tudtok! Ahogy minden ember erkölcsi kötelessége a szűkölködők megsegítése, úgy az erőtökhöz mért részvétel ebben a küzdelemben ugyanolyan kötelességetek.
Kardeef parancsnok arcán az elégedetlen türelmetlenség savanyú kifejezésével az arcán lépett Nicci elé. A szögletes arcára hulló napsugarak előreugró szemöldöke árnyékában hagyták mélyen ülő szemeit. Niccit nem zavarta a parancsnok elégedetlensége sem. Kardeef soha nem volt elégedett semmivel. Majdnem soha, javította ki magát gondolatban Nicci.
- Az ember lelkét az alázatos engedelmesség és az önfeláldozás nemesíti. Ti azzal járultok hozzá a Rend eredményeihez, ha teljesítitek a parancsait. De nem azért jöttünk ide, hogy állampolgári ismeretekre oktassunk benneteket!
Kardeef parancsnok bizonyos volt benne, hogy kizárólagos hatalma van Nicci felett. Ő is fájdalommal próbált uralkodni a nőn. Nicci ugyanazzal a közömbös eltávolodással tűrte el a Kadar Kardeef által rámért fájdalmakat, ahogy az előbb Jagang büntetését.
Nicci csak a szenvedés legmélyebb bugyraiban volt képes érezni egyáltalán valamit. Még a fájdalom is jobb volt annál a mélységes űrnél, ami máskor általában uralta a lelkét.
Kadar Kardeef valószínűleg mit sem sejtett abból, hogy milyen büntetést mért Niccire Jagang az előbb, sem a Császár új parancsairól: őexcellenciája nem használta Kardeef parancsnok ngyöt Jagang számára nagyon fáradságos feladat volt olyanok agyába bejutni, akik nem rendelkeztek a Tehetséggel. Képes volt megtenni, de ritkán érte meg a befektetett erőfeszítést. Különben il, a császárnak ott voltak a mágiahasználók, akiket irányíthatott, Az Álomjáró valami módon képes volt felhasználni a mágiahasználók Tehetségét arra, hogy minél teljesebb mértékben behatolhasson az elméjükbe. Bizonyos értelemben maga a Tehetség tette lehetővé, hogy Jagang kontrollálja a használóit.
Kadar Kardeef haragosan meredt Niccire, aki rezzenetlenül nézett vissza a parancsnok barnára sült, szigorú ráncokkal barázdált arcába. Kardeef impozáns látványt nyújtott bőrpáncélos vállaival, páncélborítású, hatalmas mellkasát keresztező párnázott bőrszíjaival, ruházatába tűzdelt számtalan fegyverével. Nicci tanúja volt már, amint a parancsnok nagy erős kezeivel embereket fojtott meg. Kardeef testét csatákban tanúsított személyes bátorsága néma bizonyságaiként számtalan sebhely borította. Nicci jól ismerte mindegyiket.
A Rend seregében kevés magasabb rangú, vagy megbízhatóbb tiszt volt, mint Kadar Kardeef. Kora ifjúságától fogva részt vett Jagang oldalán a Rend harcaiban, rangban folyamatosan emelkedve, amíg a Birodalmi Rend Jagang hazájából, Altur’Rangból kiindulva végül az egész Óvilágot meghódította. Kadar Kardeef volt a hőse a Kisszakadéki Csatának, amelyben szinte egyedül fordította meg az ütközet sorsát, amikor áttörte az ellenséges vonalakat, és saját kezűleg ölte meg mindhárom nagy királyt, akik szövetkeztek rá, hogy csapdába csalják és szétzúzzák a Birodalmi Rendet, mielőtt az képes lenne fellázítani és egyesíteni a számtalan kis királyság, fejedelemség, városállam, törzs és különféle hadurak ellenőrzése alatt álló hatalmas gazdátlan területek népeit.
Az Óvilág akkoriban valóságos puskaporos hordó volt, ami csak az első szikrára várt. Ez a szikra a Rend hite volt. Ha a főpapok voltak a Rend lelke, akkor Jagang volt a Rend csontváza és izomzata. Kevesen fogták fel teljes mértékében Jagang zsenialitását. A legtöbben csak az Álomjárót, vagy a rettenthetetlen harcost látták benne. Ő azonban sokkal több volt ennél.
Jagangnak évtizedeibe került, amíg végül az egész Ovilágot sikerült a csizmái alá tiporni, ezzel elindítani a Rendet a még nagyobb dicsőség, az Újvilág elfoglalása útján. A Rend hatalmáért folytatott, szinte folyamatos csatázásban eltöltött hosszú évek alatt Jagangnak sikerült olyan útrendszert kiépíteni, amelyen villámgyorsan volt képes mozgatni a csapatait és az utánpótlást. Minél több országot és népet igázott le, annál több kényszermunkást hajtott az útépítkezésekre, hogy aztán a jó utakat kihasználva még több területet hódíthasson meg. így maradt képes rá, hogy folyamatosan kapcsolatot tartson a seregtestek között, és bármilyen változásra gyorsabban reagáljon, mint bárki el tudta volna képzelni. A korábban elszigetelt földek hirtelen bekapcsolódtak az Óvilág keringésébe. Jagang egymáshoz kapcsolta őket az úthálózattal. Az Óvilág népei ezeken az utakon indultak el, hogy kövessék Jagangot a Rend dicsőségéhez vezető úton.
Kadar Kardeef végig részese volt ezeknek az eseményeknek. Nem egyszer sebesült meg Jagang életét védelmezve, egyszer pedig Jagang fogott fel a testével egy Kardeefnek szánt nyílvesszőt. Ha Jagangnak nem is volt igazi barátja, Kardeef állt a legközelebb ehhez.
Nicci akkor találkozott először Kardeeffel, amikor a parancsnok Tanimuraban a Próféták Palotájába érkezett a fosztogató seregek élén. Az öreg Gregory király, aki Tanimuraban uralkodott, nyomtalanul eltűnt. Kadar Kardeef mélységesen és komolyan vallásos ember volt: csata előtt imádkozott a Teremtőhöz, hogy adja kezére az ellenségeit, utána pedig az általa megölt emberek lelki üdvéért mondott imát. Aznap, ahogy a pletyka tartotta, Gregory király lelkéért is imádkozott. Tanimuraban hirtelen a Birodalmi Rend lett az új hatalom. Az emberek napokig ünnepeltek az utcákon.
Háromezer év alatt a Nővérek a Próféták Palotájában uralkodókat, kormányokat, rezsimeket láttak feltűnni és lehanyatlani Tanimuraban. A Nővérek a Prelátus vezetésével többnyire piszlicsáré ostobaságnak tartották a hatalmi torzsalkodásokat, amiről nem is volt érdemes tudomást venni. Ők magasabb elhivatottságban hittek. Azt gondolták, hogy ők akkor is ott fognak majd élni a Próféták Palotájában, amikor az Óvilág minden hatalmi torzsalkodásaival együtt már rég a történelem homályába veszett. Forradalmak jöttek, mentek felettük, háborítatlanul hagyva őket. Ez a mostani azonban őket sem kerülte el.
Kadar Kardeef akkoriban még vagy húsz évvel fiatalabb volt: csinos hódító, aki csapatai élén a városba lovagolt. Sok Nővérnek akadt meg rajta a szeme. Niccié nem, de Kardeefé annál inkább megakadt Niccin.
Jagang Császár persze nem küldött ilyen fontos és értékes hadvezért Tanimurába csak azért, hogy fenntartsa a rendet egy meghódított országban. Sokkal fontosabb feladattal bízta meg Kardeefet: azzal, hogy vigyázzon a Császár nagy értékű tulajdonára
- Niccire.
Niccit nem érdekelte tovább Kadar Kardeef, elfordult tőle, vissza az emberek felé.
Tekintete megállapodott azon az emberen, aki korábban megszólalt.
- Senkinek nem engedhetjük meg, hogy kibújjon a többi ember és közös új jövőnk iránti felelősség alól.
- Kérlek, Úrnőm! Semmink sincs!
- Ha megtagadjátok az ügyünket, az árulás.
Az öregnek több esze volt, semhogy ezzel az állítással vitába szálljon.
- Úgy látszik, nem akarod felfogni, hogy ez az ember itt mögöttem azt akarja, hogy világosan megértsétek: a Birodalmi Rend eltökélt abban, hogy megvédelmezze az ügyünket, ha ti nem akarjátok teljesíteni a kötelességeteket. Tudom, hogy hallottatok kósza pletykákat, de ez az ember itt azt akarja, hogy saját bőrötökön tapasztalva ismerjétek meg az igazságot. A képzelet soha nem ugyanolyan. Soha nem olyan rémisztő.
Mereven nézte az öreget, várta a válaszát. Az öregember megnyalta cserepes ajkát.
- Csak egy kis időre van szükségünk... A termés jónak ígérkezik. Ha meglesz az aratás... hozzá tudjuk tenni a mi részünket is a harchoz a... a...
- A közös jövőért.
- Úgy van, Úrnőm - helyeselt az öreg bólogatva. - A közös jövőért. Az öreg újra a porba szegezte a tekintetét a lába előtt, és Nicci tovább lépett.
Tulajdonképpen nem is a sápszedés volt a célja, hanem elrettentő példa szolgáltatása.
Ennek most jött el az ideje.
Niccit eltérítette a céljától egy kislány tekintete, és megállt. A lány nagy, sötét szemeiben ártatlan csodálkozás csillogott. Számára minden új volt, és mindent meg akart ismerni. Azokban a sötét szemekben a világ legritkább és legtörékenyebb csodája ragyogott: romlatlan ámulat az élet szépsége iránt, amit még nem rontott meg fájdalom, gonoszság vagy veszteség.
Nicci tenyerébe fogta a lány állat, és belenézett a tudásra szomjazó szemek mélyébe.
Nicci egyik legkorábbi emléke az volt, hogy az anyja ott áll fölé magasodva, mint most ő a kislány előtt, kezébe fogja az állat, és keményen a szemébe néz. Nicci anyjában is megvolt a Tehetség. Azt mondta Niccinek, hogy a Tehetség teher és próbatétel. Teher, mert olyan képességeket adott az embernek, ami másokból hiányzott, és próbatétel, hogy visszaél-e a neki jutott magasabb rendű adottságaival. Nicci anyja szinte soha nem használta a Tehetségét. A házimunkát a szolgák végezték, ő ideje legnagyobb részét a barátnői körében töltötte magasabb rendű célok után kutatva.
- Jaj, drága Teremtőm - panaszkodta folyton, kezeit tördelve. Nicci apja egy szörnyeteg. Mivel érdemeltem én ki ezt a csapást? Attól tartok az ő örök lelkét már semmiféle ima sem mentheti meg!
A többi asszony meg szigorú egyetértéssel bólogatott rá.
Nicci anyjának fénytelen barna szemei voltak, olyan színűek, mint a svábbogár páncélja. Nicci úgy gondolta, anyja szemei túl közel ültek egymáshoz. A szája keskeny vonal, ami állandó elégedetlenségre görbült. Bár Nicci sohasem gondolta csúnyának az anyját, igazán szépnek sem tartotta, bár anyja barátnői folyton ezt erősgették.
Nicci anyja úgy tartotta, hogy a szépség csak átok a lelkiismeretes nőnek, csak a feslett életűek számára áldás.
Nicci nem értette, anyja miért elégedetlen az apjával, és egyszer meg is kérdezte anyjától, hogy apja mivel érdemelte ki a rosszallását.
- Nicci - kezdte akkor az anyja, tenyerébe fogva kislánya állat, aki szomjasán várakozott anyja szavaira. - Gyönyörű szemeid vannak, de nem látsz velük. Minden ember szerencsétlen nyomorult. Az emberi faj már csak ilyen. Van fogalmad róla, milyen rosszul esik a te angyali arcodra pillantani azoknak, akik nem olyan szépek, mint te vagy? Te ezt adod a többieknek: elviselhetetlen fájdalmat. A Teremtő nem egyébért küldött téged erre a világra, mint hogy enyhítsd mások szenvedéseit, te meg csak ártasz nekik.
Anyja teát szürcsölő barátnői komoly képpel bólogatva suttogták egymás fülébe sajnálkozó de rendíthetetlen egyetértésüket.
Nicci ekkor tanulta meg először, hogy ő valami rejtelmes, névtelen, be nem ismert gonoszság lemoshatatlan foltját hordozza magán.
Nicci a rá felnéző különleges arcocskát tanulmányozta. Ma ezek az ártatlan szemek olyasmit fognak látni, amit a kislány most még csak elképzelni sem tud. A nagy szemek Niccit nézték, de nem láttak igazán. Ez a gyermek még képtelen lesz megérteni, mi az, ami következni fog, sem azt, hogy miért.
Milyen élete lenne ennek a gyermeknek?
Nem, így lesz a legjobb neki.
Eljött az idő.

8. FEJEZET

Mielőtt Nicci neki kezdett volna, meglátott valamit, ami felkeltette a neheztelését. Sarkon perdült, és megszólított egy közelben álló asszonyt.
- Hol van egy fürösztőteknő?

A kérdéstől meglepett asszony remegő ujjal egy közeli kétszintes épületre mutatott.
- Ott, Úrnő! A fazekas üzlete mögött az udvarban vannak mosóteknők, ahol a ruhát szoktuk mosni.

Nicci megmarkolta az asszony nyakát.
- Szerezz egy ollót és hozd oda. - Az asszony rémülten meredt rá. Nicci megrázta. - Azonnal! Vagy itt helyben meg akarsz halni?

Nicci ezután a Kardeef parancsnok vállán átvetett, erősen használt szegecselt bőrszíjcsomóból kiválasztott egyet, és kihúzta a kötegből. A parancsnok nem akadályozta meg Niccit, de amint a nő felvette a földről a szíj szabad végét, Kardeef keményen megmarkolta a karját.
- Jobban teszed, ha azt tervezed, hogy vízbe fojtod ezt a kis patkányt, vagy esetleg darabokat vagdalsz ki a bőréből, aztán kiszúrod a szemét! - A parancsnok Niccire vicsorított, lehelete sörtől és hagymától szaglott. - Tudod mit? Te elkezded a lánynyal, és amíg ő sikoltozik és az életéért könyörög, én félreterelek egy pár fiatal férfit. Vagy ezúttal inkább az asszonyok közül válogassak elrettentő példának? Te hogy szeretnéd?

Nicci szikrázó szemekkel nézett a karját szorongató ujjakra. Kardeef figyelmeztetően felmordult, de azért levette Nicciről a kezét. Nicci visszafordult a lányhoz, és a szíj szabad végét kétszer áthurkolta a nyakán mintegy pórázként. A szíj kimaradt darabját a kezére csavarta. A kislány fuldokló visításba kezdett ijedtében. Rövidke életében nyilván még senki nem bánt vele ilyen durván. Nicci rángatni kezdte a gyereket előre, az épület felé, amit az asszony mutatott.

Senki nem merte követni őket, mert látták, milyen haragos arcot vág Nicci. A közelben egy asszony, nyilvánvalóan a gyerek anyja, sírva tiltakozni kezdett, de azonnal elhallgatott, amint észrevette, hogy a katonák figyelme felé fordult. Addigra azonban Nicci már eltűnt a pórázra fogott kislánnyal az épület sarkán.

A ház mögött piszkosszürke, a sulykolófától elformátlanodott, gyűrött ágyneműk lebegtek a szélben szárítókötelekre csipeszelve, tekeregve, mintha szabadulni akarnának a kíméletlen bánásmód elől. A ház teteje fölött a tűzről feszálló füst apró pamacsai kandikáltak át. A korábban megszólított asszony már ott várakozott ideges feszültségben egy jókora ollóval.

Nicci egy vízzel telt teknőhöz masírozott a kislánnyal, térdre lökte a gyereket, és minden teketória nélkül víz alá nyomta a fejét. A lány tehetetlenül vergődött Nicci szorításában, aki közben másik kezével kikapta az ollót asszony kezéből. Az idős nő szája elé kapott köténnyel próbálta elfojtani rémült szipogását, és könnyek között futott el a helyszínről: nem akart tanúja lenni egy ártatlan gyerek legyilkolásának.

Nicci kiemelte a köpködő, levegő után kapkodó kislány fejét a vízből, és az ollóval nyírni kezdte a vizesen lelógó, csöpögő haját, egészen rövidre. Mikor levagdosta az összetapadt fürtöket, újra a víz alá nyomta a lány fejét, és felvett a teknő mellől, a földről egy jókora darab halványsárga szappantömböt. A kislány sikoltozott, sovány karjaival csapkodott a levegőben, és próbálta letépni a nyakáról a rácsavart szíjat, aminél fogva tartotta őt Nicci. Nicci rájött, hogy nyilván fájdalmat okozhat a gyereknek a szíj a nyakán, de hirtelen haragja ködén át csak halványan jutott el a tudatáig ez a felismerés.
- Mi bajod van? - rázta meg a fuldokló kislányt. - Nem vetted észre, hogy a fejed teli van tetűvel?

A szappan kemény volt, és durva, mint egy reszelő. A lány visítva tiltakozott, amikor Nicci erősebben kezdte dörgölni vele.
- Szereted, ha tetves a fejed? -Neeem...
- Pedig nyilván szereted, különben mi másért hagynád?
- Könyörgök! Jó leszek! ígérem, meg fogom mosni...

Nicci visszaemlékezett rá, mennyire gyűlölte, hogy azokon a helyeken, ahová az anyja elküldte, folyton megfertőződött tetvekkel. Felidézte, hogyan dörgölte magát a legdurvább szappannal, amit csak talált, csak azért, hogy aztán az anyja újra elküldje valahová máshová, ahol aztán megint csak megfertőződött a gyűlölt rovarokkal.

Vagy egy tucatszor ledörgölte és víz alá nyomta a kislányt, aztán átvonszolta egy tiszta vízzel telt teknőhöz, ahol újra a vízbe dugta a gyerek fejét, és megrázta, hogy leöblítse. A lányka dühösen pislogva próbálta szeméből kitisztítani a csípős szappanos vizet, ami az arcán lefolyt.

Nicci megragadta a gyerek állat és a vöröslő szemekbe nézett.
- Biztosan a ruháid is teli vannak serkékkel. Mindennap ki kell súrolnod a ruháidat, főként a fehérneműidet, különben napok alatt visszatetvesedsz. - Úgy megszorította a kislány állat, hogy annak a szeme teleszaladt könnyel. - Te többet érsz annál, mint hogy letetvesedj! Tudod?

A kicsi bólintott, ahogy Nicci állat szorító, erős ujjaitól csak tudott. A nagy, sötét, okos szemekben, bár vörösek voltak a szappanos víztől és tágra meredtek a rémülettől, még mindig ugyanaz az ártatlan rácsodálkozás látszott, amit még ez az ijesztő és fájdalmas tapasztalat sem tudott kioltani.
- Égesd el az ágyneműdet! Szerezz másikat! - Ahogy ezek az emberek éltek, ez szinte lehetetlen kívánságnak látszott. - Az egész családod égesse el az ágyneműit! Mossák ki minden ruhájukat!

A gyerek engedelmesen bólintott.
A munkáját befejezve Nicci visszavezette a kislányt a gyülekezet elé. Ahogy pórázon rángatta, váratlanul egy emlékkép bukkant fel az elméjében
Annak az emléke, amikor először találkozott Richarddal. Majdnem az összes Nővér összegyűlt a Próféták Palotájának nagy csarnokában, hogy megnézzék az új fiút, akit Verna Nővér hozott. Nicci a mahagóni erkélykorlát mellett ténfergett, és a ruhája csipkefodrait csavargatta, aztán gondosan kisimítgatta, csak azért, hogy rögtön újra összesodorja, amikor kinyílt a nagy szárnyas ajtó. A beszélgetés fel-felcsattanó kacagásokkal élénkített zsongító moraja várakozó csenddé halkult, amint a Phoebe Nővér által vezetett csoport bemasírozott a terem arany oszlopfőkkel díszített fehér márványoszlopokkal megtámasztott hatalmas, bordázott kupolája alá.
Ritka és örömteli eseménynek számított, amikor felfedezték, hogy olyan fiú született, aki hordozza a Tehetséget, és sikerült őt elhozni a Palotába. Aznap estére nagy ünnepséget terveztek. A legtöbb Nővér legszebb ünneplő ruháiba öltözve várta, hogy találkozhasson az új fiúval. Nicci az alsó erkélyen maradt, őt nem nagyon érdekelte, találkozik-e az újonnan érkezettel, vagy sem.
Komoly megrázkódtatás volt számára, amikor meglátta, mennyire megöregedett Verna Nővér az utazás alatt. Az efféle utak többnyire nem tartottak egy évnél tovább, de ez az út az Új Világba, a nagy akadályon túlra majdnem húsz évbe tellett. Mivel szinte semmit nem tudtak az akadályon túli eseményekről, Verna Nővért nyilván idejekorán kiküldték, jóval a szükséges időpont előtt.
A Próféták Palotájában az élet olyan hosszú volt, amilyen nyugodt. Ilyen jelentéktelenül rövid időtartam alatt, mint húsz év, látszólag senki sem öregedett semmit, kivéve Vernát, aki ezalatt távol volt a Palota óvó varázslatától. Verna, aki körülbelül százhatvan éves lehetett, jó húsz évvel fiatalabb volt Niccinél, de most kétszer olyan idősnek látszott. Persze a Palotán kívül nyilván rendes ütemben öregedtek az emberek, de azért látni, hogy egy nővérrel is megtörténhet ilyesmi, ráadásul ilyen gyorsan...
- Nővérek! - szólalt meg Phoebe Nővér remegő hangon. - Kérlek, üdvözöljétek itthon Verna Nővért!
Phoebének végül felemelt kézzel kellett elcsendesítenie az ujjongó hangzavart. Mikor végre újra csend lett a teremben, így folytatta:
- És most legyen szabad bemutatnom legújabb növendékünket, a Teremtő legújabb kiválasztottját, leendő új tanítványunkat. - Phoebe kinyújtotta a karját, és begörbített ujjaival integetve hívta előre a láthatóan félénk, megrettent kisfiút, miközben folytatta: -Richard Cypher, légy üdvözölve a Próféták Palotájában.
Néhány Nővér oldalra lépett, utat adva az előre igyekvő Richardnak. Nicci szeme elkerekedett. Az új tanítvány nem kisfiú volt, hanem felnőtt férfi.
Az összegyűlt Nővérek a meglepetés okozta megrázkódtatás ellenére tapsolva, éljenezve fejezték ki a meleg fogadtatást. Nicci ebből semmit sem hallott. Minden figyelmét lekötötték Richard szürke szemei. Richardot bemutatták a közelben lévő néhány Nővérnek. A melléje rendelt novícia, Pasha hozzá lépett, és megszólította.
Richard félretolta Pashát, ahogy a büszke szarvasbika téríti ki útjából a lábatlankodó őzgidát, és magányosan lépdelt ki a terem közepére. Egész személyisége azt a magnetikus energiát sugározta, amit Nicci a szemeiben látott.
- Mondanom kell valamit.
A nagy csarnokra meglepett csend telepedett. Richard tekintete végigsepert a csarnokon. Nicci lélegzete elfúlt, amikor egy pillanatra Richard pillantása összeakadt az övével, ahogy kétségkívül összeakadt számtalan más Nővérével is. Remegő lábakkal kapaszkodott az erkély korlátjába támaszért.
Abban a pillanatban Nicci bármit hajlandó lett volna megtenni azért, hogy őt nevezzék ki Richard egyik tanítójául.
Richard megérintette ujjával a nyaka köré zárt Rada’Hant.
- Amíg ezt a nyakörvet rajtam tartjátok, addig ti a börtönőreim vagytok, én pedig a foglyotok.
A teremben meglepett mormogás kelt. A Rada’Hant nem csak fegyelmező céllal rakták a tanítványok nyakár, hanem védelmezte is őket. A gyerekeket sohasem fogolynak tekintették, hanem gyámolítandó növendékeknek, akiknek biztonságra, gondoskodásra és nevelésre van szükségük. Richard azonban ezt nyilvánvalóan nem így látta.
- Mivel én semmit nem követtem el ellenetek, részetekről ezt ellenséges viselkedésnek tekintem. Háborúban állunk egymással.
Az idősebb nővérek némelyike hátratántorodott, kis híján elájultak. A teremben lévő nők fele elvörösödött. A másik fele elsápadt. Nicci korábban el sem tudott volna képzelni efféle magatartást egy növendéktől. Richard viselkedése arra késztette, hogy pislantani se merjen, nehogy elmulasszon valami fontos eseményt. Lélegzetet venni is csak lassan mert, nehogy egyetlen szót is elszalasszon. Egyedül vadul kalapáló szívét nem tudta lecsillapítani, visszafogni.
- Verna Nővér fogadalmat tett nekem, hogy ti itt megtanítjátok nekem, hogyan uralkodhatok a Tehetségem felett, és amikor megtanulom, amit tudnom kell, szabadon fogtok engedni. Egyelőre, amíg ezt a fogadalmat betartjátok, fegyverszünet van köztünk. De vannak feltételeim.
Richard egy finom művű aranyláncon a nyakában függő vörös bőrrudat emelt a magasba. Nicci akkor még nem tudta, hogy az a tárgy a Mord-Sithek fegyvere.
- Máskor is tettek már rám nyakörvet. Aki rám rakta, fájdalommal akart tanítani, büntetni és megalázni engem.
Nicci úgy érezte, egy Richardhoz hasonló személyiség ki is hívja maga ellen az efféle bánásmódot.
- Az efféle nyakörvnek csak ez lehet a célja. A vadállatokat szokták láncra kötni. Az ellenséget szokták megláncolni. Annak a személynek ugyanolyan ajánlatot tettem, mint most nektek. Könyörögtem neki, hogy engedjen szabadon. Nem tette meg. Arra kényszerített, hogy megöljem. Közületek senki még csak a csizmája nyomával sem érhetne fel annak az embernek. Ő azért tette, amit tett, mert megkínozták és megtörték, eléggé elvadították hozzá, hogy emberekre nyakörvet tegyen. Ezt azonban a vele született természete ellenére cselekedte.
Ti - és itt a tekintete ismét végigfutott az összegyűlt Nővéreken
- ti azonban azért teszitek ezt, mert úgy gondoljátok, helyesen cselekszetek. A Teremtőtök nevében tesztek rabbá másokat. Én a ti Teremtőtöket nem ismerem. Az egyetlen ezen a világon túl, akiről tudom, hogy úgy cselekedne, ahogy ti teszitek, az Őrző. - A hallgatóság felhördült. - Ami engem illet, tőlem ti akár az Őrző szolgálói is lehettek.
Richard akkor még nem tudta, hogy néhányan közülük valóban azok is voltak.
- Ha ti is azt teszitek, amit ő, és arra használjátok ezt a nyakörvet, hogy fájdalmat okozzatok nekem, a fegyverszünetnek vége. Lehet, hogy ti azt hiszitek, ti fogjátok a szíjat ennek a nyakörvnek a végén, de megígérhetem, hogy ha megszegitek a fegyverszünetet, rá fogtok jönni, hogy nem szíjat, hanem villámot markoltatok.
A teremben síri csend honolt.
Richard egyedül állt ott, dacosan, hatalmuk titkait tökéletesen ismerő varázslónők százai között: ő, aki saját képességiről szinte semmit sem tudott, ráadásul még Rada’Hant is viselt a nyakán. Szarvasbika volt, lehet, de szarvasbika, amelyik oroszlánfalkával száll szembe. Éhes oroszlánfalkával.
Richard ekkor feltűrte az ingét a bal karján. Kivonta a Kardját kardot rántott! - a körülötte állók bámulatos varázshatalmának fittyet hányva. A kiszabaduló penge jellegzetes csendüléssel törte meg a csendet.
Nicci megbabonázva hallgatta Richardot, amint a feltételeit sorolta.
Richard Kardja hegyével maga mögé intett.
- Verna Nővér ejtett foglyul engem. Az ide vezető út minden méterén küzdöttem vele. Mindent megtett, hogy elhozzon ide azt leszámítva, hogy megöljön és a lóhátra kötözze a testemet. Bár ő is rabtartóm és ellenségem, bizonyos mértékig adósa is vagyok. Ha miattam bárki egy ujjal is hozzá merne nyúini, megölöm az illetőt, és a fegyverszünetnek vége.
Nicci nem tudta felfogni, miféle fura becsületérzés mondatta ezt Richarddal, de valahogy érezte, hogy ez a viselkedés teljesen egybevág azzal a különleges valamivel, amit a férfi szemében meglátott.
A terem egy emberként hördült fel, amikor Richard a Kard élét végighúzta a karja belső oldalán. Megforgatta a pengét, mindkét oldalát belemártva a kicsorduló vérbe, amíg csak az a fegyver hegyén nem kezdett lecsepegni. Nicci tisztán érezte - ha a többiek nem is - ahogy a különleges képességet is meglátta Richard tekintetében, hogy a Kard olyan mágiát sugároz, ami egyesült Richard saját Tehetségével és valahogyan ki is teljesítette azt.
Richard elfehéredett öklével szorítva a markolatot, magasba emelte a vértől vöröslő pengét.
- Véresküt teszek! - kiáltotta. - Ha bántjátok Verna Nővért, ha bántjátok a Baka Ban Manát, ha bántotok engem, a fegyverszünet véget ér, és háború lesz köztünk. És ha háború lesz, lerombolom a Próféták Palotáját.
A felső erkélyről, ahol Richard nem láthatta, Jedidiah csúfolódó hangja csendült fel a gyülekezet feje felett:
- És mindezt egymagad?
- Saját kockázatodra kételkedj a szavaimban. Én rab vagyok, nekem nincs miért élnem. Én a prófécia megtestesülése vagyok: a Halálhozó.
Erre nem érkezett válasz a döbbent csendben. Valószínűleg a teremben tartózkodó összes nő ismerte a Halálhozóról szóló próféciát, bár a valódi jelentésével egyik sem volt tisztában. A prófécia szövegét az összes többivel együtt a pincében tárolták, mélyen a Próféták Palotája alatt. Az, hogy Richard tudott erről a próféciáról, hogy ezt hangosan ki is jelentette, és ráadásul egy ilyen társaságban, az a lehető legrosszabb előjel volt. Ettől a csarnokban tartózkodó összes nőstényoroszlán óvatosan visszahúzta a karmait. Richard határozott mozdulattal úgy lökte vissza a Kardját a hüvelyébe, mint aki ezzel is nyomatékosítani akarja a fenyegetését.
Nicci ekkor ébredt rá, hogy annak a rejtélyes valaminek a jelentősége, amit Richard szemeiben és viselkedésében meglátott, egész életében kísérteni fogja.
Azt is azonnal tudta, hogy el kell pusztítania Richardot.
Niccinek olyan szívességeket kellett megtennie, és olyan elkötelezettségeket vállalnia, amelyekről soha nem hitte volna, hogy önként megteszi, de cserébe egyike lett Richard hat tanítójának. A terheket, amelyeket magára vett ezért, nem érezte túl nagy árnak, valahányszor kettesben ülhetett Richarddal szemközt a férfi szobájában, kettejük között egyetlen apró asztallal, és könnyedén kezébe foghatta Richard kezét - már ha egyáltalán valaki könnyedén kezében tarthatja a villámot - azon igyekezve, hogy megtanítsa a férfit, hogyan érintse meg a Hanját, az élet és a szellem esszenciáját, ami a Tehetséggel megáldottakban jelen van. Richard azonban akármilyen erősen igyekezett is, nem érzett semmit. Ez magában is furcsa volt. A különleges sejtés, amit Nicci Richardban megérzett, néha képtelenné tette öt, hogy pár dadogva elmondott szónál többet ki tudjon húzni önmagából. Néhányszor óvatosan megpróbált erről beszélni a többiekkel, és rájött, hogy ők semmi ilyet nem látnak Richardban.
Bár Nicci egyáltalán nem értette, mi az Richard szellemében, amiről a tekintete és a viselkedése árulkodott, annyit tudott, hogy ez valami olyan, ami súlyosan fenyegeti Nicci magára öltött érinthetetlenségét és közömbösségében rejlő érzelmi biztonságát. Fájó vágyakozást érzett rá, hogy megérinthesse ezt a különleges valamit, mielőtt még el kellene pusztítania, ugyanakkor nagyon szerette volna elpusztítani, mielőtt meg kellene érintenie.
Valahányszor úgy érezte, végre kezdi megérteni Richard különleges jellemének rejtélyeit, és azt hitte, képes előre megjósolni, hogyan fog Richard reagálni egy adott helyzetben, a férfi mindig összezavarta őt azzal, hogy valami teljesen váratlan, ha nem éppen elképzelhetetlen dolgot cselekedett, időről időre porig rombolva Nicci elképzeléseit Richard jellemének és képességeinek alapjairól. Nicci órákat töltött magányos gyötrődésben emiatt, mert úgy érezte, tisztán látja maga előtt Richard titkát, mégsem képes megragadni és értelmezni. Csak annyit értett meg belőle, hogy valami mérhetetlenül fontos alapelvről lehet szó, amit ő képtelen felfogni.
Richard, aki sohasem nyugodott bele a helyzetébe, az idő múlásával egyre visszavonultabbá és távolságtartóbbá vált. Nicci reményvesztetten úgy határozott, eljött az idő rá, hogy végezzen Richarddal.
Mikor azonban Richard szobájába lépett, hogy szándéka szerint az utolsó leckét megtanítsa vele, ami egyszersmind a férfi életének végét jelentette volna, Richard azzal lepte meg, hogy egy szál különlegesen ritka fehér rózsát adott neki egy mosoly kíséretében, de minden egyéb magyarázat nélkül. Nicci annyira megdöbbent, amikor Richard átnyújtotta a virágot, hogy csak annyit tudott ki nyögni:
- Nahát, Richard, köszönöm.
A fehér rózsák csak egyetlen helyen nőttek: egy veszélyes, tilalmas helyen, ahová a tanítványok elvileg be sem tudtak jutni. Az, hogy Richard láthatóan mégis képes volt bejutni, és hogy tilalomszegésének ilyen nyíltan bizonyítékát is adta, nagyon meglepte Niccit. A Nővér óvatosan hüvelyk- és mutatóujja közé fogta a virágot, és azon tűnődött, vajon Richard figyelmeztetésül szánta, hogy egy tiltott tárgyat adott neki, jelezve vele, hogy ő a Halálhozó, és hogy Nicci megjelölt személy, vagy egyszerűen valami furcsa kedvesség megnyilvánulásának adta tanújelét. Úgy döntött, jobb, ha óvatos lesz. Richard különös természete újra csak meglepte és elbizonytalanította.
A Sötétség többi Nővéreinek ugyancsak megvolt a maguk terve. Nicci meggyőződése szerint Richard Tehetsége messze a legjelentéktelenebb dolog volt a férfi személyiségében. Richard egy másik tanítója, Liliana, egy határtalan kapzsisággal és korlátozott ítélőképességgel megvert nő azonban úgy döntött, megszerzi magának Richard Hanját. Ebből halálos konfliktus keletkezett amelyben Liliana veszített. Ők hatan: Ulicia nővér, a vezérük, és Richard öt másik tanítója, lelepleződtek és puszta életüket is alig tudták megmenteni, csak azért, hogy azután Jagang karmai közé kerüljenek.
Nicci még most sem értette jobban azt a különleges tulajdonságot Richardban, mint amikor először látta meg a tekintetében. Nem tudta megragadni: egyszerűen kisiklott a kezei közül…
Amint Nicci elengedte a bőrszíj végét, a kislány rémülten menekült az anyjához.
- No, mi lesz!? - ordította Kardeef parancsnok magából kikelve. Befejezted végre a kisded játékaidat? Éppen ideje lesz, hogy ezek az emberek itt megtudják, mi a kegyetlenség valódi jelentése.
Nicci merően a parancsnok sötét szemébe nézett. A parancsnok tekintete dühös, elszánt és makacs volt, mégsem lehetett összehasonlítani Richardnak azzal a bizonyos pillantásával.
Nicci a katonák felé fordult. Odaintett nekik.
- Ti ketten. Fogjátok le a parancsnokot!
Az emberek döbbenten pislogtak rá. Kardeef parancsnok arca vörösbe váltott a dühtől.
- Elég volt! Végül túl messzire mentél! - sarkon fordult az emberei felé: kétezren voltak, az egész tér teli volt velük. Hüvelykujjával a háta mögé bökött. - Fogjátok el ezt a veszett nőstényördögöt!
A Niccihez legközelebb álló fél tucat katona fegyvert rántott, és a Nővérre támadt. Nagy darab, erős férfiak voltak, mint a Rend portyázó csapatainak tagjai mindannyian. Harcedzett veteránok is voltak.
Nicci öklével a legközelebbi katona felé sújtott, aki már lendítette a korbácsát, hogy lecsapjon Niccire és gúzsba kösse az ostor szíjával. Az Alkotó és a Pusztító Mágia halálos keveréke a gondolat sebességével csapott ki Nicci kezéből irányított energiasugárban, ami olyan erős és vakító fényvillanás formájában nyilvánult meg, hogy egy pillanatra a nap hozzá képest haloványnak és hidegnek látszott.
Az energiasugár dinnye nagyságú lyukat égetett a katona mellkasának közepébe. Egy röpke pillanatig, amíg a keletkezett űrt a szerencsétlen ember szétrobbanó belső szervei be nem töltötték, a mellkason tátongó lyukon át tisztán lehetett látni a katona mögött álló embereket.
A villanás fénylő ívet égetett Nicci retinájára. A levegőben ózon csípős szaga terjengett, amitől könnybe lábadt a szeme. Az általa kibocsátott energiasugár mennydörgése végighömpölygött a városkát körülvevő búzaföldek felett.
Mielőtt az eltalált katona teste a földre zuhant volna, Nicci további három támadóra bocsátott hasonló sugarakat. Az egyiknek a vállát találta el. A katona megpördült az ütés erejétől és forgó szökőkútként permetezte szét a vérét maga körül, leszakadt karja a téren összezsúfolódott emberek közé repült. Egy másikat szabályosan kettőbe szelt az energiasugár. Nicci mellkasában érezte a kibocsátott energiasugarak visszalökő erejét. A következő vakító villanás a negyedik katona fejét találta telibe, ami egy pillanatalatt vörös ködfelhőben záporozó csontszilánkokká robbant szét..
Nicci figyelmeztetően villantotta tekintetét a késeiket elfehérült kezekkel markoló megmaradt két támadójára. Azok megtorpantak. Több katona riadtan lépett hátra, mialatt a külső szemlélő számára szinte követhetetlenül gyorsan egymásra következő, Nicci elméjében mégis oly élesen szétváló négy robbanás visszhangja még ott vibrált a házak között.
- Most pedig - szólalt meg halk, nyugodt, rezzenéstelen hangon, aminek éppen a csendessége nyomatékosította a benne rejlő halálosan komoly fenyegetést - ha nem követitek a parancsomat, és nem fogjátok le Kardeef parancsnokot, én magam fogom le őt. Persze csak az után, hogy veletek mind egy szálig végeztem.
A válaszként érkező egyetlen hang a házak közt fúvó szél halk suhogása volt.
- Tegyétek, amit mondtam, vagy meghaltok! Elfogyott a türelmem.
A nagydarab katonák már eléggé ismerték Niccit hozzá, hogy tudják, a cselekvésre egyetlen pillanatnyi idejük maradt. Azonnal ugrottak tehát, és megragadták a parancsnokukat. Kadar Kardeefnek azonban maradt annyi ideje, hogy kardot rántson. Ő sem kezdő volt a harcokban. Parancsokat ordított a katonáinak, miközben küzdött velük. Nem egy ember hullt előtte holtan a földre, még többen kiáltottak fel megsebzetten fájdalmukban. Végül hátulról fogták le a katonák a parancsnok sebeket és halált osztó fegyveres karját. Jó néhányan vetették rá magukat, hogy puszta súlyukkal a földre szegezzék, és végezetül ártalmatlanná tegyék Kardeef parancsnokot.
- Mit képzelsz te, mit művelsz? - ordított Kadar Kardeef magából kikelve Niccire, miközben az emberei talpra rángatták.
Nicci egészen közel lépett a parancsnokhoz, akinek a karját hátra csavarva tartották a katonák. Keményen belenézett Kardeef vadul villogó szemébe.
- Ugyan, parancsnok, én csak teljesítem a te parancsodat.
- Mit fecsegsz itt összevissza?
Nicci humortalanul mosolygott, csak azért, mert tudta, hogy ezzel még jobban felbőszíti Kardeefet. Az egyik katona megkérdezte Niccit.
- Mit kívánsz, mit tegyünk vele?
- Ne tegyetek kárt benne! Azt akarom, hogy teljes tudatánál maradjon. Vetkőztessétek le, és kötözzétek a rúdra.
- Rúdra? Miféle rúdra?
- Arra a rúdra, amelyikről megettétek a sült malacokat. Nicci csettintett az ujjaival, és a katonák vetkőztetni kezdték a parancsnokot. Nicci rezzenetlen arccal figyelte, hogyan meztelenítik le Kardeefet. Öltözete, felszerelése, értékes fegyverei pillanatok alatt eltűntek a zsákmányra éhes katonák kezei között, akiknek percekkel ezelőtt még rettegve tisztelt parancsnoka volt. A katonák nyögve erőlködtek, hogy a nyársra kötözzék a pucér, szőrös testtel vergődő, keményen ellenálló Kardeefet. Nicci a döbbent városlakók felé fordult.
- Kardeef parancsnok azt kívánja, mutassuk meg nektek, mennyire kegyetlenek tudunk mi lenni. Én végre fogom hajtani ezt a parancsot, és bebizonyítom nektek, hogy ez milyen igaz. Visszafordult a katonák felé. - Tegyétek a tűz fölé, és süssétek meg, mint egy malacot!
A katonák a tűzhöz vonszolták az őrjöngve kapálózó Kadar Kardeefet, a Kisszakadéki Csata hősét. Tudták, hogy Jagang minden mozdulatukat látja Nicci szemein keresztül. Okkal vélték úgy, hogy ha Császár nem akarja, hogy így történjen, meg fogja állítani őket. Végtére is Jagang az Álomjáró volt, és a katonák sokszor voltak tanúi, hogyan kényszerítette a császár akarata teljesítésére Niccit és a többi Nővéreket, bármilyen megalázóak voltak is a parancsai a Nővérek számára.
Azt persze nem tudhatták, hogy ebben a pillanatban Jagang valami rejtélyes okból éppen képtelen volt behatolni Nicci elméjébe.
A pózna két vége tompa kattanással illeszkedett be a tűzhely két oldalán a kőrakások tetején kialakított vajatokba. A rúd enyhén felle rugózott a parancsnok nem jelentéktelen súlya alatt. Mikor végre a lengése lecsillapodott, Kadar Kardeef arccal lefelé fordulva függött le róla. Más lehetősége nem igen lévén, bámulhatta maga alatt az izzó zsarátnokot.
Bár a tűz már leégett, nem tellett sok időbe, hogy az itt-ott még fellobbanó apró lángok és a parázs keltette hő hatására nagyon kellemetlenül kezdje érezni magát. A város népe rémült csendben hallgatta a tűz fölött vonagló Kardeefet, aki rekedt hangon üvöltözte a katonái felé, hogy azonnal vegyék le őt onnan, szörnyű büntetéseket helyezve kilátásba, ha késlekednek. A parancsnok heves kitörése azonban hamarosan lecsillapodott, és a forró levegőben zihálva próbált úrrá lenni egyre fokozódó rettegésén.
Nicci a városlakók pillantásait igyekezve elfogni, maga mögé intett.
- Íme, ilyen kegyetlen tud lenni a Birodalmi Rend: képes rá, hogy lassan, fájdalmasan égesse halálra egy nagy parancsnokát, háborús hősét, egy széles körökben ismert és tisztelt férfit, aki egész életében hűséggel szolgálta a Rendet, csak azért, hogy bebizonyítsa nektek, egy jelentéktelen kis városka lakóinak, senkit nem habozunk megölni. A mi célunk a köz java, és ez a cél sokkal fontosabb, mint bármely egyén közöttünk, akárki is legyen az. A bizonyíték itt van a szemetek előtt. Hát akkor, emberek, van-e köztetek még bárki is, aki úgy gondolja, hogy visszariadnánk tőle, hogy akármelyikőtöket, vagy akár mindnyájatokat is bántalmazzunk, ha nem akarnátok hozzájárulni a köz javához?
A döbbenettől bénult városlakók szinte egy emberként rázták a fejüket és azt motyogták:
- Nem, Úrnő.
Nicci háta mögött Kardeef parancsnok vonaglott a fájdalomtól. Ismét a katonáira ordítozott, azt parancsolva nekik, hogy vegyék le őt onnan, és öljék meg az „őrült boszorkányt”. Egyetlen katona sem mozdult, hogy parancsnoka utasításait teljesítse. Az ember azt hitte volna, ha a katonákat nézi, hogy nem is hallják Kardeefet. Ezek az emberek nem ismerték az együttérzést. Számukra csak élet vagy halál létezett. Ők az életet választották maguknak: ennek az ára azonban a parancsnokuk halála volt.
Nicci csak állt, ahogy a percek lassan vánszorogtak előre, és a városlakók szemeit figyelte. A parancsnok teste elég magasan függött a tűz fölött, de alatta jókora parázshalom izzott. Nicci tudta, hogy a tűz fölött elsuhanó széllökések időről időre eltérítették a hőhullámokat, rövid, átmeneti megkönnyebbülést hozva ezzel a tűz fölött szenvedő Kadar Kardeefnek. Ez persze csak meghosszabbítja a parancsnok szenvedéseit: a hőség összességében elviselhetetlen volt. De azért jó időbe fog telni, mire Kardeef kiszenved. Nicci nem rakatott több fát a tűzre. Ő nem sietett.
Az emberek az orrukat fintorgatták: terjengeni kezdett a megperzselt szőr szaga. Megszólalni senki nem mert. Ahogy telt az idő, Kardeef hasán és mellkasán a bőr előbb kivörösödött, aztán megbámult. Jó tizenöt perc kellett hozzá, hogy repedezni és hasadozni kezdjen. A parancsnok szinte egész idő alatt sikoltozott a fájdalomtól. A kellemetlen szagokat felváltotta a sülő hús meglepően kellemes illata.
A vége felé Kardeef feladta büszkeségét, és kegyelemért könyörgött. Niccit szólította, rimánkodott neki, hogy vessen véget ennek az egésznek, vagy szabadítsa ki őt, vagy ölje meg gyorsan. Mialatt a parancsnok a nevét kiáltozta zokogva, Nicci szórakozottan simogatta az alsó ajkába fűzött arany karikát. Kardeef hangja alig zavarta őt jobban, mint valami bosszantó légy zümmögése.
A Kardeef masszív izmai fölött lerakodott vékonyka zsírréteg megolvadt a hőtől. A lecsepegő zsírtól fellobbantak a lángok, és megégették Kardeef arcát. A hangja rekedtté vált.
- Nicci! - Tudta, hogy könyörgése süket fülekre talál, végre kimutatta hát valódi érzéseit. - Te átkozott szuka! Mindent százszorosán megérdemeltél, amit műveltem veled!
Nicci közömbösen feléje fordult, és szembenézett Kardeef őrjöngő tekintetével.
- Úgy van, megérdemeltem. Add át az üdvözletemet az Őrzőnek, Kadar!
- Add át neki te magad! Ha Jagang erről tudomást szerez, ízekre fog téged szaggatni! Hamarosan te is az Alvilágba kerülsz, az Őrző karmai közé!
De Kardeef szavai már ismét nem voltak többek Nicci számára jelentéktelen légyzümmögésnél.
Ahogy az idő előre haladt, az emberek izzadságtól gyöngyöző homlokkal nézték a rémes látványosságot. Nem kellett hangosan kimondott parancs hozzá, hogy megértsék, Nicci elvárja tőlük, hogy az utolsó percig végig kell várniuk az egészet. A képzeletük fantáziadúsabb büntetéseket terveit ki saját maguk részére, ha Nicci kimondatlan parancsának ellenszegülnének, mint amit maga a Halál Úrnője képes lett volna kiagyalni. Egyedül csak a fiúk élvezték a különleges előadást. Cinkos egyetértéssel pillantgattak össze: az efféle kínzások élvezetet jelentettek a magát sérthetetlennek tudó fiatal elme számára. Ezek a fiúk egyszer remek harcosaivá válhatnak a birodalomnak - ha csak fel nem nőnek közben.
Nicci pillantása elfogta a kislány tekintetét. A lélegzete is elállt attól a mélységes gyűlölettől, ami a gyerek szeméből sugárzott vissza rá. Bár a kislány félt a durva súrolástól és a víz alá nyomkodástól, a tekintete akkor még azt üzente, hogy a világ mindennek ellenére is egy csodákkal teli hely, és ő egy különleges személyiség benne. Most azonban elárult ártatlanság sütött a pillantásából.
A kislánynak fogalma sem volt róla, hogy Kardeef parancsnok az ő helyében pirul most a parázs fölött.
Mikor Kardeef végre elcsendesedett, Nicci elvette a kislányról a tekintetét, és így szólt a városlakókhoz:
- A múlt véget ért. Ti most már a Birodalmi Rendhez tartoztok. Ha nem teljesítitek erkölcsi kötelességeteket azzal, hogy hozzájárultok a Rend valamennyi tagjának jólétéhez, visszajövök!
Ebben senki sem kételkedett. Ha volt valami, amit a városka lakói tiszta szívükből egyként kívántak, hát az volt, hogy soha ne kelljen a halál Úrnőjét viszontlátniuk.
Egy katona lépkedett elő bizonytalan tántorgással, oldala mellé szorított remegő öklökkel.
- Azt akarom, drágaságom, hogy térj vissza hozzám! - tört fel a rekedt morgás a torkából olyan hangon, ami cseppet sem állt összhangban a szemében ülő döbbent megrökönyödéssel. - Térj vissza, mégpedig azonnal!
Jagang hangját semmivel nem lehetett összetéveszteni, sem a hangból kisugárzó mélységes dühöt.
Jagang számára nem volt könnyű olyan ember elméjét kontrollálni, akiből hiányzott a Tehetség. Ennek ellenére szorosan hatalmában tartotta a katonát. A Császár nem a katonát használta volna, elárulva ezzel tehetetlenségét, ha képes lett volna Nicci elméjébe férkőzni.
Niccinek fogalma sem volt róla, miért veszítette el vele Jagang a közvetlen kapcsolatot éppen most. Tény azonban, hogy ilyesmi már máskor is megtörtént. Azt viszont tudta, hogy a Császár előbbutóbb visszaszerzi az irányítást fölötte, és meg fogja büntetni. Csak ki kell várnia.
- Haragszol rám, Excellenciás Uram?
- Mégis, mit gondolsz? Nicci vállat vont.
- Azt hittem, örülni fogsz, hiszen Kadar jobb volt nálad az ágyban.
- Azonnal térj vissza! - őrjöngött a katona Jagang hangján.
-Megértetted? Most, rögtön!
Nicci térdet hajtott.
- Hát persze, Excellenciás Uram!
Amint felegyenesedett, kirántotta a katona övéből a bele tűzött hosszú pengéjű tőrt, és markolatig a szerencsétlen ember izmos hasába döfte. Az erőfeszítéstől összeszorított fogakkal fordította oldalra a markolatot, gyilkos ívben felrántva a pengét a katona belső szervei között.
Nicci úgy vélte, a katona nem is volt tudatában a saját, vérmocskos halálának, miközben ajkán Jagang kuncogásával ott vonaglott Nicci lábai előtt. Mivel pedig az álomjáró csak élő ember agyában képes jelen lenni, egyelőre ismét csend borult a városka délutánba hajló főterére.
Közben Nicci hintója átverekedte magát a téren álló katonák között, és kisebb porfelhő kíséretében megállt az Úrnő előtt. A bakról kihajló katona kinyitotta Niccinek az ajtót. Ő fellépett a lépcsőre, és a korlátot megmarkolva teljes magasságában kihúzta magát, hogy mindenki jól láthassa. Szőke haját meglobogtatta a szél.
- Ne felejtsétek el ezt a napot, és azt, hogyan kímélte meg az életeteket Jagang, az Igazságos! A parancsnok halomra gyilkoltatott volna benneteket, a Császár azonban énáltalam irgalmat gyakorolt felettetek. Mondjátok el mindenkinek! Meséljetek az Igazságos Jagang kegyességéről és bölcsességéről, és akkor nem kell visszatérnem közétek!
A tömeg mormogva biztosította róla Niccit, hogy úgy lesz.
- Akarod, hogy magunkkal vigyük a parancsnokot? - kérdezte egy katona. Ez az ember, aki Kadar Kardeef hűséges helyettese volt, most Kardeef kardját viselte. A hűség olyan, mint a zöldség: frissessége és vitalitása nagyon rövid életű, végül hamar megrothad és bűzleni kezd.
- Hadd pörkölődjön itt emlékeztetőül. Mindenki más visszatér velem Fairfieldbe.
- Ahogy parancsolod! - hajolt meg a katona, és egy karjellel utasította a többieket, hogy szálljanak lóra és induljanak.
Nicci kihajolt a hintóból, és megszólította a kocsist:
- Őexcellenciája látni kíván engem. Bár nem mondta egyértelműen, de okkal hiszem, hogy azt szeretné, ha sietnél.
Nicci elfoglalta a helyét a hintó kemény bőrülésén, egyenes háttal támaszkodva a magas üléstámlának, és a kocsis fülsiketítő füttyentéssel megcserdítette az ostorát. A lovak megugrottak, maguk után rándítva a hintót. A vasalt kerekek pattogva zötykölődtek a tér kövezetén, és Nicci az ablakkeretbe kapaszkodva tartotta magát egyensúlyban, amíg ki nem jutottak a földútra, hol a hintó visszatalált megszokott rugózó mozgásához. Az ablakon át betűzött a délutáni napfény egy pászmája, és megvilágította a Nicci melletti üres ülést. Aztán kanyarodott az út, és a fényfolt átkúszott Nicci ölébe, ahol meleg, lusta macskaként megpihent. A hintót jobbról, balról, elölről, hátulról sötét öltözetű lovasok vették körül ügető hátasaik marja fölé hajolva. A csattogó paták zaja visszhangzó dübörgéssé olvadt össze, és porfelhő gomolygott az út fölött.
Nicci pillanatnyilag szabad volt Jagang hatalma alól. Kétezer ember vette körül, mégis magányos volt. Tudta, hogy a benne lévő rettenetes ürességet nemsoká be fogja tölteni a fájdalom. Nem érzett felette sem örömöt, sem félelmet. Néha elgondolkozott rajta, miért képtelen érezni bármit is, kivéve a fájdalom iránti vágyakozást.
Mialatt a hintó Jaganghoz vágtatott vele, gondolatai egy másik férfi körül forogtak, igyekezett felidézni minden egyes pillanatot, amikor láthatta. Minden percet végiggondolt, amit Richard Cypherrel, vagy ahogy most ismerték - ahogy Jagang is ismerte Richard Rahllal töltött.
Gondolatban maga elé idézte a férfi szürke szemeit.
Amíg meg nem látta, nem hitte volna el, hogy létezhet ilyen ember.
Amikor, mint most is, Richardra gondolt, Nicci valami mindent elsöprő erejű vágyat érzett magában, hogy elpusztítsa.

9. FEJEZET

Hatalmas, rikító színű sátrak pettyezték be sűrűn a Fairfield melletti magas dombot, de a félhomályt élénkítő színek, a nevetés és kiabálás, a rikácsoló éneklés, esztelen dőzsölés ellenére nem karnevál volt, és nem cirkusz érkezett a városba. Ez a megszálló hadsereg volt. A Császár és kísérete sátrai Jagang hazájának, Altur’Rangnak nomád törzsi sátrai stílusában épültek, de minden hagyományon túli mértékben felcicomázva és túldíszítve. A Császár, akinek hatalma messze felülmúlta bármelyik nomád törzsfő képzelőerejét, mag alkotott magának kulturális hagyományt, olyan stílusban, ami neki tetszett.

A vezéri sátrak körül ameddig Nicci ellátott, a katonák szurtos, sáros kis sátrai emelkedtek a domboldalakon, a völgyekben, mindenfelé. Ezeknek a legénységi sátraknak egy része alaposan beolajozott vászonból, nagyobb részük azonban állatbőrökből készült. Az alapvető gyakorlatiasság követelményeit leszámítva az összes hasonlóság abban volt ezek között a sátrak között, hogy semmiben nem hasonlítottak egymásra.

A kopott kis sátrak egyike-másika előtt a városból zsákmányolt díszes faragású, kárpitozott székek álltak, közel akkorák, mint maga a sátor. Az összkép már-már szándékos komikus kontrasztot sugallt, de Nicci jól tudta, hogy a rideg valóságnak semmi köze a világon semmiféle humorhoz. Mikor a sereg újra felkerekedik, az efféle hatalmas, nagy műgonddal készült tárgyak túl nagy holtsúlyt jelentenének, ezért itt fognak maradni, elrothadni az időjárás viszontagságainak kitéve.

A sátrak között rendetlen összevisszaságban lovak voltak kipányvázva, itt-ott kisebb karámokat emeltek, amiben tucatnyi állatot is összezsúfoltak. Más hevenyészett karámokban vágóállatok szorongtak. Néhány szekér is álldogált festői szétszórtságban, láthatóan ott, ahol épp elegendő üres területet találtak nekik a gazdáik. Másutt kisebb rendezett szekértáborokat is látni lehetett. Ezek főként a sereget követő szedett-vedett népség vagy mesteremberek tulajdonai voltak, de akadtak köztük katonai társzekerek is, amelyekre alapfölszereléstől kezdve élelmiszereken át kovácsszerszámokig mindenfélét rakodtak fel. A sereg csak minimális ostromfelszerelést hurcolt magával: efféle fegyverekül ott voltak a varázstudók.

A látkép felett sötét felhők száguldottak alacsonyan. A párás levegő állati és ember ürülék szagától bűzlött. A környező zöld mezőket mocsaras dágvánnyá vágta szét sok százezernyi láb és pata. A Niccivel visszatérő kétezer ember úgy széledt szét nyomtalanul a terjedelmes táborban, mint tó vizén szétfröccsenő esőcsepp.

A Birodalmi Rend táborában látszólag káosz és hangzavar uralkodott, mégsem volt annyira rendezetlen, mint amilyen benyomást keltett. Megmaradt a katonai rangsor tisztelete, az emberek szolgálatot teljesítettek, és elvégezték a szükséges munkákat. Voltak, akik magányosan tisztogatták a felszerelésüket, fegyvereiket, bőrpáncéljukat olajozták, vagy láncingüket csavarták össze, hogy ecetes homokkal félig rakott hordókban rázogatva távolítsák el róla a rozsdát. Mások a tüzek mellett vacsora főzésével foglalatoskodtak. A patkolókovácsok a lovak lábait vizsgálták át. Mesteremberek foglalatoskodtak a legkülönfélébb dolgokkal a fegyverjavítástól kezdve új csizmák készítésén át a foghúzásig. Papok, misztikusok és csalók vándoroltak fel-alá a táborban, vigaszt nyújtva a szenvedő lelkeknek, vagy éppen ártó démonokat igyekezve távol tartani. A munkájukat elvégzett emberek hangoskodó, szórakozásra vágyó csoportokká verődtek össze. Ez a szórakozás többnyire ivászatból és szerencsejátékból állt. Néha a tábort követő nők nyújtottak változatosságot benne, néha a foglyok „szórakoztatták el”.

Nicci ekkora embertömeg közepén is egyedül érezte magát. Valami lesújtó elszigeteltség érzetét keltette benne, hogy Jagang most távol maradt az elméjéből. Nem elhagyatottságot érzett, csak magányt. Amikor az álomjáró ott volt az agyában, élete legintimebb részletei - álmai, vágyai - sem maradhattak titokban előtte. Jelenlétének tudata ott ólálkodott az ember elméjének sötét szegleteibén, és onnan mindent megfigyelt: minden szót, amit kimondtál, minden gondolatodat, ételed minden falatjának ízét, minden köhintésedet, torokköszörülésedet, még azt is, amikor kimész a mellékhelyiségbe. Sohasem lehetsz egyedül. Soha. Elméd bitorlása elszívja erőidet, a magánszférád megsemmisülése teljes körű.

A Nővérek legtöbbjét éppen ez törte meg, Jagang állandó jelenléte a tudatukban, a kiszolgáltatottság brutális teljessége, és maga az, hogy ennek a ténynek folyamatosan tudatában is kellett lenniük. Ennél azonban szinte még rosszabb, amikor azt tudod, hogy az álomjáró folyamatosan ott van a tudatodban, de fogalmad sincs róla, mikor figyel oda rád. Gondolhatsz róla csúf dolgokat, és ha éppen nem rád figyel, észre sem fogja venni. Máskor épp csak egy futó neheztelés villan át az agyadon vele kapcsolatban, de abban a pillanatban észreveszi, és lecsap rá.

Nicci - ahogy sok más nővér is - megtanulta, hogyan vegye észre, amikor az álomjáró ott van a tudatában, de ő azt is képes volt felismerni, mikor marad távol, mint például most is. Ilyen a többiekkel sohasem fordult elő, bennük a jelenlét folyamatos maradt. Persze Jagang alkalmasint mindig visszatért Nicci elméjébe is, és ott leselkedett, de ebben a pillanatban Nicci éppen egyedül volt. Csak azt nem tudta, miért.

A sátrak, kocsik, karámok szövevénye között nem maradt járható út a hintó számára, ezért Nicci kiszállt, és az út maradék részét a dombtetőig gyalog tette meg. Ez azonban kitette őt a domboldalon nyüzsgő katonák sóvár pillantásainak és sikamlós megjegyzéseinek. Nicci azt gyanította, hogy ennél még sokkal többet is el kell majd viselnie ezektől az emberektől, mire Jagang büntetésén túl lesz. A Nővérek legtöbbjét időről időre kiküldték a sátrakba, hogy kedvüket töltsék rajtuk a katonák. Ezt néha büntetésül szabták ki rájuk, máskor azért, hogy el ne felejtsék rabszolga voltukat, hogy puszta tulajdonnál nem többek, megint máskor csupán azért, hogy Jagang bebizonyítsa nekik, azt tehet velük, amit csak kedve tartja.

Niccit azonban Jagang kizárólagosan fenntartotta saját, és néhány válogatott embere élvezetére. Olyanokéra, mint például Kadar Kardeef. Sok Nővér irigyelte Nicci helyzetét, de bármit is gondoltak ezek, Jagang személyi rabszolgájának lenni egyáltalán nem volt vonzó kiváltság. A többieket egy bizonyos időre, mondjuk egy-két hétre kiküldték a sátrakba, de a többi fennmaradó idejükben sokkal kevésbé megterhelő feladataik voltak. Végtére is volt bizonyos értékük amiatt, hogy bírtak a Tehetséggel. Nicci számára nem volt pihenőidő. Egyszer egyfolytában több hónapot kellett Jagang sátrában töltenie, hogy a nappal és az éjszaka bármely órájában a Császár rendelkezésére álljon, amikor csak az megkívánja. A katonák élvezhették az asszonyok testét, de bizonyos korlátokat be kellett tartaniuk abban, hogy miket művelhetnek velük. Jagang és barátai nem kellett, hogy hasonló korlátoknak vessék alá magukat.

Alkalmanként, okkal vagy ok nélkül, Jagang megharagudott Niccire, és dühében egy hónapra kiküldte a sátrakba - ahogy mondta, hogy leckét adjon neki. Nicci ilyenkor engedelmesen meghajolt, és kijelentette, úgy lesz, ahogy a császár kívánja. Jagang tudta, hogy Nicci nem blöfföl: kisebb szenvedés lett volna neki kimenni a katonák közé. Mielőtt Nicci még az ajtóig ért volna, hogy kimenjen a sátrakba, Jagang mindig elszomorodott, megparancsolta Niccinek, hogy forduljon szembe vele, és dühöngve visszavonta a parancsát.

Nicci a kezdet kezdetétől apránként, fokról fokra egyre magasabb rangot és tekintélyt vívott ki magának, és olyan szabadságot, amilyet rajta kívül senki más nem élvezett. Nem szándékosan kereste magának: csak így alakult. Jagang bizalmasan elmondta neki, hogy ő olvas a Nővérek gondolataiban, és azok Niccire csak úgy gondolnak, mint „Rabszolgakirálynő”-re. Jagang nyilván a maga módján meg akarta tisztelni Niccit vele, hogy ezt elmondta neki, de Niccinek a „Rabszolgakirálynő” elnevezés sem jelentett semmivel sem többet, mint a „Halál Úrnője”.

Jelenleg ahogy egy ragyogó vízililiomvirág ringatózik a mocsár vizén, úgy ringott keresztül Nicci a katonák tengerén. Más Nővérek igyekeztek olyan szürkének és szennyesnek látszani, mint maguk a férfiak, hogy kevésbé legyenek kívánatosak, és lehetőleg észre se vegyék őket. Csak magukat csapták be. Állandó rettegésben éltek attól, hogy Jagang mit művelhet velük. Pedig ami történik, megtörténik. Nekik nem volt választási lehetőségük, sem beleszólásuk az eseményekbe.

Nicci viszont egyszerűen nem törődött a katonákkal. Drága, finom szabású fekete ruhát viselt és hosszú szőke haját kibontva hordta, hogy mindenki láthassa. Többnyire azt tette, amit csak akart. Nem érdekelte, hogy Jagang mit fog tenni vele, és ezt a Császár is pontosan tudta. Ahogy Richard rejtély maradt Nicci számára, hasonlóképpen maradt Nicci is rejtély Jagang számára.

Nicci el is bűvölte Jagangot. A nő iránt tanúsított kegyetlenségébe nem kevés óvatosság is vegyült. Mikor Jagang bántotta Niccit, az örömmel fogadta a szenvedést: értékelte a brutalitást. A fájdalom néha képes volt behatolni a sötét ürességbe, ami Nicci lelkében honolt. Ha Jagang azzal fenyegette meg, hogy megöli, Nicci türelmesen várt, hogy a császár beváltsa a fenyegetését: tudta, nem érdemli meg, hogy élhessen. Jagang pedig mindig visszavonta az ítéletét.

Nicci számára a biztosítékot - és a veszélyt is - őszintesége jelentette.
Őzgida volt a farkasok között, akit a közömbösség óvott meg. Az őzgida csak akkor került volna veszélybe, ha menekülni akar. Nicci nem úgy fogta fel a fogságát, mint valami saját érdekeivel ellentétes dolgot: neki egyszerűen nem voltak érdekei. Néha nyílott volna alkalma rá, hogy elmeneküljön, de ő egyszer sem tette meg. Jagangot ez talán mindennél jobban megragadta Nicciben.
Időnként úgy tűnt, mintha Jagang udvarolna Niccinek. A nőt nem érdekelte Jagang valódi szándéka, soha nem is akarta kideríteni. A Császár időnként valami törődés-félét mutatott Nicci iránt, sőt egyszer-egyszer mintha vonzalmat is észre lehetett volna venni a viselkedésében. Máskor, amikor Nicci valami feladat elvégzésére otthagyta a tábort, úgy látszott, a Császár örül, hogy egy kicsit megszabadulhatott tőle.
Jagang viselkedése alapján Nicciben az a gondolat is felötlött, hogy a Császár esetleg azt hiszi, beleszeretett Niccibe. Bármilyen abszurdnak is tűnt a dolog, Niccinek se így, se úgy nem számított semmit. Úgy vélte, Jagang képtelen lenne szerelemre. Abban is kételkedett, hogy a Császár ismerte egyáltalán magát a szót, nem is beszélve a jelentéséről.
Nicci bezzeg túlságosan is jól ismerte a jelentését.
Jagang sátra közelében egy katona Nicci útjába állt. Bárgyún vigyorgott a nőre: ez afféle fenyegetéssel nyomatékosított ajánlattétel akart lenni. Nicci könnyedén elháríthatta volna a katona közeledését, csak meg kellett volna említenie, hogy Jagang várja őt. Használhatta volna mágikus hatalmát is, hogy az otromba ajánlkozó ott helyben holtan rogyjon össze. Ehelyett csak megállt, és közömbösen nézett a katonára. Az nem ilyen reakcióra vágyott. Sok férfi számára a zsákmány csak akkor érdekes, ha menekül. Minthogy Nicci nem tette, a katona savanyú képet vágott, valamit átkozódott a bajsza alatt, és odébb állt.
Nicci folytatta útját a Császár sátra felé. Az Altur’Rang-beli nomád sátrak valójában kicsi, könnyű, dísztelen báránybőrből készült praktikus alkotmányok voltak. Jagang az eredetinél sokkal nagystílűbben alkotta újra őket. Az ő sátra inkább ovális volt, mint kör alapú. A hagyományos egy helyett három sátorrúd támasztotta ki a többcsúcsú tetőt. A külső falakat élénk színekkel hímzett bőrlapok alkották. Az oldalak felső részén, ahol az oldalfalak a tetőhöz kapcsolódtak, tarka, sokszínű bojtok és szalagok hirdették, hogy ez a Császár utazó palotája. A sátor tetején élénksárga és vörös zászlók csüngtek alá ernyedten a késő délutáni áporodott szélcsendben.
A sátor mellett egy asszony az egyik rögzítőkötélre kiteregetett apró szőnyegeket porolt. Nicci félrevonta az aranylapokkal és csatajeleneteket ábrázoló ezüst domborművekkel díszített nehéz bejárati függönyt. Odabent szorgos rabszolgák söprögették a hatalmas szőnyegeket, portalanították a dúsan faragott bútorokon álló porcelánokat és rendezgették a szőnyegek szegélye mentén lerakott színes párnák százait. A belső teret hagyományos altur’rang-i motívumokkal díszített bőrfüggönyök osztották néhány szobára. A falak felső részén gézszerű könnyű anyagokkal fedett nyílásokon szivárgott be némi fény. A vastag bőrök és sűrű szövésű anyagok kiszűrték a kinti zajokat is, és csendes, hangszigetelt területet hoztak létre. A lágy bélelt belső teret lámpák és gyertyák meleg fénye varázsolta még lakályosabbá.
Nicci nem vett tudomást a bejárat két oldalán álló őrök fürkésző tekintetéről, sem a munkájukat végző rabszolgákról. Az első terem közepén állt Jagang vörös selymekkel letakart trónszéke. Néha a Császár itt fogadta alattvalóit kihallgatáson, de most a trón üresen árválkodott. Nicci nem torpant meg, mint a többi Nővérek, amikor Őexcellenciája színe elé rendelte őket, hanem határozott léptekkel a Császárnak a sátor hátsó részében berendezett hálószobája felé indult.
Az egyik rabszolga, egy, a tízes évei vége felé járó, majdnem teljesen meztelen fiú négykézláb állva sepregette a szőnyeget a hálószoba bejárata előtt. Anélkül, hogy tekintetét Niccire emelte volna, közölte a nővel, hogy Őexcellenciája jelenleg sátoron kívül tartózkodik. A fiatalember, Irwin, magában hordozta a Tehetséget. Valaha a Próféták Palotájában élt, és varázslónak tanult. Most a szőnyegrojtok egyengetése és az éjjeliedények ürítése volt a dolga. Ez Nicci anyjának is tetszett volna.
Jagang sok helyen lehetett. Talán kint ivott és kockázott a katonáival. Lehet, hogy szemleúton járt a csapatok között és ellenőrizte a mesterek munkáját, akik a fegyverek javításával foglalatoskodtak. Vagy esetleg az új foglyokat nézte meg, hogy kiválassza közülük, akiket a saját szolgálatára akart megtartani. Az sem kizárt, hogy Kadar Kardeef utódával tanácskozik éppen.
Nicci az egyik sarokban összebújt néhány Nővérre lett figyelmes. Hozzá hasonlóan ezek is Jagang személyes rabszolgái voltak. Ahogy közelebb ment, látta, hogy buzgón varrogatnak, a sátorhoz tartozó holmikat javítgatják.
- Nicci Nővér! - Georgia Nővér arcán jókora megkönnyebbüléssel ugrott talpra. - Azt sem tudtuk, élsz-e még vagy meghaltál. Olyan régen nem láttunk már, hogy azt hittük, eltűntél.
Lévén, hogy Nicci a Sötétség nővérei közé tartozott, aki az Alvilág Őrzőjére esküdött fel, a Fény három Nővére részéről az ilyesfajta aggodalom nem tűnt teljesen őszintének. Nicci úgy gondolta, hogy talán a fogságuk volt az a közös kötelék, ami mellett a Korábbi alapvető különbséget elhomályosította, és hasonlóvá tette őket egymáshoz a Fény Nővérei szemében. Persze azt is tudták, hogy Jagang őt kivételes bánásmódban részesíti, talán ezért igyekeztek minél barátságosabbnak tűnni vele.
- Feladatot teljesítettem Őexcellenciája megbízásából.
- Hát persze - vágta rá gyorsan Georgia nővér kezeit dörzsölgetve, és leszegte a fejét.
A másik két Nővér, Rochelle és Aubrey félretették a csontgombokkal teli zacskót, a zsinórokat, és kibontakoztak az ölükben heverő több méternyi vászon közül, aztán mindketten Georgia mellé álltak, és könnyű főhajtással üdvözölték Niccit. Mindannyian tartottak egy kicsit tőle, mert fogalmuk sem volt róla, hogyan áll tulajdonképpen Nicci Jagang kegyeiben.
- Nicci Nővér... Őexcellenciája nagyon haragszik - mondta Rochelle Nővér.
- Borzasztó dühös - erősítette meg Aubrey. - Megtépte a sátor falait, és... és azt kiabálta, hogy ezúttal túl messzire mentél.
Nicci kifejezéstelen tekintettel bámult rájuk. Aubrey Nővér idegesen megnyalta az ajkát.
- Úgy gondoltuk, jó, ha tudod. És nem árt, ha óvatos leszel. Nicci úgy vélte, ez nem a legmegfelelőbb alkalom arra, hogy éppen most kezdjen óvatoskodni. Bosszantónak találta a nála több száz évvel idősebb nők megalázkodását.
- Hol van Jagang? - kérdezte.
- Egy nagy épületet választott ki főhadiszállásul a városon kívül válaszolta neki Aubrey Nővér.
- Amelyik valaha a Kultúra Miniszterének a birtoka volt - tette hozzá Rochelle Nővér.
Nicci elfintorodott.
- Minek, mikor itt vannak a sátrai?
- Mióta te elmentél, úgy döntött, hogy egy császárnak megfelelő szállásra van szüksége. - magyarázta Rochelle.
- Megfelelő? Minek megfelelő?
- Gondolom, a rangjának. Hogy megmutassa a világnak, milyen fontos személyiség ő.
Aubrey Nővér rábólintott.
- Palotát akar építtetni Altur’Rangban. Ez az új koncepciója. Karjával jókora ívet írt le a levegőben, jelezve vele, milyen hatalmas méretekre gondol. - Elrendelte, hogy építsenek egy káprázatos palotát.
- Eredetileg a Próféták Palotájába akart költözni - vette vissza a szót Rochelle Nővér -, de mivel az romba dőlt, úgy határozott, hogy építtet egy másikat, ami még annál is nagyobb szabású: a legkáprázatosabb palotát, ami valaha is felépült.
Nicci szemöldökráncolva nézett a három nőre.
- Azért akart a Próféták Palotájába költözni, mert ott a varázslat miatt lelassult az emberi öregedés. Csak az érdekelte.
Azok hárman csak a vállukat vonogatták.
Nicci kezdte kapiskálni, mik is lehetnek Jagang szándékai.
- Szóval most ott van azon a birtokon. Na és mit művel ott? Próbál megtanulni valami mással is enni a kezein kívül? Ki akarja próbálni, hogy ízlik neki a kőfalak közötti cifra élet?
- Csak annyit mondott nekünk, hogy egyelőre ott fog tartózkodni felelte Georgia Nővér. - A... fiatalabb nők jó részét magával vitte. Nekünk azt parancsolta, maradjunk itt, és gondoskodjunk róla, hogy minden rendben legyen arra az esetre, ha vissza akarna költözni.
Ez nem úgy hangzott, mintha bármi is lényegesen változott volna, kivéve a helyszínt.
Nicci felsóhajtott. A hintóját elküldte. Tehát nincs más hátra, gyalogolnia kell.
- Jól van. Hogy találok oda?
Miután Aubrey Nővér részletesen elmagyarázta az utat, Nicci megköszönte, és megfordult, hogy elinduljon.
- Alessandra Nővér eltűnt - szólalt meg ekkor Georgia nővér feltűnően erőltetett közömbösséggel a hangjában.
Nicci megtorpant.
Szembeperdült Georgia Nővérrel. Az idősebb nő középkorú volt, és valahányszor Nicci látta, minden alkalommal rosszabbul nézett ki. Ruhái alig voltak jobbak holmi rongycafatoknál, de olyan büszkén viselte őket, mintha elegáns egyenruhát hordott volna. Gyérülő haja már inkább volt fehér, mint barna. Lehet, hogy valaha még tiszteletre méltónak is hatottak őszülő fürtjei, de láthatóan időtlen idők óta nem láttak már fésűt, szappanról nem is beszélve. Valószínűleg le is volt már tetvesedve.
Sokan a kort használták fel ürügyül, hogy slamposak lehessenek, mintha egész életükben más vágyuk sem lett volna, mint hogy szürkévé és visszataszítóvá válhassanak. Úgy tűnt, Georgia Nővér nagy örömét leli a lomposságban.
- Hogy érted, hogy Alessandra Nővér eltűnt?
Nicci észrevette az apró, elégedett rándulást Georgia arcán. A Nővér ártatlanul tárta szét a kezeit.
- Fogalmunk sincs, mi történt. Egyszerűen eltűnt, és nem került elő többé.
Nicci Nővér nem mozdult.
- Értem.
Georgia Nővér ismét széttárta a karját együgyűséget mímelve.
- Ez nagyjából egybeesik azzal, amikor a Prelátus is eltűnt. Nicci nem adta meg Georgiának azt az elégtételt, hogy meglátsszon az arcán a meglepetés.
- Mit keresett itt Verna?
- Nem Verna - kotyogott közbe Rochelle Nővér. Izgatottan hajolt közelebb. - Ann.
Georgia Nővér dühösen fintorított Rochelle-re, amiért az elrontotta a meglepetést - merthogy ez aztán csakugyan meglepetés volt. Hiszen az öreg Prelátus meghalt. Legalábbis Nicci úgy hallotta. Miután Nicci elhagyta a Próféták Palotáját, hallotta, hogy a többi Nővérek, novíciák, a fiatal tanítványok az egész éjszakát Ann és Nathan próféta halotti máglyája mellett töltötték. Annt ismerve nyilvánvaló, hogy lehetett valami ravasz csel a dologban, de ez azért még Anntól is rendkívüli dolog.
A három Nővér úgy somolygott, mint macska a tejfölös köcsögre. Látszott rajtuk, hogy alig várják, hogy egy jó zaftos pletykálásból kelljen kiszemezgetni az igazságot.
- Mondjátok el a fontos részleteket, de röviden. Nincs időm a hosszú változatra. Őexcellenciája vár rám. - Nicci elégedetten konstatálta a három lehervadó mosolyt. Hangját egyáltalán nem emelte meg, amikor így folytatta: - Hacsak nem akarjátok megkockáztatni, hogy haragosan és türelmetlenül visszatérjen ide értem.
Rochelle és Aubrey Nővérek elsápadtak.
Georgia felhagyott a játékkal, és újra a kezeit kezdte dörzsölgetni.
- A Prelátus eljött a táborba, amíg te oda voltál, és elfogták.
- Minek jött volna ide, Jagang serege közepébe?
- Azért, hogy rávegyen minket, szökjünk el vele - buggyant ki Rochelle Nővérből. Éles, inkább ideges, mint vidám kuncogásba tört ki. - Valami ostoba mesével jött elő, hogy a Harmóniák elszabadultak, és a mágia nem működik. Képzeld csak el! Micsoda ostobaság! Azt várta, hogy elhiggyük...
- Tehát ez történt... - suttogta Nicci maga elé bámulva. Ő azonnal rájött, hogy ez nem holmi mese volt. A részletek kezdtek a helyükre illeszkedni. Nicci használta a Tehetségét, ami a többieknek meg volt tiltva, ők tehát nem biztos, hogy észrevették, hogy a mágia valóban nem működött egy ideig.
- Ann ezt állította - helyesbítette Georgia Nővér.
- Tehát a mágia nem működött - gondolta végig Nicci immár hangosan - és Ann úgy gondolta, hogy emiatt az Álomjáró nem tudja irányítani az elméteket.
Ez azt is megmagyarázhatja, amit Nicci eddig nem értett: hogy miért nem tudott Jagang néha bejutni az ő elméjébe.
- De ha a Harmóniák szabadok...
- Legfeljebb csak voltak - szólt közbe Georgia Nővér. - Még, ha egy ideig így is volt, mostanra már visszaűzték őket az Alvilágba. Boldogan kijelenthetem, hogy Őexcellenciája ismét teljes mértékben képes elérni az elménket, és minden más mágiával kapcsolatos dolog is visszatért a régi, rendes kerékvágásba.
Nicci szinte hallotta, ahogy azok hárman azon morfondíroznak magukban, vajon Jagang éppen most hallja-e amit mondanak. De ha a mágia ismét rendesen működik, Jagangnak ott kellene lennie Nicci elméjében is. Márpedig nincsen. Erezte, hogy tudata mélyén a megértés egy apró szikrája villan fel, aztán el is enyészik.
- Tehát a Prelátus elrontott valamit, és Jagang elfogta.
- Nos... nem egészen - mondta Rochelle Nővér. - Mi jelentettük fel őt, ahogy a kötelességünk diktálta.
Nicci hangosan felnevetett.
- A saját Nővérei a Fényben? Micsoda irónia! Ő kockáztatja a saját életét, mialatt a Harmóniák szabadon garázdálkodnak, hogy ide jöjjön és megmentse a ti nyomorult irhátokat, és ti ahelyett, hogy vele szöknétek, eláruljátok őt. Milyen tökéletes!
- Meg kellett tennünk - tiltakozott Georgia Nővér. - Őexcellenciája elvárta volna tőlünk. Mi azért élünk, hogy szolgáljunk. Több eszünk van annál, semhogy megpróbálnánk elszökni. Mi tudjuk, hol a helyünk.
Nicci figyelmesen tanulmányozta a három feszült arcot, ezekét a nőkét, akik a Teremtő Fényére esküdtek fel, a Fény Nővéreiét, akik évszázadokon át szolgáltak az Ő nevében.
- Hát igen, ti aztán tudjátok.
- Te is ezt tetted volna a helyünkben - vakkantotta Aubrey Nővér. Meg kellett tennünk, különben Őexcellenciája a többieket büntette volna meg. És ebbe magadat is beleértheted, hogy mellékesen megjegyezzem. Nem csak magunkra, vagy Annra kellett gondolnunk, azt kellett néznünk, mi a legjobb mindannyiunknak.
Nicci érezte, hogy újra elönti a bénító közömbösség.
- Jól van, tehát elárultátok a Prelátust. - A kíváncsiságnak már csak egy apró szikrája maradt benne. - De ő miből gondolta, hogy megszöktethet titeket? Nyilván volt valami elképzelése a Harmóniák dolgában is. Miben reménykedett arra az esetre, ha Jagang majd ismét hozzáférhet az elmétekhez; meg az övéhez is?
- Őexcellenciája állandóan itt van velünk - makacskodott Aubrey Nővér. - Ann csak meg akarta szédíteni a fejünket a képtelen meséivel. De nekünk annál több eszünk van. A többi is csak trükk volt. De túl okosak voltunk hozzá.
- A többi? Miből állt a terve többi része? Georgia Nővér méltatlankodva fújt egy nagyot.
- Valami ostobaságot magyarázott. Valami kötődésről Richard Rahlhoz.
Nicci pislogott. Megpróbált nyugodtan lélegezni.
- Kötődés? Most meg miféle képtelenségről beszélsz? - Georgia Nővér egyenesen Nicci szemébe nézett.
- Azon erősködött, hogy ha hűséget esküszünk Richardnak, az eskü megoltalmaz minket. Azt állította, hogy Richard mágiájának valami fajtája megakadályozza majd, hogy Jagang az elménkbe férkőzhessen.
- Hogyan?
Georgia Nővér vállat vont.
- Azt mondta, hogy a kötődés megvédi az emberek elméjét az álomjáróktól. De mi nem vagyunk ilyen naivak.
Nicci a combjára szorította a kezeit, hogy remegésüket megállítsa.
- Ezt nem értem. Hogyan működne egy ilyen dolog?
- Ann valami olyat állított, hogy Richard valamelyik ősétől örökölte ezt a képességet. Azt állította, hogy a szívünk mélyén kell hűséget fogadnunk Richardhoz, vagy valami hasonló képtelenséget. Az igazat megvallva az egész annyira hihetetlen volt, hogy nem is igen figyeltem oda rá. Szerinte Jagang ezért nem képes behatolni az ő agyába.
Nicci megszédült egy pillanatra. Hát persze...
Mindig csodálkozott rajta, miért nem tudta Jagang fogságba ejteni az összes Nővért. Hiszen a többségük még szabad volt. Őket a kötődésük védelmezte Richardhoz! Így kellett, hogy legyen. Ennek így volt értelme. Maga Ulicia Nővér, az ő csoportjuk vezetője is megmenekült. És Richard többi tanítói is. De ennek így semmi értelme. Ők a Sötétség Nővérei voltak, akárcsak Nicci. Esküt kellett volna tenniük Richardra... Nicci el sem tudott képzelni róluk ilyesmit.
Más részről viszont Jagang gyakran képtelen volt Nicci elméjébe behatolni...
- Azt mondtad, Alessandra nővér is eltűnt. Georgia Nővér szakadozott ruhája gallérjával babrált.
- Ő és Ann egyszerre tűntek el.
- Jagang nem köteles tudatni veletek minden cselekedetét. Lehet, hogy egyszerűen elvitette és megölette őket.
Georgia zavartan pillantott a társaira.
- Hát... lehet. De Alessandra Nővér tiközületek való volt... A Sötétség Nővére. Ő gondozta Annt.
- Miért nem ti gondoztátok? Ti vagytok a Nővérei! - Georgia Nővér a torkát köszörülte.
- Olyan hisztériát csapott miattunk, hogy Őexcellenciája inkább Alessandra Nővérre bízta.
Nicci el tudta képzelni, micsoda hisztéria lehetett az. De érthető, azok után, hogy Ann megtudta: a saját Nővérei árulták el. Jagang meg nyilván elég értékesnek tartotta hozzá a Prelátust, hogy életben hagyja.
- Amikor bevonultunk a városba, az Annt hozó szekér nem került elő - folytatta a történetet Georgia Nővér. - Végül a kocsis megjelent véres fejjel, és elmondta, hogy az utolsó dolog, amit látott, mielőtt elsötétült előtte a világ, Alessandra Nővér arca volt. És most mind a kettő eltűnt.
Nicci érezte, hogy a körmei a tenyerébe vájódnak. Erőszakkal elernyesztette az ökleit.
- Tehát Ann a szabadságot ajánlotta fel nektek, de ti úgy döntöttetek, továbbra is inkább rabszolgák maradtok.
A három nő egy emberként emelte magasba az orrát.
- Azt tettük, ami mindenkinek a legjobb volt - jelentette ki Georgia Nővér. - Mi a Fény Nővérei vagyunk. Nem magunkkal kell törődnünk elsősorban. Az a kötelességünk, hogy enyhítsük a szenvedést, nem az, hogv. másoknak szenvedést okozzunk.
- Amellett - tette hozzá Aubrey Nővér - azt sem vesszük észre, hogy te elszöktél volna. Úgy tudom, hogy te időről időre meg tudsz szabadulni Őexcellenciájától, mégsem menekültél el.
Nicci összevonta a szemöldökét.
- Ezt meg honnan tudod?
- Hát... szóval úgy értem, hogy... - dadogta Aubrey Nővér. Nicci torkon ragadta Aubreyt.
- Kérdeztem tőled valamit. Válaszolj!
Aubrey Nővér arca ellilult, mert Nicci szorításához a Tehetségét is felhasználta. Csuklóján kidagadtak az inak az erőfeszítéstől. Mikor Nicci erősebben kezdte szorítani, Aubrey szeme fehérje kifordult. Niccitől eltérően a Fény nővéreinek elméjében állandóan jelen volt Jagang, és nekik tilos volt a Tehetséget használni, kivéve, mikor a Császár egyenes utasítására tették.
Georgia Nővér lágyan Nicci alkarjára tette a kezét.
- Őexcellenciája kikérdezett róla bennünket, ennyi az egész, Nővér. Kérlek, engedd el őt!
Nicci elengedte Aubreyt, de izzó tekintetét most Georgiára szegezte.
- Kikérdezett? Hogy érted ezt? Mit mondott nektek?
- Egyszerűen azt akarta megtudni, mi értjük-e, hogy te hogyan tudod őt időről időre kirekeszteni az elmédből.
- Bántott minket - panaszkodott Rochelle. - Bántott minket a kérdéseivel, mert nem tudtunk válaszolni neki. Mi sem értjük.
Nicci, most először, már értette. Aubrey Nővér a torkát masszírozta.
- Mi ez a képességed, Nicci Nővér? Miért érdekled te annyira Őexcellenciáját? Hogyan vagy képes ellenállni neki?
Nicci megfordult és kifelé indult.
- Köszönöm a segítségeteket, Nővérek.
- Ha te meg tudsz szabadulni tőle, miért nem mész el? - kiáltotta utána Georgia Nővér.
Nicci az ajtóból visszafordult.
- Én élvezem, amikor Jagang benneteket kínoz, Fényboszorkák. Azért maradok, hogy ezt láthassam.
A Nővérek nem sértődtek meg Nicci pimaszságán, hozzászoktak már.
- Nicci Nővér? - kérdezte Rochelle hátrasimítva göndör fekete hajtincseit. - Mivel dühítetted fel annyira Őexcellenciáját?
- Mivel is? Ja, igen. Semmi lényeges. Csak nyársra köttettem és megsüttettem az embereivel Kadar Kardeefet.
A három nővérben bennakadt a lélegzet és egy emberként hőköltek hátra. Niccit ebben a pillanatban a legjobban faágon gubbasztó három bagolyra emlékeztették.
Georgia Nővér kegyetlen tekintettel nézett Niccire, amelyben idősebb korából fakadó, ritkán látható erő és tekintély sugárzott.
- Nővér, te mindent megérdemelsz, amit Jagang tesz majd veled, és amit majd az Őrző fog művelni veled az Alvilágban.
Nicci elmosolyodott, és azt mondta:
- Ó, igen, megérdemlem. - Ezzel kifordult a sátor bejáratán.

10. FEJEZET

Fairfield életébe látszólag visszatért valamiféle rend. Ez azonban a katonai helyőrség rendje volt. Nagyon kevés maradt meg abból, amit még városnak lehetett nevezni. Az épületek legnagyobb része megmaradt, de a lakóik közül alig néhányan. Egyes épületek helyén csak üszkös gerendák és megfeketedett roncsok csúfoskodtak, mások betörött ablakú, kiszakított ajtajú csupasz vázakként árválkodtak, de a többségük eredeti állapotában maradt, kivéve persze, hogy a zsákmányszerzők minden berendezést széthurcoltak belőlük. A házak üres héjként őrizgették múlt életük emlékeit.

Itt-ott pár fogatlan öregember üldögélt falhoz támaszkodva, szétvetett lábakkal, és üres tekintettel bámulták az ő egykori utcáikat elözönlő, hangyákként, látszólag céltalanul sürgölődő fegyvereseket. Elárvult gyerekek ténferegtek erre-arra gyászuk kábulatában, vagy kukucskáltak ki félénken sikátorok bejárataiból. Nicci figyelemre méltónak tartotta, milyen gyorsan képes lefoszlani a civilizáció máza egy leigázott városról.

Az utcákon keresztül haladva arra gondolt, pontosan tudja, mit éreznének ezek a házak, ha a házak érezni tudnának. Ürességet, élettelenséget, céltalanságot, arra várakozva, hogy valakiknek szolgálatára lehessenek; hiszen létezésüknek egyetlen értelme és magyarázata az volt, hogy az élőket szolgálják.

A komor arcú katonákkal, nyomorék koldusokkal, csontvázszerű öregekkel és síró gyerekekkel népes utcák a maguk bőséges szemetével és szennyével nagyon hasonlítottak azokra az utcákra, amelyekre Nicci gyerekkorából emlékezett. Az anyja pontosan ilyen fajta utcákra küldte ki őt, hogy az elesetteket istápolja.
- Ez mind az apádhoz hasonló emberek bűne - mondta akkor az anyja. - Ő is csak olyan, mint az én apám volt. Önmagán kívül senkivel sem törődik. Lelketlen, szívtelen alak.

Nicci csak állt ott frissen vasalt csipkés kék ruhájában, szépen fésült és feltűzött hajával, kezeit lógatva az oldala mellett, és hallgatta anyja oktatását jóról és rosszról, bűnről és vezeklésről. Nicci nem sokat értett az egészből, de hosszú évek során annyiszor hallotta, hogy betéve ismert minden szót, minden eszmét, minden lesújtó igazságot.

Nicci apja gazdag volt. És ami még rosszabb volt az Nicci anyja szemében, hogy ráadásul még csak nem is volt bűntudata miatta. Anyja elmagyarázta a kislánynak, hogy az önzés és a kapzsiság olyan, mint egy rémségesen gonosz szörnyeteg két szeme, amelyik folyton csak egyre több vagyon és hatalom után vizslat.
- Meg kell tanulnod, Nicci, hogy az ember erkölcsi kötelessége ebben az életben másokkal törődni, nem önmagával - magyarázta Anya. - Pénzen nem vásárolhatod meg a Teremtő áldását.
- De hogyan bizonyíthatjuk be a Teremtőnek, hogy mi jók vagyunk? - kérdezte Nicci.
- Az ember szánalmas, nyomorult teremtmény, semmirekellő, korcs és gonosz. De küzdenünk kell romlott természetünk ellen. Csak azzal bizonyíthatod a lelked tisztaságát, ha másokon segítesz. Erre csak a jó ember képes.

Nicci apja nemesi származású volt, de egész felnőtt életében fegyverkovácsként dolgozott. Anya véleménye szerint épp elég gazdagságot örökölt, de ahelyett, hogy megelégedett volna vele, folyton azon igyekezett, hogy szégyentelenül nagy vagyonná gyarapítsa. Anyja szerint vagyont csak úgy szerezhet az ember, ha így vagy úgy a szegényeket zsákmányolja ki. Más nemesek, mint Anya, és sok barátja megelégedtek azzal, amijük volt, nem akartak a szegények izzadsága árán jogtalan haszonhoz jutni.

Nicci mélyen szégyellte apja bűnös viselkedését, aljas módon szerzett vagyonát. Anyja azt mondta, ő mindent megpróbál, hogy Apja tévelygő lelkét megmentse. Nicci Anyja lelke miatt soha nem aggódott, hiszen mindenki folyton azt mondogatta, milyen lágy szívű, milyen jóságos, milyen adakozó. Néha azonban egész éjszakákat töltött ébren aggodalmában Apja lelke miatt: attól félt, hogy a Teremtő megbünteti jogos haragjában, még mielőtt Apja megbánhatná és jóvá tehetné bűneit.

Mialatt Anyja fontos barátaival találkozott, a dada piacra menet gyakran elvitte Niccit Apja műhelyébe, hogy megtudakolja, mit kíván vacsorára az uraság. Nicci boldogan nézte, milyen munka folyik a műhelyben, igyekezve ellesni a fogásokat. A műhely valami bámulatos hely volt. Amikor még egészen kicsi volt, Nicci arról ábrándozott, hogy egyszer majd ő is fegyverkovács lesz. Otthon órákig üldögélt a padlón, felfordított cipőüllőn páncélnak képzelt ruhadarabokat kalapálva. Ezek az ártatlan idők gyerekkorának legszebb emlékei voltak.

Nicci apjának sok munkás dolgozott. Nagy társzekerek hordták a szögletes vasrudakat, meg mindenféle egyéb szükséges holmit a műhelybe messzi földekről. A hatalmas, nehéz öntöttvas tömböket bárkák szállították. Fegyveres őrök kísérte kocsik a kész árut hordták szét távoli megrendelőknek. Izmos, kormos bőrű emberek dolgoztak a kemencénél, mások az izzó fémet kalapálták páncélokká vagy fegyverekké. A pengék egy részét a rendkívül drága „mérgezett acélból” készítették, állítólag az ilyennel ejtett legapróbb seb is halálos volt. Más munkások köszörülték borotvaélesre a fegyvereket, megint mások fényesítették tükrösre a páncélokat. Voltak, akik művészi vesétekkel díszítették a pajzsokat, páncélokat és kardokat. Még asszonyok is dolgoztak Nicci apjának: ők a láncingeket állították össze. Nicci hosszan elnézte őket, ahogy az ezernyi apró lánckarika szétkalapált végeit összefogó szegecseket lapítják le finom fogóikkal. Nicci csuda érdekesnek tartotta, hogy az emberi találékonyság olyan kemény anyagból, mint az acél, képes akár szövet-lágyságú ruhát is alkotni.

A vevők közelről, távolról egyaránt eljöttek Apja üzletébe páncélért. Apja azt szokta mondani, ő csinálja a legjobb páncélokat a világon. Szemei, melyek a derűs nyári égbolt kékjét idézték, büszkén csillogtak, amikor a páncéljairól beszélt. Voltak köztük olyan csodaszépek, hogy királyok is eljöttek messzi földről, hogy nála csináltassanak méretre páncélt. Egyik-másik fölött gyakorlott kezű munkásai hónapokon át görnyedtek, mire minden részlet, minden díszítés megfelelően elkészült.

Tűzkovácsok, fújtatókezelők, ráverőkovácsok, fényezők, bőrművesek, szegecselők, gravírozok, aranyozók, a páncélok bélésének készítéséhez még varrónők is jöttek a műhelybe távoli vidékekről is, abban a reményben, hogy Nicci apjának dolgozhassanak. A gyakorlottabbak közül sokan magukkal cipelték egy-egy sikerült munkájukat, hogy tudásukat bizonyítsák a mesternek. Nicci apja sokkal többet küldött el a jelentkezők közül, mint ahányat alkalmazott.

Nicci apja impresszív figura volt: magas, szögletes alkatú, energikus. Nicci úgy gondolta, hogy Apa amikor dolgozott, égkék szemeivel mindig többet látott meg, mint bárki más. Mikor ujjaival végigsimított az anyagon, úgy tűnt, mintha a fém beszélne hozzá. Munka közben sohasem tett felesleges mozdulatokat, mindig annyit és arra mozdult, ami éppen szükséges volt. Nicci számára Apja az erő, az ügyesség és a céltudatosság megtestesülése volt.
Gyakran jöttek hozzá tisztviselők, katonatisztek, nemesek ezüstözők, rajzolók,
beszélgetni, akárcsak a beszállítói, vagy épp a munkásai. Mikor Nicci apja műhelyébe ment, mindig meglepődött rajta, mennyi beszélgetni valója van. Anyja szerint ez azért volt így, mert Apja gőgös volt, és elvárta, hogy a szegény munkásai körüludvarolják.

Nicci szerette nézni a munkások bonyolult csoporttáncra emlékeztető mozgását. Az emberek meg-megálltak, hogy rámosolyogjanak, feleljenek a kérdéseire, néha még azt is megengedték neki, hogy egy kis kalapáccsal ráverhessen az acélra. Nicci úgy látta, apa is szeret beszélgetni az embereivel. Otthon főként Anya beszélt, Apa ritkán szólalt meg. Mikor otthon volt, arca úgy nézett ki, mintha edzett acélból kalapálták volna ki.

Ha beszélt is otthon, szinte kizárólag csak a munkájáról. Nicci szomjasan leste minden szavát, hogy minél jobban megismerhesse Apát is, a munkáját is. Anya megmagyarázta Niccinek, hogy Apa gonosz természete belülről fokozatosan elpusztítja a halhatatlan lelkét. Nicci mindig abban reménykedett, hogy neki egyszer majd sikerül meggyógyítania apja beteg lelkét, és akkor majd belül is olyan egészséges lesz, amilyennek kívülről látszik.

Apa imádta Niccit, de úgy gondolta, a gyereknevelés túl szent és nemes feladat az ő durva kezei számára, ezért teljes egészében Anyára hagyta. Még ha valamivel nem is értett egyet, akkor is meghajolt Anya akarata előtt, és csak annyit mondott, hogy „persze, te jobban értesz az efféle házi ügyekhez”.

Apa idejét többnyire teljesen lefoglalta a munkája. Anya erre azt mondta, a sivár lélek jele, hogy annyi időt tölt a vagyona gyarapításával - gyakran úgy mondta, azzal, hogy elvegyen másoktól - ahelyett, hogy magát adná oda mások jólétéért, ahogy azt a Teremtő elvárja minden embertől. Sokszor, amikor Apa hazajött vacsorázni, mialatt a szolgák a tálakkal és tányérokkal sürgölődtek körülötte, Anya elgyötört hangon sopánkodott neki, milyen rosszul állnak a dolgok a világban. Nicci gyakran hallotta, milyen nemes lélek is az ő anyja, hogy annyira törődik másokkal. Vacsora után Apa gyakran egyetlen szó nélkül visszament a műhelybe dolgozni. Anya ilyenkor megharagudott, mert sok mindent el akart még mondani Apa lelki épülésére, de az nem ért rá odafigyelni.

Nicci emlékezett olyan alkalmakra, amikor Anya az ablaknál állva nézett kifelé a sötét városra, nyilván a lelki békéjét felzaklató dolgokon rágódva. Ezeken a csendes éjszakákon Apa néha Anya mögé settenkedett, gyengéden a hátára tette a kezét, úgy érintve, mintha Anya valami törékeny kincs lenne. Apa ezekben a pillanatokban jókedvűnek és elégedettnek tűnt. Egy egészen kicsit megpaskolta Anya hátsóját, és súgott valamit a fülébe.

Anya ilyenkor reménykedő arccal nézett rá, és azt kérte, hogy járuljon hozzá a testvériségük erőfeszítéseihez. Apa megkérdezte, hogy mennyivel. Anya a szemébe nézett, mintha az emberi tisztesség kis szikráját kereste volna benne, és megnevezett egy Összeget. Apa ilyenkor sóhajtott, és beleegyezett. Aztán Anya dereka köré fonta a karját, és azt mondta, hogy késő van már, és hogy ágyba kéne bújniuk végre.

Egyszer, amikor Apa megkérdezte, mennyi hozzájárulást akar, Anya vállat vont, és azt felelte:
- Nem tudom. Amit a lelkiismereted diktál, Howard. De egy igazán könyörületes ember többet adna, mint amennyit általában adni szoktál, figyelembe véve, hogy több vagyonod van, mint ami megilletne, és a szükség olyan nagy.

Apa sóhajtott.
- Mennyire lenne szükséged neked és a barátaidnak?
- Nem nekem és a barátaimnak kell, Howard, hanem az embertömegek kiáltanak segítségért. A testvériségünk egyszerűen azért küzd, hogy segítsen a szükséget szenvedőkön.
- Mennyi? - kérdezte Apa újra.
- Ötszáz arany - válaszolta Anya, mintha az összeg egy nagy bunkó lett volna, amit a háta mögött rejtegetett, és felismerve a megfelelő alkalmat, hirtelen előrántotta volna, hogy lesújtson vele Apára.

Apa levegőért kapkodott és hátralépett egyet.
- Van neked fogalmad róla, mennyit kell ekkora összegért dolgozni?
- Te nem dolgozol, Howard. A rabszolgáid végzik el helyetted a munkát.
- Rabszolgák! A legjobb mesteremberek.
- Azoknak is kell lenniük. Az egész országból összelopkodod a legjobb szakembereket.
- En fizetem a legjobb béreket az országban! Boldogok, ha nekem dolgozhatnak!
- Ők csak a te piszkos trükkjeidnek az áldozatai. Kizsákmányolod őket. És az áruidért is többet kérsz, mint bárki más az országban. Az összeköttetéseid segítségével olyan szerződéseket kötsz, amivel kirekeszted a többi fegyverkovácsot az üzleti lehetőségeikből. Kilopod az élelmet a dolgozó emberek szájából, csak hogy a saját zsebedet megtömhesd.
- Én a legjobb minőségű árut kínálom. Az emberek azért tőlem vásárolnak, mert a legjobbat akarják. Tisztességes árat szabok érte.
- Senki sem kér olyan sokat, mint te, és ez letagadhatatlan tény. Te mindig csak többet akarsz. Neked csak az arany számít.
- A vevők önként jönnek hozzám, mer nálam a minőség az első. Ez a legfőbb célom. Más műhelyek változó minőségű árut állítanak elő, ami gyakran rossznak bizonyul. Nálam az acélt kifogástalanul edzik meg. Nálam minden terméket duplán tesztelünk, és garanciát adunk rá. Én nem árulok másodrangú holmit. Az emberek bíznak bennem: tudják, hogy én gyártom a legjobb termékeket.
- A munkásaid gyártják. Te csak a pénzt zsebeled be érte.
- A hasznot a bérekre fordítom meg az üzletbe fektetem. Most is egy vagyont költöttem az új zúzómalomra.
- Üzlet, üzlet, üzlet! Mikor meg azt kérem, hogy adj vissza valami keveset a köznek is, azoknak, akik szükséget szenvednek, olyan képet vágsz, mintha a szemedet akarnám kikaparni. Szívesebben látnád, hogy azok a nyomorultak éhen haljanak, mint hogy rászánnál egy kis alamizsnát a megmentésükre? Hát neked tényleg többet jelent a pénz, Howard, mint az emberi élet? Ilyen kegyetlen, érzéketlen ember lennél?

Apa ekkor lehorgasztotta a fejét, és egy kis hallgatás után ráhagyta, hogy, jó, majd elküldi az aranyat az egyik emberével. A hangja ismét ellágyult. Azt mondta, nem akarja ő, hogy emberek haljanak meg, és reméli, hogy ez a pénz majd a segítségükre lesz. Aztán azt mondta Anyának, hogy ideje lenne ágyba menni.
- Elvetted a kedvemet, Howard, a makacskodásoddal. Te egyszerűen képtelen vagy magadtól jótékonykodni; mindig úgy kell kihúznom belőled, pedig ez lenne az első, ha jót akarsz tenni másoknak. Most is csak a buja vágyaid miatt mentél bele. Őszintén, azt hiszed, hogy nekem nincsenek elveim?

Apa szó nélkül sarkon fordult, és az ajtó felé indult. Hirtelen megtorpant, amikor meglátta, hogy Nicci ott ül a padlón, és figyeli őket. Az arckifejezése megijesztette Niccit. Nem azért, mert dühös, vagy kegyetlen lett volna, hanem mert annyi minden ült a szemeiben, és láthatóan összeroskadt annak a súlya alatt, hogy mindezt soha nem lesz képes szavakban kifejezni. Nicci nevelése Anya feladata volt, és Apa szavát adta rá, hogy nem fog beleszólni. Apa kisöpörte a homlokából szőke hajfürtjeit, megfordult, és felvette a kabátját. Nyugodt, monoton hangon azt mondta Anyának, hogy elmegy, mert dolga van.

Miután kiment az ajtón, Anya is meglátta a padlón üldögélő Niccit, akiről elfeledkeztek a vita hevében. Nicci fatáblán gyöngyöket tologatott: azt játszotta, hogy páncélinget csinál. Anya összefont karokkal megállt Nicci fölött, és hosszan hallgatott. Aztán azt mondta:
- Apád most a szajhákhoz ment, tudod? Biztos vagyok benne, hogy most épp valamelyik kurvánál van. Lehet, hogy te még túl fiatal vagy hozzá, hogy ezt megértsd, de azt akarom, hogy tudjad és emlékezz rá, hogy soha ne bízz benne. Apád gonosz ember. Én nem leszek a kurvája. Most pedig rakd el a játékaidat, és gyere velem. Elmegyünk a barátaimhoz. Itt az ideje, hogy velem gyere, és kezdd el megismerni mások szükségét a saját vágyaid helyett.

Anya barátainak a házában néhány férfi és egy csomó nő üldögélt körben, és komoly hangon beszélgettek. Amikor udvariasan Nicci apja után érdeklődtek, Anya csak annyit mondott, hogy elment.
- Dolgozni, vagy kurvázni. Nem tudom, melyiket, és egyikbe sincs beleszólásom.

Néhány asszony vigasztalóan veregette meg Anya karját.
- Rettenetes terhet kell hordoznod - mondták neki.
A szoba túloldalán egy hallgatag ember ült, akit Nicci számára olyan rémítően nézett ki, mintha magát a Halált látta volna.
Anya gyorsan elfeledkezett Apáról, és élénk beszélgetésbe merült a barátaival arról, hogy milyen szörnyű körülmények között élnek emberek a városban. Éhség, sebek, betegség sújtja őket, nincs munkájuk, nem is kapnak, mert tanulatlanok, túl sok az éhes gyerekszáj, el kell tartaniuk az öregeiket is, nincs rendes ruhájuk, nincs hol lakniuk, és minden más elképzelhető csapás sújtja őket. Az egészet olyan borzasztó volt hallani.
Mikor Anya arról beszélt, hogy a dolgok már nem sokáig mehetnek úgy, ahogy eddig, és valamit tenni kell, Nicci mindig türelmetlenné vált, és alig várta, hogy jöjjön már valaki, és tegye meg azt a valamit.
Nicci gyakran hallotta, ahogy Anya testvériségbeli barátai szidták és elítélték azokat az intoleráns embereket, akik gyűlöletet hordoztak a szívükben. Attól félt, hogy ha türelmetlen, egyszer még őt is ezek közé a rettenetes emberek közé fogják sorolni. Nem akarta, hogy a Teremtő megbüntesse a türelmetlenségéért.
Anya és barátai hosszasan részletezték, mennyire foglalkoztatják őket a körülöttük lévő problémák. Mikor mindenki elmondta a magáét, lopott pillantásokat vetettek a fal mellett, magas támlájú széken magában üldögélő férfira, aki sötét szemeivel figyelmesen tanulmányozta a beszélőket.
- Az árak egyszerűen borzalmasak - panaszkodott egy lefittyedő szemhéjú férfi, aki olyan tartástalan ernyedtséggel ült a székében, mintha csak egy rakás szennyes ruha lett volna. - Ez nem tisztességes. Nem szabadna engedni, hogy a kereskedők akkor emeljék meg az áraikat, amikor csak akarják. A nagyhercegnek tennie kellene valamit. Őrá hallgat a király.
- A nagyherceg... - Anya elgondolkodva belekortyolt a teájába. Igen, én is úgy vettem észre, hogy a nagyherceg szimpatizál a jó ügyekkel. Úgy vélem, meg lehetne róla győzni, hogy értelmes törvényeket vezessen be. - Anya a csészéje pereme fölött odalesett a férfira a magas támlájú széken.
Az egyik asszony azt mondta, ő ráveszi a férjét, hogy támogassa a nagyherceg törvényjavaslatait. A másik azt javasolta, hogy írjanak egy támogató levelet az efféle ötletek érdekében.
- Az emberek éheznek - szólt hozzá egy ráncos arcú asszony a társalgás lankadtával. A többiek buzgón mormogták közbe egyetértésüket, mintha így akarnának elrejtőzni a beálló csend elől.
- Naponta látom. Bárcsak segíteni tudnánk néhányon ezek közül a szerencsétlenek közül!
Egy másik nő úgy felfújta magát, mint a tollászkodó tyúk.
- Egyszerűen rémes, hogy senki nem ad nekik munkát, pedig lenne bőven, ha megfelelően elosztanák.
- Tudom - szólt közbe Anya szomorúan cicegve. - Rojtosra beszélem a számat Howardnak, ő mégis csak azokat alkalmazza, akik neki tetszenek, ahelyett, hogy a rászorulóknak adna munkát. Arcpirító.
A többiek megint részvétüket nyilvánították neki, hogy mekkora terhet kell cipelnie.
- Igazságtalan, hogy néhány embernek sokkal többje van, mint amennyire szüksége lenne, ugyanakkor rengeteg embernek sokkal kevesebbje - mondta a petyhüdt szemhéjú. - Ez erkölcstelen.
- Az embernek nincs joga hozzá, hogy saját magával törődjön vágott közbe gyorsan Anya egy kemény süteménydarabot majszolva, közben ismét a zordonan hallgató emberre nézett. Mindig mondom Howardnak, hogy a mások szolgálatában hozott áldozat az ember legfőbb erkölcsi kötelessége, és az egyetlen oka annak, hogy megszületett. Éppen ezért - jelentette be - Úgy döntöttem, hogy ötszáz arannyal járulok hozzá az ügyünkhöz.
A többiek felhördültek kellemes meglepetésükben, és gratuláltak Anyának a kegyes viselkedéséhez. Mind azt állították, hogy a Teremtő megjutalmazza Anyát a következő életében, miközben lopott pillantásokat vetettek a szoba túlsó felén ülő férfire, és egymás szavába vágva bizonygatták, mi mindent fognak ők is tenni, hogy megsegítsék a náluk kevésbé szerencséseket.
Végül Anya Nicci felé fordult, ránézett egy hosszú pillanatig, aztán azt mondta:
- Azt hiszem, a lányom elég idős lett hozzá, hogy megtanulja, hogyan segítsen másokon.
Nicci előrecsúszott ültében a székén, izgalmában remegve, hogy végre tehet valami olyat, amit az anyja és barátai „nemes dolog”-nak emlegettek. Mintha maga a Teremtő kínálta volna fel neki az üdvözülés útját.
- Úgy szeretnék jót tenni, Anya!
Anya kérdő pillantást vetett a hallgatag emberre a magas támlájú széken.
- Narev Testvér?
A férfi arcán széthúzódtak a mélyen bevésődött ráncok, amint ajkát halvány mosolyra erőltette. A mosolyban nem volt vidámság, mint ahogy hiányzott a bozontos, sűrű, őszes-fekete szemöldöke alól kitekintő szemekből is. Narev Testvér gyűrött sapkát hordott, és olyan színű sötét csuhát, mint a megszáradt vér. Homlokába húzott sapkája pereme alól kikandikáltak felfelé göndörödő, vastag szálú rendetlen ősz tincsei.
Egy ujjal az állat simogatva olyan dörgő hangon szólalt meg, amitől a teáscsészék is összekoccantak az asztalon.
- Tehát gyermekem, a mi kis katonánk szeretnél lenni?
- Izé... nem, Uram. - Nicci nem értette, mi köze a katonáskodásnak ahhoz, hogy jót tegyen az ember. Anya mindig azt mondta, hogy Apa egy gonosz szakmába, a katonaságba hajszolta bele az embereket. Anya szerint a katonáknak csak a gyilkolás számított. én a szükségben szenvedőket szeretném segíteni.
- Mi mind azt próbáljuk tenni, gyermekem. - Ijesztő álmosolya beszéd közben is ott maradt Narev Testvér arcán. - Mi itt mind a testvériség katonái vagyunk: a Rend Testvérisége, ahogy a mi kis csapatunkat hívjuk. Minden katonánk az igazságosság ügyéért harcol.
A társaságban mindenki túl félénknek tűnt hozzá, hogy egyenesen Narev testvérre nézzen. Futólag rápillantottak, aztán elkapták a tekintetüket, hogy a következő másodpercben ismét ránézzenek, mintha az arcát egyszerre nem lehetett volna befogadni, csak apránként, ahogy az ember a tűzforró, keserű gyógyteát kortyolgatja.
Anya barna szemei úgy cikáztak ide-oda, mint a búvóhelyet kereső csótányok.
- Természetesen, Narev Testvér. Az egyedüli erkölcsös katona az aki a kegyesség eszközével harcol. - Felállította Niccit és előre taszigálta. - Nicci, ez az ember, Narev Testvér, nagy ember. Ő a Rend Testvériségének a főpapja: egy ősrégi szektáé, amelyik a Teremtő akaratának szenteli magát ezen a világon. Narev Testvér varázsló. - Aztán Narev Testvérre mosolygott. - Narev Testvér, ő az én lányom.
Anya úgy taszította Niccit a félelmetes ember elé, mintha áldozatot kínálna fel a Teremtőnek. Mindenki mástól eltérően Nicci képtelen volt elszakítani a tekintetét a sűrű szemöldökkel árnyékolt szemektől. Életében nem látott még ezekhez hasonlót.
Nem volt bennük semmi, csak sötét, jeges üresség.
Narev Testvér a kezét nyújtotta Nicci felé.
- Örülök, hogy megismerhetlek, Nicci.
- Hajts térdet, és csókold meg a kezét! - sürgette Anya Niccit.
A kislány féltérdre ereszkedett. A Testvér bütykeit csókolta meg, hogy ne kelljen a száját az arca előtt lebegő nagy, szőrös kéz sötéten kanyargó erekkel behálózott, tésztás felületéhez értetnie. A fehéres bütykök hidegek voltak, de nem jéghidegek, mint várta volna.
- Isten hozott a mozgalmunkban, Nicci - mondta a Testvér mély, rezonáló hangján. - Akit ilyen törődő kezek neveltek fel, mint a te édesanyádé, az biztosan jól szolgálja majd a Teremtő ügyét.
Nicci ebben a pillanatban azt gondolta, hogy a Teremtő biztosan nagyon hasonlít ehhez az emberhez.
Mindabból, amit Anya mondott Niccinek, a Teremtő haragjától félni kellett. Elég idős volt már hozzá, hogy felfogja, ha üdvözülni akar éppen ideje, hogy hozzálásson a jótettekhez, amelyeket Anya folyton emlegetett. Anyára mindenki azt mondta, hogy jólelkű és erényes. Nicci is jó ember szeretett volna lenni.
De a jóság kemény, nehéz munkának tűnt; egyáltalán nem olyannak, mint Apa munkája, ahol az emberek vidáman, mosolyogva, tréfálkozva dolgoztak, és a munkás kezeik szinte énekeltek.
- Köszönöm, Narev Testvér - felelte Nicci. - Igyekszem majd, ahogy csak telik tőlem, hogy jót tegyek ezen a világon.
- Egy napon majd a hozzád hasonló nagyszerű fiatal emberek segítségével meg fogjuk változtatni a világot. Nem akarom áltatni magamat: ennyi gonoszsággal az emberekben időbe fog telni, hogy valóban megtérjenek, de mi, akik itt vagyunk ebben a szobában, és a hasonló gondolkodásúak szerte az országban: mi vagyunk a reményem alapja.
- Akkor hát a Testvériség titok? - kérdezte Nicci suttogó hangon.
Ezen mindenki kuncogott. Narev Testvér nem nevetett, de a szája ismét jellegzetes, humortalan mosolyára húzódott szét.
- Nem gyermekem. Éppen ellenkezőleg. Leghőbb vágyunk és kötelességünk hirdetni az igazságot az ember faj romlottságáról. A Teremtő tökéletes; mi halandók csupán nyomorult korcsok vagyunk. Fel kell ismernünk ocsmány természetünket, ha el szeretnénk kerülni az Ő jogos haragját és büntetését a Túlvilágon.
Az üdvösséghez vezető egyetlen út az önfeláldozás a közösség javáért. Testvériségünk bárki számára nyitva áll, aki hajlandó áldozatokat hozni és erényes életet élni. Az emberek többsége most még nem vesz komolyan bennünket. De majd fognak!
A szobában tartózkodók csillogó kutyatekintettel csüggtek Narev Testvér dörgedelmes szavain, amelyek emelkedő ereje mintha magának a Teremtőnek a fokozódó haragja lett volna.
- Eljövend a nap, mikor a változás tüzes lángjai söpörnek keresztül a földön, elégedvén az öreg, korhadt és romlott dolgokat, hogy a gonosz elfeketült hamvaiból új rend születhessen. Miután tisztává égettük a világot, nem lesznek többé királyok, mégis rend fog uralkodni, amelyet a közemberek tartanak majd fenn a közemberek között. Akkor és csak akkor, nem lesz többé éhség, senki nem fog reszketni a hidegtől, nem lesznek szenvedők, akiken senki sem segít. Az egyén önző vágyait mind alárendeli majd a köz érdekének.
Nicci szeretett volna jót cselekedni - ő tényleg akarta. De Narev Testvér hangja úgy hatott rá, mintha rozsdás pinceajtót csaptak volna be rá csikorogva.
A szobában mindenki őt nézte, vajon ő is olyan jó és erényes-e, mint Anya.
- Ez csodálatosan hangzik, Narev Testvér! A Testvér bólintott.
- Így lesz, gyermekem. És te segítesz létrehozni ezt az új világot. Hagyd, hogy az érzéseid vezessenek. Katona leszel, aki egy új világrend felé menetel. A munka hosszú és fáradságos lesz. Meg kell őrizned a hitedet hozzá. Mi, többiek itt a szobában már valószínűleg nem láthatjuk meg ennek az új rendnek a virágzását, de te talán még elég hosszú ideig fogsz élni hozzá, hogy tanúja lehess a csodálatos új rend eljövetelének.
Nicci nagyot nyelt.
- Imádkozni fogok érte, Narev Testvér.

11. FEJEZET

Másnap Nicci egy nagy kosár kenyérrel megrakodva szállt ki a kocsiból a Testvériség egy csomó más tagjával együtt, és szétszéledtek, hogy kenyeret osszanak a szűkölködőknek. Anya a különleges alkalomra fodros ruhába öltöztette. Rövid, fehér zokniját piros hímzés díszítette. Nicci büszkén masírozott végig kenyereskosarával a szeméttel teli utcán, boldogan, hogy végre valami jót tehet, és arra a napra gondolt, amikor végre majd az új rend mindenkihez eljuthat, és végre mindenki felemelkedhet a nyomorból és kétségbeesésből.

Voltak, akik rámosolyogtak, és megköszönték a kenyeret. Mások egyetlen szó, vagy mosoly nélkül fogadták el. Legtöbben azonban zsémbesen morgolódtak, hogy túl későn érkezett meg a kenyér, túl kicsik a szeletek, vagy nem az a fajta, amit szerettek volna. Niccit ez sem tántorította el. Azt mondta a panaszkodóknak, amit anyától hallott, hogy a pék a hibás, mert előbb a haszon kedvéért süti a kenyeret, és mivel a jótékonykodásra sütött kenyérért kevesebbet kap, azt csak a második sütésben készíti el. Nicci sajnálkozott rajta, hogy a rossz lelkűek másodrangúként kezelik a szegényeket, de egyszer, amikor a Rend Testvérisége el fog terjedni ezen a földön, gondoskodni fog róla, hogy minden embert egyenlőként kezeljenek.

Ahogy Nicci haladt az utcán kenyeret osztogatva, egyszer csak egy férfi karon ragadta, és berántotta egy bűzös sikátorba. Nicci kenyeret kínált neki. A férfi kikapta a kislány kezéből az egész kosarat, és aranyat vagy ezüstöt követelt. Nicci megmondta neki, hogy neki nincs pénze. Rémülten visszahőkölt, amikor a férfi magához rántotta. Mocskos, kutakodó ujjaival végigtapogatta a kislány egész testét, még a legrejtettebb helyeken is, pénzeszacskót keresve, de semmit nem talált. Lerángatta Nicci cipőit is, és messzire hajította őket, amikor semmit nem talált bennük.

Aztán ököllel kétszer hasba vágta a kislányt, aki leroskadt a földre, a férfi pedig átkozódva eltűnt a szemétrakások árnyékában.
Nicci reszkető karjaira feltámaszkodva belehányt a szemétdomb alól csordogáló szennyes, olajos vízbe. Az elhaladó emberek látták a földön heverő, öklendező kislányt, de elfordított fejjel továbbsiettek. Néhányan gyorsan beugrottak a sikátorba, felkaptak egy darab kenyeret a felborult kosárból, csak aztán mentek tovább. Nicci levegő után kapkodott, lecsorgó könynyei marták lehorzsolódott arcát. Térde vérzett, ruháját mocsokfoltok borították. Mikor zokogva hazaért, anyja mosolyogva fogadta.
- Engem is gyakran megríkat a nyomorúságos sorsuk. - Nicci hevesen megrázta a fejét, aranyszínű hajfürtjei csak úgy röpködtek az arca körül, és elmondta az anyjának, hogy egy férfi pénzt követelve megragadta és megverte. Nyomorúságosán szipogott, és azt mondta, hogy az a férfi nagyon gonosz volt. Anya szájon vágta Niccit.
- Ne merészeld megítélni a másik embert! Te még csak egy gyerek vagy! Hogy veszed magadnak a bátorságot, hogy ítéletet mondj mások felett?
Anya ismét pofon vágta, most még erősebben.
- Nem fogom magam megszégyeníteni Narev Testvér és a barátaim előtt efféle érzéketlen beszéddel, hallod? Nem tudhatod, mi vitte rá ilyen viselkedésre azt a szerencsétlent. Lehet, hogy beteg gyerekei vannak otthon, és pénz kell hozzá, hogy gyógyszert vásárolhasson nekik. Aztán meglát egy elkényeztetett, gazdag gyereket, és akkor megszakad benne valami, mert tudja, hogy az ő gyerekeinek te, és a te puccos holmijaid miatt nem juthat gyógyszer és ennivaló.
Nem tudhatod, mivel sújthatta azt az embert az élet. Nincs jogod megítélni másokat a tetteik miatt, csak, mert túl szívtelen vagy hozzá, hogy időt szakíts a megértésükre.
- De azt gondoltam, hogy...
Anya harmadszor is pofon vágta, olyan erősen, hogy Nicci megtántorodott bele.
- Azt gondoltad? A gondolkodás az a sav, ami szétmarja a hitet! Az a kötelességed, hogy higgy, nem az, hogy gondolkodj! Az emberi elme semmi a Teremtő előtt. A gondolataid - bárki gondolatai - nem érnek semmit, ahogy az egész emberiség is értéktelen. Hinned kell benne, hogy a Teremtő elvetette a legnyomorultabb lelkekben is az Ő jóságának magvait. Az érzéseid kell, kormányozzanak, nem a gondolataid. A hit kell, vezéreljen az utadon, nem a gondolatok.
Nicci visszanyelte a könnyeit.
- Akkor mit kell tennem?
- Szégyellned kell magad miatta, hogy a világ olyan kegyetlenül bánik az efféle nyomorultakkal, hogy azok zavarodottságukban ilyen szánalomra méltó cselekedetekre vetemednek. A jövőben módot kell találnod rá, hogy segíteni tudj az efféle embereket is, mert neked megadatott a sorstól, ami nekik nem. Ez a kötelességed.
Azon az estén, amikor Apa hazajött, és lábujjhegyen besurrant Nicci szobájába, hogy megnézze, jól be van-e takargatva, Nicci megragadta apja két erős ujját, és az arcához szorította. Még ha Anya azt mondta is, hogy Apa rossz ember, nincs annál jobb érzés a világon, mint amikor Apa az ágy mellé térdel, és szótlanul megsimogatja Nicci homlokát.
Az utcán végzett munkája során Nicci megismerte és megértette a hontalanok és munkanélküliek sok gondját-baját. Úgy tűnt, a problémáik megoldhatatlanok. Nem számított, mennyit tett értük Nicci, szemmel láthatóan semmit nem tudott segíteni. Narev Testvér azt mondta, ez csak annak a jele, hogy Nicci nem elég odaadóan végzi a munkáját. Valahányszor elfogta a reménytelenség és a kudarc érzete, Anya és Narev Testvér bíztatására Nicci megkettőzte az erőfeszítéseit.
Mikor Nicci már néhány éve tagja volt a Testvériségnek, egyik este, vacsoránál így szólt az apjához:
- Apa, van egy ember, akin segíteni szeretnék. Tíz gyereke van, és nincs munkája. Felfogadnád őt, kérlek?
Apa felnézett a levese mellől.
- Miért?
- Hiszen mondtam. Tíz gyereke van.
- De milyen munkához ért? Miért kellene nekem alkalmaznom?
- Mert kell neki a munka. - Apa letette a kanalát.
- Nicci, kedves, én képzett munkásokkal dolgozom. Nem azzal formálja az ember az acélt, hogy tíz gyereke van, nem igaz? Mihez ért az az ember? Milyen szakmája van?
- Apa, ha szakmája lenne, állást is kaphatna. Hát helyes dolog az, hogy a gyerekei éhezzenek, csak azért, mert az apjuknak senki nem adja meg az esélyt a munkára?
Apa úgy nézett Niccire, mintha egy rakomány kétes minőségű ércet vizsgálgatna. Anya keskeny szája széle halvány mosolyra görbült, de szólni nem szólt semmit.
- Esélyt? Milyen munkára? Hiszen nem ért semmihez.
- Egy akkora üzemben, mint a tiéd, biztosan akadna neki valami.
Apa a kanala nyelén dobolt az ujjaival, közben Nicci elszánt arckifejezését tanulmányozta. Aztán megköszörülte a torkát.
- Hát, talán rakodónak felvehetnék egy embert a kocsikhoz.
- Nem rakodhat kocsikat. Évek óta nem tud nehéz munkát vállalni, annyira fáj a háta.
Apa összehúzta a szemöldökét.
- De a fájós háta abban nem akadályozta meg, hogy tíz gyereket csináljon.
Nicci jót akart tenni, ezért rendületlenül állta apja szúrós tekintetét.
- Muszáj ilyen elutasítónak lenned, Apa? Nálad van munka, és ennek az embernek szüksége van rá. Éhező gyerekei vannak, akiket etetni és ruházni kell. Muszáj megtagadni tőle az esélyt, csak, mert eddig soha nem volt lehetősége rá, hogy bizonyítson? Annyira gazdag lettél, hogy az aranyaid csillogása teljesen elvakít, és nem látod meg a szerencsétlenek kínjait?
- De nekem olyan emberek kellenek, akik...
- Muszáj mindent azzal mérned, hogy neked mi kell? Ahelyett, hogy azt néznéd, másoknak mi kell? Mindent csak magaddal mérsz?
- Ez egy üzlet...
- És mi az üzlet célja? Nem az, hogy munkát adjon azoknak, akiknek munkára van szükségük? Nem jobb, ha valakinek van munkája, és nem kell koldulással megaláznia magát? Te ezt szeretnéd? Kolduljon az az ember, inkább, mint hogy dolgozzon? Te, aki mindig olyan sokra tartottad a kemény munkát?
Nicci kérdése nyílzáporként zuhogtak apjára, időt sem adva neki a feleletre. Anya mosolygott, mert érezte, hogy Nicci szavai a szívéből jönnek.
- Miért a legszerencsétlenebbeknek tartogatod a legnagyobb keménységedet? Miért nem tudsz csak egyszer is arra gondolni, hogyan segíthetnél másokon, ahelyett, hogy folyton csak a pénz, a pénz, a pénz járna az eszedben? Fájna az neked, ha munkát adsz egy embernek, akinek szüksége van rá? Mi, Apa? Tönkretenné az üzletedet? Csődbe mennél tőle?
Nioci nemes indulatoktól fűtött kérdéseitől csak úgy visszhangzott a szoba. Apja úgy nézett rá, mint aki először látja igazán a lányát. Olyan arcot vágott, mintha valódi nyílvesszők találták volna telibe. A szája mozgott, de szavak nem jöttek ki rajta. Mintha mozdulni is képtelen lett volna, hápogva, hüledezve nézte az ő kislányát. Anya sugárzott a büszkeségtől.
- Hát... - nyögte ki Apa végül - azt hiszem... - Kézbe vette a kanalát, és a levesébe bámult. - Küldd el hozzám, majd találok neki valami munkát.
Nicci keblét a büszkeség és a hatalom új érzése feszítette. Eddig nem tudta, hogy ilyen könnyű megingatni az apját. Sikerült Apa önzőségét puszta jó szándékkal legyőznie.
Apa hátralökte a székét.
- Nekem... izé... vissza kell mennem a műhelybe.
Miután Apa elment, Anya azt mondta:
- Örülök, Nicci, hogy a helyest utat választottad, nem apád önzőségét és gonoszságát követed. Soha nem fogod megbánni, ha hagyod, hogy az emberiség iránti szereteted vezéreljen. A Teremtő rád fog mosolyogni érte.
Nicci tudta, hogy helyesen cselekedett, azt tette, amit a jó erkölcs megkövetelt, diadalát mégis megkeserítette annak az estének az emléke, amikor az apja bejött hozzá a szobájába és szótlanul simogatta a homlokát, miközben ő az arcához szorította Apa ujjait.
A tízgyerekes ember munkát kapott Apánál. Apa soha többé nem említette ezt az ügyet. Apát a munkája még elfoglaltabbá tette, és távol tartotta otthonról. Niccit is egyre jobban lefoglalta a saját munkája. Úgy érezte, kezd felnőni.
A következő tavaszon tizenhárom éves lett. Egy nap, amikor a testvériségnek végzett munkájából hazaért, egy asszonyt talált otthon, aki Anyával beszélgetett. Az asszony viselkedésében volt valami, amitől Nicci tarkóján égnek meredt a haj. Mialatt Nicci letette a listáját a szükséget szenvedő szegények névsorával, mindkét nő felállt.
- Nicci, drágám, ez itt Alessandra nővér Tanimurából, a Próféták Palotájából.
A nő idősebb volt Anyánál. Hosszú barna haját copfba fonva, hátul feltekerve és a tarkójára tűzve viselte: úgy nézett ki, mintha fonott kalácsot viselt volna a fején. Az arcához képest kissé túl nagy volt az orra. Nem volt valami szépség, de kimondottan csúnyának sem lehetett volna nevezni. Szemeit mereven szegezte Niccire, nem cikázott úgy a pillantása ide-oda, mint ahogy Anyáé szokott.
- Hosszú volt az útja, Alessandra Nővér? - kérdezte Nicci udvarias térdhajlítással. - Úgy értem, Tanimurából egészen idáig.
- Csupán három nap - felelte a Nővér, és arcára kis mosoly ült ki, ahogy Nicci sovány alakját szemügyre vette. - Lám, lám. Milyen kicsi még, és máris milyen felnőtt munkát végez. - kezét az egyik szék felé nyújtotta. - nem ülnél le velünk egy kicsit, kedvesem?
- Te a Testvériséghez tartozol, Nővér? - kérdezte Nicci, mivel nem igazán értette, ki is lehet ez az asszony.
- A mihez?
- Nicci - vágott közbe Anya. - Alessandra Nővér a Fény Nővérei közül való.
Nicci meglepetten huppant le a székre. A Fény Nővérei a tehetség birtokosai voltak, akárcsak Anya, és Nicci. Nem sokat tudott a Nővérekről azt leszámítva, hogy a Teremtőt szolgálják, de ettől még nem szűnt meg a furcsa szorongás Nicci gyomrában. Ijesztő volt számára, hogy egy ilyen nő van náluk vendégségben. Olyan érzés volt, mint Narev Testvér előtt állni. Valami megmagyarázhatatlan végzetszerűség volt benne.
Nicci azért is türelmetlen volt, mert lett volna még tennivalója. Adományokat kellett volna gyűjtenie. Egyes helyekre idősebb aktivisták kísérték el. Máshová egyedül küldték, mondván, hogy egy fiatal lány egyedül jobb eredményeket érhet el ezeken a helyeken, azzal, hogy megszégyeníti azokat, akiknek többjük volt, mint amit kiérdemeltek. Az üzletemberek mind tudták, kicsoda Nicci. Többnyire zavart hebegéssel érdeklődtek apja hogyléte felől. Nicci, ahogy tanították, elmagyarázta, mennyire örülne Apa neki, ha hallaná, hogy az illető, akinél éppen adományt gyűjt, milyen gondoskodó a rászorulók irányában. A végén többnyire mind felismerték állampolgári kötelességeiket.
Azután gyógyszereket is kellett volna vinni beteg gyermekek anyjainak. Gyerekruha sem volt elegendő. Nicci egyesektől megpróbált ruhaanyagot gyűjteni, másokat pedig arra venni rá, hogy ebből ruhákat varrjanak. A szegények között voltak hajléktalanok, és voltak nyomorúságos kis szobákban tucatjával szorongok. Nicci egyes gazdagokat arra igyekezett rábeszélni, hogy lakóépületeket adományozzanak. Az is a feladatai közé tartozott, hogy korsókat gyűjtsön a szegény asszonyoknak vízhordásra. Ezért a fazekashoz is el kellett volna mennie. Néhány szegény kamaszgyereket lopáson kaptak. Másokat verekedésen, vagy éppen azon, hogy verték a kisebbeket. Nicci az ő érdekükben is közben akart járni, megmagyarázni, hogy azért viselkednek így, mert esélytelennek érzik magukat, és csupán a kegyetlen körülmények áldozatai. Apát is rá akarta venni, hogy legalább néhánynak adjon ezek közül is munkalehetőséget.
A problémák csak szaporodtak, és sehogy sem lehetett látni, hol a végük. Úgy látszott, minél több emberen sikerül a testvériségnek segíteni, annál többen lesznek a rászorulók. Eleinte Nicci úgy gondolta, sikerül majd megoldania a világ egyikmásik gondját. Mostanra azonban reménytelenül tehetetlennek érezte magát. Azt is tudta, hogy ez a saját hibája. Még erősebben kell próbálkoznia.
- Tudsz írni-olvasni, kedvesem? - kérdezte tőle a Nővér.
- Nem sokat, Nővér. Többnyire a neveket. Túlságosan is sok a dolgom a nálam kevésbé szerencsések érdekében. Az ő szükségleteik kielégítése előbbre való, mint a saját önös érdekeim.
Anya mosolygott, és bólogatott maga elé.
- Mint egy megtestesült jó szellem, maga - párásodott be a Nővér szeme. - Már hallottam a munkádról.
- Tényleg? - Niccit büszkeség öntötte el, de aztán eszébe jutott, hogy minden erőfeszítése ellenére a dolgok soha nem javultak semmit, és visszatért belé a reményvesztettség érzése. Mindemellett Anya is azt szokta mondani, hogy a büszkeség gonosz dolog.
- Nem értem, mi olyan különleges abban, amit csinálok. Azok az emberek az utcán, ők a különlegesek, mert rémes dolgokon kell keresztül menniük. Tőlük kapom a lendületet és energiát.
Anya elégedetten mosolygott. Alessandra Nővér előrehajolva, komoly hangon kérdezte:
- A Tehetségedet megtanultad-e használni, gyermekem?
- Anya tanított nekem néhány apróságot, például, hogy hogyan kell meggyógyítani kisebb sérüléseket, betegségeket, de tudom, hogy helytelen lenne a tehetségemmel kérkedni olyanok előtt, akik nálam kevésbé szerencsések, ezért mindent megteszek, hogy ne használjam.
A Nővér összefonta a kezét az ölében.
- Beszélgettem édesanyáddal, amíg rád vártunk. Remek munkát végzett vele, ahogy elindított téged a helyes úton. Úgy hisszük azonban, hogy sokkal többet is tehetnél, ha egy magasabb cél érdekébe állítanád a szolgálataidat.
Nicci nagyot sóhajtott.
- Hát jó. Talán fel tudok kelni egy kicsit korábban. De már megvan a dolgom, el kell látnom a szűkölködöket, és ezt a másik munkát valahogy be kell illesztenem a mostani mellé. Remélem, megérted, Nővér, nem érdemtelen sajnálatot akarok kicsikarni belőled, szavamra mondom, de remélem, nem túl hamar tartasz igényt a szolgálataimra ennek a magasabb célnak az ügyében, mert máris nagyon elfoglalt vagyok.
Alessandra Nővér türelmes szenvedést tükröző arccal mosolygott.
- Nem érted, Nicci. Azt szeretnénk, ha a Próféták Palotájában velünk folytatnád a munkádat. Először persze csak novícia lehetsz, de egy napon te is a Fény Nővérei közé fogsz tartozni, és ebben a szerepkörben folytathatod tovább, amit már elkezdtél.
Nicciben szökőárként tolult fel a pánik. Annyi ember sorsa függött az ő munkájától! Ráadásul a testvériségben barátokra talált, megszerette őket. Annyi dolga volt! És nem akarta elhagyni Anyát, sőt még Apát sem. Tudta, hogy Apa rossz ember, de hozzá sohasem volt rossz. Önző volt és kapzsi, de Niccit mindig betakargatta, és néha a vállát is átölelte egy-egy pillanatra. Nicci bizonyos volt benne, hogy ha elegendő időt ad neki, egyszer újra megláthatja Apa kék szemeiben a jó felcsillanását. Nem akarta elhagyni apát. Valamiért nagyon nagy szüksége volt rá, hogy újra lássa a szemeiben azt a szikrát felvillanni. Azt is tudta, hogy ez az ő saját önzősége.
- Alessandra Nővér, az itteni szegényeknek szükségük van rám pislogta vissza Nicci a könnyeit. - Felelős vagyok értük. Sajnálom, de nem hagyhatom magukra őket.
Ebben a pillanatban Apa jelent meg az ajtóban. Valami hihetetlen pózban merevedett meg, lépés közben, fél lábával a levegőben, kezével a kilincsen, amikor meglátta a Nővért.
- Mi folyik itt? Anya felállt.
- Howard, ő itt Alessandra. A Fény Nővéreitől. Azért jött. hogy...
- Nem! Hallani sem akarok róla, érted? Ő a mi lányunk, és a Nővérek nem kaphatják meg!
Alessandra Nővér is felállt, és egy oldalpillantást vetett Anyára.
- Légy szíves, kérd meg a férjedet, hogy hagyjon magunkra. Ehhez semmi köze.
- Semmi közöm hozzá?! Nicci az én lányom! Nem viheted el tőlünk!
Apa előrelendült, hogy védelmezőén kézen fogja Niccit. A nővér rámutatott az ujjával, és Nicci megdöbbenésére egy szikrázó fénysugár visszalökte Apát. Apa háttal a falnak vágódott, ülő helyzetbe csúszott, és levegőért kapkodva a mellkasát markolászta. Nicci kitörő könnyek között futott volna hozzá, de Alessandra nővér karon ragadta és visszatartotta.
- Howard! - szólt Anya Apára fogait csikorgatva. - A gyereknevelés az én dolgom! Én kaptam a Tehetséget a Teremtőtől. Mikor az egybekelésünkről megegyeztünk, szavadat adtad, hogy ha lányunk születik, és hordozni fogja a Tehetséget, kizárólagos jogomban fog állni, hogy úgy neveljem fel, ahogy helyesnek látom. Én pedig azt hiszem, hogy így cselekszem helyesen: ez a Teremtő akarata. A Nővéreknél lesz rá ideje, hogy megtanuljon írni-olvasni. Meg fogják tanítani rá, hogyan használhatja a tehetségét, hogy úgy segíthessen másokon, ahogy csak egy Nővér képes. Biztos vagyok benne, hogy van valami munkád, ami miatt most sürgősen vissza kell menned a műhelybe.
Apa tenyerével a mellkasát masszírozta. Aztán karjait az oldalához ejtette. Lehajtott fejjel az ajtóhoz csoszogott. Mielőtt becsukta volna maga után, pillantása találkozott Nicciével. Könnyei között Nicci megpillantotta Apa szemében azt a szikrát, ami mintha azt üzente volna, hogy Apa sok-sok mindent szeretne mondani Niccinek, de azután a szikra kihunyt, és apa behúzta az ajtót maga mögött.
Alessandra Nővér azt mondta, az lesz a legjobb, ha azonnal indulnak, és ha Nicci most egyelőre nem találkozik egy ideig az apjával. Megígérte, hogy ha Nicci szót fogad, ha majd megszokja az új környezetét, ha majd megtanul írni és olvasni, ha majd megtanulja, hogyan használhatja a Tehetségét, azután újra láthatja az apját.
Nicci megtanult írni-olvasni, megtanult bánni a Tehetségével, és minden egyebet is, amit csak elvártak tőle. Minden feltételt teljesített. Megtett mindent, amit kívántak tőle. Hihetetlenül önzetlen életet élt, mialatt novíciából a Fény Nővérévé vált. Alessandra Nővér megfeledkezett az ígéretéről. Nem szerette, ha Nicci eszébe juttatta, és olyankor mindig még több feladatot talált ki Nicci számára.
Néhány évvel az után, hogy Nicci a Palotába került, újra találkozott Narev Testvérrel. A találkozás teljesen véletlen volt: a Testvér lovászként dolgozott a Palotában. Mikor meglátta Niccit, rámosolygott a jellegzetes lassú félmosolyával, miközben mereven rászegezte a tekintetét. Azt mondta Niccinek, az ő példája nyomán támadt az az ötlete, hogy eljöjjön a Palotába. Azt mondta, elég sokáig akar élni hozzá, hogy megláthassa a Rend eljövetelét.
Nicci furcsállotta, hogy a Testvér ilyen alantas munkára adta magát. Narev azt válaszolta, hogy ő erkölcsileg magasabb rendűnek tartja, hogy a Nővérek számára dolgozzon, mint hogy munkájával a gonosz harácsolók hasznát gyarapítsa. Azt mondta, nem számít, ha Nicci mindenkinek el is mond mindent a Testvériségről, és arról, hogy Narev Testvér itt dolgozik a Palotában, de arra kérte, azt ne árulja el, hogy a Testvér is rendelkezik a Tehetséggel, mert akkor a Nővérek nem engednék tovább itt dolgozni, neki pedig meg kellene tagadnia az együttműködést a nővérekkel, ha a Tehetségét felfedeznék, mert ő csak a maga csendes módján hajlandó szolgálni a Teremtőt.
Nicci megőrizte Narev Testvér titkát. Nem is annyira lojalitásból, inkább azért, mert a tanulmányai és a munkája túlságosan lefoglalta ahhoz, hogysem Narev Testvérrel és az ő Testvériségével törődni tudott volna. Ritkán látta a Testvért, amint a trágyát lapátolta, és a fontos szerep, amit Narev Testvér Nicci gyermekkorában játszott, rég a múlt ködébe merült. A Palotában sok volt a munka, ami lekötötte Nicci idejét, főként olyasmi, ami Narev Testvér helyeslését is kivívta volna. Nicci csak hosszú évekkel később jött rá, mi volt az igazi oka, hogy Narev testvér a Próféták Palotájába jött.
Alessandra Nővér gondoskodott róla, hogy Niccinek elegendő munkája legyen. Nem jutott ideje olyan önző élvezetekre, mint hazalátogatni. Huszonhét évvel az után, hogy elhagyta az otthonát, még mindig novíciaként, Nicci végre viszontláthatta az apját - a temetésén.
Anya üzent Niccinek, hogy jöjjön haza megnézni az apját, mert gyengélkedik. Nicci azonnal hazasietett Alessandra Nővér kíséretében. Mire megérkeztek, Apa már halott volt.
Anya elmondta, hogy apja hetek óta könyörgött neki, hogy küldjön Nicciért. Aztán egy sóhajjal elismerte, hogy nem törődött a kéréssel, azt hitte, majd csak jobban lesz a férje. Amellett, tette hozzá, nem is akarta zavarni Niccit a fontos dolgai közepette, legalábbis egy ilyen jelentéktelen aprósággal semmiképp. Elmondta azt is, hogy heteken keresztül ez volt az egyetlen dolog, amit a férje kért tőle. Anya ostoba szeszélynek tartotta a kérést, hiszen a férje olyan ember volt, aki egyáltalán nem törődött másokkal. Miért lenne most egyszerre szüksége bárkire is?
Apa magányosan halt meg, mialatt Anya távol volt, hogy a világ közömbösségének áldozatain segítsen.
Ekkorra Nicci már negyven éves lett. Anya azonban még mindig fiatal lányként gondolt rá, mert a Palota védővarázsa alatt Nicci csak annyit öregedett, hogy most olyan tizenöt-tizenhat évesnek látszott. Azt mondta Niccinek, vegyen fel valami csinos, élénk színű kis ruhát, hiszen nem igazán szomorú az alkalom.
Nicci hosszasan állt és bámulta apja holttestét. Most már mindörökre odalett a lehetősége, hogy újra belenézhessen apja kék szemeibe. Hosszú évek óta most először, a fájdalom megmozdított benne valamit. Jó volt újra érezni, még ha fájdalmat is.
Nicci ott állt, és nézte apja beesett arcát, közben Alessandra Nővér azt magyarázta, hogy nagyon sajnálja, hogy el kellett vinnie magával Niccit hazulról, de ő még egész eddigi életében nem találkozott olyan nővel, akiben annyira erősen megnyilvánult volna a Tehetség, mint Nicciben, és a Teremtőnek ekkora ajándékát egyszerűen nem lehet elpazarolni.
Nicci rábólintott, hogy megérti. Mivel megvoltak benne a képességek, az volt a helyes cselekedet, ha fel is használta a nélkülözők támogatására.
A Próféták Palotájában úgy tartották, hogy Nicci a legönzetlenebb, leggondosabb, legtörődőbb novícia, aki valaha ezek között a falak között élt. Mindenki Őt állította példaképül a fiatalabb novíciák elé. Még a Prelátus is megdicsérte.
Nicci számára a dicséret azonban csupán bosszantó kellemetlenség volt. Nem volt igazságos dolog jobbnak lenni másoknál. Nicci bárhogy igyekezett is, nem tudott megszabadulni az apja örökségétől, hogy mindenáron igyekezzen kiemelkedni a többiek közül. Az apai átok a vérében volt, minden pórusából kisugárzott, minden cselekedetét megfertőzte. Minél önzetlenebb igyekezett lenni, annál inkább kitűnt a többiek közül, annál inkább csak a felsőbbrendűségét, azaz romlottságát bizonyította.
Nicci tudta, hogy ez az egész csak annyit jelenthet, hogy ő velejéig gonosz.
Ahogy hosszú ideig ott álltak a holttest előtt néma csendben, Alessandra Nővér végül azt mondta:
- Próbálj nem így emlékezni rá. Igyekezz őt úgy megőrizni magadban, amilyen életében volt.
- Nem tudok - felelte Nicci. - Soha nem ismertem őt igazán életében.
Anya és barátai folytatták a munkájukat a Testvériségben. Anya vidám leveleket írt Niccinek, amelyekben leírta, mennyi szegénynek adott állást a kovácsműhelyben. Azt írta, amennyi vagyont Apa felhalmozott, azzal bőven megengedheti magának ezt a jótéteményt. Anya büszke volt rá, hogy erkölcsös célokra használhatja fel az összegyűlt vagyont. Azt írta, Apa halála álcázott áldás volt, mert segítséget jelentett legalább egy jó párnak azok közül, akik a segítségre leginkább rászorultak. Ez az egész része volt a Teremtő terveinek, írta.
Anyának fel kellett emelnie az árait, ha valamennyi embert fizetni akarta, akiknek munkát adott. A régi munkások jó része otthagyta a műhelyt. Anya örült ennek, mert ahogy mondta, nem akartak együttműködni vele.
A rendelések fogyni kezdtek. A beszállítók azt követelték, hogy a cég előre fizessen. Anya felhagyott a kész páncélok kipróbáltatásával, mert az új munkások panaszkodtak, hogy tisztességtelen bánásmód velük szemben, ha ilyen magasra teszik nekik a mércét. Azt mondták, ők legjobb tudásuk szerint igyekeznek, és ez az, ami számít. Anya egyetértett velük.
A zúzómalmot el kellett adni. A vevők egy része nem rendelt többé fegyvereket és páncélokat a műhelyből. Anya erre azt mondta, jobb is, hogy megszabadultak az efféle türelmetlen emberektől. A nagyhercegnél igyekezett elérni, hogy egyenlő munkavállalásra vonatkozó törvényeket vezessenek be, de ezek a törvények csak nem akartak megszületni. A maradék néhány vevő sem fizetett idejében, de megígérték, hogy meg fogják adni az adósságot. Közben a szállítmányaikat azért megkapták a nem fizetők, ha késve is.
Apa halála után fél évvel az üzlet csődbe ment. A jókora vagyon, amit élete során felhalmozott, elolvadt, mint a hó.
A gyakorlott munkások egy része, akiket még Apa bérelt fel, távoli városokba mentek, hogy ott találjanak munkát fegyverkovács műhelyekben. A maradók legtöbbje jó esetben is csak alantas munkákat kapott. Az új munkások azt követelték Anyától, hogy tegyen valamit. Anya és a Testvériség más üzemeket és műhelyeket kért fel, hogy adjanak ők is munkát. Volt néhány, amelyik megpróbált segíteni, de a többségük nem volt olyan helyzetben, hogy új munkásokat tudjon felvenni.
A környéken a fegyverkovács műhely volt a legnagyobb munkaadó, és sok más foglakozású ember is belőle élt. így a műhely csődbe mentét követték a többiek is, mint vaskereskedők, alkatrész-beszállítók, szállítmányozók, akik hirtelen megbízások nélkül találták magukat. A városban minden más üzlet, pékektől hentesekig, sok vásárlót veszített így el, és nekik is el kellett bocsátaniuk a munkásaik egy részét.
Anya elment a nagyherceghez, hogy kihallgatást kérjen a királytól, de csak azt a választ kapta, hogy a király foglalkozik a problémával.
Apa műhelyéhez hasonlóan sok más épület is üresen tátongott, mivel az ott dolgozók más, virágzóbb városokba mentek munkát keresni. A Testvériség biztatására sok épületet elfoglaltak az önkényes beköltözők. Az üresen maradt helyek környékén megnőtt a bűnözés, a rablások, sőt gyilkosságok száma. Sok asszony bánhatta, ha ezeknek a helyeknek a közelébe merészkedtek. Anya nem talált vevőket a bezárt műhelyben készült maradék fegyverekre, ezért végül a szűkölködők között osztotta szét őket, hogy megvédhessek magukat. Anya minden hősies igyekezete ellenére ettől csak növekedett a bűnözés aránya.
Önzetlen munkája, és a férje által a kormánynak tett szolgálatok elismeréseként a király nyugdíjat utalt ki Anyának, ami lehetővé tette, hogy megtartsa a házát, bár csökkentett személyzettel. Anya folytatta a munkáját a Testvériségben, megpróbálta jóvátenni mindazt a sok igazságtalanságot, ami hite szerint a műhely bukását okozta. Megkísérelte újra beindítani a munkát, és munkásokat vett fel hozzá. A király egy ezüst kitüntetéssel jutalmazta jó szándékú igyekezetét. Anya megírta Niccinek, hogy a király azt mondta, soha nem találkozott még élő emberrel, aki olyan közel lenne hozzá, hogy egy megtestesült jó szellem legyen, mint Anya. Azt is rendszeresen megírta, mikor önzetlen jótékonykodásáért rendre különféle díjakat kapott.
Tizennyolc évvel később, mikor Anya is meghalt, Nicci még mindig olyan tizenhét éves körüli kamaszlánynak nézett ki. A temetésre szeretett volna magának valami szép fekete ruhát: a legjobbat, ami csak kapható. A Palotában azt mondták neki, egy novíciától illetlen dolog ilyen önző kívánsággal előállni. Azt mondták, csak egyszerű, szerény öltözéket kaphat.
Mikor Nicci hazaérkezett, elment a király szabójához, és megmondta, hogy az anyja temetésére neki a legszebb fekete ruhára van szüksége, amit a szabó valaha is készített. A szabó megmondta az árat. Nicci közölte, hogy pénze nincsen, de a ruhára mindenképpen szüksége van.
A szabó, akinek a füleinél kezdődő tripla tokája volt, nagyon hosszú, elsárgult körme, és egyfolytában buján vigyorgott Niccire, azt felelte, hogy neki is szüksége lenne Niccitől egyre-másra. Közel hajolt, göcsörtös ujjaival megmarkolta Nicci sima, feszes karját, és a fülébe súgta, hogy ha Nicci gondoskodik az ő szükségleteiről, akkor ő is gondoskodik Nicciéről.
Nicci az anyja temetésén a legszebb fekete ruhát viselte, amit a szabó valaha is készített.
Anya az az asszony volt, aki egész életét mások gondjai enyhítésének szentelte. Nicci soha többé nem fogja látni Anya csótánybarna szemeit. Apa temetésétől eltérően Nicci most nem érzett fájdalmat, ami lénye mélységes mélyén megérintette volna. Tudta, hogy kellene. Tudta, hogy ő egy végtelenül romlott, érzéketlen szörnyeteg.
Életében először azt is megállapította, hogy valami okból ez már nem is érdekli.
Attól a naptól kezdve Nicci feketén kívül soha nem viselt más színű ruhát.
Százhuszonhárom évvel később, amikor ott állt a nagy csarnok erkélyének korlátjánál Nicci olyan szemekbe tekintett, amelyek megbabonázták őt a belőlük sugárzó belső értékek erejével. De amit apja szemeiben parázsló szikraként látott, az Richardéban fényes lánggal lobogott. Nicci mindmáig nem tudott rájönni, mi is lehet az.
Csak annyit tudott, hogy ez a láng az élet és halál közötti különbséget jelenti, és hogy neki el kell pusztítania Richardot.
Most végre már azt is tudta, hogyan.
Jaj, bár amikor Nicci még kicsi volt, valaki Apához is ilyen kegyes lett volna!

12. FEJEZET

Kifelé igyekezve a Fairfield széle és a három Nővér elmondása szerint Jagang új főhadiszállásául szolgáló birtok közötti úton Nicci alaposan megfigyelte a Birodalmi Rend kaotikusnak látszó táborát, egy bizonyos sátorcsoportot keresve. Tudta, hogy itt kell lenniük valahol a közelben: Jagang szereti őket a közelében tudni. Ameddig csak Nicci ellátott a sátrak, szekerek és emberek sötét pernyetakaróként borították a dombokat és a mezőt. Az eget és a földet látszólag egyaránt szennyes homály fedte. Az alkonyatban a tábortüzek megannyi csillagként szikráztak szétszórtan a mezőn.

Egyre sötétedett, és nem csak a közelítő este miatt, hanem az eget borító, örvénylő szürke fellegek miatt is. A szél gyors, heves lökésekkel lobogtatta meg a sátrak vásznát, a száradó ruhákat és a tábortüzek lángjait, kerengő füstpamacsokat szórva szerte. A szélrohamok fojtogató emberi és állati ürülékbűzt terítettek szét, ami olyan sűrűn és tapadósan ragadt meg az ember orrában, hogy szinte a nyelvét is bevonta. A rémes szag elnyomta a bátortalanul szállongó kellemes illatokat, amit az itt-ott fövő ételek okoztak. És ez annál rosszabb lesz, minél tovább marad a sereg egy helyben.

A birtok elegáns, magas épülete kiemelkedett a lábainál elterülő szennyes sötétségből. Jagang ott van a birtokon. Mivel be tud férkőzni Georgia, Rochelle és Aubrey Nővérek agyába, már tudja, hogy Nicci visszatért. Már vár rá.

Nicci végül meglátta, amit keresett, jó távol. Alig tudta kivenni kisebb sátrak fölé magasodó nagyobb tömegű alkotmányokat. Letért az útról, és abba az irányba indult a katonákkal zsúfolt mezőn. Még ilyen távolságból, az emberi nevetés, éneklés, tábortüzek ropogása, serpenyőkben sülő húsok sercegése, fűrésznyikorgás, fenőkövek csikorgása és acélon csendülő kalapácsok zengése közepette is ki tudta venni a különleges sátrak csoportja felől érkező különös hangokat.

Ahogy a sátrak, szekerek és emberek útvesztőjében ide-oda kanyarogva igyekezett a magas sátrak felé, duhaj férfiak ragadták meg a karját, kaptak a szoknyája szegélye után. Nicci alig vette figyelembe a kötekedő katonákat, egyszerűen elsiklott előlük, továbbhaladt a tömegben, semmibe véve csúfolódó invitálásukat egy kis szerelmeskedésre. Amikor egy nagydarab katona keményen megmarkolta a csuklóját és szembe perdítette magával, akkor is csak annyi időre torpant meg, amíg varázserejét szabadjára engedve szétrobbantotta a pimasz katona szívét a mellkasában. A többiek csak nevettek, amikor a katona hangos puffanással a földre rogyott, rá sem döbbentek még, hogy meghalt, de azért a kiszabadult zsákmányára senki más nem akart lecsapni. Aztán az emberek suttogva kezdték terjeszteni egymás között: „a Halál Úrnője!”

Nicci végül átjutott a kavalkádon. A börtönsátrak körül, amelyekből a megkínzott foglyok sikoltozása hallatszott ki, katonák kockáztak, babot vacsoráztak, vagy éppen hálózsákjaikba burkolózva, horkolva nyúltak el a csupasz földön. Két ember egy felhasított hasú, kifordult belű holttestet vonszolt ki az egyik sátorból. Az ernyedt testet egy szekérre hajították fel, számos más hulla tetejébe.

Nicci egy másik sátor irányából közeledő borostás katona felé csettintett az ujjaival.
- Mutasd a listát, kapitány!

Nicci a hóna alá szorított kék vászonborítású nyilvántartókönyvről ismerte fel, hogy ez az ember az őrparancsnok.

A férfi egy pillanatig dühösen meredt a tolakodó nőre, de Nicci fekete ruhája láttán gyorsan kiült az arcára a felismerés. Szótlanul átnyújtotta a gyűrött, szamárfüles könyvet. A borító közepén mély ránc húzódott, mintha valaki gondatlanul rajta ült volna egy darabig. A kihullott lapokat visszarakták, de nem illeszkedtek pontosan a helyükre, és itt-ott elpiszkolódva, felpöndörödve kandikáltak ki a borító alól.
- Nem sok jelenteni valóm van, Úrnőm, de kérlek, tudasd Őexcellenciájával, hogy minden ismert módszert megpróbáltunk, a nő mégsem beszél.
- Nicci kinyitotta a könyvet, és tekintetével pásztázni kezdte a legutóbbi neveket a róluk szóló információkkal együtt.
- A nő? Kiről beszélsz, kapitány? - motyogta olvasás közben.
- Hát a Mord-Sithről, ki másról? - Nicci felpillantott a tisztre.
- A Mord-Sithről. Hát persze. Hol van? A kapitány egy távolabbi sátorra mutatott.
- Tudom, Őexcellenciája megmondta, hogy nem várja a sötét erők efféle képviselőjétől, hogy bármilyen információt is kiadna nekünk a Rahl Nagyúrról, de mégis reménykedtem benne, hogy jó hírrel lephetem meg Őexcellenciáját. - Hüvelykujját az övébe akasztotta, és frusztráltan felsóhajtott. - Sajnos nincs ilyen szerencsém.

Nicci egy pillanatig a jelzett sátort figyelte. Nem hallatszottak sikolyok belőle. Személyesen még soha nem találkozott egyikkel sem ezek közül a nők, a Mord-Sithek közül, de már hallott róluk egyet-mást. Tudta, hogy végzetes hiba lenne mágiát használni ellenük.

Visszatért a nyilvántartás olvasásához. Nem sok érdekeset talált. A foglyok jó része helybeli volt. Egyszerűen csak mintát vetlek a népességből, hogy általuk erősítsék meg azokat az információkat, amiket más forrásból már amúgy is tudtak. Ezek közül egyik sem tud arról újat mondani, ami Niccit érdekelte.

Ujjával az egyik sorra mutatott a legújabb feljegyzések között, ami így szólt: „Futár”.
- Ez hol van?

A kapitány fejbiccentéssel jelzett a maga mögött lévő sátor felé. A futárt rejtő sátor a többi börtön sátorhoz hasonlóan kiemelkedett a legénységi sátrak közül, amelyek tulajdonképpen csak olyan magasak voltak, hogy a katonák bekúszhattak lefeküdni.
- A legjobb vallatóim egyikére bíztam. Amikor utoljára megnéztem, még semmit sem szedett ki belőle, de ez még reggel volt.

A kapitány egy teljes napja nem járt a fogolynál. Egy nap kínzások közepette maga az örökkévalóság. Nicci a tiszt hasába bökött a könyvvel.
- Ez minden, kapitány, köszönöm.
- Akkor hát jelenteni fogod Őexcellenciájának? - Nicci szórakozottan bólintott, a gondolatai már rég máshol jártak.
-Megmondod neki, hogy ezektől nem sok mindent lehet megtudni?

Nem volt ember, aki szívesen állt volna oda Jagang elé beismerni, hogy nem tudta teljesíteni a feladatát, még akkor is, ha nem is volt mit teljesíteni. Jagang nem értékelte a kifogásokat. Nicci újra bólintott, már útban a futárt őrző sátor felé.
- Hamarosan találkozom a Császárral. Jelenteni fogom neki, amit elmondtál, kapitány.

Ahogy a sátor bejárati lapját félrerántva belépett, Nicci azonnal látta, hogy elkésett. A futár véres maradványai egy keskeny faasztalon hevertek, a testen még rajta voltak a hóhérmester fényesen csillogó szerszámai. A tetem karjai oldalt lelógtak az asztalról, a vér még frissen csepegett róluk.

Nicci észrevette, hogy a hóhér egy összehajtogatott papírlapot tart a kezében.
- Mi van nálad?

A tagbaszakadt férfi vigyorogva tartotta a magasba a papírt.
- Olyasmi, aminek az Excellenciás Úr nagyon fog örülni, ha tudomást szerez róla. Egy térkép.
- Miféle térkép?
- Amerre ez a fickó járt. Abból rajzoltam meg, amit önként elmondott nekem. - Jót nevetett a saját humorán. Nicci nem nevetett vele.
- Tényleg? - Nicci a hóhér vigyorát figyelte. Az efféle emberek olyankor somolyogtak így, amikor olyasmihez jutottak, amit nagyon kerestek, olyasmihez, ami meghozhatja számukra a feletteseik elismerését. - És merre járt ez a fickó?
- A vezérét látogatta meg.

A férfi úgy lobogtatta a papírdarabot, mint valami kincs lelőhelyének térképét. Nicci unni kezdte a játszadozást, és kikapta a papírt a hóhér kezéből. Széthajtogatta a gyűrött, sárgult cetlit, és látta, hogy az valóban egy térkép. A folyók, hegyek, a tengerpart vonala pedáns igyekezettel volt berajzolva. A rajzoló még a hegyi hágókat is bejelölte.

Nicci azonnal látta, hogy a térkép pontos. Amikor még a Próféták Palotájában élt, az Újvilág távoli, rejtelmes helynek számított a Nővérek előtt, ahová csak néhány kiválasztott juthatott el közülük. Akik eljutottak, aprólékos gondossággal feljegyezték az útjuk minden részletét, amit aztán később rávezettek a Palotában lévő térképekre. Számos egyéb misztikus tudomány mellett minden novíciának betéve be kellett tanulnia a térképeket is tanulmányaik során. Bár akkor Nicci még álmában sem gondolt arra, hogy valaha is eljuthat az Újvilágba, a földrajzi részleteit tökéletesen megismerte. Most gondosan tanulmányozta a kezében tartott papírdarabot, megfigyelve minden részletet, ami az emlékezetében élő térképektől eltért.

A hóhér vaskos ujjával egy véres ujjlenyomatra mutatott a térképen.
- Itt bujkál a Rahl Nagyúr. Ennél a foltnál, a hegyek között. Nicciben bennakadt a lélegzet. Csak bámult a papírra, és minden folyó, minden falu, város, hágó és hegyi ösvény vonala kitörölhetetlenül beleégett a memóriájába.
- Mit vallott ez az ember, mielőtt meghalt? — nézett fel végül a térképről. - Őexcellenciája várja a jelentésemet. Éppen úton vagyok hozzá. - Türelmetlenül csettintett az ujjával. - Mondj el mindent!

A férfi megvakarta a borostáját. Körmei alatt alvadt vér száradt.
- Megmondod neki, ugye? Megmondod Őexcellenciájának, hogy Wetzel őrmester volt az, aki kihúzta a futárból az információt?
- Hát persze - nyugtatta meg Nicci. - Minden dicsőség a tiéd lesz. Nekem nincs szükségem efféle elismerésre. - Megkocogtatta az alsó ajkába fűzött arany karikát. - A Császár állandóan, minden nap minden percében itt van az elmémben. Semmi kétség, hogy ebben a pillanatban is látja az én szemeimen át, hogy te voltál az, és nem én, akinek sikerült megszereznie ezt az információt. Tehát, mit vallott be ez az ember?

Wetzel őrmester ismét a szakáilát vakargatta. Láthatóan azt fontolgatta, vajon bízhat-e Nicciben, hogy megkapja az elismerést, vagy jobb, ha biztosra megy, és maga viszi meg a hírt Jagangnak. A Birodalmi Rend katonái között ritka vendég volt a bizalom, és alapos oka volt a bizalmatlanságnak. Körme alól alvadt vérdarabkák tapadtak ki a borostája szálai közé.

Nicci az őrmester vörös karikás szemeit figyelte. Érezte a férfiről az olcsó szesz szagát.
- Wetzel őrmester, ha nem mondasz el mindent, éspedig most azonnal, akkor te leszel a következő kliens azon az asztalon, és fájdalomsikolyok között fogod elmondani, amit tudsz. És amikor befejezem, téged is feldobhatnak a halottaskocsira a többi hulla közé.

Az őrmester megadása jeléül kétszer meghajtotta a fejét.
- Hát persze. Csak biztos akartam lenni benne, hogy Őexcellenciája tudomást fog szerezni róla, hogy én értem el ezt a sikert. - Nicci bátorító bólintására folytatta. - Ez az ember csak egy egyszerű futár volt. Egy hatfős kis egységet mélységi felderítésre küldtünk ki, hogy északról körbe kerülve bejussanak az ellenség háta mögé. Velük volt egy Tehetséggel bíró asszony is, aki segített nekik, hogy kellő távolban maradjanak az ellenséges erőktől, és még véletlenül se fedezhessék fel őket. Valahol az ellenségtől északnyugatra jártak, amikor ráakadtak erre az emberre. Magukkal hozták hozzám, hogy kikérdezhessem. Megtudtam tőle, hogy egyike volt azoknak a futároknak, akik rendszeresen szállítják a jelentéseket a Rahl Nagyúrnak. Nicci ujjával egy pontra bökött a térképen.
- Ez itt lenn úgy nézem, az ellenség tartózkodási helyét jelzi. Azt akarod mondani, hogy Rich... hogy a Rahl Nagyúr nincs az embereivel? Nincs együtt a sereggel?
- Úgy van. A futár azt nem tudta, miért. Neki csak az volt a dolga, hogy jelentse az urának a csapataik helyzetét és a körülményeikről a friss híreket. - A Nicci kezében lévő térkép felé intett. - De az a folt ott pontosan az a hely, ahol a Rahl Nagyúr elrejtőzött a feleségével.

Nicci a döbbenettől leesett állal pillantott fel.
- Felesége?
Wetzel őrmester bólintott.
- A futár azt mondta, a Rahl Nagyúr feleségül vett valami nőt, akit Inkvizítor Anyának neveznek. A nő megsebesült, és most odafenn bujkálnak a hegyekben.
Nicci visszaemlékezett, hogyan érzett Richard az iránt a nő iránt, sőt a nő neve eszébe jutott: Kahlan. Az, hogy Richard megnősült, mindent új megvilágításba helyezett. Könnyen tönkretehette Nicci terveit. Vagy...
- Van még valami, őrmester?
- Azt is mondta, hogy az egyik ilyen nő is velük van testőrként. Az egyik ilyen Mord-Sith.
- Mit keresnek odafenn? Miért nincs a Rahl Nagyúr és az Inkvizítor Anya a hadseregükkel? Vagy Aydindrilben? Vagy éppen D’Harában, ha már itt tartunk?
Az őrmester a fejét rázta.
- Ez a futár csak egy egyszerű katona volt, aki tudott gyorsan lovagolni, és jól tájékozódni. Csak annyit tudott, hogy odafenn vannak, és egyedül.
Niccit meglepte ez a fejlemény.
- Van még más? Bármi, ami fontos lehet?
Wetzel őrmester a fejét rázta. Nicci megérintette a férfi hátát a lapockái között.
- Köszönöm, Wetzel őrmester. Többet segítettél, mint valaha is megérthetnéd.
A férfi elégedetten elvigyorodott, és szinte meg sem érezte, amikor Nicci varázserejének egy csapása felhatolt a gerince mentén és azonnal kiégette az agyát. Az őrmester teste jókora puffanással hullott a sátor kemény talajára, és a halott tüdőből hangos szusszanással zúdult ki a levegő.
Nicci maga elé tartotta a térképet, aminek minden egyes vonalát kitörölhetetlenül emlékezetébe véste, és tehetsége segítségével lángra lobbantotta. A papír sercegve égett, és a városok, folyók, hegyek gondosan felrajzolt vonalai sorra feketedtek kivehetetlenné rajta, mígnem a forró lángok körbeölelték a hegyek idején virító véres ujjlenyomatot. Nicci elengedte az égő papírt, ami a forró levegő tetején felfelé libegett, majd egy végső füstgomolyt kibocsátva magából egy halom pernyévé esett szét. A szürke pelyhek szennyes hószitálásként hullottak vissza a Nicci lábánál heverő testre.
A sátor előtt, ahol a Mord-Sithet őrizték, Nicci óvatos tekintettel kémlelt körbe, figyeli-e valaki, mit csinál, de senkit nem erdekelt, mi folyik a börtönsátrak között. Nicci fürgén besurrant a sátor bejáratán.
Elfintorodott a faasztalon heverő nő látványától, és egy pillanatra elállt a lélegzete is.
A fogoly mellől dühös rosszallással pillantott fel egy könyékig véres kezű katona. Nicci nem várta meg a pribék tiltakozását, hanem ráparancsolt.
- Jelents!
- Eddig egy szót sem szólt - morogta a katona.
Nicci bólintott, és a hóhérlegény széles hátára tette a kezét. A katona tartott Nicci érintésétől. Ezért megpróbált arrébb lépni, de már elkésett. Holtan omlott a földre, mielőtt rádöbbenhetett volna, mi történt. Persze ha Niccinek több ideje van, előbb megkínozta volna.
Nicci az asztalhoz lépett, és belenézett a fogoly kék szemébe. A megkínzott nő feje enyhén megremegett.
- Gyerünk, használd az erőd, boszorkány... hogy fájdalmat okozz nekem.
Nicci ajkán apró mosoly jelent meg.
- Vesztett helyzetben is küzdeni szeretnél, igaz?
- Használd a mágiád, boszorkány!
- Inkább nem. Tudod, hallottam már egyet-mást a te fajtádról.
A kék szemekben dac villant.
- Nem tudsz te semmit.
- Jaj, dehogynem. Richard mesélt nekem rólatok. Ti Rahl Nagyúrként ismeritek őt, de nekem egy ideig tanítványom volt. Tudom, hogy a ti fajtátok képes rabul ejteni és a használója ellen fordítani a Tehetséget, ha rátok támad vele. Azután minket kínoztok vele. Látod, többet tudok annál, semmint hogy rád támadjak az erőmmel.
A fogoly elfordította a fejét.
- Akkor kínozz meg, ha azért jöttél. Tőlem úgysem fogsz megtudni semmit.
- Nem azért jöttem, hogy megkínozzalak - nyugtatta meg Nicci.
- Akkor mit akarsz?
- Hadd mutatkozzam be - mondta Nicci. - Én a Halál Úrnője vagyok.
A kék szemek pillantása visszafordult Niccire, és most először valami reménysugárféle csillant meg bennük.
- Jó. Akkor ölj meg.
- Néhány dolgot meg kell tudnom tőled.
- Nem... mondok... neked... semmit. - A nőnek láthatóan fájdalmára esett a beszéd. - Semmit. Ölj meg!
Nicci felvett egy véres kést az asztalról, és a Mord-Sith kék szemei elé tartotta.
- Azt hiszem, mégiscsak beszélni fogsz. - A fogoly elmosolyodott.
- Csináld csak. Csak meggyorsítod a halálomat. Tudom, mit bír ki egy ember, én már nem messze vagyok a szellemek világától. De tehetsz akármit, egy szót se húzol ki belőlem a halálom előtt.
- Félreértesz. Nem kívánom tőled, hogy eláruld a Rahl Nagyuradat. Hallottad, amikor a vallatód a földre rogyott? Ha egy kicsit arra fordítod a fejed, talán láthatod is, hogy az ember, aki ezt művelte veled, már halott. Én nem kérem tőled, hogy eláruld nekem a titkaidat.
A megkínzott nő, ahogy tellett tőle, a földön heverő test felé pillantott. A szemöldöke megrándult.
- Akkor mit akarsz?
Niccinek feltűnt, hogy a fogoly nem kérte tőle a szabadságát. A Mord-Sith tudta magáról, hogy már régen semmi reménye rá, hogy életben maradjon. Most már az egyetlen dolog, amit Niccitől remélhetett, az volt, hogy gyorsan véget vessen a szenvedéseinek.
- Richard a tanítványom volt. Elmondta nekem, hogy egyszer elfogták a Mord-Sithek. Ez, ugye nem titok?
- Nem.
- Erről szeretnék hallani. Hogy hívnak? A fogoly nő elfordította az arcát.
Nicci ujjaival a nő álla alá nyúlt és visszafordította maga felé a fejét.
- Van egy ajánlatom a számodra. Nem fogok olyasmit kérdezni tőled, ami titok, amit nem mondhatsz el. Nem kérem tőled, hogy eláruld a Rahl Nagyurat, nem is akarom. Engem nem az ilyesmi érdekel. Ha együttműködsz - ismét felmutatta a kést a nőnek, hogy jól láthassa - gyorsan végezni fogok veled. Megígérem. Nem lesz több kínzás. Nem lesz több fájdalom. Csak a halál végső csókja.
A fogoly ajkai remegni kezdtek.
- Kérlek. - suttogta, és a remény visszatért a tekintetébe. - Kérlek... ugye megölsz?
- Hogy hívnak? — kérdezte újra Nicci.
Niccit többnyire nem zavarta a megkínzottak látványa, de ezúttal nehezen viselte. Gondosan kerülte, hogy a nő arcáról elfordítsa a tekintetét, és a mezítelen testre kelljen néznie, mert akkor végig kellene gondolnia, mit műveltek a fogollyal. El sem tudta képzelni, hogyan képes a Mord-Sith megállni, hogy ne sikoltozzon folyamatosan, arról nem is beszélve, honnan van ereje még megszólalni egyáltalán.
- Hania. - A nő keze-lába az asztalhoz volt bilincselve, a fején kívül más testrészét nem igen tudta mozgatni. Most igyekezett Nicci szemébe nézni. - Ugye, megölsz? Kérlek szépen!
- Megteszem, Hania, ígérem. Gyorsan és irgalmasan, ha elmondod, amit tudni akarok.
- Nem mondhatok semmit. - Kétségbeesésében Hania szinte összeroskadt az asztalon, tudva, hogy további megpróbáltatások várnak rá. - Nem beszélek.
- Csak arról akarok tudni, amikor Richard fogságban volt. Te tudtál róla, hogy egykor a Mord-Sithek foglya volt?
- Persze.
- Erről szeretnék hallani.
- Miért?
- Mert meg akarom érteni őt.
Hania jobbra-balra ingatta a fejét. Meghökkentő módon, még el is mosolyodott.
- A Rahl Nagyurat senki sem értheti meg. Megkínozták, de sohasem... állt bosszút érte. Mi sem értjük őt.
- Én sem, de remélem, hogy egyszer sikerül megértenem. Engem Niccinek hívnak, és megszabadítlak téged ettől a szenvedéstől, Hania. Mesélj nekem Richard fogságáról, kérlek! Tudnom kell, hogy történt. Ismerted azt a nőt, aki elfogta? Hogy hívták?
Hania egy percre elgondolkodott, mielőtt válaszolt, mintha azt fontolgatná, rejlik-e bármilyen titok, vagy olyan információ a válaszban, amivel ártana a Rahl Nagyúrnak.
- Denna - suttogta végül.
- Denna. Richard megölte őt, hogy kiszabadulhasson, ennyit elmondott nekem. Te ismerted Dennát a halála előtt?
- Igen.
- Ugye, hogy nem kérdezek fontos katonai titkokat? - Hania kicsit habozott, aztán megrázta a fejét.
- Tehát ismerted Dennát. És Richarddal találkoztál-e akkor? Tudod, mikor Denna foglya volt. Tudtátok róla, hogy Denna tartja fogva?
- Mindnyájan tudtuk.
- Hogyhogy?
- A Rahl Nagyúr... az akkori Rahl Nagyúr...
- Richard apja.
- Igen. Azt akarta, hogy Denna törje be Richardot: készítse fel rá, hogy habozás nélkül válaszoljon bármilyen kérdésre, amit Darken Rahl intéz hozzá. Denna volt a legjobb a mi mesterségünkben.
- Jól van. Most pedig mindent mondj el erről. Mindent, amit tudsz.
Hania mély, nehézkes lélegzetet vett. Beletelt egy kis időbe, mire újra megszólalt.
- Nem fogom elárulni őt. Van egy kis tapasztalatom abban, amit csinálsz. Nem tudsz rászedni. Nem árulom el a Rahl Nagyurat, csakhogy a magam sorsán könnyítsék. Nem azért szenvedtem eddig ennyit, hogy most hagyjam cserben.
- Ígérem, hogy a jelenről semmit sem fogok kérdezni. Sem a háborúról, sem semmi olyanról, amivel Jagang árthatna neki.
- Ha csak arról beszélek neked, amikor Denna fogságában volt. és nem mondok semmit a harcokról, vagy, hogy hol van most a Rahl Nagyúr, vagy bármi hasonlóról, szavadat adod, hogy véget vetsz ennek itt? Hogy megölsz?
- Szavamat adom, Hania. Nem kérem tőled, hogy áruld el a Nagyuradat. Ismerem őt, és túlságosan is tisztelem őt ahhoz, hogy ilyet kérjek tőled. Egyszerűen csak szeretném megérteni őt, személyes okokból. Tanítója voltam a múlt télen, én oktattam rá, hogyan használja a Tehetségét. Csak szeretném jobban érteni őt. Muszáj megértenem. Azt hiszem, ha sikerül, tudok segíteni rajta.
- És aztán rajtam is segítesz? - Hania könnyektől fátyolos szemében remény villant. - Meg fogsz ölni?
Ez a nő már semmi egyébben nem reménykedhetett. Az életből már csak ennyi maradt neki: a gyors halál, ami végre megszabadítja a kínoktól.
- Mihelyst mindent elmondtál arról az időről, azonnal véget vetek a szenvedéseidnek, Hania.
- Esküszöl arra a reményedre, hogy a Teremtő Fényében töltheted az örökkévalóságot az Alvilágban?
Nicci lelke legmélyébe éles fájdalomszilánk hasított. Majdnem százhetven éven át úgy élt, hogy semmi mást nem akart, csak segíteni másokon, mégsem tudott elmenekülni a sorsától, ami eredendően gonosz természetében rejlett. A Halál Úrnőjévé vált.
Bukott asszony volt.
Ujja oldalával gyengéden végigsimított Hania puha arcán. A két nő hosszú, bensőséges pillantást váltott egymással.
- Esküszöm - suttogta Nicci. - Gyors leszek és irgalmas. A szenvedéseid véget érnek.
Hania aprót bólintott, és könnyei kicsordultak.

13. FEJEZET

A birtok olyan nagystílű hely volt, amilyennek Nicci elképzelte. Persze látott már ekkora luxust korábban is. Sőt, hogy őszinték legyünk, sokkal nagyobbat is. Közel egy és háromnegyed évszázadot élt le fantasztikus pompa közepette, bonyolult kőindákkal és virágokkal díszített impozáns oszlopok és boltívek között, tükörsima faborítású, selyemtakarós, pehelypaplanos ágyakkal, pompás szőnyegekkel, dúsan hímzett függönyökkel nagyszerűen berendezett, hősi jeleneteket ábrázoló mozaiküvegablakos, ezüsttel-arannyal díszített szobákban. Ott, ahol nővértársai csillogó szemekkel mosolyogtak Niccire, és szellemesen társalogtak vele.

A pompa és gazdagság nem jelentett számára többet, mint a szemét az utcákon a lába alatt, a durva, egyenetlen földre terített takarókból vetett ágy mocskos, sáros sikátorok sarában, fölötte csak az ólmos, szomorú égbolttal, ahol az egymáshoz zsúfolódó emberek sohasem mosolyogtak, csak néztek Niccire könyörgő szemekkel, mint morzsát kolduló galambok.

Élete egy részét pompában élte le, más részében a nyomort látta. Voltak, akiknek az egyik jutott az életből, voltak, akiknek a másik. Nicci megtapasztalhatta mindkettőt.

Az egyik díszes duplaajtó két oldalán két tagbaszakadt katona állt őrt, külsejükből ítélve a disznóólban nőhettek fel. Az ajtó ezüstkilincséért nyúlva Nicci észrevette, hogy véres a keze. Odafordult az egyik őrhöz, és magától értetődő könnyedséggel a katona vérmocskos gyapjúujjasába törölte. A tagbaszakadt legény összefont karjai olyan vastagok voltak, mint Nicci dereka. Bár dühösen nézett Niccire, amikor az rajta tisztogatta meg a kezét, nem mozdult, hogy megakadályozza. Elvégre nem szennyezte be vele jobban a ruháját...

Hania betartotta a megegyezés rá eső részét. Nicci ritkán ölt fegyverrel, általában a Tehetségét használta erre, de belátta, hogy ez a Mord-Sith esetében nagy hiba lett volna. Mikor a megkínzott nő torkára tette a kést, Hania suttogva megköszönte, amit Nicci tenni készült. Nicci életében ez volt az alkalom, amíikor valaki azért mondott neki köszönetet, hogy megöli. Kevés ember köszönte meg neki valaha is, amikor segített rajtuk. Nicci tehetős volt, ők meg nem: szerintük Niccinek egyenesen kötelessége is volt segíteni.

Mikor tisztára törölte kezét a hallgatag katona ruhájában, üres mosolyt villantott a sötét, fenyegető tekintetű arcra, aztán kitárta az ajtót, és egy impozáns csarnokba lépett. Az egyik falon sorakozó magas ablakokat érett búza színű függönyök takarták. Bojtos szegélyük úgy csillogott a lámpák fényében, mintha aranyszál lett volna beléjük szőve. A szorosan bezárt ablaktáblákon, amelyeken át csak a kinti sötétséget lehetett látni, hangosan kopogott a nyárvégi eső. A különböző hosszúságú szálakkal térhatású virágmintásra szőtt krémszínű szőnyegeket sárfoltok borították.

Hírnökök, felderítők, futárok jártak ki-be, jelentést téve a szolgálatos tiszteknek. Más tisztek parancsokat adtak ki altisztjeiknek. Néhány magasabb rangú tiszt nyomában térképtekercseket cipelő katonák nyomakodtak keresztül az emberekkel zsúfolt csarnokon.

Egy keskeny asztalon kiterítve hevert az egyik térkép. Az asztalt eredetileg díszítő ezüst gyertyatartót félretették az asztal mellé a földre, hogy helyet csináljanak. Nicci az asztal mellett elhaladtában odapillantott, és látta, hogy a térképről rengeteg minden hiányzott, amit a d’harai futár által rajzolt vázlaton gondosan fel volt tüntetve. Míg az asztalon lévő térképen az északnyugati terület teljesen üres volt, nem számítva a ráfreccsent sörfoltok okozta elszíneződéseket, a Nicci agyába vésődött vázlaton ugyanitt hegyek, folyók, patakok és hágók voltak, és egy pont, ahol Richard volt feleségével az Inkvizítor Anyával, és Mord-Sith testőrükkel.

A tisztek egymással beszélgetve álldogáltak, ültek a kovácsoltvas lábú márványasztalok lapján, vagy elterpeszkedtek a párnázott bőrszékekben, közben leemeltek egy-egy finom falatot a reszkető kezű szolgák által körbehordott ezüsttálcákról. Mások sört nyakaltak ónkupákból, vagy kecses üvegpoharakból vedelték a bort. Mind igyekezett úgy viselkedni, mintha egész életükben efféle pompához szoktak volna, és mind úgy kirítt ebből a környezetből, mint disznók a rózsakertből.

Egy idősebb nő, Lidmila Nővér, aki igyekezett eltűnni szem elől az egyik alkóvban a függöny mögé húzódva, felkapta a fejét, amikor meglátta Niccit keresztültörtetni a csarnokon. Kilépett az árnyékból, és egy pillanatra megtorpant, hogy valamennyire lesimítsa kopottas, gyűrött szoknyáját, bár ez észrevehetően mit sem javított a kinézetén. Lidmila Nővér egyszer azt mondta Niccinek, hogy a fiatal korban megtapasztalt dolgok életünk végéig velünk maradnak, és gyakran könnyebb őket felidézni, mint a tegnapi vacsorát. A pletyka szerint az idős Nővér olyan ősi varázslatokat ismert, amilyeneket még a leghatalmasabb varázslók közül sem sokan, és igencsak sok érdekes dologra emlékezhet fiatal korából.

Lidmila Nővér pergamenszerű, ráncos bőre úgy tapadt az arccsontjára, ami Niccit leginkább egy több hetes hullára emlékeztette. Csontvázszerű kinézete ellenére az idős asszony fürge, erőteljes mozgással sietett át a csarnokon.

Amikor már csak két-három méterre volt, integetni kezdett, mintha nem lenne biztos benne, hogy Nicci észrevette.
- Nicci Nővér! Nicci Nővér, hát itt vagy végre! - Megragadta Nicci csuklóját. - Gyere, kedvesem. Gyere csak! Őexcellenciája már vár. Erre. Gyere csak!

Nicci megfogta a Nővér izgatottan cibáló kezét.
- Vezess csak, Lidmila Nővér. Itt jövök mögötted.
Az idős nő hátramosolygott a válla fölött. Nem volt öröm vagy kedvesség a mosolyában, de annál több megkönnyebbülés. Jagang hajlamos volt rá, hogy mindenkit megbüntessen, aki kellemetlenséget okozott neki, és nem számított, hogy hibás volt-e, vagy sem az illető.
- Mi tartott ilyen sokáig, Nicci Nővér? Őexcellenciája igencsak feldúlt miattad. Hol jártál idáig?
- Dolgom volt, amit... el kellett intéznem.
Az idős nőnek Nicci minden lépéséhez kettőt-hármat kellett tipegnie.
- Dolgod, hát persze. Ha rajtam múlna, mosogatni küldenélek büntetésül a konyhába, amiért tekeregsz, amikor szükség lenne rád. Lidmila Nővér apró volt és törékeny, és gyakran cserbenhagyta a memóriája. Elfeledkezett róla, hogy többé már nem a Próféták Palotájában van. Jagang arra használta, hogy vele üzenjen azokért, akiket hívatott, vagy hogy kint várja, és hozzá kísérje a látogatókat: általában a sátrába. Ha Lidmila Nővér elfelejtené, hogy merre kell menni, Jagang bármikor eszébe juttathatja, ha szükséges. Jagangot szórakoztatta, hogy a Fény egy tiszteletre méltó Nővérét - egy köztudottan nagy hatalmú varázslónőt, akinek a legtitokzatosabb varázslatok voltak a birtokában - afféle közönséges szaladj-ide szaladj-oda cselédnek használja. Távol a Palotától és annak öregedést lassító varázslatától Lidmila Nővér rohamosan haladt a sír felé. Akár csak a többi Nővérek.
A görnyedt hátú idős Nővér kaszáló karokkal tipegett Nicci előtt, kezénél fogva izgatottan rángatva a fiatalabb nőt maga után szobákon, lépcsőkön, folyosókon át. Egy arany levélmotívumokkal díszített nagy ajtó előtt végre megállt, ujjaival az alsó ajkát megérintve, és zihálva kapkodott levegőért. A folyosón ahol álltak, józan léptű őrök jártak fel-alá, és olyan sötét pillantásokkal méregették Niccit, ami szinte vetekedett a ruhája feketeségével. Nicci felismerte bennük a Birodalmi Testőrség katonáit.
- Ez az - nézett fel Lidmila Nővér Niccire. - Őexcellenciája a lakosztályában tartózkodik. Siessünk. Gyerünk, gyerünk! - Olyan mozdulatokat tett a kezével, mint aki aprójószágot terelget. - Menj csak befelé!
Nicci megfogta a kilincset, de ahelyett, hogy belépett volna, ismét elengedte, és az idős nő felé fordult.
- Lidmila Nővér, egyszer azt mondtad, engem tartasz a legalkalmasabbnak rá, akinek átadhatnád a tudásod egy részét.
Lidmila Nővér arcára ravaszkás mosoly kúszott.
- Na, végre az okkultabb mágia is kezd érdekelni, Nicci Nővér?
Niccit eddig egyáltalán nem érdekelte, amivel alkalmanként Lidmila Nővér zaklatta, hogy tanuljon tőle. A mágia tanulása önző cél volt. Nicci megtanulta, amit muszáj volt, de ennél többet soha nem akart, nem kereste, hogy bonyolultabb varázslatokat is megismerhessen.
- Igen, az a helyzet, hogy most úgy érzem, végre felkészültem rá.
- Én mindig is mondtam a Prelátusnak, hogy a Palotában te vagy az egyetlen, aki képes elsajátítani azokat a trükköket, amiket én tudok.
- Bizalmasan közelebb hajolt. - És ezek veszélyes trükkök ám.
- Át kellene őket adnod, amíg még lehet. Lidmila Nővér elégedetten bólintott.
- Azt hiszem, már elég idős vagy hozzájuk. Megmutathatom őket neked. Mikor?
- Eljövök hozzád... holnap. - Nicci az ajtó felé pillantott. - Nem hiszem, hogy ma éjjel képes lennék még leckéket venni.
- Akkor hát holnap.
- Ha... el tudok jönni hozzád, nagyon szívesen tanulok tőled. Különösen szeretném megismerni az anyaság-varázslatot.
Amennyit Nicci tudott róla, a furcsa nevű anyaság-varázslat pontosan az lehet, amire Niccinek szüksége van. És van ennek a varázslatnak egy további előnye is: ha egyszer végrehajtották, vi sszafordíthatatlan.
Lidmila Nővér kihúzta magát, és ismét az ajkához illesztette az ujját. Az arcán aggodalmas kifejezés jelent meg.
- Nocsak, nocsak. Tehát erről lenne szó? Nos, meg tudom tanítani neked. Neked megvan a képességed hozzá. Ezt kevesek mondhatják el magukról. Rajtad kívül senki másban nem bíznék, hogy képes ilyen hatalmas varázslat végrehajtására: rendkívül nagy erejű Tehetségre van hozzá szükség, és te rendelkezel vele. Amennyiben tökéletesen megérted és elfogadod az óriási áldozatot, amit hoznod kell érte, hajlandó vagyok megtanítani neked.
Nicci bólintott.
- Akkor hát jövök, amint tudok.
Az idős Nővér elbotorkált a folyosón, mélyen gondolataiba merülve: máris a másnapi lecke körül járt az esze. Nicci viszont egyelőre nem tudta, megéri-e még a lecke időpontját.
Nicci addig nézett az öregasszony után, amíg az el nem tűnt a sarkon. Ezután belépett a szobába, amit ezernyi lámpa és gyertya világított meg. A magas mennyezeten festett tölgylevelesmakkos motívum futott körbe. Az őszi erdő talaját idéző meleg sárga, narancs és vörös színű vastag szőnyegeken bágyadt barna plüssel kárpitozott fotelek és kanapék álltak. A számos ablak mindegyike előtt be voltak húzva a nehéz függönyök. Az egyik kanapén üldögélő két Nővér azonnal talpra ugrott.
- Nicci Nővér! - üdvözölte az egyik szinte kiáltva megkönynyebbülésében.
A másik egyenesen a szoba másik végében álló nagy dupla ajtóhoz sietett, és kopogás nélkül benyitott rajta, nyilván, ahogy erre parancsot kapott. Bedugta a fejét az ajtón, és olyan halkan mondott valamit, hogy Nicci semmit nem tudott kivenni belőle. Aztán riadtan ugrott vissza Jagang bömbölő hangjára:
- Kifelé! Mind kifelé! Mindenki más takarodjon!
Két másik fiatal Nővér futott ki riadtan az ajtón, nyilván Jagang szórakoztatásáról gondoskodtak eddig. Niccinek félre kellett lépnie, hogy utat engedjen a négy varázstudó Nővérnek, akik futva tartottak a lakosztály kijárata felé. Az egyik sarokból felemelkedve egy fiatalember is csatlakozott hozzájuk, akit Nicci eddig észre sem vett. Siettek teljesíteni a parancsot, és közben még csak rá sem pillantottak Niccire, egyikük sem. Ha Jagang rabszolgája lettél, az első dolog, amit meg kellett tanulnod, hogy ha a Császár utasít valamire, az azt jelenti, hogy azonnal meg kell tenned. Kevés dolog hívta ki jobban Jagang haragját, mint a késlekedés.
Mikor Nicci a belső ajtóhoz ért, egy általa eddig nem ismert lány futott ki rajta a többiek nyomában. A lány sötét hajú és szemű volt, fiatal és gyönyörű. Nyilván egy fogoly lehetett, akit a hosszú hadjárat során fogtak el valahol, és most kétségkívül azért volt itt, hogy Jagang vágyait kiszolgálja. A lány szemében Nicci az őrült rémület villanását vélte látni.
Ez elkerülhetetlen ára annak, ha rendet akarunk teremteni a világban. A nagy vezérek alaptermészetéből fakadnak jellembeli hiányosságaik, amelyeket ők maguk apró gyarlóságokként fogtak fel. A hosszú távú előnyök, amelyeket Jagang nyújt az emberiség nélkülöző tömegeinek, messze felülmúlják majd viszonylag elhanyagolható kártételeit, amelyeket fura vágyai kielégítése érdekében művelt. Maga Nicci is gyakran volt tárgya Jagang bűnös hajlamainak, de ez olyan ár volt, amit érdemes volt megfizetni azért a segítségért, amiben a szűkölködő tömegek hamarosan részesülni fognak: csak ez számított.
A külső ajtó becsukódott, és a lakosztályban nem maradt más, mint Nicci és a Császár. Nicci kihúzott derékkal, magasra emelt fejjel állt meg, karjait oldala mellett leeresztve csodálta a hely csendjét. A pompa vajmi keveset jelentett számára, de a csend olyan luxus volt, amit mélységesen kiélvezett, még ha ez az élvezet önzés is volt. A sátrakban, ahol oly közel volt a sereg, mindig zaj volt. Itt viszont teljes volt a csend. Körbenézett a tágas, művészien díszített külső szobában, és egy pillanatig mérlegelte, vajon Jagang ízlése fejlődhetne-e odáig, hogy megkedvelje ezt a stílust. Persze lehet, hogy a Császár is csak épp csendre vágyott.
Visszafordult a belső szoba felé. A Császár ott állt az ajtóban, Niccit figyelte, várakozott. Haragtól megfeszült izmos alakja maga a megtestesült düh.
Nicci egyenesen elé sétált és megállt előtte.
- Látni kívántál, Excellenciás Uram?
Égő fájdalmat érzett, ahogy a Császár húsos tenyere nagy erővel csattant az arcán. A pofon erejétől megpördült a tengelye körül és térdre esett. A Császár a hajánál fogva talpra rántotta.
A következő ütéstől Nicci előbb a falnak tántorodott, és onnan csúszott le a földre. Bénító fájdalmat érzett az arcában. Mikor kicsit szűnt a szédülése, maga alá húzta a lábát, feltápászkodott, és újra Jagang elé állt. A harmadik pofontól magával rántott egy álló gyertyatartót. A gyertyák szanaszét gurultak és bukfenceztek a padlón. Estében az egyik könnyű függönybe kapaszkodott, és letépve magával rántotta egy jókora darabját. Felborított egy asztalt is. Üveg törött, fémtárgyak kopogtak a padlón és apró holmik hullottak szerte az asztalról.
Nicci szédült és kábultnak érezte magát, a látása elhomályosult. A szemei ki akartak ugrani az üregükből, állkapcsa mintha darabokra törött volna, és úgy érezte, az összes izom elszakadt a nyakában. Elterülve hevert a padlón, és a fájdalom rátörő éles hullámait ízlelgette, kéjelegve az élményben, hogy újra érez valamit.
Látta a szétfröccsent vérfoltokat maga körül a szőnyegen és a meleg fényű padlón. Hallotta, hogy Jagang ordít valamit, de annyira zúgott a füle, hogy egy szót sem értett belőle. Remegő karjaira támaszkodva derékig felemelkedett. Mikor ujjait a szájához érintette, megérezte rajta a saját vére melegét. Nicci élvezte a kínt. Olyan régen volt már, hogy bármit is érzett, leszámítva azt a pár rövid pillanatot a Mord-Sith társaságában. A szenvedést most gyönyörként élte meg.
Jagang kegyetlensége el tudta érni Nicci feneketlen mélységekben rejtőző érzéseit. Nem is magával a durvasággal, hanem azzal, hogy Nicci tudta, nem kellene elviselnie, ha nem akarná. A Császár is tudta, hogy Nicci nem az ő parancsára jött ide, hanem saját akaratából. Ez még csak fokozta a dühét, ami viszont Nicci érzéseit tette még intenzívebbé.
Jagang haragja halálosnak látszott. Nicci egyszerűen tudomásul vette a tényt, hogy ezt a szobát valószínűleg nem fogja élve elhagyni. Aligha fogja megtanulni Lidmila Nővér varázslatait. De mindössze csak kíváncsiságot érzett, vajon mit tartogathat számára a sors.
A szoba forgása lelassult annyira, hogy Nicci újra képes legyen talpra állni. Ahogy tudta, kihúzta magát Jagang Császár néma, haragvó alakja előtt. A Császár borotvált koponyáján apró fénycseppekként tükröződött a lámpák és gyertyák lángja. Jagang arcán az egyetlen szőrzet a kéthüvelyknyi vastag bajusz volt a szája fölött, és egy pamacs az alsó ajka közepe alatt. A bal orrlyukába fűzött arany karika és a belőle a bal fülében lévő másik karikáig vezető vékony aranylánc csillogott a lágy lámpafényben. A Császár szokásával ellentétben most nem viselte az összerabolt királyi ékszereket, láncokat, leszámítva az iijjain hordott súlyos gyűrűket, amelyek most Nicci vérétől voltak síkosak.
A Császár félmeztelen volt, de koponyájával ellentétben a mellkasát sűrű szőrzet borította. Karjain kidagadtak az izmok, az inak vaskos kötelekként rajzolódtak ki. Nyaka vastag volt, mint egy bikának, a dühe pedig bikáénál is vadabb.
Nicci fél fejjel alacsonyabban állt Jagang előtt, és rezzenetle-nül nézett a Császár szemeibe, amelyek néha rémálmaiban kísérteni szokták. Zavaros szürke szemek voltak ezek, fehérjük hiányzott, és a mély, sötét felszínen homályos, baljós árnyékok úsztak át. Bár Jagang szeméből láthatóan hiányoztak a normál emberi szemre jellemző írisz és pupilla, és csak sötétlő mélység látszott bennük, Niccinek semmi kétsége nem volt felőle, hogy a Császár rá néz, és látja is őt.
Ezek egy Álomjáró szemei voltak. Egy álomjáróé, aki ki volt rekesztve Nicci elméjéből. És Nicci most már azt is tudta, hogy miért.
- Mi van? - mordult rá Jagang. Magasba emelte a kezét. - Sírj! Kiabálj! Sikoltozz! Könyörögj! Vitatkozz! Magyarázkodj! Akármit, csak ne állj ott úgy!
Nicci visszanyelte torkából a vér fémes ízét, és teljes nyugalommal nézett a Császár szemébe.
- Határozd meg pontosabban, Excellenciás Uram, hogy melyiket óhajtod, meddig tartson, és hogy saját magamtól is abbahagyhatom, vagy meg kell, várjam, amíg eszméletlenre fogsz verni.
Jagang az őrjöngő düh üvöltésével rontott Niccinek, hatalmas markával torkon ragadta, úgy ütötte meg. Nicci térdei összecsuklottak, de Jagang állva tartotta addig, amíg a nő végre ismét meg tudott állni magától is.
A Császár úgy eresztette el, hogy közben el is lökte magától.
- Tudni akarom, miért tetted ezt Kadarral!
Nicci vértől maszatos mosolyát szegezte szembe Jagang dühével.
A Császár hátracsavarta Nicci karját, úgy húzta őt közelebb magához.
- Miért tettél ilyet?! Miért?
Hát megint megkezdődött a halálos tánc Jaganggal. Nicci futólag eltűnődött rajta, vajon ezúttal túléli-e.
Jagang jó néhány Nővért megölt már, akik magukra haragították. Nicci biztonságát - már amennyire - csak az garantálta, hogy egyáltalán nem törődött a saját biztonságával. Saját életével szemben tanúsított teljes közömbössége azért ragadta meg Jagangot, mert tudta, hogy őszinte.
- Néha olyan bolond vagy - szólalt meg Nicci őszinte lekicsinyléssel. - Azt se látod, ami ott van az orrod előtt.
Jagang annyira megcsavarta a karját, hogy Nicci biztos volt benne, hogy el fog törni. Forró lehelete szinte égette a nő arcát.
- Ennél sokkal kisebb szemtelenségért is megöltem már másokat.
Nicci fájdalmán keresztül is gúnyolni kezdte:
- Talán halálra akarsz untatni? Ha meg akarsz ölni, akkor ragadj torkon és fojts meg, vagy verj péppé, hogy a lábad előtt vérezzek el, csak azt ne hidd, hogy az üres fenyegetéseid puszta súlyával is meg tudsz fullasztani. Ha meg akarsz ölni, légy férfi, és tedd meg! Ha meg nem, akkor fogd be a szádat.
Az emberek leggyakoribb hibája az volt, hogy csak azért, mert olyan brutális erő kifejtésére volt képes, mindjárt ostoba, izomagyú baromnak tartották. Nos, nem volt az. Egyike volt a legintelligensebb embereknek, akivel Nicci valaha is találkozott. A brutalitása csak álca volt. Annak következményeként, hogy olyan sok ember elméjéhez volt képes hozzáférni, óhatatlanul hozzájutott ezeknek az elméknek a tudásához, bölcsességéhez, ötleteihez is; ettől a saját intelligenciája is folyton fejlődött. Azt is pontosan tudta, mitől félnek legjobban az egyes emberek. Ha valami megrémítette Niccit Jagangban, az nem a brutális ereje volt, hanem a félelmetes intelligenciája, mivel tudta, hogy ez az intelligencia az ötletdús kegyetlenség kiapadhatatlan forrása lehet.
- Miért ölted meg őt, Nicci? - kérdezte Jagang ismét, de hangja már veszített valamennyit a forrongó haragból.
Nicci mintegy belső védőfalat építve elméje köré, Richardra gondolt. Ezt nyilván Jagang is láthatta Nicci szemében. A Császár haragjának fő forrása nem más volt, mint, hogy képtelen volt behatolni Nicci agyába, vagy megszállni őt és kisajátítani az akaratát, mint annyi más emberét. Nicci mindentudó vigyora csak még nagyobb vágyakozást keltett Jagangban az iránt, amit nem tudott elérni.
- Szórakoztató volt hallani, hogyan könyörög a nagy Kadar Kardeef kegyelemért, aztán megtagadni tőle.
Jagang újra felordított, olyan vadállati hangon, ami teljesen ellentétben volt az elegáns hálószoba hangulatával. Nicci látta, ahogy a Császár karja villámgyorsan felé lendül. A szoba megint vadul forogni kezdett körülötte. Nicci már várta, hogy ismét valami kemény tárgynak fog ütközni csonttörő erővel. Ehelyett valami váratlanul puha dologba ütközött. Rájött, hogy az ágyra zuhant. Esés közben csodával határos módon elkerülte az ágy négy sarkán a baldachin márvánnyal kombinált mahagóniból faragott tartóoszlopait. Ha ezeknek zuhan, biztosan vége az életének. Ugy tűnt, a sors játszani akar vele. Jagang rávetette magát.
Nicci azt gondolta, most érkezett el a vég. Jagang ehelyett centiméterekről Nicci szemébe mélyesztette a tekintetét. Aztán a Császár felült, combjaival átkuícsolva Nicci derekát. Vaskos kezeivel a Nicci ruhahájának felső részét szegélyező csipkébe kapott, és egy hatalmas rántással lecsupaszította a nő melleit. Olyan erővel markolt beléjük, hogy Nicci szemeibe könny szökött a fájdalomtól.
Nicci nem nézett Jagangra, és nem védekezett, amikor a férfi felfelé, a dereka fölé kezdte ráncigálni a szoknyáját. Gondolatai szárnyán elindult hosszú útjára, ahová senki nem követhette őt. Jagang olyan lendülettel vetette rá magát, hogy Nicci tüdejéből hatalmas nyögéssel szakadt ki a levegő.
Nicci mozdulatlanul hevert, karjai nyitott tenyérrel felfelé, lazán hevertek a teste mellett, tágra nyílt, rezzenéstelen szemei a baldachin selymének ráncaira meredtek a feje felett, de elméje messze járt, megérinthetetlenül, azon a távoli, békés helyen. A fájdalom csak apró kellemetlenségnek tűnt, tüdejének küzdelme a levegőért csacska semmiségnek.
Míg Jagang kíméletlenül intézte a dolgát, Nicci gondolatban arra koncentrált, mit kell majd tennie. Eddig lehetetlennek hitte, amit most fontolóra vett: most már tudta, hogy lehetséges. Csak el kell határoznia, hogy megteszi.
Jagang újabb pofonja visszatérítette Nicci gondolatait a jelen valóságához.
- Még ahhoz is ostoba vagy, hogy sírj?
Nicci rájött, hogy Jagang már végzett, és hogy a Császár egyáltalán nem örül neki, hogy a nő észre sem vette. Erővel fogta vissza magát, hogy meg ne tapintsa állkapcsát, amiben égető fájdalmat érzett a Jagangtól csak könnyed legyintésnek számító, az elszenvedőnek azonban kis híján megnyomorító erejű pofontól. A Császár álláról izzadság csöpögött Nicci arcára. Hatalmas, erőteljes testén fénylett a verejték az erőfeszítéstől, amit a nő tudomásul sem vett.
Ziháló mellkassal meredt Niccire. A tekintetében persze a harag uralkodott, de Nicci valami mást is megpillantani vélt benne: talán sajnálkozást vagy megbánást, lehet, hogy még fájdalmat is.
- Tehát ezt kívánod tőlem, Excellenciás Uram? Hogy sírjak? Jagang hangja keserűen csengett, miközben lefordult Nicci
testéről.
- Csak azt, hogy reagálj valamit.
- De hiszen azt teszem - felelte Nicci a baldachint bámulva a feje felett. - Csak éppen nem úgy reagálok, ahogy te szeretnéd.
Jagang felült.
- Mi a bajod, te asszony?
Nicci egy pillanatra ránézett a Császárra, aztán elfordította a tekintetét.
- Fogalmam sincs - felelte őszintén -, de azt hiszem, muszáj lesz kiderítenem.

14. FEJEZET

Jagang Nicci felé intett.
- Vetkőzz. Itt töltőd az éjszakát. Túlságosan régen történt már ilyen.
- Most ő fordította el a tekintetét a fal felé. - Hiányoztál az ágyamból, Nicci.

A nő nem felelt. Nem hitte, hogy Jagangnak bármi vagy bárki is tudna hiányozni az ágyából. Elképzelni sem tudta, hogy Jagangnak halvány fogalma is legyen róla, mit jelent az, ha az embernek hiányzik valaki.

Felült az ágyban, oldalt lelógatta a lábait, úgy bújt ki fekete ruhájából. Áthúzta a fején, és leterítette egy párnázott szék karfájára. Alsóneműjét előhorgászta a gombóccá gyűrődött lepedő ráncai közül, és a székre hajította, majd lehúzta a harisnyáit, és azokat is a székre terítette. Jagang egész idő alatt bámulta. Nézte, ahogy Nicci eligazgatja a ruháját, kisimítja a gyűrődéseket, amelyeket a férfi durva keze okozott, nézte a rejtélyes varázslatot, ahogy egy asszony asszonyként viselkedik.

Mikor Nicci végzett a vetkőzéssel, visszafordult a Császár felé. Büszkén, kihúzott derékkal állt meg, megmutatva Jagangnak mindazt, amit a férfi csak erőszakkal kaphat meg, önként felajánlott ajándékként soha. Jagang arcán meglátta a hiány fájdalmát. Ez volt az egyetlen diadal, amit Nicci arathatott: minél többször tette őt magáévá erőszakkal a férfi, annál inkább megértette, hogy csak így kaphatja meg, és ez csak még vadabbá tette. Nicci inkább meghalt volna, minthogy önként odaadja magát Jagangnak, és a férfi is felismerte ezt a kegyetlen igazságot.

Jagang végül erőt vett keserű vágyakozásán, és Nicci szemébe nézett.
- Miért ölted meg Kadart?

Nicci az ágy túlsó szélén ült, olyan távolságban, hogy Jagang éppen ne érhesse el, de egy hirtelen támadástól nem volt védve. Megvonta csupasz vállát.
- A Rend nem te vagy. A Rend nem egyetlen ember, hanem az egyenlőség eszméje, és mint ilyen minden egyes egyént képes túlélni. Te ezt az eszmét és a Rendet szolgálod most, mint nyers erő. A Rendnek bármilyen erő megfelel. Te, Kadar, vagy akárki más. Egyszerűen csak eltávolítottam az utadból valakit, aki fenyegetést jelenthetett volna rád nézve, mielőtt még sikerül túlnőnöd a jelenlegi szerepeden. - Jagang vigyorgott.
- Azt várod, hogy elhiggyem neked, hogy szívességet tettél nekem? Na, most tényleg csúfolódsz velem.
- Ha neked ez okoz örömöt, hát ne hidd el.

Nicci sima, fehér teste éles kontrasztot alkotott a zöld alapon gazdagon tarkázott ágyneművel. Jagang hátradőlt az ágyon néhány párnára támaszkodva, szemérmetlenül kitárulkozva Nicci szemei előtt. Különös szeme a szokásosnál is sötétebbnek látszott.
- Mi ez az új szöveg, amit egyre többet hallok mostanában? Ez a „Jagang, az Igazságos”?
- Az új címed. Ez az, ami diadalra fog vinni téged, ami több dicsőséget fog szerezni neked, mint bármi más, ami egyszer még a megmentőd lehet. Te viszont azért, mert megóvtalak egy jövőbeli fenyegetéstől, mert hőssé tettelek a nép szemében, cserébe véresre versz engem.

Jagang a feje mögé tette a karját.
- Néha hajlok rá, hogy elhiggyem, amit az emberek beszélnek rólad. Azt, hogy őrült vagy.
- Azzal mit érsz el, ha mindenkit megöletsz? . . .
- Azt, hogy halottak lesznek.
- Mostanában sok olyan városban jártam, ahol a te katonáid is megfordultak. Nekem úgy tűnt, hogy nem bántották az embereket, legalábbis nem mészároltak le azonnal mindenkit, akivel találkoztak, nem úgy, mint a kezdetén, amikor elindultál elfoglalni az Újvilágot.

Jagang rávetődött Niccire, és a hajába markolt. Dühös vicsorgással lerántotta maga mellé az ágyra, föléje hengeredett, és rámeredt félelmetes, rejtelmes tekintetével.
- A te dolgod az, hogy példát szolgáltass az embereknek, megmutasd nekik, hogy hozzá kell járulniuk az ügyünkhöz, beléjük oltsd a félelmet a Rend jogos haragjától. Én ezzel bíztalak meg téged.
- Csakugyan? Akkor a katonák miért nem szolgáltatnak példát? Miért nem bántják a városlakókat? Miért nem segítenek, hogy félelmet ültessenek az emberek szívébe? Miért nem rombolnak le minden útjukba eső várost és falut?
- És akkor én kiken uralkodnék a katonáimon kívül? Ki dolgozna? Ki termelne? Ki fizetne adót? Ki bálványozna engem?

Kiknek hoznám el a Rend reményét? Ki maradna, hogy hirdesse a nagy Jagang Császár dicsőségét, ha mindenkit megöletnék? Lefordult Nicciről és ismét hanyatt dőlt.
- Hívhatnak téged a Halál Úrnőjének, mégsem történhet minden úgy, ahogy te akarod. Nem ölhetünk meg mindenkit. Ezen a világon a Rend céljait kell szolgálnunk. Ha az emberek úgy érzik, hogy a Rend eljövetele csak a halálukat hozza el, a végsőkig ellen fognak állni. Meg kell érteniük, hogy éppen az ellenállás hozza el rájuk a gyors és biztos halált. Ha megértik, hogy a mi eljövetelünk erkölcsi megtisztulást hoz, egy új világot, ahol minden ember a Teremtőt szolgálja, és az embertársai jólétét minden más cél fölé helyezi, örömmel fognak fogadni minket.
- Ennek a városnak a lakóit is leöletted - gúnyolódott Nicci, rákényszerítve a Császárt, hogy akaratán kívül bizonyítsa annak a hasznosságát, amit ő tett a Halál Úrnőjeként -, pedig önként választották, hogy a Rendhez csatlakoznak.
- Parancsba adtam, hogy a város életben maradt lakóit engedjék visszatérni a házaikba. A megtorlásnak vége. Az itteniek megszegték az ígéreteiket, ezzel magukra vonták a bosszúmat. Megtapasztalták, milyen, de most már vége. És eljött az új rend ideje. A régi eszméknek, amelyek megosztották az országokat, mindörökre végük, akárcsak az Óvilágban történt. Minden nép egyesül egy közös kormányzat alatt, és együtt lépünk be a virágzás új korszakába; a Birodalmi Rend égisze alatt. Csak azokat zúzzuk szét, akik ellenállnak: őket sem pusztán azért, mert ellenállnak, hanem mert az ellenállásukkal végső soron árulói embertársaik jólétének, ezért nincs helyük az új világrendben.

A harcunk fordulópontja itt volt, Anderiában. Richard Rahlt végre maga a nép utasította el, akik végre felfogták a mi ígéretünk előnyeit. Most már nem hirdetheti többé, hogy a népet képviseli.
- Te mégis mészárlást rendeztél, amikor ide bevonultál...
- Az ország vezetői megszegték bizonyos, nekem tett ígéreteiket, és ki tudja mennyi része volt ebben a köznépnek... Ezért az ország népének meg kellett fizetnie, de egyúttal ki is vívták maguknak a jogot, hogy elfoglalhassák helyüket a Rend népei között azzal, hogy hangsúlyozottan elutasították a Rahl Nagyurat, és az ő idejétmúlt, önző, lélektelen eszméit, amiket felajánlott nekik. A dolgok sodrása megfordult. Az emberek nem hisznek többé a Rahl Nagyúrban, és ő sem bízik többé bennük. Richard Rahl bukott vezér. A sorsa megpecsételődött.

Nicci befelé mosolygott, szomorú mosollyal. Ő ugyanúgy bukott asszony volt, ahogy Richard Rahl bukott ember. Mindkettőjük sorsa megpecsételődött.
- Talán itt, ezen a jelentéktelen helyen - mondta. - De Richardot még nem győzted le. Ő még mindig nagyon veszélyes. Végtére is miatta nem sikerült megszerezned azt az élelmet, amiért Anderiába jöttél. Nem csak, hogy meggátolta a teljes győzelmedet azzal, hogy tönkretette a hatalmas tartalékokat és teljes felfordulást hagyott maga után a termelésben és a begyűjtésben, de ráadásul ki is csúszott a kezeid közül, mikor pedig el kellett volna kapnod.
- El is fogom!
- Tényleg? Kíváncsi vagyok rá. - Nicci Jagang öklét figyelte, és csak akkor folytatta, amikor a kéz elernyedt. - Mikor indítod el az erőinket északra, a Középföld felé?

Jagang elgondolkodva simogatta gyapjas mellkasát a kezével.
- Hamarosan. Azt akarom, hogy előbb lankadjon a figyelme. Mikor elbízzák magukat, lecsapunk északon. Az igazi nagy vezérnek meg kell értenie a harc természetét, és ahhoz igazítani a taktikáját. Mi most felszabadítók leszünk, mikor északra, a Középföldre vonulunk, és elvisszük az ottani népeknek a Teremtő dicsőségét. Meg kell nyernünk a habozok szívét!
- Te magad találtad ki ezt a taktikai változtatást? Egyedül? Nem is veszed figyelembe a hadjáratodban a Teremtő akaratát?

Jagang dühös pillantással ráncolta a homlokát Nicci szemtelenségére, mintha azt mondaná, több esze is lehetne, mint hogy ilyen kérdést egyáltalán feltegyen.
- Én a császár vagyok. Nekem nem kell minden döntésemet előre megtárgyalnom a szellemi vezetőinkkel, de mivel mindig örömmel fogadom a tanácsaikat, már megbeszéltem a dolgot a papjaikkal. Kedvezően nyilatkoztak a terveimről. Narev Testvér bölcsnek tartotta, és áldását adta rá. Te pedig jobban tennéd, ha megmaradnál a saját dolgodnál, hogy kiírtsd az emberek fejéből az ellenállásnak még a gondolatát is. Ha nem tartod magadat az utasításaimhoz, hát senki sem fog hiányolni még egy Nővért. Van belőlük elég.

Niccire nem hatott a Császár fenyegetése, bármennyire valóságos volt is. Jagang kétkedő tekintetéből azt olvasta ki, hogy végre a Császár is kezdte felfogni Nicci elképzelésének hasznát az „Igazságos Jagang”-ról.
- Amit csinálsz, az jó - mondta Nicci -, de apró falatokban kell adagolni, hogy emészthető legyen az embereknek. Ők nem rendelkeznek a Rend bölcsességével, nem látják, mi a legjobb nekik. A köznép ritkán elég okos ehhez. Még a hozzád hasonló vaskoponyájúnak is be kell látnia, hogy én csak a te terveidet láttam meg előre és segítettem elő azzal, hogy segítek azoknak, akiket nem ölhetsz meg, megérteni, hogy a te igazságérzetednek köszönhetik az életben maradásukat. Az ilyesminek híre megy, és megnyeri számodra az emberek szívét.

Jagang lapos oldalpillantást vetett Niccire.
- Én a Rend tisztítótüze vagyok. A tűz feléget, de ez nem a cél maga, egyszerűen csak eszköz a cél elérésére. A hamvakból, amit én, Jagang hozok létre, új világrend csírázik majd ki és nő naggyá. Ez a cél az, az emberiségnek ez a dicsőséges új rendje, ami szentesíti az eszközt. És ebben az én felelősségem, és nem a tiéd, hogy eldöntsem, mi igazságos, mikor és hogyan osztok igazságot és kinek.

Niccit a Császár hiú öntetszelgése türelmetlenné tette. Hangjában gúnyos megvetés bujkált.
- Én csak egyszerűen nevet adtam a programodnak: az Igazságos Jagang; és terjeszteni kezdtem az új címedet, mikor alkalom adódott rá. Ennek az érdekében áldoztam fel Kadart, ugyanazoknak a céloknak az érdekében, amit te az előbb felsoroltál. És ezt most kellett elkezdeni, hogy elegendő idő legyen a hír elterjedéséhez, különben az Újvilág hamarosan teljesen a Rend ellen fordult volna. Én kiválasztottam a helyet és az időt, és Kadar Kardeef, egy háborús hős életét feláldozva bizonyságot adtam róla, hogy te mindenek előtt a Rend eszméjének kötelezted el magad. Ennek te veszed majd hasznát.

A tisztítótűz fellobbantására bármelyik erős ember alkalmas lenne. Ez az új címed az erkölcsi tisztaságodat és elkötelezettségedet bizonyítja: újabb példája a többiek feletti felsőbbrendűségednek. Én ültettem el ezt az apró, de létfontosságú magot, amiből a köznép, és ami még fontosabb, a papok irántad való csodálata fog kinőni. Úgy akarsz tenni, mintha az új címed nem illene rád? Vagy, mintha nem szolgálná az érdekeidet?

Amit én egymagámban tettem, elérheti számodra, amit hatalmas hadseregekkel sem tudnál megkapni: önkéntes szövetségeseket csaták nélkül, szinte ingyen. Kadar élete árán én, Nicci, nagyobbá tettelek, mint amit te magad elérhettél volna. Én, Nicci, becsületet és tiszteletet szereztem neked. Én, Nicci, olyan vezérré tettelek téged, akiben bízik a nép, mert igazságos.

Jagang egy ideig eltűnődött, közben kerülte Nicci metsző pillantását. Karjai végül ernyedten lehullottak oldala mellé, és ujjait gyengéden végighúzta Nicci combján. Az érintés a beismerés jele volt részéről: beismerése annak, hogy Niccinek igaza van, még akkor is, ha Jagang ezt szavakkal nem is mondta ki.

Néhány perc múlva Jagang ásított, aztán lehunyta a szemét. Légzése egyenletessé vált, és könnyű szendergésbe merült, mint az gyakorta előfordult vele Nicci mellett. Jagang elvárta, hogy ilyenkor Nicci a helyén marad, hogy elérhető legyen a császár kénye-kedvére, amikor majd felébred. Nicci úgy gondolta, akár távozhatna is, de nem volt itt az ideje. Még nem.

Jagang egy óra múlva felébredt. Nicci még mindig a baldachint bámulta, közben Richardra gondolt. Úgy érezte, terveiből hiányzik még egy apró részlet, a mozaik egy kis részecskéje még nem illeszkedett a helyére.

Jagang álmában oldalára fordult, el Niccitől. Most, felébredve visszafordult, és sötét tekintetében újra fellángolt a kéjvágy. Magához vonta a nőt. Teste olyan forró volt, mint a napégette szikla, és nem is sokkal lágyabb.
- Tégy a kedvemre! - parancsolta elfojtott mordulással, amitől bármelyik másik asszony azonnal engedelmeskedett volna rémületében.
- Mert különben mi lesz? Meg fogsz ölni? Ha félnék ettől, most nem lennék itt. Ha megteszem, erőszaknak engedek, nem önként teszem, sőt azt sem fogom hagyni, hogy abba a hitbe ringasd magad, hogy én kívánlak téged.

Jagang visszakézből pofon vágta. Nicci lezuhant az ágyra.
- Te is élvezed. - A Császár megmarkolta a nő csuklóit és közel vonta magához. - Máskülönben miért lennél itt?
- A te parancsodra. - Jagang rávicsorított.
- Idejöttél, pedig elmenekülhettél volna.

Nicci kinyitotta a száját, de nem tudta szavakba önteni a válaszát, legalábbis nem olyanokba, amit Jagang is megérthetett volna.

Jagang győzedelmes vigyorral Niccire vetette magát, és a száját a nő ajkaira szorította. Jagang részéről ez gyengéd viselkedésnek számított, bármekkora fájdalmat is okozott vele Niccinek. Jó párszor el is mondta Niccinek, hogy ő az egyetlen nő, akit valaha is meg akart volna csókolni. Úgy tűnt, Jagang azt hitte, azzal, hogy Nicci iránti érzelmeit ilyen módon tudomására hozza, a nőnek nem marad más választása, mint hasonló érzésekkel viszonozza az övéit. Mintha a szavakba öntött érzelem olyan valuta lenne, amivel kívánságra megvásárolhatja mások érzéseit.

Nicci tudta, hogy ez még csak kezdete egy hosszú éjszakának, hosszú megpróbáltatások sorának. Tudta, hogy jó párszor el kell még viselnie Jagang erőszaktételét, mielőtt eljön a reggel. Elméje mélyen rejtett zugában zavaróan visszhangzott a Császár megjegyzése: „Idejöttél, pedig elmenekülhettél volna.”

Végül a reggel is eljött, és vele az éjszaka elszenvedett bántalmazásoktól a lüktető fejfájás, és az élesebb, szúró fájdalmak azokon a helyeken, ahol Jagang akkor ütötte meg, amikor még jobban megvadult, mert rájött, hogy amit ő Nicci részéről önkéntes megadásnak vélt, az csak megtévesztés volt. A párnák vöröslöttek Nicci vérétől. Hosszú éjszaka volt, és Nicci szokatlanul sokszor tapasztalhatta meg, amint a fájdalom felizzítja halottnak vélt érzékeit.

Tudta magáról, hogy gonosz, és, hogy megérdemli az effajta brutális bántalmazást. Nem lehetett semmiféle erkölcsi ellenvetése: akármilyen szörnyű dolgokat is művelt vele Jagang, a Császár még mindig messze nem volt olyan romlott, mint ő. Jagang hibái nem léptek túl a hús egyszerű gyengeségein, és ebben semmi különös nem volt: a test gyengeségeinek minden ember hajlamos áldozatul esni. Nicci azonban túl érzéketlennek bizonyult a körülötte lévők szenvedéseivel szemben: ő a lélek dolgaiban bizonyult esendőnek. Ez pedig - Nicci meg volt róla győződve - a színtiszta gonoszság jele. Ezért megérdemelt minden kínt, amit Jagang kezétől el kellett szenvednie. És ettől a szenvedéstől lelkének a sötét, mélyen elrejtett része néhány pillanatra csaknem kielégült.

Nicci a szájához érintette a kezét, és érezte, hogy a sebek fájdalmasak ugyan, de már bezárultak. A sebek gyógyulása azonban nem adta meg neki azokat az eredeti érzéseket, amiket az elszenvedésük okozott, ezért úgy döntött, valamelyik másik Nővérrel begyógyíttatja őket, nem adja meg Jagangnak azt az elégtételt, hogy tanúja lehessen a kellemetlenségeknek, amit Nicci a sebek miatt el kell, viseljen.

Ettől a gondolatai Lidmila Nővérre terelődtek.
Aztán észrevette, hogy Jagang nincs mellette az ágyban. Felült, és meglátta, hogy a Császár egy közeli székben ül, és őt figyeli. Nicci felkapta a be száradt vércseppekkel foltos takarót, és eltakarta vele a melleit.
- Te disznó!
- Nem tudsz betelni velem. Bármit is mondasz, Nicci, szeretsz velem lenni. Ha nem így lenne, miért maradtál velem?

A rémálom-szemek Nicci szemeibe mélyedtek, igyekeztek utat találni Nicci elméjébe. Az út zárva volt. Jagang többé nem okozhat rémálmokat Niccinek. Richard védelmezte az elméjét.
- Nem azért, amit hinni szeretnél. Azért maradok, mert a Rend végső célja erkölcsös cél. Szeretném győzelemre segíteni. Szeretném, ha az élet tehetetlen áldozatainak szenvedése véget érne. Szeretném, ha végül mindenki egyenlő lehetne, és megkaphatna mindent, amire szüksége van. Majdnem egész életemben ezért a célért dolgoztam. A Rend végre tudja hajtani, hogy ez az egyenlőség létrejöhessen. Ha el kell viselnem téged, akár még segíteni is, ezért a célért ez számomra csak egy jelentéktelen kis bosszúság.
- Ez az egész borzasztó nemesen hangzik, de én azt gyanítom, hogy valami sokkal alapvetőbb ok rejlik mögötte. Én azt hiszem, megszöktél volna, ha megteheted, vagy - Jagang elmosolyodott megszöktél volna, ha tehetted volna, és akartad volna is. Nos, melyik az igazság, Nicci?

Nicci nem akart a kérdésen gondolkodni. Túlságosan fájt a feje.
- Valami olyan pletykát hallottam, hogy palotát építtetsz. Igaz ez?
- Tehát hallottál róla. - Jagang nagy lélegzetet vett, és sóvárog-va sóhajtott egyet. - A legcsodálatosabb palota lesz, ami valaha is felépült. Méltó a Birodalmi Rend Császárához. Ahhoz az emberhez, aki egyaránt uralkodik az Óvilág és az Újvilág felett.
- Aki szeretne uralkodni. Csakhogy a Rahl Nagyúr az utadban áll. Hányszor is járt túl az eszeden eddig?

Jagang szemében harag villant, és Nicci tudta, hogy ez a harag bármely pillanatban erőszakba csaphat át. Richard sokszor meghiúsította már Jagang terveit. Még amikor győzelmet nem is tudott aratni a Császár felett, akkor is tudott veszteségeket és bosszúságot okozni. Nem akármilyen teljesítmény egy ilyen, a Birodalmi Rend seregei mellett eltörpülő kis seregtől. Egy olyan ember számára, mint Jagang az ilyen apró megszégyenülések majdnem annyira fájdalmasak voltak, mint egy végzetes vereség, vagy halálos sebesülés.
- Ne aggódj, végezni fogok Richard Rahllal. - válaszolta elfojtott mordulással.

Nicci visszatért a tárgyra, ami valójában érdekelte.
- Mióta puhult el annyira a legyőzhetetlen Jagang Császár, hogy fényűzésben akar élni?
- Na, de hát én Jagang vagyok, az Igazságos, nem emlékszel? - A Császár visszament az ágyhoz, és lehuppant Nicci mellé. - Nicci, ne haragudj, hogy bántottalak! Én soha nem akarlak bántani téged, de te mindig kiprovokálod. Tudod, hogy fontos vagy nekem.
- Fontos vagyok neked, de azért megversz? Fontos vagyok neked, de azért soha még csak meg sem említetted, hogy ilyen nagyszabású terveket forgatsz a fejedben,unint egy palota felépítése? Én egyáltalán nem számítok neked.
- Mondtam már, hogy sajnálom, hogy fájdalmat okoztam neked, de a te hibád volt, és ezt te is tudod. - Szinte szeretettel mondta mindezt. A palota említésekor arca ellágyult, tekintete a távolba mélyedt, mint akinek látomása van. - Helyes és illendő, hogy végre rangomhoz illő épület hirdesse a dicsőségemet.
- Te, az az ember, aki mindig megelégedett a mezőn felhúzott sátorral, most egyszerre egy tündöklő palotában akarsz lakni? Miért?
- Mert ha egyszer az Újvilágot is a Rend irányítása alá vonom, mint vezérük, tartozni fogok annyival a népeknek, hogy illően fenséges környezetben láthassanak... de ez a palota több lesz, mint egyszerű fényűzés.
- Hát persze - vetette oda Nicci.

Jagang az egyik tenyerébe fogta Nicci mindkét kezét.
- Nicci, büszkén fogom viselni az Igazságos Jagang címet. Neked van igazad, eljött az idő egy ilyenfajta lépésre. Csak azért dühödtem fel, mert hibát követtél el, amikor úgy tetted meg ezt a lépést, hogy előtte nem beszélted meg velem. De most már felejtsük el ezt az egészet!

Nicci nem válaszolt. Jagang szorosabban fogta össze a nő két kezét, Nicci úgy gondolta, azért, hogy őszinteségét bizonygassa ezzel a gesztussal.
- Neked is nagyon fog tetszeni a palota, ha elkészül. - Jagang szabad kezével gyengéden végigsimította Nicci arcát. - Mindnyájan együtt fogunk ott élni nagyon-nagyon hosszú ideig.

Ezekre a szavakra valami felderengett Nicci fejében.
- Nagyon-nagyon hosszú ideig?
Most először tűnt fel neki, hogy itt valami többről lehet szó, mint közönséges hiúságról, arról hogy Jagang palotát akar magának, miután Richard megfosztotta a lehetőségtől, hogy beköltözhessen a Próféták Palotájába. Mást is akart, amitől Richard szintén megfosztotta. Lehetséges, hogy...?
Nicci Jagang arcába nézett, a választ fürkészve. A Császár csak mosolygott Nicci kérdő tekintetére.
- Az építkezés már meg is kezdődött - tért ki szavaival Jagang a néma kérdés elől. - Építőmesterek, és az Óvilág legnagyobb építészei dolgoznak rajta. Egy ilyen nagyszabású munkában mindenki részt akar venni.
- És Narev Testvér? - puhatolózott Nicci. - Ő mit szól hozzá, hogy egyetlen ember ilyen léha költekezésbe fog, amikor annyi fontos feladatot kellene megoldani annyi nélkülöző érdekében?
- Narev Testvér és a tanítványai lelkesen támogatják a tervet mosolyodott el Jagang ravaszul. - Persze majd ők is ott fognak élni.
Nicci hirtelen mindent megértett.
- Varázslat alá fogja vonni az új palotát - suttogta maga elé döbbenten.
Jagang csak nézte Niccit, és szótlanul mosolygott, láthatóan elégedetten a nő reakciójával.
Narev Testvér majdnem olyan sokáig élt a Próféták Palotájában, mint Nicci, közel százhetven évig, de Niccihez hasonlóan egész idő alatt látszatra alig tíz-tizenöt évet öregedett.
Niccin kívül mindenki más csak egyszerű lovászként ismerte, más nem tudta róla, hogy rendelkezik a Tehetséggel. Senki nem törődött vele, ő meg nyilván egész idő alatt alaposan kitanulmányozta a Palotára bocsátott időlassító varázslatot. Ahogy Nicci tudta, Narev Testvér tanítványainak jó része is a Próféták Palotájából kikerült fiatal varázslók közül való volt, akik annak idején könnyedén hozzájuthattak bármihez a könyvtárban. Ezek a tanítványok is szolgálhattak Narev Testvérnek hasznos információkkal a lassító varázslatról. De vajon maga Narev képes-e végrehajtani a varázslatot?
- Beszélj még nekem a palotáról! - mondta Nicci, mert még Jagang hangját hallani is jobb volt, mint elviselni a Császár rettenetes szemeinek csendes, fürkésző pillantását.
Jagang előbb megcsókolta Niccit. Úgy csókolta, ahogy egy férfi csókol egy nőt, nem, ahogy egy erőszaktevő az áldozatát. Nicci ezt is ugyanolyan érzelemmentes egykedvűséggel tűrte, mint a Császár többi közeledését. Ezúttal azonban úgy tűnt, Jagang nem vette észre Nicci passzivitását, és úgy mosolygott a nőre, mint aki őszintén élvezte a csókot.
- Ha az összes folyosóját be akarod járni, közel tizenöt mérföldet gyalogolhatsz. - Széles mozdulatot tett a kezeivel, mintegy kirajzolva maga előtt a levegőben a palota hatalmas méreteit. Úgy folytatta, hogy közben ezt a képzeletbeli rajzot bámulta maga előtt.
- A világ soha nem látott még hozzá foghatót. Amíg én itt teljesítem a küldetésemet azzal, hogy elhozom a Rend reményét az Újvilágnak, a Teremtő igaz igéit a kapzsiknak, a bűnösöknek, hogy száműzöm a mágia ősi vallásának önző eszméit, közben odahaza, az én szülőföldemen már folyik a palota építése.
A kőfejtőknek évekre munkát fog adni, amíg kitermelik mindazt a követ, ami szükséges az építkezéshez. Annyi és annyiféle követ fogunk felhasználni, hogy senkiben semmi kétség ne maradhasson a hely nagyszerűsége felől. A márvány a lehető legtökéletesebb lesz. Faanyagból is csak a legjobbat használjuk fel. Minden anyag kivételes minőségű lesz, amit a palotába beépítenek, és a legjobb szakemberek fogják kivételes alkotássá formálni.
- Jó, de annak ellenére, hogy mások is fognak lakni benne
-gúnyolódott Nicci hűvös lekicsinyléssel - mégis csak egyetlen ember, a hatalmas Jagang Császár hivalkodó emlékműve lesz az egész.
- Nem, dehogy. A Teremtő dicsőségének fogjuk szentelni.
- Ó! Tehát maga a Teremtő is ott fog lakni?
Jagang összevonta a szemöldökét erre a szentségtelen gúnyolódásra.
- Narev Testvér azt akarja, hogy a palota okulásul szolgáljon a nép számára. Ő maga is részt vesz lelki irányításával az építőmunkában, és személyesen felügyeli a munkálatokat, amíg én a Rend útját egyengetem.
Nicci éppen ezt akarta tudni.
Jagang még mindig a képzeletbeli palotára meredt maga előtt. Hangja tiszteletteljes tónusra váltott.
- Narev Testvér osztozik velem ebben a látomásban. Ő mindig olyan volt hozzám, mintha csak az apám lenne. Ő oltotta belém a lángot. Az ő lelki irányítása adott nekem életre szóló ösztönzést. Ő megengedte nekem, hogy én álljak az élre, és enyém legyen a győzelmeink dicsősége, de az ő erkölcsi tanításai nélkül én semmi sem lehetnék. Én a diadalaimat a Rend ökleként aratom, és az ököl csak egy kis része az egész testnek, éppúgy, ahogy mi is csak jelentéktelen részei vagyunk a társadalomnak, mint egésznek. Igazad volt, mikor azt mondtad, hogy sokan mások ugyanígy állhatnának az én helyemen a Rend nevében. De az én feladatom mégis az, hogy vezessem a Rend seregeit. Soha semmi olyat nem tennék, amivel elárulnám a bizalmat, amit Narev Testvér vetett belém. Az olyan lenne, mintha magát a Teremtőt árulnám el. Ő mutatja az utat mindnyájunknak.
Én csak arra gondoltam, hogy olyan palotát kellene építeni, ami illő hozzánk, ahonnan a nép javára fogjuk kormányozni a Rend birodalmát. Narev Testvér volt az, aki magáévá tette az álmomat, és erkölcsi tartalmat adott neki azzal, hogy elképzelte az egyes embereket, amint a palotára tekintenek, amikor a mérhetetlen nagy építményben meglátják és felismerik az egyes ember helyét az új világrendben: tudatára ébrednek, hogy az ember sohasem érhet fel a Teremtő nagyságához, és hogy egyenként csak az emberek nagy testvériségének jelentéktelen kis elemei vagyunk, és nagyobb szerepre sohasem áhítozhatunk, mint hogy segítsen felemelni szükséget szenvedő testvéreit, hogy mind együtt haladhassunk a boldogabb élet felé. Egyúttal alázatot is olt az emberekbe, azt is megmutatja mindenkinek, hogy milyen porszemek vagyunk mindannyian a Teremtő dicsőségéhez képest, megmutatja az ember eredendő bűnösségét, elkorcsosult, eltorzult, alacsonyrendű természetét, mivel ezen a világon minden ember ilyen alsóbbrendű és züllött.
Jagang szavai alapján Nicci szinte maga előtt látta a nagyszerű palotát. Az ilyen építmény valóban képes lenne alázatra késztetni az előtte állót. Jagang képei szinte megihlették, ahogy egyszer, valaha, Narev Testvérnek is sikerült fellelkesítenie.
- Hát ez az, amiért itt maradtam - suttogta maga elé -, mert a Rend ügye igaz ügy.
Megtalálta a hiányzó részletet.
A beállt csendben Jagang újra megcsókolta. Nicci hagyta, amíg a férfi befejezi a csókot, aztán kibontakozott az öleléséből. Jagang réveteg mosollyal nézte, ahogy Nicci felkelt, és öltözködni kezdett.
- Imádni fogod a helyet, Nicci. Az a palota illeni fog hozzád.
- Ó! Mint rabszolga-királynőhöz?
- Ha úgy akarod, akkor, mint királynőhöz. Úgy tervezem, akkora hatalmat adok neked, amekkora még soha nem volt a kezedben. Boldogok leszünk majd ott te meg én, igazán boldogok. Hosszúhosszú ideig boldogok leszünk ott.
Nicci a harisnyáját húzta fel.
- Mikor Ulicia Nővér és azok négyen, akik vele voltak, megtalálták a módját, hogyan menekülhetnek el tőled, én úgy döntöttem, nem törődöm a felfedezésükkel, és itt maradok, mert tudtam, hogy az emberiség egyetlen erkölcsös célja a Rend célja. De most...
- Itt maradtál mert a Rend nélkül semmi és senki lennél.
Nicci elfordult Jagang tekintetétől Fején keresztül magára húzta a ruháját, karjait bedugta a ruhaujjakba, és szapora simítgatással igyekezett eligazítani a ruhát a csípőjén.
- Senki és semmi lennék a Rend nélkül, és a Renddel is senki és semmi vagyok. Mind azok vagyunk. Mind nyomorult, silány férgek vagyunk, ilyen az emberi természet, így tanítja a Teremtő. De a Rend megmutatja nekünk a kötelességünket, hogy jobb életet hozzunk létre mindannyiunk javára.
- És a Birodalmi Rendnek én vagyok a Császára! - Jagang kivörösödött arca sokkal lassabban hűlt le, mint ahogy felhevült. A hirtelen beállott csendben határozatlan mozdulatot tett, és sokkal higgadtabb hangon folytatta. - A világ egyesülni fog a Rend uralma alatt. Boldogok leszünk majd a palotában, Nicci, mikor felépül. Te és én, együtt, a papjaink lelki irányítása alatt. Majd meglátod. Majd, amikor...
- Elmegyek. - Nicci a csizmáját húzta.
- Megtiltom.
Nicci megállt a másik csizma felhúzásában, és a Császár homályosan sötétlő szemébe nézett. Aztán a távolabbi fal mellett álló kőváza felé csettintett az ujjával. Vakító fény lobbant, és a váza falrengető durranással porfelhővé és apró szilánkok záporává robbant szét. A függönyök lobogtak, az ablaktáblák csörömpölve megrázkódtak.
Mikor a por leülepedett, Nicci megszólalt.
- Te tiltod meg nekem? Lehajolt, és fűzni kezdte a csizmáját.
Jagang az asztal mellé lépett, és végighúzta az ujját a leülepedett porban, ami röviddel ezelőtt még a kőváza volt. Kihúzta magát, és teljes mezítelen, szőrös birodalmi dicsőségében Nicci felé fordult.
- Fenyegetsz engem? Tényleg azt hiszed, hogy képes lennél használni az erődet ellenem?
- Nem hiszem - rántotta feszesre Nicci a csizmája szíját - hanem tudom. Az igazság az, hogy én döntöttem úgy, hogy nem teszem.
Jagang kihívó testtartást vett fel.
- Na, és miért nem?
Nicci felállt és szembe fordult Jaganggal.
- Mert ahogy te is mondtad, a Rendnek szüksége van rád. Jobban mondva szüksége van egy olyan vadállatra, mint te. A Rend céljait szolgálod: te vagy a Rend ökle. Te gerjeszted a tisztítótüzet, és ezt a feladatodat nagyon jól végzed. Akár azt is mondhatnám, kivételes tehetséged van hozzá. Te Jagang vagy, az Igazságos. Te is beláttad a hasznosságát a címnek, amit én adtam neked, és én ezt arra fogom használni, hogy előmozdítsam vele a Rend ügyét. Ezért döntöttem úgy, hogy nem használom az erőmet ellened. Az olyan lenne, mintha maga a Rend ellen használnám, mintha a saját, emberiség iránti kötelességeim ellen használnám.
- Akkor viszont most miért akarsz elhagyni?
- Mert muszáj. - Nicci pillantásában jeges eltökéltség és halálos fenyegetés keveredett. - Mielőtt elmegyek Lidmila Nővérrel fogok tölteni valamennyi időt. Te most azonnal és tökéletesen visszavonulsz az elméjéből, és egész idő alatt távol tartod magad, amíg vele vagyok. A sátraidat fogjuk használni, mivel neked most úgy sincs szükséged rájuk. Gondoskodj róla, hogy mindenki békén hagyjon bennünket, bármennyi ideig is tartson az egész. Bárki, aki a sátrakba az én engedélyem nélkül belép, azonnal meghal. Téged is beleértve. Erre megesküszöm neked, mint a Sötétség Nővére. Ha már végeztem és elmentem, azt teszel Lidmila Nővérrel, amit akarsz. Öld meg, ha akarod, bár nem látom be miért tennéd, mikor nagyon is jó szolgálatot tesz neked.
- Értem. - Jagang hordószerű mellkasa megemelkedett a sóhajtástól.
- És ezúttal milyen sokáig leszel távol, Nicci?
- Ez most nem úgy lesz, mint máskor. Ez most más.
- Meddig?
- Lehet, hogy csak rövid ideig. Lehet, hogy nagyon sokáig. Még nem tudom. Hagyd, hogy tegyem, amit tennem kell, és egy nap talán még visszatérek hozzád.
Jagang Nicci szemébe nézett, de az agyába nem látott bele. Nicci megtartotta magának a gondolatait, mert elméjét egy másik férfi védelmezte a Császár elől.
Niccinek egész idő alatt, amit Richarddal töltött, nem sikerült megtudnia a férfitől azt, amit leginkább vágyott megtudni, de egy másik értelemben túl sokat is megtudott tőle. Ezt a nem vágyott tudást legtöbbnyire sikerült eltemetnie érzéketlensége súlyos, tehetetlen tömege alá. Időnként azonban, mint most is, ez a tudás kitört börtönéből, és hatalmába kerítette Niccit. Ilyenkor Nicci tehetetlen volt ennek a tudásnak a szorításában, és semmi mást nem tudott tenni, mint kivárni, amíg szenvtelen, bénult közöny újra elfelejteti vele.
Nicci mereven állta Jagang nem-emberi szemeinek sötét éjszakát idéző pillantását, amelyben nem tükröződött más, mint a Császár lelkének sivársága. Szembe nézve Jaganggal, ujját az ajkába fűzött arany karikához érintette, amelyet a Császár parancsára tettek bele, és amely azt jelezte, hogy ő Jagang személyes tulajdonú rabszolgája. Szabadjára eresztette Pusztító Mágiájának egy hajszálvékony fonalát, és a karika megszűnt létezni.
- Na, és hová mész, Nicci?
- Megyek, és elpusztítom neked Richard Rahlt.

15. FEJEZET

Zeddicus Z’ul Zorander eddig sikeresen jutott át a katonák őrláncán a rábeszélő készsége segítségével, de ezeket az őröket még az sem hatotta meg, miszerint ő Richard Rahl nagyapja. Zedd úgy vélte, jobb lett volna, ha megvárja a nappali világosságot, úgy próbál bejutni a táborba: ezzel jó csomó gyanút eloszlathatott volna, de fáradt volt, és eszébe sem jutott, hogy ilyen nehéz dolga lesz.

A katonák kellőképpen gyanakvóak voltak, és ez tetszett Zeddnek, de ki volt merülve, és fontosabb dolga is lett volna, minthogy kérdésekre feleljen: inkább ő szerette volna feltenni a saját kérdéseit.
- Miért akarod őt látni? - ismételte meg a kérdését a magasabbik őr.
- Már megmondtam: én vagyok Richard nagyapja.
- Ez az a Richard Cypher, akiről beszélsz, és akiről most azt állítod...
- Igen, igen, így hívták gyerekkorában, és én ahhoz szoktam hozzá, hogy így szólítják, de Richard Rahlt értem rajta, ahogy most hívják. Tudod, a Rahl Nagyúr, a vezéretek. Én azt hittem, hogy egy olyan fontos személynek, mint a Rahl Nagyúr, a nagyapja is valamivel több tiszteletet érdemelne. Esetleg akár még egy meleg vacsorát is.
- Én is mondhatnám, hogy a Rahl Nagyúr testvére vagyok - felelte a katona szorosan markolva Zedd lovának a zabláját - de ettől még nem válnék azzá.

Zedd nagyot sóhajtott.
- Milyen igaz.
Bármennyire bosszantó is volt a szituáció, valahol mélyen Zedd halvány elégedettséget érzett afelett, hogy ezek az őrök egyáltalán nem ostobák, nem hagyják könnyedén becsapni magukat.
- De én varázsló is vagyok ám - vonta össze szigorúan a szemöldökét Zedd a drámai hatás kedvéért -, és ha barátságtalan szándékaim lennének, egyszerűen ropogósra süthettelek volna benneteket, és már régen továbbmentem volna a dolgomra.
- Ha meg nekem lennének barátságtalan szándékaim - replikázott a katona -, leadhatnám a jelzést; tudod, most, hogy ennyire mélyen bejöttél a vonalaink mögé, már teljesen körül vagy véve; és a sötétben rejtőző tucatnyi íjász körülötted azonnal kirepítené a nyilait, amelyek ebben a pillanatban is rád vannak irányozva, már azóta, hogy megközelítetted a táborunkat.
- Á - nyújtotta fel diadalmasan a mutatóujját - ez mind szép és jó, csakhogy...
- És még ha végül én el is égnék a tüzedben a Rahl Nagyúr szolgálatában, azok a nyílvesszők külön jelzés nélkül is elindulnának feléd.
Zedd krákogott és leeresztette az ujját, de befelé elmosolyodott. Itt volt ő, az Első Varázsló, és ha most nem egy barátságos táborba igyekezne, hát alulmaradna az ugratásban egy egyszerű katonával szemben.
Vagy nem.
- Először is, őrmester, ahogy mondtam, varázsló vagyok, ezért előre tudtam az íjászokról, és már intézkedtem is a veszély elhárításáról: azokon a nyílvesszőkön varázslat van, amitől semmivel sem lesznek pontosabbak vagy halálosabbak, mintha vizes mosogatórongyokat hajigálnának rám. Egyáltalán nincs mit tartanom tőlük. Másodszor, még ha hazudnék is, és te most pontosan ezt a lehetőséget fontolgatod magadban, elkövetted azt a hibát, hogy figyelmeztettél engem a veszélyre, ami lehetővé teszi nekem, mint hírneves varázslónak, hogy most vessem be a mágiámat a fenyegetés elhárítására.
A katona arcára lassú mosoly kúszott.
- Nahát, ez igazán figyelemre méltó. - Megvakarta a fejét, a társára nézett, majd vissza Zeddre. - Igazad van: pontosan arra gondoltam, hogy esetleg hazudsz, amikor azt mondod, hogy tudtál a sötétben rejtőző íjászokról.
- Na, látod, fiatalember? Mégsem vagy te olyan okos.
- Igazad van, uram. Nem vagyok elég okos. Itt állok, azzal elfoglalva, hogy veled beszélgetek, és annyira megilletődtem a hatalmas varázserődtől, meg minden, hogy el is felejtettem megemlíteni neked, mi más rejtőzik még a sötétben az íjászokon kívül rád leselkedve... - a katona összevonta a szemöldökét - ami, merem állítani, valamivel nagyobb veszélyt jelent rád egy pár közönséges nyílvesszőnél...
Zedd az őrre vicsorított.
- Na, ide figyelj...
- Mért nem teszed, amit kértem tőled, miért nem jössz közelebb, ide a fényre, hogy jobban láthassalak, és válaszolsz a kérdéseinkre?
Zedd beletörődő sóhajjal leszállt a lováról. Megnyugtatólag meg veregette Pók nyakát. A ló, egy gesztenyebarna kanca, egy soknyúlványú fekete foltot viselt drapp hátsóján, erről kapta a nevét. A fiatal, erős, kellően nyugodt természetű állat remek útitársnak bizonyult Zedd számára. Ketten együtt nagy dolgokat éltek már át.
Zedd közelebb lépett, be az őrtűz fénykörébe. Felfelé fordította a kezét, és fényes, fehér lángnyelv jelent meg a tenyerében. A két katona tágra nyílt szemekkel bámulta. Zedd vicsorított.
- Meg van nekem a saját tüzem is, ha jobban meg akartok nézni. Ettől most jobban látod a dolgokat, őrmester?
- Uh... izé... hát persze, uram. - dadogta a katona.
- Hát hogyne - szólalt meg egy női hang, és a tulajdonosa belépett a tűz fénykörébe. - De miért nem használtad azonnal a Hanodat, és mutattad be mindjárt a képességeidet? - A nő a sötétség felé intett, mintha jelt adna az ott rejtőzőknek, hogy nincs veszély. Mosollyal az arcán fordult vissza, ami pusztán udvariasságot jelzett, semmi többet. - Isten hozott, varázsló!
Zedd derékból meghajolt.
- Zeddicus Z’ul Zorander, Első Varázsló, szolgálatodra...
- Philippa Nővér vagyok, Zorander varázsló. A Prelátus segéde.
A Nővér intett, és az őrmester kivette Zedd kezéből a kantárt, hogy elvezesse a lovat. Zedd könnyedén hátba vágta a katonát, jelezve, hogy nincs harag, aztán hasonlóan megveregette Pók hátát, tudtára adva, hogy nyugodtan elmehet ezzel az emberrel.
- Nagyon gondosan bánj vele, őrmester! Pók jó barát. A katona öklét a mellre szorítva tisztelgett.
- Úgy fogok vele bánni, mint jó baráttal, uram. Miután az őr elvezette Pókot, Zedd megkérdezte:
- A Prelátus segéde? Melyik Prelátusé? - A keskeny állú nővér összecsapta a kezét.
- Természetesen Verna Prelátusé.
- Ó. Hát persze. Verna Prelátusé.
A Fény Nővérei nem tudták, hogy Ann még életben van. Legalábbis, még életben volt, amikor Zedd utoljára látta, néhány hónappal ezelőtt. Ann üzent az útinaplóján keresztül Vernának, hogy életben van, de megkérte rá Vernát, hogy ezt egyelőre tartsa titokban. Zedd reménykedett benne, hátha Ann felbukkant a d’harai táborban a Fény Nővéreivel, akiknek kiszabadítására indult. Sajnálta, hogy nem így van. Ez semmi jót nem jelentett Ann sorsára nézve.
Zedd nem rajongott a Fény Nővéreiért - egy életen át tartó ellenszenvet nem könnyű elfelejteni -, de megtanulta tisztelni Annt, mint fegyelmezett, erős akaratú asszonyt, még ha néhány elvét és korábbi célját kissé zavarosnak tartotta is. Felismerte, hogy az ő és Ann nézetei számos fontos dologban azonosak. Nem sokat tudott azonban e tekintetben a Fény többi Nővéreiről.
Philippa Nővér középkorúnak látszott, de a Nővéreknél ez nem sokat jelentett. Lehet, hogy csak egy évig élt a Próféták Palotájában, de az is lehet, hogy évszázadokig. Sötét szemeivel, magas arccsontjával egzotikus kinézetű nő volt. Az Óvilágban, akárcsak a Középföldön, voltak helyek, amelyek lakói sajátos testi jegyekkel rendelkeztek. Philippa Nővér a büszke nők testtartásával mozgott, akár egy emberré változott hattyú.
- Miben lehetek szolgálatodra, Zorander varázsló?
- A Zedd is megfelel. Ébren van ez a te Prelátusod?
- Igen. Erre parancsolj, Zedd.
Zedd követte a sátrak sötét árnyai felé suhanó Nővért.
- Van itt valami ennivalófélétek? - Philippa hátrapillantott a vállán át Zeddre.
- Ilyen későn?
- Nos, elég kemény utam volt... És még nincs is annyira késő, vagy igen?
A Nővér szemügyre vette Zeddet, amennyire ez a sötétben lehetséges volt.
- Azt hiszem, soha nincsen túl késő, a Teremtő tanítása szerint. És te tényleg elég girhesnek látszol... biztosan az utazástól. - Philippa mosolya kissé melegebbre váltott. - Étel mindig van készenlétben; az éjjeli őrségből bejövő katonákat is etetni kell. Azt hiszem, tudok valamit találni neked is. - Ezzel visszafordította figyelmét a kivehetetlen ösvényre.
- Borzasztóan kedves lenne tőled - mondta Zedd lehető legbarátságosabb hangján, miközben rávicsorított a Nővér hátára.
- És nem vagyok girhes. Szikár vagyok. A legtöbb nő vonzónak tartja a karcsú férfiakat.
- Csakugyan? Nem is tudtam.
A Fény Nővérei gőgös népség, gondolta Zedd bánatosan. Évezredeken át a halálos ítélettel volt egyenlő a Nővérek számára akár csak betenni a lábukat az Újvilágba. Zedd mindig egy kissé elnézőbb volt, de azért nem sokkal. A múltban a Nővérek csak azért jöttek az Újvilágba, hogy a Tehetséget hordozó fiúkat lopjanak el: hogy, úgymond, megmentsék őket. Varázslókat betanítani a varázslók dolga volt. Ha a Nővérek azért jöttek, hogy leendő varázslókat vigyenek magukkal a Palotájukba a Határ mögé, Zedd szemében ez a legsúlyosabb bűnnek számított.
A múlt télen is ezért jöttek át, és magukkal vitték Richardot. Verna Nővér fogta el őt, és vitte át az Óvilágba. A Palota időlassító varázslatának védelme alatt Richard évszázadokig ott ragadhatott volna, hogy a világ mindenféle népei közül pont a Fény Nővérei között kelljen barátokat keresnie magának.
Zedd gyanította, hogy a Nővérek hasonlóan vélekedhetnek róla: nekik is jó okuk volt rá, hogy ne rajongjanak érte. Végtére is, Zedd alkotta meg azt a varázslatot, amelynek a segítségével Richard lerombolta a Palotájukat. Ann azonban segített ebben Richardnak, mert tisztában volt vele, hogy csak ezen az úton akadályozhatják meg Jagangot abban, hogy elfoglalja a Palotát, és a saját hasznára fordítsa az ott őrzött próféciákat.
Mindenfelé őrök, nagydarab katonák járőröztek a táborban. Láncingükben, bőrpáncéljukban lenyűgöző látványt nyújtottak. Csendesen surrantak a sátrak között, és semmi sem kerülte el a figyelmüket. A tábor nagyságához képest viszonylag csendes volt. A zaj sok mindent elárulhatott volna az ellenségnek. Nem lehetett könnyű dolog elérni, hogy ennyi ember ekkora csendben maradjon.
- Nagyon örülök neki, hogy az első látogatónk, aki bír a Tehetséggel, barátságos szándékkal érkezett közénk - szólalt meg a Nővér.
- Én meg annak örülök, hogy a Tehetség birtokosai részt vesznek az őrködésben. Az ellenséges csapatok között vannak olyanok, amelyeket a közönséges őrök nem lennének képesek felismerni. Zedd magában kételkedett benne, hogy a Nővérek valóban fel vannak készülve az efféle ellenséges akciókra.
- Mi azért vagyunk itt, hogy észrevegyük, ha az ellenség mágiát alkalmaz.
- Gondolom, egész idő alatt figyeltetek engem.
- Igen, figyeltelek - válaszolta Philippa Nővér - attól a pillanattól kezdve, hogy áthaladtál a dombok vonalán.
Zedd megvakarta az állat.
- Olyan messziről?
- Olyan messziről - erősítette meg Philippa Nővér önelégült vigyorgással.
Zedd maga mögé kémlelt a sötétségbe.
- Mind a ketten. Nagyszerű.
Philippa megtorpant, és szembefordult Zeddel.
- Mind a ketten? Tudtad, hogy ketten figyelünk? - Zedd ártatlanul mosolygott.
- Hát persze. Te csak figyeltél. A másik távolabbról követett, és néhány csúf kis trükköt helyezett készenlétbe arra az estre, ha ellenséges szándékúnak bizonyulnék.
Philippa Nővér nagyokat pislogott meglepődésében.
- Hát ez figyelemre méltó. Képes voltál megérezni, amikor megérintette a Hanját? Olyan messziről?
Zedd önelégülten bólintott.
- Nem csak azért neveztek ki Első Varázslónak, mert karcsú vagyok.
Philippa Nővér mosolya most először tűnt igazán őszintének.
- Örülök, hogy barátként jöttél, nem rossz szándékkal. - Ebben több igazság volt, mint a Nővér gondolta volna. Zedd sok tapasztalattal rendelkezett a mágia kellemetlen, csúf alkalmazásában, a háborúban. Mikor a tábor közelébe ért, azonnal észrevette a réseket a mágikus védelemben, és a gyengeségeit annak, ahogy a Tehetséget alkalmazták. Nem gondolkoztak az ellenség fejével. Ha Zedd ártó szándékkal jött volna, mostanra már az egész táborban káosz uralkodna, az óvintézkedések ellenére, amelyeket éppen az efféle rossz szándékú látogatók ellen hoztak.
Philippa Nővér ismét a sötétség felé fordulva tovább vezette Zeddet. Zedd számára kissé még mindig zavaró volt egy d’harai táboron keresztül menni - még így is, hogy tisztában volt vele, hogy most ugyanazon az oldalon állnak. Élete jó részét töltötte azzal, hogy a d’haraiak ellen harcolt, mint halálos ellenségei ellen. Richard mindezt megváltoztatta. Zedd nagyot sóhajtott. Néha azt is el tudta volna képzelni, hogy Richard barátságot köt a villámlással és a mennydörgéssel, és meghívja őket vacsorára.
Körülöttük mindenütt sátrak és társzekerek sötét árnyai magasodtak. Lándzsák álltak körben feltámasztva egymáshoz formás kúpokban, azonnali használatra készen, ha váratlanul szükség lenne rájuk. A sátrakban katonák horkoltak, mások üldögéllek a sötétben és halkan társalogtak, vagy csendesen nevetgéltek, amíg az őrök hangtalanul surrantak a tintafekete árnyak sötétjébe rejtőzve. Néhányan olyan közel haladtak el Zedd mellett, hogy megérezte a leheletük szagát, de az arcukat a sötétben nem tudta kivenni.
A tábor lehetséges megközelítési útvonalain mindenütt jól álcázott őrök rejtőztek. A táborban nagyon kevés tűz égett, ezek is többnyire a főerőtől távol eső őrtüzek voltak, magát a sátortábort terjesen beburkolta az éjszaka sötétje. Egyes seregekben jelentős éjszakai tevékenység folyt. Javítások, tisztogatás, hiányzó felszerelések elkészítése, és az emberekre ráhagyták, tegyenek, amit akarnak az éjjeli pihenő alatt. Ezek a katonák itt csendben maradtak egész éjszaka, úgy, hogy a leselkedő szemek, a figyelő fülek vajmi kevés segítséget kaphattak, ami hasznos lehetett volna egy támadó erő számára. Távolról nagyon nehéz lett volna megítélni, mekkora is a tábor. Hatalmas volt.
Philippa Nővér egy jókora sátorhoz vezette Zeddet, ami elég magas volt hozzá, hogy föl lehessen egyenesedni benne. Az odabent a falakon lógó lámpák fénye borostyánszín derengést kölcsönzött a vászonfalaknak és -tetőnek.
Ahogy belépett a sátorba, a bent lévők talpra ugrottak, hogy üdvözöljék.
- Zedd, te vén bolond! Hát élsz még!
Zedd vigyorogva nézte, ahogy Adie, az öreg boszorkány, a Csontasszony, ahogy odahaza, Nyugatföldön az emberek ismerték, rárontott, hogy átölelje. Az öregasszony szorítása kipréselte a levegőt a tüdejéből, úgy, hogy Zedd akaratlanul is nyögött egy nagyot. Mellére ölelte a boszorkányt, és megsimogatta egyenesre vágott, tarkóig érő fekete-szürke haját.
- Megígértem, hogy látjuk még egymást, nem?
- De igen - suttogta a Csontasszony Zedd vastag köpenyének ráncaiba.
Adie karnyújtásnyira eltolta magától az Első Varázslót, és tetőtől talpig végigmérte. Aztán felnyúlt, és megsimogatta a rakoncátlan, hullámos fehér hajkoronát.
- Olyan csinos vagy, mint mindig - bókolt Zedd.
Adie felnézett rá pupillátlan, tejfehér szemeivel. Adie látását még fiatal korában elvették. Most a Tehetsége segítségével látott, bizonyos értelemben sokkal élesebben, mint azelőtt.
- Hun van a kalapod?
- A kalapom?
- Vettem neked egy csinos kalapot, oszt’ elvesztetted. Látom még mindig nem szerezté’ másikat a helyibe. Megígérted pediglen.
Zedd utálta a hosszú tollas kalapot, amit Adie vett neki, mikor a többi ruháját is beszerezték. Szívesebben viselte volna a magas rangú és nagyhatalmú varázslóhoz illő egyszerű köntösét, de azt Adie „elvesztette” a többi egyszerű ruhájával együtt, miután megvették azt a cifra gesztenyebarna, fekete ujjú, csuklyás palástot, amit Zedd most is hordott magán. A palást mandzsettáin háromhárom ezüst csík futott körbe. A nyakát és az elejét vastag aranybrokát díszítette. Vékony derekán aranycsatos vörös szaténöv fogta össze a csicsás ruhadarabot. Ilyesféle öltözéket csak a kezdő varázslók viseltek. Inkább illett az ilyesmi valami Tehetséggel nem bíró nemeshez. Sok helyen gazdag kereskedők viseltek effélét, így bár Zedd megvetette az efféle hivalkodó fellépést, öltözéke időnként igencsak jó álcázásul szolgált. Emellett Adienek tetszett Zedd a barna palástban. A kalap azonban túl sok volt az Első Varázslónak. így hát az első adandó alkalommal „elhányta”.
Zedd látta, hogy Adie viszont megtartotta szokásos, egyszerű öltözékét, amelynek egyetlen díszítése a nyaka körül rávarrott, fehér és sárga gyöngyökből összeállított, a boszorkány mesterség ősi szimbólumait mintázó szegély volt.
- Nem értem rá - legyintett Zedd könnyedén, remélve, hogy ezzel el is intézheti a dolgot -, különben vettem volna másik kalapot.
- Hiszi a piszi - kötekedett Adie. - Má’ megin’ valamibe mesterkedel.
- Ugyan már. Én oda voltam...
- Most elég! - pisszegte le a boszorkány. Szorosan megragadta a varázsló karját, szabad keze vékony ujjaival egy asszonyra mutatott.
- Zedd, ez itt Verna, a Fény Nővéreinek a Prelátusa.
Verna késő harmincas, esetleg kora negyvenes éveiben járó nőnek látszott. Zedd tudta, hogy Prelátus sokkal idősebb. Ann, Verna előde, elárulta a nő korát. Bár az évek számát nem tudta pontosan felidézni, Verna körülbelül százhatvan éves lehetett, ami a Fény Nővérei között meglehetősen fiatal kornak számított. Egyszerű, de csinos arcvonásai, épp csak hullámos barna haja, testének kellő domborulatai egészében vonzó nővé tették. Barna szemének fürkésző pillantása olyan éles volt, amivel le lehetett volna fejteni a mohát a kőről. Az arcára keményedett eltökéltség azt mutatta, hogy ez az asszony olyan kemény és ellenálló páncélt visel a lelkén, mint valami teknősbéka. Zedd meghajtotta a fejét.
- Prelátus, Zeddicus Z’ul Zorander, Első Varázsló, szolgálatodra! Hanghordozása azonban elárulta, hogy ez az utóbbi pusztán egyszerű szófordulat.
Ez volt az a nő, aki elrabolta Richardot az Óvilágba. Még ha Verna azt hitte is, hogy ezzel megmenti Richard életét, Zedd, mint Első Varázsló, rettenetesnek találta az efféle cselekedetet. A Nővérek - mind varázslónők - hittek benne, hogy képesek varázslókat nevelni a Tehetséggel bíró fiatal férfiakból. Tévedtek: ezt a feladatot csak egy másik varázsló tudta megfelelően elvégezni.
Verna kezét nyújtotta, amelyen ott díszlett a hivatali rangját jelképező napsugármintás aranygyűrű. Zedd lehajolt, és megcsókolta a Prelátus kezét, gondolván, hogy a Nővérek között ez lehet a szokás. Mikor befejezte, Verna az arcához húzta az öreg varázsló kezét, és ő is kezet csókolt.
- Mélységes megtiszteltetés számomra, hogy találkozhatok azzal az emberrel, aki a mi Richardunkat felnevelte. Te nyilván ugyanolyan kivételes ember lehetsz, mint amilyennek őt megismertem, amikor a tanítását elkezdtük. - Verna elfojtott egy apró kuncogást. Hihetetlenül nehéz munkának bizonyult az unokádat tanítani.
Zedd magában egy kissé megváltoztatta a véleményét a Prelátusról: nyilvánvalóan ajánlatos lesz több óvatossággal bánni vele.
- Ez csak azért volt, mert az ökrök nem tudják futásra tanítani a paripát. Nektek, Nővéreknek meg kellene maradnotok a természetetekhez jobban illő feladatoknál.
- Igen, igen, ragyogó ember vagy te Zedd - csúfolódott Adie. Eccerűen ragyogó. Annyira, hogy eccer még tán én magam is elhiszem majd, amit beszélsz. - Megrángatta Zedd palástja ujját, és elfordította a haragtól vöröslő arcú Vernától. - Ez pediglen itt Warren - mutatott agy fiatal fiúra.
Zedd megbiccentette a fejét Warren felé, de a fiú addigra már térdre is hullott Zedd előtt, és mélyen meghajtotta szőke fürtös fejét.
- Zorander varázsló! Micsoda megtiszteltetés! - Warren felpattant, és mindkét kezével rázni kezdte Zedd kezét, olyan hévvel, hogy Zedd azt hitte, már-már vállból fog kiszakadni a karja. - Annyira örülök, hogy megismerhetlek! Richard mindent elmesélt nekem rólad. Olyan boldog vagyok, hogy találkozhatok egy ilyen magas rangú és nagy tudású varázslóval! Annyira szeretnék tanulni tőled!
Warren minél boldogabbnak látszott, Verna arca annál komorabbá vált.
- Nos, én is örülök, hogy megismerhettelek, fiam. - Zedd elhallgatta, hogy Richard sohasem említette Warren nevét. Ez persze nem azért volt, mert Richard nem tisztelte, vagy lenézte volna Warrent. Egyszerűen rengeteg olyan fontos dolog volt, amiket Richardnak alkalma sem nyílt elmesélni Zeddnek. Zedd Warren kézfogása alapján úgy vélte, a képességekkel megáldott varázsló lehet.
Az árnyékból egy medvetermetű göndör, rozsdavörös szakállú, sűrű szemöldökű férfi lépett elő. Arcán bal halántékától állkapcsa jobb oldaláig világító fehér sebhely húzódott. Szürkészöld szemeivel átható pillantással fürkészte Zedd arcát, de a képén olyan vigyor ült, mint amikor a hosszú meneteléstől kitikkadt katona gazdátlan söröshordóra bukkan.
- Reibisch tábornok, a d’harai erők parancsnoka idelenn délen mutatkozott be, megmarkolva Zedd kezét, mikor Warren végre belefáradt a kézrázásba és visszalépett Verna mellé. - A Rahl Nagyúr nagyapja! Micsoda szerencse részemről, hogy találkozhatok veled, uram! - A tábornok kézfogása erős volt, de nem fájdalmas. A szorítása most kissé erősebbé vált. - Micsoda óriási szerencse!
- No, igen - mormogta Zedd. - Ámbár szerencsétlen körülmények között, Reibisch tábornok.
- Szerencsétlen?
- Nos, egyelőre ne is törődj vele - hárította el a kérdést Zedd egy legyintéssel. Ehelyett inkább ő kérdezett.
- Mondd, tábornok, elkezdtétek már megásni a tömegsírokat? Vagy a pár megmaradó embered majd egyszerűen sorsukra hagyja a holttesteket?
- Holttesteket?
- Hogy... ja, igen, a katonáid holttesteit, akik mind meg fognak halni.
fiatalember különleges

16. FEJEZET

- Remélem, szereted a tojást! - kiáltotta Philippa Nővér éneklő hangon, amint berobogott a sátorba egy gőzölgő tányért tartva maga előtt.

Zedd összedörzsölte a kezeit.
- Pompás!
Rajta kívül mindenki még mindig meredten, döbbent csendben állt. Philippa Nővér látszólag észre sem vette a leesett állú társaságot.
- Megkértem a szakácsot, tegyen bele egy kis sonkát, meg pár egyebet, ami éppen kéznél volt. - Tekintete végigsiklott Zedd alakján. - Úgy gondoltam, használna neked egy pár kiadósabb falat.
- Csodálatos! - vigyorgott Zedd, miközben kiemelte Philippa kezéből a tányért, amin nagy halom sonkás rántotta párolgott.
- Izé... - kezdte a tábornok, látható zavarban, nem tudva, hogyan fogalmazza meg a kérdését. - Lennél olyan kedves megmagyarázni... mit értettél ezen, Zorander Varázsló?
- Szólíts csak Zeddnek - pillantott fel Zedd a tányérról, aminek szédítő illatát szimatolta éppen. - Halottakat. - Beszédes mozdulattal húzta el a villáját a torka előtt. - Tudod, hullák. Majdnem az összes katonád. Meghalnak. - Philippa Nővér felé fordult. - Ennek csodálatos illata van. - Újra beszívta a tányérról felszálló gőzt. - Egyszerűen csodálatos. Nagyon jó szívű és gyors eszű asszony, vagy, hogy eszedbe jutott megkérni a szakácsot, hogy ilyen remek hozzávalókat is tegyen bele. Fantasztikus.
A Nővér sugárzott az elégedettségtől. A tábornok felemelte a kezét.
- Zorander Varázsló, ha megkérhetnélek... Adie lepisszegte a tagbaszakadt tábornokot.
- Nem tudol te versenyezni az étellel. Legyél türelemmel.
Zedd kiemelt egy villányit a tányérból, és hümmögető elismeréssel nyugtázta a remek ízeket. Mikor a második villányit is betömte a szájába, Adie a sátor oldalánál álfó egyszerű kis padhoz vezette. A pad mellett álló asztalon néhány korsó volt, és egy lámpa, amely nem csak a fényét árasztotta szét a lakályos sátorban, hanem erős olajszagot is:
Adie tanácsa ellenére, hogy legyenek türelemmel, mindenki egyszerre kezdett beszélni, kérdéseket feltéve, vagy ellenérveket hangoztatva. Zedd nem törődött velük, csak lapátolta magába a rántottát. A nagydarab sonkaszeletek íze egyszerűen fenséges volt. Egy különösen zamatos falatot fel is mutatott a bámuló közönségének, hogy elismerését jelezze. A fűszerek, a hagynia, a bors és paprika, és a jókora olvadt sajtdarabok remek ízharmóniát alkottak együtt. Zedd nyögve és szemeit forgatva mutatta ki elragadtatását.
Napok óta ez volt a legfinomabb étel, amihez hozzájutott. Az úti élelme egyszerű volt, és már régen ráunt. Gyakran morgolódott magában, hogy Pók jobban étkezhet, mint ő maga. Ráadásul Pók kellően önelégült is volt emiatt, ami különösen bosszantotta Zeddet. Nem helyes, ha a saját lovad elbízza magát veled szemben.
- Philippa - mordult a Nővérre Verna. - Muszáj ennyire örülnöd egy tányér rántotta miatt?
- De hát a szegény ember majd, hogy éhen nem halt - intett Philippa Nővér Zedd felé, meglepődve Verna morcosságán. - Csak nézz rá! Egyszerűen annak örülök, hogy látom, mennyire ízlik neki az étel, és boldog vagyok, hogy jó szolgálatot tehettem egy olyan embernek, akit a Teremtő megáldott a Tehetséggel.
Zedd lelassított, mikor észrevette, hogy túl hamar a végére ér az ételnek, hogy tovább élvezhesse az utolsó falatokat. Meg tudott volna enni még egy ugyanekkora adagot. Reibisch tábornok, aki a sátor másik oldalánál ült egy kis padon, dühös türelmetlenséggel csavargatta a szakállát. Most előre hajolt, átható pillantását Zeddre szegezve.
- Zorander Varázsló, meg kell...
- Mondtam már, hogy egyszerűen Zedd.
- Igen, Zedd. Zedd, ezeknek a katonáknak az életéért én felelek. Meg tudnád magyarázni nekem, miből gondolod, hogy veszély fenyegeti őket?
Zedd teli szájjal válaszolta:
- Már megmondtam.
- De... miféle veszély?
- A varázshasználók. Tudod, a mágiájuk.
A tábornok komoly, nyugodt arckifejezéssel hajolt előre. Ujjai azonban belevájtak izmos combjába idegességében.
- A varázshasználók?
- Úgy van. Az ellenség között vannak mágiahasználók is. Nem tudtad?
A tábornok pislogott néhányat, láthatóan alaposan átgondolva Zedd egyszerű kijelentését mintha igyekezne megtalálni benne az előtte rejtve maradt titkos tudást.
- Persze, hogy tudunk róla.
- Aha. Hát akkor miért nem fogtok hozzá a tömegsírok ásásához?
Verna felpattant.
- A Teremtő nevére! Hát mit gondolsz te, mi mire valók vagyunk? Rántottát felszolgálni? Mágiatudó Nővérek vagyunk mi is, és azért vagyunk itt, hogy megvédjük a sereget Jagang fogoly Nővéreitől!
Adie titokban jelzett Vernának, hogy üljön vissza, és hallgasson. Hangja úgy csikordult, mintha mézbe szórt kavicsok súrlódnának össze.
- Mér’ nem mondod el nekünk, amit lattá’, Zedd? Bizonyos vagyok abba’, hogy a tábornok meg a Prelátus szívesen meghallgatná, hogyan javíthatnának a védelmünkön.
Zedd villájával a maradék apró sárga csomócskákat kapargat-ta össze a tányéron, míg egy apró siralmasan szerény utolsó falattá álltak össze.
- Prelátus, nem azt akartam mondani ezzel, hogy ti szántszándékkal rosszul végzitek a dolgotokat.
- Nos, elég nyilvánvalóan...
- Egyszerűen csak arról van szó, hogy ti túl jók vagytok.
- Tessék?
- Túl jók. Te és a Nővéreid egész életetekben másokon igyekeztetek segíteni.
- Hát... én... mi... hát persze, hogy segítünk másokon. Hiszen ez a küldetésünk!
- Nem pedig a gyilkolás. Jagang viszont mindnyájatokat meg akar ölni.
- Ezt tudjuk, Zedd. - A tábornok megvakarta a szakáilát, tekintete ide-oda villant Zedd és Verna között. - A Prelátus és a Nővérek segítettek nekünk felfedezni jó néhány ellenséges felderítőt, meg ilyesmi. Ahogy Philippa Nővér észrevett téged, amikor a táborunkhoz közeledtél, ugyanúgy fedeztek fel rossz szándékú ólálkodókat is. Kiveszik a részüket a munkából, Zedd, mégpedig egyetlen zokszó nélkül. A tábor összes katonája hálás nekik, hogy itt vannak velünk.
- Ez mind szép és jó, de ha majd a Birodalmi Rend támadásra indul, minden egészen más lesz. A mágiahasználóik segítségével próbálják majd elsöpörni az erőiteket.
- Meg fogják próbálni - szólt közbe Verna, aki megpróbált meggyőző lenni anélkül, hogy kiabálni kezdjen, és láthatóan alig bírta visszafogni magát -, de fel vagyunk készülve rá, hogy visszaverjük az efféle próbálkozásaikat.
- Úgy van - bólintott rá magabiztosan Warren. - A mi varázshasználóink is állandó készenlétben állnak.
- Az jó, az jó - húzta el a szót Zedd, mint aki megváltoztatni készül a véleményét. - Akkor tehát felkészültetek az egyszerűbb fenyegetésekre, mint például az albínó szúnyogok.
Reibisch tábornok bozontos szemöldöke összefutott a homloka közepén.
- A micsodák?
Zedd a villájával gesztikulált.
- Hát akkor megkérdezhetem, puszta kíváncsiságból, mit fogtok tenni, ha az ellenség megtámadja a csapatainkat? Mondjuk egy lovasrohammal?
- Tűzfalat támasztunk a lovasságuk előtt - vágta rá Warren gondolkodás nélkül. - Belerohannak, és szénné égetjük őket, mielőtt egyetlen lándzsát is el tudnának hajítani.
- Aha - bólogatott Zedd. - Tűz. - Szájába tette az utolsó falat rántottat. Mindenki feszült csendben figyelte, ahogy rágja az ételt. Hirtelen megállt a rágásban. - Gondolom, jókora tűzre gondoltok. Hatalmas lángnyelvek, meg minden.
- Miféle szúnyogokról beszélt? - morogta Reibisch tábornok a bajusza alatt Verna és Warren felé, akik mellette ültek a padon Zeddel és Adie-vel szemben.
- Úgy van - felelte Verna Zeddnek, nem véve tudomást a tábornok kérdéséről. A tábornok felsóhajtott, és keresztbe fonta karjait hordószerű mellkasán. - Igazi tűzfalra. - Verna megvárta, amíg Zedd lenyeli az utolsó falatot. - Találsz ebben valami helytelent, Első Varázsló?
Zedd vállat vont.
- Nos, hát... - Szünetet tartott, aztán hirtelen összevonta a szemöldökét. Közelebb hajolt a tábornokhoz, hunyorogva figyelt valamit, majd csontos ujjával rámutatott a tábornok összefont karjára.
- Éppen ott van egy. Egy szúnyog akar lakmározni a véredből, tábornok.
- Mi? Ó! - A tábornok agyoncsapta a szúnyogot. - Csak úgy nyüzsögnek itt ezen a nyáron. Bár azt hiszem, lassan lejár a szezonjuk. Boldogok leszünk, ha megszabadulunk végre ezektől a kis szörnyetegektől, mondhatom.
Zedd figyelmeztetően billegette az ujját.
- És mind olyanok voltak, mint ez itt?
Reibisch tábornok felemelte a karját, és figyelmesen megszemlélte az apró vérszívót.
- Igen, a kis nyamvadt vérszomjas... - Hirtelen elhallgatott. Még jobban megnézte a kis rovart. Hüvelyk- és mutatóujja közé csippentve a szárnyát, egészen a szeme elé emelte.
- Azt a mindenit... ez a micsoda itt... - arca elsápadt egy árnyalatnyit
-... ez itt fehér! - Szürkészöld szeme Zeddre villant. - Mit is mondtál az előbb az albínó...
- Albínó szúnyogok - erősítette meg Zedd, miközben maga elé, a földre tette kiürült tányérját. Pálcikaujjával a tábornok szétlapított támadója felé intett. - Találkoztál már az albínó lázzal, tábornok? Látta már valamelyiktek is? Borzasztó egy betegség az albínó láz.
- Mi az az albínó láz? - kérdezte Warren. - Soha nem hallottam róla. Nem is olvastam róla sehol, biztos vagyok benne.
- Tényleg? Nyilván csak a Középföldön fordul elő.
A tábornok a karján heverő apró fehér rovart vizsgálgatta.
- Mit csinál ez az albínó láz az emberrel?
- Ó, az ember teste kísérteties fehér színűvé válik - gesztikulált Zedd a villájával. - Tudjátok - ráncolta össze a homlokát a sátor mennyezetére bámulva, mintha valami hirtelen elvonta volna a gondolatait -, egyszer láttam, amikor egy varázsló egy óriási tűzfalat varázsolt a támadó lovasság elé.
- Na, tessék - kiáltotta diadalmasan Verna. - Akkor te magad is tapasztalhattad, milyen hatásos. Láttad működés közben.
- I-igen - mondta Zedd vontatottan. - Csak annyi volt a gond, hogy az ellenség felkészült az efféle együgyű trükkökre.
- Együgyű! - ugrott talpra méltatlankodva Verna. - Fel sem foghatom, hogy állíthatod egyáltalán, hogy...
- Az ellenség hajlított pajzsokat varázsolt magának pont ilyesmire számítva.
- Hajlított pajzsokat? - Warren hátrasöpört a homlokából egy rakoncátlan göndör szőke tincset. - Még sohasem hallottam ilyesmiről. Mi az a hajlított...
- A varázsló, aki a tüzet felidézte, persze számított a pajzsokra, ezért a tüzet ellenállóvá varázsolta a feltételezett védelem ellen. Csakhogy ezeket a pajzsokat nem arra hozták létre, hogy megállítsák a tüzet - Zedd tekintete Warren tágra nyílt szemeiről Verna dühös arcára vándorolt. - Hanem, hogy görgessék.
- Albínó láz? - integetett Zedd felé a tábornok a szúnyogjával. Esetleg, ha lennél szíves megmagyarázni...
- Görgetni a tüzet? - kérdezte Warren előre hajolva.
- Igen - felelte Zedd. - Görgetni a tüzet a lovasság előtt. így közönséges lovasroham helyett a védőknek a rájuk visszagörgetett halálos tűzfallal is szembe kellett nézniük.
- Drága Teremtőm! - suttogta Warren. - Ez zseniális... de hát a pajzs nyilván kioltotta a tüzet...
Zedd beszéd közben úgy forgatta a villáját, mintha be akarná mutatni vele a lángokat görgető pajzsot.
- A védők saját varázslója erősítette meg a tüzet a feltételezett védekezés ellen, így hát a lángok ahelyett, hogy kialudtak volna, tovább lobogtak. Ezért aztán a hajlított pajzsok vissza tudták görgetni a tüzet, anélkül, hogy az meggyengült volna. És, persze, mivel a tűz pajzsálló volt, a védők varázslójának hirtelenjében előbűvölt védőpajzsa sem tudta megállítani a saját tüze visszatérését.
- De kioltani azért ki tudta! - Warren szinte pánikba esett, mintha máris látná, amint saját varázstüze visszagördül rá.
- Kioltani? - mosolygott Zedd. - Hát ő is azt hitte, csak épp nem volt felkészülve rá az ellenség pajzsának sajátságos természetére. Nem érted? A pajzs nem csak, hogy visszagörgette a tüzet, de menet közben köré is hajlott, így megvédve bármiféle mágikus beavatkozástól.
- Hát persze... - suttogta maga elé Warren.
- Ráadásul a pajzsot eredetkereső mágiával is megbűvölték, így visszagörgette a tüzet egyenesen a varázslóra, aki felidézte. A saját tüzétől halt meg, miután a tűz útban feléje a saját emberei százait égette el.
Csend borult a sátorra. Még a tábornok is döbbenten ült, az albínó szúnyogját szorongatva.
- Látjátok - fejezte be a meséjét Zedd -, háborúra használni a Tehetséget nem merül ki abban, hogy alkalmazzátok az erőtöket, az eszeteket is használni kell.
A tábornokra mutatott.
- Gondoljatok csak bele! Ott van például az az albínó szúnyog, ami Reibisch tábornok kezében van. A sötétség leple alatt, mint épp most is, az ellenség által elővarázsolt efféle szúnyogok tízezrei surranhatnak be a táborba, hogy lázzal fertőzzék meg a katonáitokat, és még csak észre sem vennétek, hogy megtámadtak benneteket. Reggel aztán az ellenség lecsaphat a táborra, ami teli lesz legyengült, beteg harcosokkal, és lemészárolhat mindnyájatokat.
Philippa Nővér Adie mellett ülve riadtan csapott kezével egy zümmögve köröző szúnyog felé.
- De mi, varázshasználók tudunk védekezni az ilyesmi ellen! Hangsúlya azonban inkább kétségbeesetten könyörgő volt, mintsem állító.
- Csakugyan? Nem könnyű ám észrevenni ilyen végtelenül finom, apró mágiát! Egyikőtök sem fedezte fel ezeket az apró támadókat sem. Vagy igen?
- Hát nem, de...
Zedd szigorúan nézett Philippa Nővérre.
- Éjszaka van. Ilyenkor pont úgy néznek ki, mint a hétköznapi szúnyogok. Bosszantóak, de semmiben sem mások, mint a többi. Amiért, a tábornok sem ismerte fel őket! És ti sem, mágiahasználók, egyikőtök sem. A lázat sem ismeritek fel, amit hordoznak, mert nem az efféle egésze apró mágiára figyeltek. Ti valami hatalmasat, erőset, félelmeteset vártok.
A mágiahasználó Nővérek nagyobb részét ágyban, álmában csípik meg, észre sem veszik majd, mi történt, míg fel nem ébrednek az éjszaka mélysötét közepén a hidegrázásra, a rettenetes lázra, csak azért, hogy ennek a különleges láznak az első igazán súlyos tünetét, a vakságot felfedezhessék magukon. Tudjátok, nem az éjszaka sötétje lesz az, amire ébrednek: a hajnal már hasad. A vakság sötétje lesz az. Aztán azt is észre veszik, hogy a lábaik nem engedelmeskednek az akaratuknak. Fülükbe valami véget nem érő, velőtrázó sikolyhoz hasonló hangok fognak csengeni.
Mialatt Zedd beszélt, a tábornok tekintete idegesen villogott ideoda, mint aki a látását próbálgatja. Vaskos ujjával belepiszkált a fülébe, mintha ki akarna szedni valamit belőle.
- Eddigre már akit a szúnyogok megcsíptek, mind túl gyenge lesz hozzá, hogy meg tudjon állni a lábán. Elvesztik az ellenőrzést testi funkcióik felett, és a saját szennyükben fognak heverni. A halál már csak pár órányira van tőlük... de ez a pár óra éveknek fog majd tűnni.
- Hogyan védekezhetünk ellene? — kérdezte Warren feszülten ülve a padja szélén, idegesen nyalogatva az ajkát. - Hogyan lehet gyógyítani?
- Gyógyítani? Sehogy. Nincs rá gyógymód. Aztán sűrű köd kezd kúszni a tábor felé. Ezúttal a néhány mágiahasználó, aki még megmaradt, megérzi, hogy a feléjük hömpölygő sötét, nyirkos lepel fullasztó, gonosz mágiával terhes. Figyelmeztetik a többieket. Akik már nem tudnak lábra állni, sikoltoznak félelmükben. Látni nem látnak, de jól hallják a távolból a közeledő ellenség csatakiáltásait, harci lármáját. Rettegésükben, nehogy a halálos köd elérje őket, mindazok, akik még fel tudnak állni, feltápászkodnak. A gyengébbek négykézláb kúszva próbálnak menekülni. A többiek futnak az életükért a közelítő köd elől. És ez lesz életük utolsó tévedése - suttogta Zedd. - Egyenesen az előkészített, várakozó halálcsapda torkába futnak.
Mostanra mindenki kitágult szemekkel, leesett állal hallgatta Zeddet, ülőhelyük peremén feszengve.
- Nos, tábornok - váltott hirtelen Zedd jókedvű hangsúlyra hátradőlve -, mi lesz azokkal a tömegsírokkal? Vagy azt tervezed, hogy ha lesznek túlélők, majd otthagyják a holtakat és a haldoklókat, hadd rothadjon el a testük? Valószínűleg nem is rossz ötlet. Lesz elég aggódnivaló anélkül is, hogy a betegekkel bajlódnának és eltemetnék azt a rengeteg holttestet. Különösen, mivel a kifehéredett húsuk puszta érintése is azonnal megbetegíti az életben maradottakat, és akkor...
Verna talpra ugrott.
- De hát mit tehetünk? - Tisztán látta, hogy a sátorban mindjárt ki fog törni a pánik. - Hogyan védekezhetünk az effajta aljas mágia ellen? - Széttárta a karjait. - Mit kell tennünk?
Zedd megvonta a vállát.
- Én azt hittem, hogy te és a Nővéreid már mindent kiterveltek. Azt hittem, tudjátok, mit csináltok. - Kezével dél felé intett, hátra, a válla fölött. - Úgy emlékszem, azt mondtad, hogy kézben tartjátok a helyzetet.
Verna szótlanul visszarogyott a padra Warren mellé.
- Khm, Zedd... - A tábornok nagyot nyelt idegességében, és felmutatta a szúnyogot. - Zedd, azt hiszem, kezdek szédülni egy kicsit. Nem tudnál valamit tenni ellene?
- Mi ellen?
- A láz ellen. Úgy érzem, a látásom is kezd gyengülni. Nem tudsz tenni semmit?
- Nem, semmit.
- Semmit.
- Semmit, mert semmi bajod sincs. Csak egyszerűen idevarázsoltam néhány albínó szúnyogot, hogy jobban eszetekbe véssétek, amit mondani akarok. Amit mondani akarok az, hogy amikor idejöttem a táborba, halálra rémültem. Ha feltételezzük, hogy az ellenség mágiahasználói gonosz szándékúak, és Jagangot ismerve elég okunk van rá, hogy ördögi gonoszságot tegyünk fel róluk, akkor ez a sereg nagyon rosszul van felkészülve a fenyegető veszély valódi természetére.
Philippa Nővér úgy emelte fel a kezét, mint egy kérdezni akaró iskoláslány.
- De hát ennyi mágiahasználóval közöttünk biztosan... észrevennénk... vagy valami.
- Éppen ezt próbálom elmagyarázni nektek: ahogy a dolgok most állnak, nem vennétek észre. Olyan veszélyek várnak rátok, amiket soha nem láttatok, nem is hallottatok róluk, el sem tudnátok képzelni, így nem is lehettek felkészülve rájuk. Az ellenség hagyományos mágiát is be fog vetni, semmi kétség, és az is elég gond lesz önmagában, de az albínó szúnyogok azok, amiktől igazán tartanotok kell.
- De hát, ahogy mondtad, te is csak azért varázsoltad elő őket, hogy figyelmeztess bennünket - vetette ellen Warren. - Talán az ellenség nem olyan okos, mint te, és eszébe sem fog jutni ilyesmi.
- A Rend nem a butaságával hódította meg az egész Óvilágot, hanem a kegyetlenségével. - Zedd összevonta a szemöldökét, és mondanivalója nyomatékosításául magasba emelte a mutatóujját. Amellett már eszükbe is jutott ilyesmi. A múlt tavaszon az ellenség kezére került egyik Nővér mágia segítségével halálos pestist szabadított ránk, amit egyetlen mágiahasználó sem volt képes észrevenni. Újszülöttektől az öregekig emberek tízezrei szenvedtek tőle szörnyű halált.
A Nővérek, akik az ellenség kezére kerültek súlyos, állandóan fenyegető veszélyt jelentettek. Ann magányos küldetésre indult, hogy kiszabadítsa, vagy megsemmisítse őket. Abból, amit Zedd látott, amikor Anderiában járt, Ann kudarcot vallott a küldetésével. Zedd nem tudta, mi történt Ann-nal, de azt tudta, hogy a Nővérek továbbra is Jagang kezében vannak.
- De a pestist megfékeztük - vetette ellen Warren.
- Richard fékezte meg, mert csak ő volt képes rá. - Zedd farkasszemet nézett a fiatal varázslóval. - Tudjátok-e, mit kellett megtennie, hogy megóvjon minket ettől a szörnyű sorstól? Be kellett jutnia a Szelek Templomába, amelyet az életet a haláltól elválasztó fátyol mögé rejtettek az Alvilágban. Sem ti, sem én nem tudjuk elképzelni, micsoda árat fizethetett egy ilyen kalandért. Amikor beszélt nekem róla, még mindig ott láttam a rémségek árnyait a szemében.
Még csak találgatni sem merek, milyen csekély esélye volt a sikerre, amikor elindult reménytelen útjára. Ha nem sikerül neki minden valószínűség ellenére, már mind halottak lennénk. Elvitt volna bennünket a mágiával ránk idézett láthatatlan halál, amit sem felismerni nem tudtunk, sem védekezni nem voltunk képesek ellene. Nem szeretnék még egyszer ekkora szerencsére építeni a jövőben.
Ezzel senki nem tudott ellenkezni. Csak enyhén bólogattak rá, vagy zavartan félrenéztek. A sátorra gyászos csend borult.
Verna ujjaival megdörzsölte a szemöldökét.
- A büszkeség nem sokat ér a halottnak. Be kell ismernem: a mágiahasználóink vajmi keveset tudnak arról, mit kellene tennünk, ha a Tehetséget háborúra kell használnunk. Tudunk egyet-mást a harcról, lehet, hogy nem is keveset, de be kell látnom, sajnálatosan hiányosak a szükséges ismereteink.
Tarts bennünket bolondoknak, ha akarsz, Zedd, de azt ne gondold rólunk, hogy ellenségeid vagyunk: mi ugyanazon az oldalon állunk. - Barna szemeiből tiszta őszinteség sugárzott. - Nem csak, hogy használni tudnánk a segítségedet, de hálával és örömmel is fogadnánk.
- Hát persze, hogy fog nekünk segíteni - szólt közbe gyorsan Adie, és korholó pillantást vetett Zeddre.
- Nos, kezdetnek egészen jó. Beismerni, hogy nem tudunk valamit, első lépés a tanulásban. - Zedd megvakarta az állat. - Én magam naponta meglepődöm rajta, milyen sok mindent nem tudok.
- Ez nagyszerű lesz - mondta Warren. - Mármint, hogy segíteni fogsz nekünk. - A hangja kicsit habozóvá vált, de azért folytatta. Tényleg nagyon jó lenne egy igazi varázslótól tanulni.
Zedd egyéb gondjaitól csüggedten megrázta a fejét.
- Szívesen megtenném, és persze fogok is egy pár tanácsot adni az éppen soron lévő feladataitok megoldásához. Hosszú és reménytelen utazásra indultam azonban, és attól tartok, hogy ez még mindig nem ért itt véget. Nem maradhatok, hamarosan tovább kell indulnom.

17. FEJEZET

Warren hátrasimította göndör szőke haját.
- Miféle utazásra indultál, Zedd? - Zedd csontos ujjával Reibisch felé intett.
- Nem muszáj ám megtartanod azt a szétlapított szúnyogot, tábornok.

Reibisch tábornok most ébredt rá, hogy még mindig hüvelykés mutatóujja között szorongatja a döglött rovart. Zavartan elhajította. Mindenki feszült figyelemmel várta Zedd válaszát. Az öreg varázsló lesimította súlyos gesztenyebarna palástját kórószerű combjain, és tekintetét elgondolkozva a sátor földes talajára szegezte.

Csüggedt sóhajtással szólalt meg.
- Hónapokat töltöttem kutatással felépülésem közben, miután magam is rendkívüli szerencsével menekültem meg egy olyan elképesztő varázslattal való küzdelemből, amilyennel korábban még sohasem találkoztam. Lent voltam Anderiában, és láttam egyet-mást belőle, mi történt, amikor a Rend bezúdult oda. Igencsak sötét idők jártak az ottani népre. Nem csak a zabráló katonák miatt, hanem a te egyik Nővéred miatt is, Verna. Úgy nevezik arra, hogy a Halál Úrnője.
- Tudod, melyik az? - kérdezte Verna keserűséggel a hangjában, amiatt, hogy az ő egyik Nővéréről ilyet kell hallania.
- Nem. Én magam csak egyszer láttam őt, akkor is jókora távolságról. Ha már teljesen felépültem volna, persze közbeléptem volna, és rendezem a helyzetet, de még nem igazán voltam a régi önmagam, így nem mertem szembeszállni vele. Ráadásul pár ezer katona is volt vele. A rengeteg katona látványa, egy olyan nővel az élükön, akiről sok mindent hallottak már, és akitől előre féltek, valóságos pánikba hajtotta a népet. A Nővér fiatal volt, szőke, és fekete ruhát viselt.
- Drága Teremtőm - suttogta Verna. - Ő nem az enyémek közül való, ő az Őrzőé. Kevés nő születik akkora Tehetséggel, mint az övé. Ráadásul emellé még bűnös úton is szerzett további erőt. Nicci a Sötétség Nővére.
- Én is kaptam jelentéseket Anderiából - vetette közbe Reibisch tábornok. Gyászos hangjából ki lehetett hallani, hogy ezek a jelentések alighanem pontosak és érzékletesek lehettek. - Azt is mondják, hogy mostanára már eléggé lecsillapodtak ott a dolgok. Zedd rábólintott.
- A Rend eleinte nagyon durva volt velük, de mostanára az „Igazságos Jagang”, ahogy újabban nevezik, megóvta őket a további kegyetlenkedéstől. A fővárost, Fairfieldet kivéve, ahol a vérengzések legnagyobb része lezajlott, az ország legtöbb helyén az emberek úgy tekintenek Jagangra, mint felszabadítójukra, aki egy jobb életet hoz nekik. így azután feljelentik azokat az utazókat, vagy akár a szomszédjaikat is, akikről azt gyanítják, hogy nem állnak szívvel-lélekkel a Rend nemes eszméi mellett.

Bejártam egész Anderiát, és sok időt töltöttem az ellenséges vonalak mögött kutatással, de eredménytelenül. Azután elmentem a Vadonba, és északra, jó néhány faluba és városba, de nyomukat sem leltem. Azt hiszem, a képességeimnek túl sok időre volt szükségük, hogy helyreálljanak: csak rövid ideje jöttem rá, hogy hol tanyáztok. El kell ismernem, tábornok, ügyesen álcáztad a csapataid állomáshelyét. Egy örökkévalóságba telt, mire rátok találtam. A fiú viszont, úgy tűnik, nyomtalanul eltűnt. - Zedd keze ökölbe szorult az ölében. - Meg kell találnom!
- Richardról beszélsz? - kérdezte Adie. - Az unokád után kutatol?
- Igen, Richard után és Kahlan után. - Zedd a reménytelenség gesztusával emelte fel a kezeit. - Sajnos, be kell vallanom, minden eredmény nélkül. Senkinek, akivel beszéltem, még csak fogalma sincsen róla, hol lehetnek. Minden képességemet latba vetettem, de hiába. Képtelen vagyok megtalálni őket. Az ember azt hinné, már nem is élnek.

A többiek zavart pillantásokat váltottak egymással. Zedd az egyik meglepett arcról a másikra nézett. Hónapok óta először a reményei újra feléledtek.
- Mi? Mi van? Ti tudtok valamit? - Verna a pad alá mutatott.
- Mutasd meg neki, tábornok.

Verna ösztönzésére a tábornok kihúzott a pad alól egy térképtekercset. Kérges kezeivel széthajtogatta, és a lába elé a földre terítette. Aztán megforgatta a térképet, hogy Zedd is jól láthassa. Reibisch a Szarvasföldtől nyugatra húzódó hegyvonulatra mutatott.
- Pontosan itt van.
- Pontosan ott... micsoda?
- Richard. És Kahlan - szólt közbe Verna.

Zedd tátott szájjal bámult Vernára, aztán a térképre. Reibisch tábornok ujja egy nagy hegység felett lebegett. Zedd jól ismerte azokat a hegyeket. Igen barátságtalan környék volt.
- Ott? Drága szellemek, hát mit keresne Richard és Kahlan odafönn, ilyen átokverte vidéken? Mit művelnek ott?
- Kahlan mesebesült - mondta Adie nyugtatgató hangsúllyal.
- Megsebesült?
- Nagyon közel jára hozzá, hogy átmenjen a szellemvilágba. Abból, amit hallánk, az is meglehet, meg is látá már a fátyol megetti világot. - Adie a térképre mutatott. - Richard azért vitte fel oda, hogy meggyógyuljon.
- De hát... miért pont oda? - Zedd tenyerével koponyájára simította hullámos fehér haját. Gondolatai szédítő táncot jártak, ahogy ezt az egészet egyszerre próbálta befogadni. - Meg lehetett volna gyógyítani...
- Aligha! El lőn varázsolva. Ha mágiát használtának volna a gyógyítására, egy alattomos rejtett varázslat szabadult vón’ el, és Kahlan meghótt vón’.

Zedd hirtelen mindent megértett.
- Jóságos szellemek... hálás vagyok érte, hogy a fiú idejében rájött.
- Mielőtt a sikolyok hangjával telített emlékképek rémségei eljuthattak volna Zedd tudatáig, mentálisan rájuk csapta az ajtót. Arca még így is fájdalmas fintorba torzult azoktól az emlékfoszlányoktól, amelyek közben átszivárogtak. - Na, de akkor is, minek ment oda? Itt lenne rá szükség.
- Az biztos - mordult fel ingerülten Verna. A hangja elárulta, hogy ez érzékeny téma volt számára.
- Nem jöhet ide - szólt közbe Warren. Hogy Zedd csak bámult rá némán, magyarázni kezdte. - Nem értjük tisztán a dolgot, de úgy hisszük, Richard valamiféle próféciának engedelmeskedik.
- Prófécia! - legyintett rá Zedd. - Richard nem szokott bedőlni holmi rejtvényeknek. Gyűlöli őket, és nem szokott törődni velük. Van, amikor én is azt kívánom, bárcsak törődne, de ő soha nem szokott.
- Nos, hát ezzel a bizonyossal törődik. - Warren egy percre összeszorított ajkakkal elhallgatott. - Ez az ő sajátja.
- Saját... micsodája?
Warren krákogott egyet.
- Próféciája. - Zedd talpra ugrott.
- Micsoda?! Richard? Ez képtelenség!
- Richard harci mágus - vetette oda Verna csöndes határozottsággal. Zedd dühösen pillantott körbe a hirtelen elővigyázatossá váló arckifejezéseken, aztán savanyú képet vágva lendületesen maga mögé kanyarította palástját és visszazöttyent a padra Adie mellé.
- Miféle ez a prófécia?

Warren idegesen csomóba gyűrte a térdén ibolyaszínű köntösét.
- Richard nem írta le pontosan.
Reibisch tábornok egy csomó összehajtogatott papírlapot húzott elő a zsebéből.
- Tessék. A Rahl Nagyúr írt nekem leveleket. Mindnyájan elolvastuk őket.
Zedd felpattant, és kikapta a leveleket a tábornok hatalmas markából. Aztán az asztalhoz lépett, és kisimogatta a papírokat. Mialatt a többiek csendben ültek, és őt figyelték, Zedd az asztal fölé hajolt, és olvasni kezdte Richard írásait.
Richard paradox módon, hatalmi szóval hárította el magától a hatalmat. Azt írta, hogy hosszas elmélkedés után megvilágosodás erejével érte őt a felismerés, hogy az ő segítsége a bizonyos pusztulásba vinné az embereit, és ezt immár teljes bizonyossággal tudja.
A következő levelekben Richard leírta, hogy ő és Kahlan biztonságban vannak, és Kahlan lassan, de biztosan gyógyul. Cara ott van velük. Reibisch tábornok és a többiek lebeszélő leveleire válaszolva Richard ragaszkodott a meggyőződéséhez. Figyelmeztette a levélírókat, hogy ha ő letér a számára kijelölt igaz útról, a szabadság ügye mindörökre el fog bukni. Megírta, hogy bármilyen döntéseket hozzanak is Reibisch tábornok és a többiek, ő nem fogja ezeket a döntéseket kritizálni vagy vitatkozni velük. Megírta, hogy lélekben velük van, de a belátható jövőben magukra lesznek utalva. Lehet, hogy örökre.
Richard leveleiben alapvetően semmi használható információ nem volt attól eltekintve, hogy a felismerésére vagy látomására hivatkozott, és hogy a tábornok és társai nem várhatnak tőle irányitást. Ennek ellenére Zedd képes volt kiolvasni belőlük egy-két olyan dolgot is, ami szavakban nem volt bennük.
Még az után is hosszasan meredt a levelekre, hogy befejezte az olvasásukat. A lámpa lángja jobbra-balra ingadozott a sátorban, időnként fellobogva, és tekergő, olajos füstpamacsokat lökve a levegőbe. A csendben behallatszottak az egymás között információkat cserélő őrök tompított hangjai a sátoron kívülről. Bent senki nem szólalt meg. Valamennyien ismerték a levelek tartalmát.
Verna túlságosan is feszült volt az aggodalomtól. Végül is nem bírta tovább.
- Elmész meglátogatni, Zedd? Meggyőzöd róla, hogy vissza kell térnie közénk, a harcba?
Zedd könnyedén végighúzta ujjait a papírra vetett szavakon.
- Nem tehetem. Ez olyan alkalom, amikor én sem tudok segíteni neki.
- De hát ő vezet minket ebben a háborúban! - A lámpafény kiemelte Verna ujainak kecses, nőies formáját, ahogy a hiábavaló reménykedés gesztusával szemöldökére szorította őket. Aztán a keze visszahullott az ölébe. - Nélküle...
Zedd nem válaszolt Vernának. Megpróbálta elképzelni, mi lenne Ann reakciója egy ilyen fordulatra. Ann évszázadokon át tanulmányozta a próféciákat, amelyek egy harci mágus születését jósolták meg, aki éppen ebben, a mágia fennmaradásáért vívott harcban fogja vezetni a népét. Richard volt ez a harci mágus, aki erre a háborúra született, aminek most hirtelen hátat fordított.
- Mit gondolsz, mi a gondja Richardnak? - kérdezte Adie halk, reszelős hangján.
Zedd még egyszer utoljára rápillantott a levelekre. Aztán elszakította tekintetét az írott sorokról, és felegyenesedett. A rosszul megvilágított sátorban minden szem rá szegeződött, mintha abban reménykednének, hogy Zedd majd valahogyan meg tudja óvni őket a sors ezen fordulatától, amelyet nem értettek, de amelytől ösztönösen rettegtek.
- Ez az idő a mélységes próbatétel ideje Richard lelkének. - Zedd mindkét kezét palástja ujjaiba csúsztatta, úgy, hogy ezüst brokát kézelői összeértek. - Egyféle átmeneti idő, amit valami olyan miatt kell átélnie, amit csak ő maga lát.
Warren a torkát köszörülte.
- Miféle próbatétel, Zedd? Meg tudod mondani nekünk?
Zedd határozatlanul legyintett, miközben szörnyű idők emlékei villantak át az agyán.
- Egyfajta küzdelem... afféle összhang-keresés.
- Milyen összhangé? - erősködött Warren.
Zedd mélyen a fiatalember kék szemébe nézett, közben azt kívánta, bár ne lenne ennyi kérdése.
- Mi a te Tehetséged célja?
- A célja? Nos, azt hiszem... csak úgy... van. A Tehetség egyszerűen egy képesség.
- Hogy másokon segítsünk - jelentette ki ellentmondást nem tűrően Verna. A Prelátus önkéntelenül összébb húzta kék köpenyét a vállain, mintha az afféle páncél lenne, ami megvédi, bármit is vessen ellene Zedd válaszul.
- Aha. Hát akkor mit keresel te itt? A kérdés meglepte Vernát.
- Itt?
- Igen. - Zedd széles, bizonytalan mozdulatot tett a karjával, valami ködös, távoli helyet jelezve. - Ha a Tehetséged azért van, hogy másokon segíts vele, miért nem ott vagy valahol és segítesz? Vannak gyógyításra váró betegek, tudatlanok, akiket tanítani kellene, éhesek, akik ennivalóra várnak. Mit ülsz itt okosan, egészségesen, jóllakottan?
Verna a köpenyét igazgatta, és eltökélt határozottsággal húzta ki a vállát.
- A csatában, ha elhagyod az őrhelyedet a kapunál, hogy segíts egy elesett bajtársadnak, a gyengeség hibáját követed eh az azonnali segítség kedvéért feláldozod azt, amivel sokkal nagyobb hasznot hajthatnál. Ha én most rohannék, hogy a szűkölködőkön vagy betegeken segítsek, ugyanezt a hibát követném el. El kellene hagynom az őrhelyemet itt a hadseregben, amelyik attól igyekszik visszatartani az ellenséget, hogy lerohanja az Újvilághoz vezető kaput.
Zedd véleménye javult egy kicsit a Prelátusról. Az asszony fájdalmasan közel járt hozzá, hogy egy nagyon nagy igazság lényegét megfogalmazza. Zedd tisztelete jeléül apró mosollyal és egy bólintással jutalmazta. Ettől Verna még inkább meglepődött, mint előzőleg Zedd kérdésétől.
- Most már jól látom, miért tartják a Fény Nővéreit igazi segítségnyújtóknak - simogatta meg az állat Zedd. - Tehát akkor az a meggyőződésed, hogy mi, akik a Tehetséggel, ezzel az úgynevezett képességgel rendelkezünk, azért születtünk erre a világra, hogy a szükséget szenvedők rabszolgái legyünk?
- Hát nem éppen..., de ha nagy a szükség...
- Akkor még szorosabban kötnek a rabszolgaság láncai azokhoz, akik nagyobb ínséget szenvednek - fejezte be helyette Zedd. - Azaz, bárki, aki szűkölködik, a te felfogásod szerint a mi urunkká válik? Szerződött szolgái egy ügynek vagy egy fontosabb ügynek, ha úgy hozza a sors, de mindazonáltal mégis csak szolgák, ugye?
Ezúttal Verna úgy döntött, nem követi Zeddet erre az ingatag talajra, de ez nem akadályozta meg benne, hogy haragosan nézzen az öreg varázslóra.
Zedd véleménye szerint a kérdéseire csak egyetlen, filozófiailag is helyes válasz létezett: ha Verna ismerte ezt a választ, hát ki nem mondta, ez bizonyos.
- Richard nyilvánvalóan olyan ponthoz érkezett, ahol kritikusan meg kell vizsgálnia az előtte álló választási lehetőségeket, és eldönteni, melyik a helyes út élete további folyása során magyarázta az Első Varázsló. - Lehet, hogy a körülmények arra késztették, hogy feltegye a kérdést magának, mi a helyes módja a képességei felhasználásának, és a saját értékrendje szerint mi létezésének valódi célja.
Verna reménytelen mozdulattal tárta szét a karjait.
- Nem látom, mi lehetne magasabb cél jelen pillanatban, mint itt lenni és segíteni a hadsereget az Újvilágot fenyegető veszély ellen; a szabad emberek életét fenyegető veszély ellen.
Zedd visszaroskadt a padra.
- Én nem látom, te nem látod, de Richard lát valami mást is.
- Viszont ez nem jelenti azt, hogy igaza is van - jelentette ki Warren.
Zedd egy pillanatig a fiatalember arcát vizsgálta. Warrennek a vonásai fiatalosak voltak, de a szemében valami mély bölcsesség rejtőzött, ami messze túlmutatott a fiatal korán. Zedd eltűnődött rajta, vajon hány éves is lehet Warren valójában.
- Nem, ez nem jelenti, hogy Richardnak igaza van. Lehet, hogy heroikus hibát követ el, ami szétrombolja valamennyiünk túlélési esélyeit.
- Kahlan is úgy gondolja, hogy Richard téved - szólt közbe habozva Adie, mint akinek rosszul esik, hogy ezt Zeddnek meg kell mondania. - Küldött nekem egy üzenetet, asszem, Richard tudta nélkül, mer’hogy Cara írta le, amit Kahlan diktált, és ő is adta volt oda a futárnak. Kahlan aszondja, attul tart, hogy Richard részben azér’ is csinálja ezt, ami ővele történt. Az Inkvizítor Anya azt is közölte bizalmasan, hogy szerinte Richard elvesztette a hitit az emberekbe’. Meg, hogy azér’, mer Anderiába’ a népek elutasították az ajánlatát, bukott vezetőnek érzi magát.
- Bah - legyintett Zedd elutasítóan. - Egy vezér nem kulloghat a népe mögött behúzott farokkal, mint egy kutya, pillanatnyi hóbortjaikat és szeszélyeiket szimatolva, hogy nyüszítve kövesse, amint erre-arra csaponganak az élet akadályai között. Ha a nép ilyen vezért akar, akkor nem vezért akar, hanem rabtartót, és előbbutóbb meg is fogja kapni.
Az igazi vezér maga vág széles, tiszta ösvényt az erkölcs vadonában, hogy a népe világosan láthassa a követendő utat. Richard erdei vezető volt, mert erre rendelte a természete. Lehet, hogy most eltévedt a sötét erdőben. Ha így van, meg kell találnia a kivezető utat, és ennek jól megfontolt útvonalnak kell lennie, ha a szabad népeknek valódi vezére akar lenni.
Mindenki csendben fontolgatta Zedd szavainak értelmét. A tábornok katona volt, aki a Rahl Nagyurat követte, és egyszerűen a parancsaira várt. A Nővéreknek meg voltak a saját elképzeléseik, Zedd és Adie pedig tudták, hogy a jövő útja nem mindig az, aminek egyesek szemében látszik.
- Richard pontosan ezt tette velem - szólalt meg Warren lágy, elmélázó hangon, saját emlékeibe merülve. - Megmutatta nekem az utat, elérte, hogy kövessem, és előjöjjek a Paiota könyvtárpincéiből. Kényelmesen éreztem magam odalent, meg voltam elégedve a sorsommal a könyveim között, de foglya voltam a lenti sötétségnek, és az életemet mások küzdelmei és eredményei útján éltem meg. Pontosan soha nem tudtam megérteni, hogyan sikerült Richardnak rávennie, hogy követni akarjam a külső világba. - Warren mélyen Zedd szemébe nézett. - Lehet, hogy most neki magának lenne szüksége ugyanilyen segítségre. Tudsz tenni érte valamit, Zedd?
- Richard életének olyan pontjához érkezett, ami komoly megpróbáltatás lenne bárki számára, de különösen az egy varázslónak. Ezen saját erejéből kell átjutnia. Ha, úgymond kézen fogom és kivezetem belőle, esetleg olyan útra irányítom, amelyre magától sohasem lépett volna, és egy életen át szenvedni fogja a sorsát, amit én választottam neki... de ami még ennél is rosszabb, mi van, ha neki van igaza? Ha botor módon más választásra kényszerítem, az esetleg mindannyiunk végzetét jelentheti, és azt eredményezheti, hogy a Birodalmi Rend az egész világot leigázza. Zedd megrázta a fejét. - Nem. Csak annyit tudok, hogy Richardot hagynunk kell, tegye, amit tennie kell. Ha valóban ő az, akinek vezetnie kell bennünket ebben az emberiség és a mágia jövőjéért vívott harcban, akkor ez a mostani állapot csak egy része annak az útnak, amit be kell járnia.
Zedd szavaira majdnem mindannyian rábólintottak, ha vonakodva is.
Warren nem bólintott. Ibolyaszín köntöse ráncait babrálta, és így válaszolt:
- Van itt még egy dolog, amit nem gondoltunk végig eddig. Mindenki várakozóan hallgatott, de Warren kék szemei Zedd tekintetét keresték. Zedd visszanézett, és Warren szemeiben olyan szokatlan mély bölcsességet pillantott meg, ami arról árulkodott, hogy ez a fiatal ember ott is a dolgok mélyére lát, ahol mások . csak a felszín csillogását veszik észre.
- Lehetséges - folytatta Warren csendes, de eltökélt hangon -, hogy Richard a Tehetség hordozójaként, harci mágusként valódi próféciát látott. A harci mágusok mások, mint mi vagyunk. Az ő képességeik nem olyan beszűkültek és specializáltak, mint a többieké. A prófétálás, legalábbis elméletileg, belefér a képességeik közé. Mi több, Richard nem csak az Alkotó Mágiát birtokolja, hanem a Pusztítót is. Háromezer éve nem született olyan varázsló, aki mindkettőnek birtokában lett volna. Talán el tudjuk képzelni, de fel nem mérhetjük ésszel a benne rejlő lehetőségeket, bármennyit utaltak is rá a róla szóló próféciák.
Nagyon könnyen lehetséges, hogy Richard valódi próféciát látott, és teljesen meg is értette. Ha ez így van, akkor pontosan azt teszi, amit kell. Még az is lehet, hogy megértette a próféciát, de az olyan rettenetes, hogy az egyetlen szívességet teszi nekünk, amit megtehet, azzal, hogy nem mondja el nekünk.
Verna két kezébe fogta Warren kezét.
- Ezt te sem hiszed igazán, Warren, ugye?
Zedd észrevette, hogy Verna nagyon sokat ad arra, amit Warren mond.
Ann elmondta Zeddnek, hogy Warren épp hogy csak elkezdte mutatni prófétai képességének jeleit. Az effajta varázslók, a próféták olyan kevesen vannak, hogy csak egy-kettő születik belőlük minden évezredben. A próféták jelentősége és fontossága felmérhetetlen. Zedd nem tudta, hol járhat Warren a prófétaság felé vezető úton. Valószínűleg ezt még maga Warren sem tudta magáról.
- A prófétálás rettentő teher lehet - simította le Warren a köntösét a combján. - Lehet, hogy a prófécia azt mutatta Richardnak, hogy ha valaha is meg akarja látni a győzelmet, nem szabad kockáztatnia, hogy velünk együtt essen el a Birodalmi Rend elleni harcban.
Reibisch tábornok varázslóügyekbe, ám szórakozottan csavargatta a ruhája gombjait. Warren ebben a pillanatban, még Verna bátorító kézszorítása ellenére is teljesen reményvesztettnek látszott.
- Warren! - Zedd kivárt, amíg a tekintetük újra találkozott.
-Mindnyájunkkal előfordul, hogy a dolgokat időnként a legijesztőbb kimenetelűnek látjuk, egyszerűen azért, mert az a legszörnyűbb, amit el tudunk képzelni. Ne feltételezd, hogy Richard tetteinek a legfőbb mozgatórugója olyasvalami, aminek csekély a valószínűsége, csak azért, mert ettől félsz a legjobban. Én azt hiszem, Richard most azért küzd, hogy megtalálja a saját helyét ebben az egészben, ami körülöttünk folyik. Ne felejtsd el, hogy ő egyszerű hegyi vezetőként nőtt fel. Nem csak a saját képességeivel kell tisztába jönnie, hanem a vezérség súlyának is tudatosulnia kell benne.
- Igaz, de...
Zedd figyelmeztetően emelte fel a mutatóujját.
- Egy adott helyzetben az igazság leggyakrabban a legvalószínűbb magyarázattal azonos.
A gyászos kifejezést Warren arcán lassan felváltotta valami sugárzó mosoly.
- Teljesen megfeledkeztem erről az ősi bölcsességről. Köszönöm, Zedd.
Reibisch tábornok, aki eddig göndör szakállát fésülgette az ujjaival, most ökölbe szorította, és felemelte a kezét.
- Emellett arról se feledkezzünk meg, hogy a d’harai sereget nem olyan egyszerű legyőzni. Vannak még mozgósítható tartalékaink, és a Középföld szövetséges országaiból is hívhatunk segítséget. Ismerjük a jelentéseket a Rend hadseregének a méreteiről, de ők is csak emberek, nem gonosz szellemek. Vannak mágiahasználóik? Hát nekünk is vannak. Eddig még nem tapasztalták meg a d’harai katonák erejét és bátorságát.
Warren felemelt egy követ, kisebbet az öklénél, és felmutatta a tenyerében szavai érzékeltetésére.
- Ne vedd tiszteletlenségnek, tábornok, és elbátortalanítani sem nem akart beleszólni az efféle feszülten figyelt. Philippa Nővér szeretnélek az igaz ügyünk védelmétől, de a Rend tanulmányozása régóta kedvenc kutatási területem. Éveken át foglalkoztam vele. Amellett én is az Óvilágból jöttem.
- Jogos. Tehát, mit akarsz elmondani nekünk?
- Nos, tegyük fel, hogy az asztal lapja az Óvilág: az a terület, ahonnan Jagang toborozza a csapatait. Persze vannak területek, amelyek igencsak ritkásan lakottak, de ugyanúgy vannak sűrűn lakott területei is.
- Ugyanúgy, ahogy az Újvilágban - vetette közbe a tábornok. D’Harában is vannak sűrűbben és ritkábban lakott részek.
Warren megrázta a fejét. Kezével végigsöpört az asztal lapja felett.
- Mondjuk, ez az Óvilág, az asztal egész felülete. - Felmutatta a követ a tábornoknak, aztán óvatosan letette az asztal legszélére. Ez pedig itt az Újvilág. Akkora a mérete, mint ezé a kődarabé, az Óvilághoz viszonyítva.
- De... de... ez biztosan nem foglalja magába D’Harát - hebegte a tábornok. - Nyilván D’Harával együtt...
- D’Harát is beleértettem a méretekbe.
- Attól tartok, Warrennek igaza van - értett egyet Verna is. Philippa Nővér is rábólintott szilárd megerősítésül.
- Talán... - szólalt meg ölében összefont kezeire meredve - talán Warren látja jól. Talán Richard valóban a vereségünket látta meg a víziójában, és tudja, hogy neki ki kell maradnia belőle, különben ő is elpusztul velünk együtt.
- Egyáltalán nem gondolnám, hogy erről van szó - vetette ellen Zedd gyengéd, megnyugtató hangon. - Én jól ismerem Richardot. Ha úgy vélné, hogy veszíteni fogunk, meg is mondaná, hogy a többiek szabadon mérlegelhessék ezt a körülményt is a döntéseikben.
A tábornok a torkát köszörülte.
- Szóval, tulajdonképpen abból a csomóból hiányzik egy levél. Az volt a legelső, az, amiben a Rahl Nagyúr a látomásáról írt nekünk. Abban a Rahl Nagyúr azt írta, hogy nincs esélyünk a győzelemre.
Zedd úgy érezte, minden erő kifut a lábaiból. Azért megpróbált közömbös arcot vágni.
- Ó! Na, és hol az a levél?
A tábornok lapos oldalpillantást vetett Vernára.
- Nos, amikor elolvastam - mondta Verna - nagyon feldühödtem, és...
- És gombócba gyűrve a tűzbe dobtad - fejezte be helyette Warren.
Verna elvörösödött, de nem kezdett mentegetőzni. Zedd megértette a Prelátus érzelmeit, de nagyon szerette volna a saját szemével olvasni azt a levelet. Erőltetetten elmosolyodott.
- Pontosan ezeket a szavakat használta? Hogy nincs esélyünk a győzelemre? - kérdezte, és igyekezett, hogy hangjából ne érezzék ki a riadalmát. Érezte, hogy a hátán csak úgy patakzik a hideg verejték.
- Neem... - húzta a szót a tábornok, és a vállait vonogatva igyekezett pontosan felidézni magában a levél szövegét.
- Nem. A Rahl Nagyúr azt a kifejezést használta, hogy nem szabad nyílt támadásba vinni az erőinket a Birodalmi Rend ellen, mert akkor a mi csapatainkat szétzúzzák, és minden esélyünk elvész bármilyen jövőbeli győzelemre.
Zedd tagjaiból kezdett kiállni a zsibbadás. Letörölte homlokáról az izzadságot. Most már könnyebben jutott lélegzethez is.
- Nos, ez okos meglátás. Ha tényleg akkora az erejük, ahogy Warren mondja, akkor minden nyílt támadás ostobaság lenne.
A tanácsnak tényleg volt értelme. Zedd azonban nem értette, miért hangsúlyozott ki Richard egy ilyen magától értetődő dolgot egy olyan tapasztalatokkal rendelkező katonának, amilyen Reibisch tábornok. Lehet, hogy csak óvatosságból. Abban nincs semmi rossz, ha óvatos valaki.
Adie Zedd lazán ökölbe fogott keze alá csúsztatta a kezét, és tenyerébe szorította.
- Ha úgy gondolod, hogy Richardnak egyedül kell végigcsinálni a dogot, akkó’ maradol? Segítel a mágusoknak megtanulni, amit kell? Minden szem Zeddre meredt, és az arcokon aggodalom ült, amíg a döntésére vártak. A tábornok egy fehér forradást babrált szórakozottan az arcán. Philippa Nővér az ujjait tördelte, míg Verna és Warren egymásba kulcsolták a kezeiket.
Zedd elmosolyodott, és átölelte Adie vállát.
- Hát persze, hogy nem hagylak cserben benneteket.
A szemközti padon ülő három emberből egyszerre szakadt fel a megkönnyebbülés sóhaja. Tartásuk ellazult, mintha épp most oldották volna le róluk a nyakukra feszülő hurkot.
Zedd szigorú pillantását végighordozta a társaságon.
- A háború ronda mesterség. Az egész arról szól, hogy embereket öljünk, mielőtt azok ölnének meg minket. A háborúban a mágia is csak egy a fegyverek közül, bármilyen félelmetes fegyver is. Meg kell értenetek, hogy ebben a helyzetben végső soron a mágiával is gyilkolni fogunk.
- Mit kell tennünk? - kérdezte Verna, aki láthatóan szintén megkönnyebbült, hogy Zedd köztük marad, de azért nem annyira, mint Reibisch tábornok, Warren vagy Philippa Nővér.
Zedd a palástját igazgatta, oldalról behúzva az anyagot a combjai közé, miközben elgondolkodott Verna kérdésén. Ez nem olyan oktatás volt, amit szívesen vett volna.
- Holnap reggel belekezdünk. Sokat kell még megtanulnotok arról, hogyan lehet semlegesíteni háborúban a támadó mágiát. Meg fogom tanítani a Tehetség birtokosait arra a gyötrelmes tudásra, hogyan használhatunk valamit, amit csak jóra szeretnénk, arra, hogy másoknak ártsunk vele. A leckéket nem lesz kellemes végigcsinálni, de az még rosszabb lenne, ha nem tanulnátok meg.
A mágiahasználók számára még végiggondolni sem lehetett könnyű, hogy ilyen vagy még rosszabb leckéket kell venniük. Adie, aki azért tudott már valamit az efféle mágikus harcok rémségeiről, együttérzően megtapogatta Zedd hátát. Zedd vastag palástja a hátára tapadt az izzadságtól. Azt kívánta, bárcsak inkább a régi, egyszerű varázslóköntöse lehetne rajta.
- Mindent meg fogunk tenni, amit kell, hogy a Birodalmi Rend gonosz mágiájától meg védjük az embereinket - jelentette ki Verna.
- Prelátusi szavamat adom rá.
Zedd rábólintott.
- Akkor hát holnap belekezdünk.
- Rágondolni is ijesztő, hogy a mágiát fegyverként használják fel
-jegyezte meg Reibisch tábornok, miközben felállt a helyéről.
Zedd vállat vont.
- Az igazat megvallva a mágia végső célja a harcban: semlegesíteni az ellenség mágiáját. Ha jól végezzük a dolgunkat, egyféle egyensúlyt hozunk létre. Ez annyit jelent, hogy minden mágia lenullázódik, és a katonák úgy küzdhetnek, hogy semmilyen varázslat nem befolyásolja a csata kimenetelét. Acél lehettek az acél ellen, amíg mi mágia leszünk a mágia ellen.
- Ezt úgy érted, hogy a mágia nem lesz közvetlenül a segítségünkre a harcban?
Zedd újra csak a vállát vonogatta.
- Mi is megpróbálunk annyit ártani nekik a mágiával, amennyit csak tudunk, de ha támadó fegyverként használjuk a mágiát, az ellenség megpróbálja majd semlegesíteni. Az ő támadásaikat meg mi igyekszünk majd ártalmatlanítani. A háborús mágiahasználat eredménye, ha mindkét oldalon gyakorlott varázslók dolgoznak, és megfelelően teszik a dolgukat, olyan lesz, mintha egyáltalán nem is létezne mágia. Ha nem tudunk megfelelni a kihívásnak, az erők, amelyekkel ránk támadnak, rettenetes pusztítást fognak végezni, amit látni is szörnyű lesz. Ha mi leszünk ügyesebbek, akkor mi végzünk olyan rombolást a soraik között, amit elképzelni sem tudtok. De az én tapasztalataim szerint a mágia valamilyen módon mindig igyekszik egyensúlyba jutni, ezért ilyen rémségeket ritkán lehet tapasztalni.
- Tehát egyféle holtpont a célunk? - kérdezte Philippa Nővér.
Zedd felfelé fordította a tenyereit, és ellenkező irányba mozgatta őket föl-le, mintha egy egyensúlyozó mérleg tányérjai lennének.
- A Tehetség hordozói most mindkét oldalon annyira fognak igyekezni, mint még sohasem. Elhihetitek nekem, borzasztóan kimerítő munka lesz. Az eredmény, apró sikereket leszámítva olyan lesz, mintha semmit sem tennénk, még a vacsoránkért sem dolgoznánk meg.
Zedd leeresztette a kezeit.
- Közben-közben azért történnek majd olyan ijesztő és rettenetes dolgok, hogy azt fogjuk hinni, a világ megőrült körülöttünk és végezni akar magával.
Reibisch tábornok arcán valami ellágyult, mindentudó mosoly jelent meg.
- Hadd mondjam meg neked, hogy a háború akkor is ilyennek látszik, ha kardot tartasz a kezedben. - Kezeit gúnyos védekezéssel emelte maga elé. - De én azért inkább azt választanám, semmint, hogy mindenféle varázsszúnyogokat kaszaboljak a kardommal. Én az acél embere vagyok az acél ellen. Mágiának a mágia ellen ott van nekünk a Rahl Nagyúr. Nagy könnyebbség számomra, hogy a Nagyúr nagyapja, az Első Varázsló is bennünket segít. Köszönöm neked, Zedd. Ha bármire szükséged lenne, csak szólj, és máris megkapod.
Verna és Warren beleegyezően rábólintottak. A tábornok a sátor kijáratához lépett, de kezében az ajtó takarólapját markolva visszafordult, amikor Zedd megszólalt.
- Most is küldtök még futárokat Richardhoz? - A tábornok ráfelelte, hogy igen.
- Meiffert kapitány is volt odafenn. Ő bővebben is beszámolhat neked a Rahl Nagyúrról.
- Az összes futár biztonságban visszatért?
- A legtöbb. - A tábornok megdörzsölte a szakállát. - Eddig csak kettőt veszítettünk el. Az egyiket véletlenül megtaláltuk egy sziklaomlás alján. Egy másik nem tért vissza, de a holttestét nem találtuk meg, ami egyáltalán nem furcsa. Az út hosszú és nehéz. Egy ilyen úton rengeteg veszély leselkedik az emberre. Számítottunk is rá, hogy veszítünk néhány embert.
- Szeretném, ha nem küldenétek több futárt oda fel Richardhoz.
- De a Rahl Nagyurat folyamatosan informálnunk kell.
- És mi lesz, ha az ellenség elfogja az egyik ilyen futárt, és megtudják, hol van Richard? Ha valakinek nincsenek erkölcsi korlátai, előbb-utóbb bárkit vallomásra tud bírni. A dolog nem éri meg a kockázatot.
A tábornok elgondolkodott Zedd szavain, közben tenyerével a kardja markolatát dörzsölgette.
- A Rend messze délre állomásozik tőlünk, lenn Anderiában. Az egész terület a mi ellenőrzésünk alatt áll innentől egészen a hegyekig, ahol a Rahl Nagyúr tanyázik. - Zedd rezzenéstelen tekintete alatt rezignáltán megcsóválta a fejét. - De ha te azt mondod, hogy a dolog aggodalomra ad okot, akkor nem küldök oda több embert. De nem fog a Rahl Nagyúr csodálkozni rajta, hogy mi történt velünk?
Zedd simára rángatta a kézelőit, és felsóhajtott.
- Lehet, hogy ha a nyár véget ér, még mielőtt a tél teljes erejével elérkezik, és ők odafönn rekednének a hó miatt, felmegyek, és megnézem, hogy vannak.
Reibisch tábornok távozóban visszamosolygott Zeddre.
- Mindannyiunknak megkönnyebbülést jelentene, ha tudnál beszélni a Rahl Nagyúrral, Zedd. A te szavadra sokat ad. Hát akkor jó éjt.
A tábornok ezzel elárulta valódi érzéseit. A sátorban senki nem bízott igazán benne, hogy Richard tudja, mit csinál, kivéve talán Zeddet, de még neki is megvoltak a maga kételyei. Kahlan azt üzente, szerinte Richard bukott vezetőnek tekinti magát, és itt ezek az emberek, akik állításuk szerint el sem tudták képzelni, hogy hihet Richard magáról ilyet, lám, maguk sem bíznak benne. Richard egyedül volt, és csak a saját hitének erejére támaszkodhatott.
Miután a tábornok távozott, Warren türelmetlenül dőlt előre.
- Zedd, veled mehetnék beszélni Richarddal. Mi ketten meg tudjuk győzni, hogy mondjon el mindent részletesen, aztán el tudnánk dönteni, hogy valódi próféciát kapott, vagy ahogy állítja, csak egy szilárd meggyőződésre jutott. Ha nem igazi próféciáról van szó, talán rá tudnánk venni, hogy másként lássa a dolgokat. Sőt mi több, elkezdhetnénk tanítani, legalábbis te elkezdhetnéd, a Tehetségéről és a mágia helyes használatáról. Meg kell tanulnia, hogyan használhatja a képességeit.
Zedd fel-alá járkálva hallgatta, Verna pedig apró mordulással jelezte kételyét Warren javaslata iránt.
- Én megpróbáltam megtanítani Richardot, hogyan érintheti meg a Hanját. Sok más Nővérünk is próbálkozott vele, de egyikünk sem haladt vele semmire.
- De Zedd úgy gondolja, hogy ez tulajdonképpen egy varázsló dolga. Nem igaz, Zedd?
Zedd megállt a járkálásban, és egy pillanatig kettőjüket méregette, mialatt azon gondolkozott, hogyan öntse szavakba, amit mondani akar.
- Nos, ahogy már korábban is mondtam, a varázsló tanítása nem igazán boszorkányok dolga, hanem egy másik varázslóé...
- Nem hiszem, hogy Richarddal te többre jutottál volna, mint mi fortyant fel Verna.
Warren nem hátrált meg.
- Zedd úgy gondolja...
Zedd torokköszörüléssel kért csendet.
- Igazad van, fiam, varázslót tanítani másik varázsló feladata. Verna dühösen jelezte felemelt ujjával az ellenvéleményét, de Zedd zavartalanul folytatta. - Ebben az esetben azonban azt hiszem, Vernának van igaza.
- Tényleg? - kérdezte Warren.
- Tényleg? - kérdezte Verna. Zedd békítő gesztussal intett.
- Igen, Verna, úgy gondolom. Azt hiszem, a Nővérek is meg tudnak tanítani egyet-mást. Végtére is, nézzük csak Warrent itt. A Nővérek megtanították néhány dologra a Tehetségéről és annak használatáról, még ha jó sok időbe került is. Másokat is sikerült megtanítani, bár szerintem csak korlátozott mértékben, de Richarddal a legegyszerűbb dolgokban sem boldogultatok. Jól mondom?
Verna kelletlenül elhúzta a szája szélét.
- Egyikünknek sem sikerült megtanítania, még olyan egyszerű dologra sem, hogy megérezze a saját Hanját. Én magam is sok-sok órán át ültem mellette és próbáltam rávezetni. - Verna összefonta a karjait, és félrenézett Zedd átható pillantása elől. - Egyszerűen nem ment, pedig sikerülnie kellett volna.
Warren az állára tette az ujját, és olyan képet vágott, mint akinek épp most jutott eszébe valami.
- Tudjátok, Nathan mondott egyszer nekem valamit. Azt mondtam neki, tanulni akarok tőle. Azt kértem, tanítson meg a prófétaságra. Ő erre azt felelte, hogy a prófétálást nem lehet tanítani, arra születni kell. Akkor jöttem rá, hogy mindenre, amit a prófétaságról megtudtam és megértettem, magamtól jöttem rá, nem mások tanításai révén. Lehet, hogy ez Richardnál is hasonlóan van? Ezt akarod mondani, Zedd?
- Ezt bizony. - Zedd ismét visszaült a kemény fapadra Adie mellé. Nagyon szeretném, nem csak nagyapjaként, hanem mint Első Varázsló is, megtanítani Richardot arra, hogyan használhatja a képességeit, de kezdek erősen kételkedni benne, hogy ez egyáltalán lehetséges. Richard sok mindenben különbözik minden más varázslótól, és nem csak annyiban, hogy ő a Pusztító Mágiával is rendelkezik a szokásos Alkotó mellett.
- De te mégiscsak az Első Varázsló vagy - szólt közbe Philippa Nővér. - Biztos, hogy sok mindent tudnál tanítani neki.
Zedd palástja maga alá gyűrt ráncait húzogatva simára, ismét azon gondolkodott, hogy is magyarázza meg, amire gondol.
- Richard olyan dolgokat is megcsinált, amit én magam sem értek. Az én tanításaim nélkül is képes volt olyasmiket is elérni, amit én még csak elképzelni sem tudtam. Richard egyedül megtalálta a Szelek Templomát, véghezvitte, hogy megszüntesse a pestisjárványt, és vissza is térjen a Fátyol mögül az élők világába. El tudott volna képzelni bármelyikőtök is ilyesmit? Különösen egy kezdő varázslóról, akit nem is tanított senki? Visszaűzte a Harmóniákat az élők világából a Fátyol mögé, fogalmam sincs róla, hogyan. Olyan varázslatokat vitt véghez, amikről még sohasem hallottam, nem hogy megérteném őket.Attól tartok, az én tudásom Richardot inkább csak összezavarná, mint segítene rajta. Richard egyik képessége, és egyúttal előnye is velünk szemben az, ahogy ő a világot látja. Nem csupán friss szemmel, hanem az Igazság Keresője szemével. Nem tudja bizonyos dolgokról, hogy lehetetlenek, így aztán megpróbálja megvalósítani őket. Nem merem megmondani neki, hogyan használja a mágiáját, hogyan tegyen meg bizonyos dolgokat, mert ezzel egyúttal azt is sugallhatnám neki, hogy a képességének vannak korlátai: éppen ezzel tenném valóssá ezeket a korlátokat. Mit tudnék én tanítani egy harci mágusnak? Jóformán semmit sem tudok magáról a Pusztító Mágiáról sem, nem hogy az efféle Tehetség erejéről.
- Mivel nincs másik varázslónk, aki a Pusztító Mágiával rendelkezne, arra gondolsz, hogy esetleg a Sötétség egyik Nővére taníthatná őt? - kérdezte Warren.
- Nos - tűnődött el Zedd -, ez nem is rossz gondolat. - Fáradtan felsóhajtott, és komoly hangon zárta le magyarázatát. - Kezdek rádöbbenni, hogy nem csak haszontalan lenne megpróbálnom Richardot megtanítani, hogyan használja a Tehetségét, de még veszélyes is lehet. Az egész világra nézve veszélyes. Szeretném meglátogatni, felajánlani neki a támogatásomat, a tapasztalataimat és a megértésemet, de segítséget? - Megrázta a fejét. - Azt nem merném.
Ezúttal senki sem tiltakozott. Verna maga első kézből rendelkezett olyan tapasztalatokkal, amelyek csak megerősítették a Zedd szavaiban rejlő igazságot. A többiek pedig nyilván elég jól ismerték Richardot hozzá, hogy elhiggyék, amit Zedd mondott.
- Segíthetek neked egy üres sátrat keresni, Zedd? - törte meg a csendet végül Verna. - Úgy nézel ki, mint akire ráférne némi pihenés. Reggel, ha már kipihented magad, és mindannyian végiggondoltuk ez egészet, majd újra beszélhetünk róla.
Warren, aki éppen újabb kérdést akart feltenni, mielőtt Verna megszólalt, csalódottnak látszott, de beleegyezően bólintott. Zedd kinyújtóztatta a lábait, és nagyot ásított.
- Az nagyszerű lenne. - Az előtte álló munka nagysága kissé elijesztette. Szinte fájt, annyira szerette volna viszontlátni Richardot, segíteni rajta, különösen, hogy már olyan régóta kutatott utána. Néha nagyon nehéz magára hagyni valakit, éppen olyankor, mikor erre a magányra lenne a legnagyobb szüksége.
- Az nagyszerű lenne - ismételte. - Tényleg fáradt vagyok.
- A nyár lassan itten hagy bennünket. Az éccakák má’ hűvösödnek
- mondta Adie, és Zedd oldalához simult. Felnézett az Első Varázslóra fehér szemgolyóival, amelyeknek lágy borostyán árnyalatot kölcsönzött a lámpafény. - Velem maradol, és megmelegíted a csontjaimat, öreg?
Zedd mosolygott, és átölelte a csontasszonyt. Olyan kellemes érzés volt újra az öreg boszorkány mellett lenni, amilyennek magában elképzelte. Az igazat megvallva, ha most az öregasszony egy újabb tollas kalapot kínált volna Zeddnek, hát elfogadja, sőt fel is teszi a fejére, ráadásul mosolyogva. Az aggodalom azonban úgy sajgott benne, mint valami közelítő vihar előérzete.
- Zedd - szólt hozzá Verna, aki láthatóan észrevette az öreg varázsló szemében a súlyos gondjait -, Richard harci mágus, aki, ahogy te is mondtad, figyelemre méltó képességekről tett már tanúbizonyságot. Nagyon talpraesett fiatalember. Ráadásul nem más, mint maga az Igazság Keresője, és védelemül ott van vele az Igazság Kardja: a kard, amiről én magam tanúsíthatom, hogy tudja használni. Kahlan pedig Inkvizítor. Sőt, ő az Inkvizítor Anya, és kellően tapasztalt a saját erejének a használatában. Ezen kívül egy Mord-Sith is van velük, a Mord-Sithek pedig nem kockáztatnak.
- Tudom - suttogta Zedd, és a semmibe meredve merült el saját gondolatainak rémálom-szerű örvénylésében - de mégis nagyon féltem őket.
- És mitől tartasz annyira? - érdeklődött Warren.
- Az albínó szúnyogoktól.

18. FEJEZET

Kahlan a kimerültségtől zihálva keresztülhátrált a tüskés szederbokrokkal átszőtt sűrű bozótoson, hogy elkerülje a kardcsapást. A fegyver hegye pár centire surrant el a bordái előtt. Elkeseredett hátrálása közben észre sem vette a nadrágjába kapaszkodó tüskék tépését, rángatását. Úgy érezte, a szíve a tarkójában lüktet.

Richard fáradhatatlanul újra támadott, hátraszorítva Kahlant egy keskeny sziklataréjon és a mögötte húzódó árkon át. Richard csizmái felkavarták a lehullott avart, amely a délutáni nap fényében színes viharfelhőkként kavargott a lábai körül. Az élénkpiros, ragyogó narancs és fénylő sárga levelek kerengve hullottak alá a kiálló kövekre és a borókabokrok szúrós ágaira. Olyan volt, mintha lábuk elé hullott szivárványban küzdöttek volna.

Richard ismét támadott. Kahlan már alig kapott levegőt, de kivédte Richard pengéjét. Richard rendületlenül rohamozott tovább. Kahlan ismét csak hátrált, magasra emelt lábakkal, hogy fel ne bukjon a háta mögött álló hatalmas lucfenyő gyökereiben. Végzetes lett volna elesnie: Richard azonnal ledöfte volna.

Kahlan balra pillantott. Magas sziklafal emelkedett azon az oldalon, csúszós, nyirkos mohacsíkokkal tarkítva. A másik oldalon a sziklapárkány, amelyen küzdöttek, a fal felé keskenyedett, és nem messze mögötte el is érte a falat. Ha odáig hátrál, onnan nincs más út, mint egyenesen felfelé mászni, vagy lefelé kúszni a szakadékba.

Kahlan ismét hárított egy csapást, és Richard is blokkolta a visszavágást. Kahlan hirtelen kitört, és egy vad rohammal hátra kényszerítette Richardot vagy egy tucat lépésnyire. Richard könnyedén hárította Kahlan csapásait, majd hasonló lendülettel támadott vissza. Kahlan hamarosan a megnyert tér kétszeresét veszítette. Ismét kétségbeesetten védekeznie kellett, és területet feladnia, hogy elkerülje a csapásokat.

Pár méternyire egy kidőlt balzsamfenyő törzsén egy kicsi, vörös mókus üldögélt, fülein már a kinőtt a sűrű téli pamacs. Az állatka apró, barna mohadarabot emelt fel mellső mancsaival a fatörzsről. Fehér hasa szinte világított, ahogy hátsó lábain ülve körbe-körbe harapdálta a mohadarabot, mint valami kétszersültet rágcsáló néző egy vitézi tornán.

Kahlan levegőért kapkodott, tekintete ide-oda cikázott szilárd támaszkodót keresve a lábának a hatalmas hegyi fatörzsek között, ugyanakkor éberen lesve valami lehetőségre, ami megmentheti. Ha valahogy Richard mögé kerülhetne, kitérve a fegyvere fenyegető hatóköre elől, tiszta menekülési útja nyílhatna. Richard persze lerohanná, de legalább időt nyerhetne. Lebukott Richard egy gyors döfése elől és egy juharfa csemete mögé került, napfényben csillogó foltos saspáfrányok közé.

Richard hirtelen vad rohammal támadott, hogy véget vessen a küzdelemnek, és magasra emelte a kardját, hogy lesújtson.
Ez volt Kahlan egyetlen esélye: az utolsó lehetőség.
Egy szempillantás alatt visszatámadt hátrálásából, lebukva Richard kinyújtott karja alá. Fegyverével egyenesen Richard hasába döfött.
Richard mindkét kezét a sebre szorította. Egy pillanatig imbolygott, aztán a páfrányok közé zuhant a hátára. A páfrányokra hullott avar felkavarodott a közéjük hulló testtől, és a levelek pörögve repültek a levegőbe, hogy libegve visszahulljanak Richard testére. A juharlevelek vöröse olyan vibrálóan élénk volt, hogy a vér barnának tűnhetett volna mellette.
Kahlan Richard fölött állt, és zihálva igyekezett visszanyerni a lélegzetét. Teljesen kimerült. Térdre rogyott, és ráborult Richard mereven elnyúló testére. Körülöttük a karamell színű páfránylevelek apró öklöcskékké sodródva ágaskodtak, mintha ezzel próbálnának ellenállni az ősz által ígért pusztulásnak. A világosabb sárga páfránylevelek friss, tiszta szénaillatot árasztottak. Kevés csodálatosabb dolog létezik a világon, mint a késő őszi erdő illata. Véletlenszerű látványosságként egy magas juharfa a közelben jórészt még megtartotta lombját a sziklafal egy védett zugában, és a poroskék éggel háttérben fantasztikus narancsszín levelei szinte lángolni látszottak.
Kahlan fél kézzel Richard mellkasára támaszkodva felemelkedett, és kiabálni kezdett.
- Cara! Cara! Megöltem Richardot!
Cara a közelben heverészett hason fekve, elnézett a távolba, és nem válaszolt.
- Megöltem! Hallod? Láttad?
- Igen, hallom - morogta Cara. - Megölted a Rahl Nagyurat.
- Nem is igaz! - lihegte Richard.
Kahlan végigvágott Richard vállán fűzfavessző-kardjával.
- De igen! Ezúttal megöltelek. Teljesen halott vagy.
- Csak megkarcoltál. - Richard Kahlan oldalának szegezte vesszőkardját. - Besétáltál a csapdámba. Most te állsz az én kardom hegye előtt. Add meg magad, asszony, vagy meghalsz!
- Soha! - nevetett fel levegőért kapkodva Kahlan. - Inkább meghalok, mint, hogy egy hozzád hasonló csaló szélhámos foglya legyek.
Ezzel sorozatosan oldalba böködte Richardot a fűzfavesszőjével, aki kuncogva hengergőzött ide-oda, hogy elkerülje a döféseket.
- Cara, láttad? Ezúttal igazán megöltem. Végre elkaptam!
- Jól van, jól - zsémbelt Cara, és feszülten figyelt valamit távolba nézve a sziklaperem fölött. - Megölted a Rahl Nagyurat. Egy jó pont neked. - Hátrapillantott rájuk a vállán át. - Ez most az enyém, jó, Rahl Nagyúr? Megígérted, hogy ez az enyém lehet.
- Igen - felelte Richard, végre lecsillapodott lélegzettel. - Ez most a tiéd, Cara.
- Helyes - vigyorodott el Cara elégedetten. - Jó nagy darab. Richard Kahlanra vicsorított.
- Hagytam, hogy elkapj, tudod?
- Nem is igaz! Ezúttal tényleg én győztem. - Megint végigcsapott Richardon a vesszőkarddal, aztán hirtelen elhallgatott, és a homlokát ráncolta. - Szerintem az előbb még azt mondtad, hogy csak megkarcoltalak. Há! Most elárultad magad. Most tényleg elkaptalak!
Richard kuncogott.
- Hagytam...
Kahlan megcsókolta, hogy elhallgattassa. Cara odanézett, és képmutatóan forgatta a szemeit. Aztán, mikor visszapillantott a sziklafalon túlra, hirtelen felpattant.
- Most mennünk kell! Siessünk, mielőtt valami előbb elcsípi őket.
- Ugyan, Cara, semmi nem fogja őket megfogni - nyugtatta Richard. - Ilyen gyorsan nem.
- Gyerünk már! Megígérted, hogy ezt én kapom. Nem akarom ezt az egészet egy nagy semmiért végigcsinálni! Induljunk már!
- Jól van, jól van - hagyat rá Richard, miközben Kahlan lekászálódott róla. - Jövünk már.
Felemelte a kezét, hogy Kahlan segítsen neki felállni. Ehelyett az asszony a bordái közé döfött.
- Megint megvagy, Rahl Nagyúr! Kezdesz elpuhulni!
Richard csak mosolygott, és végül Kahlan odanyújtotta a kezét segítségül. Mikor felállt, egy pillanatra magához szorította Kahlant, és mielőtt Cara után indultak volna, azt mondta:
- Szép munka volt, Inkvizítor Anya. Jól elkaptál. Büszke vagyok rád!
Kahlan igyekezett megfontoltan visszamosolyogni, de attól tartott, az egész valamiféle kerge vigyorrá sikeredett. Richard felkapta az iszákját, és a hátára kanyarította. Késlekedés nélkül ereszkedni kezdett lefelé a meredek, töredezett sziklás hegyoldalon. Kahlan vállára dobta hosszú farkasbőr bundáját, és követte Richardot a rejtekadó lucfenyők közé, igyekezve mindig a kiugró kövekre lépni.
- Óvatosan - szólt Richard Cara után, aki eddigre már jóval előttük járt. - Az avar teljesen befedte a talajt, így nem látod meg a gödröket és a sziklák hasadékait!
- Tudom, tudom - morgolódott Cara. - Mit akarsz, hányszor kell még ezt végighallgatnom?
Richard állandóan résen volt, vigyázott a két nőre. Megtanította őket, hogyan járjanak az ilyen terepen, és mire vigyázzanak. Mikor az erdőt kezdték járni, Kahlan azonnal észrevette, hogy Richard halkan, kecsesen mozgott a sziklákon, míg Cara ide-oda csapongott, fel-le mászkált a kiálló sziklákon, akár csak valami lelkesedő kamasz. Mivel Cara élete jó részét négy fal között élte le, nem tudta, micsoda különbséget jelenthet, hogy hogyan mozog valaki a terepen.
Richard türelmesen magyarázott neki.
- Jól nézd meg, hová lépsz, hogy megközelítőleg egy szinten maradj. Ne lépj le egy mélyedésbe, ha nem muszáj, csak, hogy aztán újra fel kell másznod belőle, hogy egy szintben maradj. Ne kapaszkodj fel semmire szükségtelenül, csak hogy megint lemássz róla. Ha muszáj valami kiemelkedő pontra lépned, nem mindig kell az egész testedet megemelni hozzá, gyakran elég, ha a térdedet behajlítod.
Cara panaszkodott, hogy nehéz minden lépésnél arra koncentrálni, hová tegye a lábát. Richard megjegyezte, hogy ahogy Cara jár, tulajdonképpen mindig duplán massza meg a hegyet. Arra figyelmeztette, hogy gondolkodjon járás közben, és hamarosan automatikussá fog válni az új járásmód, és már oda sem kell majd figyelnie rá. Mikor Cara rájött, hogy ha úgy jár, ahogy Richard tanította, sokkal kevésbé lesz izomláz a combjában és a vádlijában, nagyon szorgalmas tanulóvá vált. Mostanában vitatkozás helyett inkább kérdezett. Na jó, legtöbbször.
Kahlan megfigyelte, hogy a meredek ereszkedés közben úgy tett, ahogy Richard tanította, és egy ággal, mint valami rögtönzött hegymászóbottal kitapogatta a gyanús mélyedéseket a lába előtt, mielőtt továbblépett. Ezen a helyen nem ajánlatos valakinek kitörni a bokáját. Richard semmit sem szólt, de néha elelmosolyodott, mikor látta, hogy Cara a lába helyett, ahogy korábban tette volna, most a botjával talált meg egy-egy sziklarepedést.
Új csapást vágni egy ilyen meredek hegyoldalon veszélyes dolog volt. A lehetséges ösvények gyakran zsákutcába torkollottak, és egy darabon vissza kellett menni a megtett úton. Az enyhébb lejtőkön, domboldalakon és különösen sík terepen gyakran találtak jó állatcsapásokra. Völgyben olyan csapásra lelni, ami aztán a bozót közepén elenyészik nem nagy probléma volt, mert mindig át lehetett törni a bozóton nyíltabb terepre. Sziklás hegyoldalon, több száz méter magasságban azonban saját ösvényt taposni mindig nehéz, és gyakran kudarcba fulladó vállalkozás. Ilyenkor, különösen ha kezdett későre járni, a vágy, hogy egy komolyabb lejtőn ne kelljen visszakapaszkodni, gyakran kockázatos próbálkozásokba vitte bele a fáradt embert.
Richard azt szokta mondani, hogy ez nagyon nehéz vállalkozás, és komoly ok kell rá, hogy rászánja magát az ember. Olyasmi, mint hazatérni, vagy megfelelő táborhelyet találni.
- A kívánság az, ami megöli az embert - mondta sokszor -, és az juttat haza, ha használod a fejedet.
Cara egy levélhalomba túrt a botjával a csupasz gránitsziklák között.
- Ne lépjetek ide a levelek közé - szólt hátra, miközben oldalt egy kiálló sziklára szökkent fel. - Egy lyuk van itt.
- Nahát, köszönöm, Cara - felelte Richard csúfolódó udvariassággal. Mintha Cara figyelmeztetése nélkül bizony bele is lépett volna...
A lejtő, amelyen haladtak, számos sziklapárkánnyal, göcsörtös fácskákkal és bokrokkal volt teli, és sok jó kapaszkodót és lábtámaszt nyújtott. Lejjebb azonban meredek vízmosásba ment át, aminek a túloldala ugyanolyan élesen emelkedett ismét. Odaát látni lehetett a kövek között növő fenyők zöldjét, és a lombjavesztett tölgyek, nyírek és juharfák tompa szürke és barna színeit.
Az őszi fák megrongyolt lombja igencsak látványos volt, amíg maradt levél a fákon, de mostanra jobbára már csak konfettiként borították a levelek a talajt, ahol aztán hamar ki is fakultak. A tölgyfák általában a tél elejéig megtartották a leveleiket, sőt egy pár akár tavaszig is fenn maradhatott, de idefenn a csúcsok kötelében a jeges szél és a korai viharok még a tölgyeket is megfosztották makacsul ragaszkodó lombjuktól.
Cara kilépett egy sziklatarajra, ami a meredek szakadék fölé nyúlt ki.
- Ott! - mutatott át a túlsó meredélyre. - Ott fönt. Látjátok? Richard kezével ernyőzte a szemét a melegen tűző késő őszi nap fénye ellen, és hunyorogva nézett fel a túloldali sziklafalra. Torkából előtörő mély, nyögésszerű hang jelpzte, hogy látja, amit Cara mutat neki.
- Csúf egy hely a halálra.
Kahlan feljebb rántotta a vállán a farkasbőr bundát, hogy füleit betakarja a csípős szél elől.
- Van arra jó hely? Richard leeresztette a kezét.
- Gondolom, nincs.
Feljebb attól, ahová Cara mutatott, a túloldali meredélyen az erdő abban ért véget, amit úgy hívnak, hogy „göcsörtös erdő”. Afölött már nem nőnek fák, csak csupasz sziklákat látni, amit görgeteg borít. Még feljebb hó szikrázott a ferdén tűző napfényben, fehéren, mint a finomított kristálycukor. A hóvonal és a csupasz sziklák alatt a fák ki voltak téve a vad szeleknek és az időjárás egyéb viszontagságainak, amitől a fák növekedése eltorzult, és a törzsük összevissza tekeredett. A „göcsörtös erdő” határvonal volt a lenti sűrű erdő és a sivár kövek között, ahol mohán kívül nemigen maradt semmi más életben a mostoha időjárás miatt.
Richard jobb felé intett.
- De ne vesztegessük az időt itt. Nem szeretnék idefenn ragadni, mire besötétedik.
Kahlan arra nézett, ahol a hegyek között tágas kilátás nyílt a távoli hófödte csúcsokra, völgyekre és a végtelennek tetsző, áthatolhatatlan sűrűségű erdőkre. Vastag, gomolygó felhőtakaró borult a völgyek fölé, és a csúcsokat körülfolyva egyre közeledett. A messzeségben néhány havas hegycsúcs a földtől látszólag elszakadva, elszigetelten meredt ki a felhők tengeréből. Azok között a hegyek között, a sűrű, szürkésfekete felhők alatt valóban nyomorúságos lehetett az időjárás.
Richard és Cara Kahlan döntésére vártak. Kahlan egyáltalán nem vágyott rá, hogy a közeledő jéghideg felhőréteg és a jeges eső a „göcsörtös erdő”-ben találja őket.
- Jól vagyok, gyerünk, és csináljuk meg. Aztán lejjebb mehetünk, ahol majd csak találunk egy útifenyőt, hogy szárazon maradjunk ma éjjelre. Nem bánnám, ha egy kis tüzet is tudnánk rakni, ami mellett forró teát kortyolgathatnánk.
Cara összefogott tenyerébe fújt, hogy az ujjait melengesse.
- Nekem jól hangzik.
Több mint egy évvel ezelőtt, amikor Richard először találkozott Kahlannal, akkor mutatott neki először útifenyőt. Kahlan azelőtt nem is gyanította, hogy ilyen fák is élnek a Nyugatföld sűrű erdeiben. Kahlan számára az útifenyők máig is ugyanolyan rejtélyesek maradtak, mint amikor először látta meg egynek az alkonyi sziluettjét az égre rajzolódva, jóval a környező többi fák fölé magasodva. Ezek a vénséges vén fák a minden egyéb menedéktől távol rekedt utazó barátai és jótevői voltak.
A hatalmas útifenyők ágai körös-körül egészen a földig leértek. A tűlevelek jobbára csak a külső ágakon nőttek, a belsők csupaszon maradtak. Belül, a sűrű zöld sátor alatt az utazó kitűnő védelmet lelhetett a zord időjárás elől. Az útifenyő gyantájában volt valami, ami tűzállóvá tette a fát, ezért ha valaki óvatos volt, kellemes kis tábortüzet is sikeríthetett magának a lombsátor alatt, amíg odakinn eső zuhogott, vagy vihar tombolt.
Richard, Kahlan és Cara gyakran éjszakáztak útifenyők védelmében, ha kint jártak a hegyek között. Ezek az esték a melengető tábortűz körül a fa alatt közelebb hozták őket egymáshoz. Ilyenkor bővebb volt idejük beszélgetésre, és arra, hogy a világ dolgain közösen elgondolkodjanak, és történeteket meséljenek egymásnak. Egyes történetek megnevettették őket, másoktól elszorult a torkuk.
Mikor Kahlan megnyugtatta társait, hogy elég erősnek érzi magát hozzá, Richard és Cara bólintottak, és elindultak lefelé a sziklákon. Kahlan mostanra már felgyógyult rettenetes sebeiből, de azért a másik kettő még mindig tőle tette függővé, képes-e arra az erőfeszítésre, amit a leereszkedés, az azt követő hegymászás és az újabb leereszkedés követel, mielőtt valami védett táborhelyet kereshetnének: lehetőség szerint egy útifenyőt.
Kahlan gyógyulása sokáig tartott. Persze maga is tudta, hogy az olyan sérüléseknek, amiket elszenvedett, hosszú időre van szükségük, hogy rendbe jöjjenek. Olyan hosszan volt ágyhoz kötve, hogy az izmai elsorvadtak, elsatnyultak, kis híján teljesen használhatatlanná váltak. Sokáig enni sem bírt eleget. Szinte csontvázzá soványodott. Mikor rádöbbent, hogy milyen elesetté és gyengévé vált, sebei gyógyulása ellenére is elkerülhetetlenül mély depresszióba zuhant.
Nem is gondolta volna, mekkora erőfeszítésre lesz szüksége, hogy ismét a régi önmaga lehessen. Richard és Cara persze próbáltak segíteni, de az igyekezetük Kahlan számára valami távoli, elvont próbálkozás maradt. Ők egyszerűen nem érthették, milyen leküzdhetetlen nehézséget jelent ez Kahlannak. A lábai csontpálcákká sorvadtak, rajtuk gacsos térdízülettel... Kahlan nem csak gyengének, de riasztóan csúfnak is érezte magát. Richard állatfigurákat faragott neki: sólymot, rókát, vidrát, kacsákat, még mókusokat is. Kahlan csak holmi érdekes apróságoknak látta őket. A legmélyebb ponton szinte azt kívánta, bár halt volna meg ő maga is a magzatukkal együtt.
Az élet íztelen pempővé vált számára. Napról napra, hétről hétre nem látott mást maga körül, mint a betegszobája négy falát. A fájdalom kimerítette, az egyhangúság eltompította. Meggyűlölte a cickafarktea keserű ízét és a pimpóból és cickafarkból készült sebkenőcs szagát. Amikor odáig jutott, hogy már nem volt hajlandó meginni a cickafark-teát, ápolói áttértek a hárfateára, ami nem volt olyan keserű, de nem is volt annyira hatékony, bár legalább a nyugodtabb alvásban segített. A csukókafőzet sokszor használt neki, ha a feje fájt, de az íze olyan fanyar volt, hogy a szája összehúzódott tőle, és még később is sokáig úgy maradt. Máskor margarétateát kapott, hogy a fájdalmait enyhítsék. Kahlan végül mindenféle gyógyfű-főzetet megutált, és sokszor inkább azt füllentette, hogy nincsenek fájdalmai, nehogy belediktáljanak valami újabb rémes kotyvalékot.
Richard csak egy apró ablakot készített Kahlan hálószobája falára, így nyáron a hőség sokszor fullasztóvá vált odabenn. Az ablakon át csak egy pár fa hegyét lehetett látni az ágyból, meg a távoli hegyek csipkés, kékesszürke csúcsait.
Richard többször megpróbálta kivinni Kahlant, de ő tiltakozott, mert úgy gondolta, nem éri meg a fájdalmat, amit el kellene viselnie érte. Richardot könnyű volt meggyőzni róla, hogy ne akarjon Kahlannak fájdalmat okozni. Napok jöttek, napok mentek. Fénylő, napsütéses napok és szürkék, borúsak. Kis szobájában heverve, lassan gyógyulgatva, míg az idő szinte nyomtalanul osont tova, Kahlan úgy gondolt erre a nyárra, mint az ő „elveszett nyarára”.
Egy nap borzasztó szomjas volt. Úgy érezte, teljesen ki van száradva, Richard pedig elfelejtette megtölteni Kahlan bögréjét és az ágya mellé tenni az egyszerű kis asztalkára, ahol elérhette volna. Amikor hangosan vizet kért, Richard bejött a bögrével és egy vizestömlővel. Mindkettőt az ablakpárkányra tette, miközben kiszólt valamiért Carának, majd kisietett, menet közben vetve oda Kahlannak, hogy Carával együtt el kell menniük a halfogó hálókat ellenőrizni, és hogy jönnek vissza, amint tudnak. Mielőtt Kahlan megkérhette volna, hogy tegye közelebb a vizet, Richard már el is tűnt.
Kahlan magában füstölögve hevert a szoba csendjében. Alig tudta elhinni, hogy Richard ilyen figyelmetlen volt, és úgy hagyta ott a vizet, hogy Kahlan ne tudja elérni. A nyárvéghez képest szokatlanul meleg nap volt. Kahlan úgy érezte, a nyelve száraz vattacsomó a szájában. Kétségbeesetten bámulta az ablakpárkányon trónoló bögrét.
Kitörő könnyeivel küszködve nyöszörgött az önsajnálattól, és öklével az ágyat ütötte. Elfordította a fejét az ablaktól és lehunyta a szemét. Úgy határozott, szundikál egy keveset, hogy ne kelljen a szomjúságára gondolnia. Mire felébred, Richard és Cara már visszaérnek, és adnak neki vizet. És jól le fogja teremteni Richardot.
A nyakszirtjén izzadság csordogált lefelé. Odakint megszólalt egy madár. Éles, magas hangú dala úgy szólt, mintha egy kislány kiabálná: „Ki? Én?” Ha egyszer egy „ki-én” madár rákezdett, sokáig nem hagyta abba. Kahlan semmi másra nem tudott figyelni, kivéve persze, arra, hogy milyen szomjas.
Egyszerűen képtelen volt elaludni. Az idegesítő madár újra és újra feltette a kérdését. Kahlan nem egyszer azon kapta magát, hogy azt suttogja válaszul: „igen, te.” Átkot mormogott magában Richardra. Szorosan behunyta a szemeit, és erőlködött, hogy ne gondoljon a szomjúságára, a hőségre, a madárra, hogy el tudjon aludni. A szemei azonban állandóan felpattantak.
Elhúzta a hálóingét a mellkasától, és az anyaggal legyezni igyekezett magát, hogy lehűtse a bőrét. Rádöbbent, hogy a vízre bámul az ablakban. Elérhetetlen helyen volt számára: messze, a szoba másik végében. A szoba kicsi volt, ő viszont még nem tudott járni. Ezt Richardnak is tudnia kellett. Kahlan arra gondolt, ha fel tudna ülni, és arrébb löködni magát az ággyal együtt, talán képes lenne elérni a vizet.
Dühös fújtatással lelökte csontos lábairól a könnyű takarót. Gyűlölte a lábai látványát. Miért volt Richard olyan figyelmetlen? Mi történt vele? Megálljon csak, majd kap, ha visszaér! Kahlan lassan lecsúsztatta a lábait az ágy oldalán.
A matrac rugalmas szőttes anyagból készült, amit szénával, tollal és csepűvel tömtek ki. Kényelmes volt, és Kahlan elégedett volt puha ágyával. Nagy erőfeszítéssel ülő helyzetbe tornázta magát. Hosszan ült az ágy szélén, fejét a kezeibe hajtva, és zihált a kimerültségtől. Az egész teste lüktetett a fájdalomtól.
Most fordult elő először a sebesülése óta, hogy teljesen magától felült.
Nagyon is jól értette, mit művelt vele Richard. Ennek ellenére nem tetszett neki, hogy így akarja rávenni, hogy felkeljen. Kegyetlen dolog volt. Kahlan még nem állt készen erre. Még nagyon is fájt mindene. Még szüksége volt további ágyban fekvésre, hogy felépüljön. Gennyező sebei már bezárultak és szépen gyógyulgattak, de biztos volt benne, hogy még túl sok a belső sérülése ahhoz, hogy megpróbáljon felkelni. Félt még próbára tenni törött, gyógyuló csontjait.
Sűrű nyögések és nyöszörgések közepette elaraszolt az ágy végéig. Ahogy ott ült, egyik kezével az ágy támlájába kapaszkodva támasztékul, még mindig túl messze volt az ablaktól hozzá, hogy elérje a vizet. Fel kell állnia.
Szünetet tartott, ami alatt sötét gondolatok gomolyogtak a fejében a férjével kapcsolatban.
Egy napon, jó néhány héttel korábban, amikor Richard nem hallotta meg Kahlan túlságosan gyenge hívását, odatett az ágy mellé egy könnyű botot, amivel Kahlan elérhette a falat és kopoghatott rajta, ha sürgős segítségre volt szüksége. Most Kahlan e köré a bot köré fonta az ujjait, és lassan felemelte. A bot vastagabb végét a talajnak támasztva belekapaszkodott, és támaszul használva óvatosan lecsúszott az ágyról. A talpa leért a szoba hűvös földpadlójára. Elállt a lélegzete a fájdalomtól, amikor a testsúlya egy részét a lábaira helyezte.
Félig állva, félig az ágyra borulva majdnem felkiáltott, amikor rádöbbent, hogy nem is igazán a valóságos fájdalomtól, mint inkább a várt rémes kínoktól zihál annyira. Fájt, fájt, de nem volt elviselhetetlen. Kicsit el is keseredett rajta, hogy az egész nem volt annyira szörnyű, mint ahogy képzelte: arra készült, hogy porig sújtja majd Richardot rettenetes szenvedéseinek leírásával, amit a férje oly szívtelenül rákényszerített.
Óvatosan egyre több súlyt helyezett a lábaira, és a bot segítségével álló helyzetbe kapaszkodott. Végül kissé inogva, de diadalmasan megállt. Igazán talpra állt, és teljesen a saját erejéből!
Azt azonban elképzelni sem tudta, hogy járásra is rá tudja venni a lábait. Márpedig, hogy vízhez jusson, rájuk kell kényszerítenie az akaratát; legalábbis, amíg az ablakig el nem ér. Akkor aztán bátran összerogyhat az ablakpárkány mellett, ahol Richard majd rátalál. Kahlan szinte kéjelgett az elképzelt jelenetben. Akkor majd nem fogja Richard olyan okosnak tartani a tervét, amivel Kahlant felkelésre kényszerítette!
Az erős botra támaszkodva, nyelvét a szája másik oldalán egyensúlyként kidugva lassan az ablakhoz csoszogott. Elképzelte magában, hogy ha elesik, ott fog heverni ernyedt rongycsomóként a földön, víz nélkül, amíg Richard vissza nem ér, és. ott nem találja erőtlenül nyöszörögve, kicserepesedett ajkakkal, félholtan a szomjúságtól. Hogy fogja majd Richard sajnálni, hogy valaha is megfordult a fejében, hogy ilyen kegyetlen trükköt vessen be Kahlan ellen! Élete egész hátra lévő részében bűntudata lesz majd amiatt, amit szegény feleségével művelt! Kahlan majd gondoskodik róla, hogy így legyen!
Bár minden fájdalmas, nehéz lépéssel szinte kívánta, hogy elessen, Kahlan végül mégis eljutott az ablakig. Karjával rádőlt a párkányra, hogy megtámassza magát, és behunyt szemmel aprókat zihált, hogy ne fájjanak annyira a bordái a lélegzetvételtől. Mikor végre úgy érezte, újra van elegendő levegője, egyenes helyzetbe kapaszkodott fel. Mohón felkapta a bögrét, és lezúdította a vizet a torkán.
Aztán leejtette az üres bögrét az ablakpárkányra, és amikor újra visszanyerte a lélegzetét, kinézett az ablakon.
Richard ott ült kint a földön, közvetlenül az ablak alatt, karjait a térde köré fonva, kezeit összefogva.
- Szia, odabent! - mosolygott fel az ablakra.
Cara ott ült közvetlenül Richard mellett, és tekintetében semmi érzelem nem tükröződött.
- Látom, felkeltél.
Kahlan szeretett volna rákiabálni Richardra, de ehelyett azt vette észre, hogy minden igyekezetével megpróbál nem felnevetni hangosan. Hirtelen elképesztően ostobának érezte magát, hogy nem próbált meg már hamarabb felkelni a saját erejéből.
Könnyek szöktek a szemébe, amikor megpillantotta a rengeteg fát, a vibrálóan élénk színeket, a fenséges hegycsúcsokat és a végtelen, mélykék eget, amelyen bolyhos fehér felhők úsztak a messzeségben. A hegyek méretei, a lenyűgöző lejtők, a csodálatos színek: mind olyasvalami volt, amit eddig még soha sem látott. Hogy lehet, hogy idáig meg se fordult a fejében, hogy mindenáron fel akarjon kelni, és megnézni a világot maga körül?
- Ugye, tudod, hogy nagy hibát követtél el? - mondta most Richard.
- Micsodát? - kérdezte Kahlan értetlenül.
- Nos, ha nem keltél volna fel, várattunk volna még egy kis ideig. így viszont, hogy megmutattad nekünk, magadtól is lábra tudsz állni és járni, ezentúl folyton erre kényszerítünk majd: mindent elrakunk a kezed útjából, hogy magadnak kelljen érte menni, és gondoskodni magadról.
Bár Kahlan magában köszönetet mondott mindezért Richardnak, hangosan egyelőre nem akarózott neki beismerni, mennyire igaza volt a férfinek. Belül azonban csak még jobban szerette a férjét azért, hogy Kahlan haragjával is dacolni mert azért, hogy segítsen rajta.
Cara Richardhoz fordult.
- Megmutassuk neki, hol találja az asztalt? - Richard megvonta a vállát.
- Ha megéhezik, majd kijön, és megkeresi.
Kahlan hozzávágta a bögrét, hogy letörölje a vigyort Richard arcáról. A férfi ügyesen elkapta az edényt.
- Örülök, hogy a karodat is tudod már használni - jegyezte meg. így kenyeret is tudsz vágni magadnak. - Amikor Kahlan tiltakozni kezdett, Richard hozzátette: - Ez így fair. Cara sütötte meg, a legkevesebb, hogy te vágod fel.
Kahlannak leesett az álla.
- Cara kenyeret sütött?
- A Rahl Nagyúr tanított meg rá - felelte Cara. - Kenyeret szerettem volna enni a levesemhez, igazi kenyeret, erre ő azt mondta nekem, hogy ha kenyeret akarok, meg kell tanulnom, hogyan kell sütni. Tulajdonképpen nem is volt nehéz. Kicsit olyan, mint elsétálni az ablakig. De én sokkal türelmesebb voltam vele, és nem vágtam hozzá érte semmit.
Kahlan önkéntelenül elmosolyodott, mert tudta, hogy Cara számára sokkal nehezebb dolog lehetett rávenni magát, hogy kenyértésztát gyúrjon, mint neki elvánszorogni az ablakig. Abban azonban kissé kételkedett, hogy Cara valóban „türelmesen” viselte volna el a dolgot. Igazán szívesen tanúja lett volna az akaratok e csatájának!
- Adjátok vissza a bögrémet! Aztán menjetek, és fogjatok halat vacsorára. Éhes vagyok. Pisztrángot akarok enni. Egy nagy pisztrángot. A kenyér mellé.
Richard rámosolygott.
- Megteszem, ha te megkeresed az asztalt.
Kahlan megtalálta. Attól kezdve soha nem evett az ágyában.
Eleinte, ha a fentléttel együtt járó fájdalom több volt, mint amit képes lett volna elviselni, az ágyba menekült előle. Ilyenkor Cara bejött és megfésülte Kahlan haját, csak hogy az Inkvizítor Anya ne maradjon egyedül. Kahlannak izmaiban alig volt még erő, nehezére esett minden önálló mozgás. A fésülködés. még emberfeletti feladat lett volna számára. Már az is kimerítette, ha elvánszorgott az asztalig, és eleinte nem is volt több önállóságra képes. Richard és Cara együttérzően viselkedtek, és folyton bátorították, de egyúttal erőltették is újabb és újabb feladatokra.
Kahlan örült, hogy valahára fel tud kelni az ágyból. A világ újra csodálatos hellyé vált. A legnagyobb boldogság mégis az volt, hogy végre egyedül is ki tudott menni a dolgát elvégezni. Bár ezt soha nem éreztette vele, Kahlan biztos volt benne, hogy ennek Cara legalább annyira örül.
Bérmennyire megszerette is meghitt kis otthonukat Kahlan, kimenni végre a szabadba olyan volt számára, mintha börtönből szabadult volna. Korábban Richard többször is felajánlotta neki, hogy kiviszi a friss levegőre, de Kahlan a fájdalomtól rettegve mindig visszautasította. Most ráébredt, hogy a betegsége alatt a gondolkodása is kissé tompává és ködössé vált. Nem csak a nyarát vesztette el, hanem egy kis darabot önmagából is. Most végre ismét tisztává váltak a gondolatai.
Azt is felfedezte, hogy az ablakából látható kép még a legrosszabb kilátás volt a környékre. Hófödte csúcsok tornyosultak az apró házikó köré, amit Richard és Cara a lélegzetelállító szépségű hegyvidék rejtett zugában felépítettek. Az egyszerű kis ház, két végében egy-egy hálószobával, - az egyik Richardnak és Kahlannak, a másik Carának - középen pedig egy közös nappalival, egy bársonyos zöld fűvel borított, vadvirágokkal teliszórt rét szélén állt. Bár mire ideérkeztek, a tavasz már végére járt, Richardnak mégis sikerült egy apró kertet kialakítania Cara ablaka alatt, ahol salátának való zöldségeket és fűszernövényeket nevelt a konyha számára. Közvetlenül a ház mögött hatalmas vén fehérfenyők tornyosultak, védve a házikót a viharok dühétől.
Richard továbbra is farigcsálta a szobrocskáit, hogy valamivel lefoglalja a kezét beszélgetés vagy mesélés közben, mialatt Kahlan ágya mellett üldögélt. Mióta azonban Kahlan fel tudott kelni az ágyából, Richard témát váltott: állatok helyett most emberi alakokat kezdett faragni.
Aztán egy napon meglepte Kahlant egy szobrocskával, ami az eddigiek közül a legszebb volt. Richard azt mondta, ünnepi ajándékul szánta abból az alkalomból, hogy Kahlan végre ismét ki tud jönni közéjük a szabadba. A szobor realisztikus szépségét és a faragásból sugárzó erőt látva azt suttogta, hogy Richard kezét nyilván a Tehetség vezérelte a faragásban. Richard ostobaságnak tartotta ezt a megjegyzést.
- Az emberek a Tehetség nélkül is képesek nagyszerű szobrokat alkotni - ez volt Richard véleménye. - Ehhez nincs szükség mágiára.
Kahlan azonban jól tudta, hogy vannak a Tehetséggel megáldott művészek is, akiknek a mágiája éppen az alkotásaikon keresztül nyilvánul meg.
Richard néha sóvárogva mesélt a műremekekről, amelyeket fogsága alatt látott D’Harában, a Népek Palotájában. Richard Szarvasföldön nőtt fel, és korábban soha nem látott márványszobrokat, főként nem olyan nagyszabásúaka, vagy olyan ihletett művészek által faragottakat. Azok a szobrok felnyitották Richard szemét a körülötte lévő világ értékeire, és maradandó nyomot hagytak benne. Ki más lehetne, mint Richard, aki ilyen szeretettel emlékezik arra a környezetre, ahol fogságban tartották és megkínozták?
Igaz, hogy a művészet létezhet a mágia nélkül is, de Richard elfogása is éppen egy mágikus csapdával ellátott műalkotás segítségével sikerült. A művészet univerzális nyelv volt, éppen ezért felbecsülhetetlen értékű eszköznek számított a varázslatok megvalósításában.
Kahlan végül nem vitatkozott tovább Richarddal arról, vajon a mágiának része volt-e Richard farag ványainak szépségében. Richard úgysem hitte volna el neki. Kahlan mégis úgy gondolta, hogy mivel Richard Tehetsége jelenleg nem talál más kibontakozási lehetőséget, a művészeten keresztül igyekszik megnyilvánulni. A mágia mindig megtalálja a rést, ahol ki tud szivárogni, és Richard emberábrázolásai igenis mágikus erejűnek tűntek Kahlan szemében.
A nőalak azonban, amit Richard „ünnepi ajándékul” faragott neki, mélységesen felkavarta Kahlant. A közel hetven centi magas, vajsima, illatos diófából faragott figurának Richard a Szellem címet adta. Az alak nőies domborulatai, az izmok, a csontok tisztán áttűntek a lobogó, könnyű ruházaton: a szobor teljességgel úgy tűnt, mintha csak valóban élne.
Hogy sikerült Richardnak ezt a hatást elérnie, azt Kahlan még csak elképzelni sem tudta. A nőalakban, ahogy ott állt szélben lobogó ruhában, hátravetett fejjel, kifeszített mellkassal, oldala mellett ökölbe szorított kezekkel, erős hátát megfeszítve, mintha valami láthatatlan hatalom erejével dacolna sikeresen, valóban volt valami földöntúli, valami... szellemi.
A szobor nyilvánvalóan nem Kahlanra akart hasonlítani, mégis kiváltott benne valami mély, zsigeri reakciót, valami szokatlanul ismerős feszültséget. A faragott nőalakban volt valami, amitől Kahlan egyszeriben nagyon szeretett volna újra teljesen egészséges lenni, élettel, erővel és függetlenséggel telten.
Hát ha ez nem mágia volt, akkor Kahlan nem tudta, mi a mágia. Kahlan sok időt töltött életében nagyszerű, fenséges palotákban, elismert megbecsült művészek alkotásaival körülvéve, de azok közül egy sem hatott rá a belső vízió ilyen lélegzetelállító erejével, a nemes büszkeség ilyen átütő érzékeltetésével, mint ez a vibrálóan életteli, erős lelkű nőalak a szélfútta könnyű ruhájában. Kahlan torka elszorult a figura vitalitása és szépsége láttán, úgyhogy nem tudta másként megköszönni, mint szótlan érzelmekkel Richard nyakába vetni magát.

19. FEJEZET

Kahlan most már minden alkalmat megragadott, hogy kimehessen a házból. A Szellem szobrát az ablakpárkányra állította, hogy ne csak az ágyából láthassa, hanem odakintről is. A szobrot arccal kifelé fordította, mert úgy érezte, hogy ennek az arcnak mindig kifelé, a világ felé kell néznie.

A ház körüli erdők rejtélyesnek és csábítónak tűntek Kahlan számára. Izgalmas, különös csapások vezettek a rétről erdőbe, és tűntek el a fák árnyai között, és Kahlan épp csak ki tudta venni a fák lombja között átszűrődő fényt az egyik ösvény lágy kanyarulata végén. Nagyon szerette volna felderíteni, megismerni ezeket a keskeny járatokat, állatcsapásokat, amelyeket Richard és Cara szélesítettek ki látható ösvényekké rövid horgászútjaikon, vagy amikor ehető magvakat és bogyókat keresgéltek. Kahlan ekkoriban még a bot segítségével bicegett körbe a ház körül, vagy tett rövid sétákat a réten, hogy erősítse a lábizmait, de már ekkor is nagyon szeretett volna Richarddal tartani ezeken az ösvényeken, a szűrt fényben, a lombsátor alatt, csupasz sziklapárkányokon át, vagy hatalmas tölgyek mélyre lógó ágai alatt görnyedve.

Az első helyek egyike, ahová Richard magával vitte, amikor Kahlan erősködött, hogy már képes egy rövid sétát megtenni, éppen annak a sötét, alagútszerű, enyhén kanyarodó ösvénynek a napfényes túlsó vége volt, ahol egy kis patak vize zuhogott le egy sziklás szurdokban. Felettük a hegyoldalon a patak sűrűn álló fák árnyékában futott. A sziklás meredélyen hangos csobogással, csillogó vízfüggönyökben ömlött le a patak az alatta elterülő apró tavacskákba. Az árnyékos kis medencékből itt-ott jókora medve méretű sziklák álltak ki, amelyeket bársonyos sötétzöld mohafoltok, és a víz peremén növő fehérfenyők ráhullott száraz, sárgásbarna tűlevelei borítottak. A tiszta vizű kis tavak felszínén meg-megvillant a lombok között átszüremlő napfény.

A szurdok alján, a ház mögötti napsütötte völgyben, ahol az ösvény kibukkant a napfényre, a patak vize is lelassult és kiszélesedve kanyargott a fenséges hegykoszorú által körbezárt hatalmas mezőn. Kahlan időnként leült a patak partjára, és csontos lábait belelógatta a hűsen simogató vízbe. Csak üldögélt a langyos fűben és hagyta, hogy teste beszívja a nap melegét, miközben a kavicsos mederben iramló kristálytiszta víz mélyén cikázó halakat figyelte. Richardnak igaza volt, amikor azt mondta, hogy a pisztrángok is szeretik a gyönyörű helyeket.

Kahlan imádta lesni a halakat, békákat és rákokat, sőt, még a szalamandrákat is. Sokszor feküdt hason az alacsony, füves vízparton, állat kézfejére támasztva, és órákon át figyelte, ahogy a halak felszínre úsznak vízbe süllyedt fatörzsek vagy kövek alól, vagy a nagyobb tavacskák sötét mélységéből elkapni egy-egy, a víz felszínére hullott rovart. Olykor ő maga is fogott szöcskét, tücsköt, vagy valami lárvát, és bedobta a vízbe a halaknak. Richard jókat derült rajta, amikor hívogatta a halakat, hogy bújjanak elő sötét rejtekükből egy ízletes falatért. Időnként kecses, szürke tollazatú gém jelent meg a közeli mocsaras rét szélén, türelmesen álldogált hosszú, vékony lábain, és le-lecsapott hegyes, tőrszerű csőrével, felnyársalva egy-egy óvatlan halat vagy békát.

Kahlan nem emlékezett rá, hogy egész életében valaha is járt volna ilyen vibráló élettel teli, ennyi fenséges szépséggel körülölelt környezetben. Richard azzal cukkolta, hogy hiszen még szinte semmit nem is látott. Ettől Kahlan csak még inkább gyógyulni és erősödni akart, hogy minél előbb új helyeket is láthasson. Úgy érezte magát, mint valami kislány egy varázslatos birodalomban, ami az övék, és csakis az övék. Kahlan Inkvizítorként nőtt fel, és nagyon kevés időt töltött el a természetben, nem volt módja elmerülni az állatok, vízesések, felhők vagy naplementék szemlélésében. Sok nagyszerű és fenséges dolgot látott életében, de ezek mind utazásokkal, városokkal, épületekkel és emberekkel voltak kapcsolatban. Sohasem tartózkodott annyi ideig egy helyen a városokon kívül, hogy alaposan és részleteiben megfigyelhessen mindent.

Tudata mélyén azonban mégsem hagyta nyugodni a gondolat, hogy rá és Richardra most máshol lenne szükség. Felelősséggel tartoztak mások iránt. Richard mindig kitért a kérdés elől, valahányszor Kahlan felvetette neki, hiszen ő már elmagyarázta az indokait, és hitt benne, hogy helyesen cselekszik.

Régóta nem látogatta már meg őket futár sem, és ez is aggasztotta Kahlant. Richard azzal nyugtatgatta, hogy úgysem engedheti meg magának, hogy befolyásolja a hadsereg cselekedeteit, tehát, nem is baj, hogy Reibisch tábornok nem küld több jelentést. Amellett, tette hozzá Richard, az utazás hozzájuk csak szükségtelenül kockáztatná a futárok életét.

Kahlan jól tudta, hogy neki egyelőre gyógyulnia kell, és elszigetelt hegyi életük napról napra annyit erősített rajta, amennyit valószínűleg semmilyen más életmód nem segített volna. Majd ha újra visszatérnek a háborúba - amikor majd sikerül meggyőznie róla Richardot, hogy vissza kell térniük -, ez a békés időszak csak féltve őrzött szép emlék marad az életében. Úgy döntött, élvezi hát, amíg teheti, amit egyelőre úgysem képes megváltoztatni.

Egyszer, amikor több napon át esett, és Kahlan hiányolta, hogy nem mehet ki a patakhoz a halakat figyelni, Richard valami hallatlan dolgot művelt: halat hozott Kahlannak egy üvegben. Élő halat. Csak azért, hogy Kahlan nézhesse.

Alaposan kitisztított egy kiürült lámpaolajas üveget, meg néhány széles szájú korsót, amiben befőttet, szárított füveket és Kahlan sebeire használt kenőcsöket tartottak korábban, amiket Anderiától idáig vezető útjukon vásárolt össze Richard, aztán az edények aljára némi kavicsot szórt, és megtöltötte őket a patakból hozott vízzel. Aztán fogott néhány fekete orrú csellét és betette őket az üvegedényekbe. A halak háta fekete pöttyökkel tarkázott sárgászöld színű volt, a hasuk fehér, és mindkét oldalukon széles fekete csík húzódott végig. Richard még pár vízinövényt is hozott nekik a patakból, hogy legyen valami búvóhelyük, ahol biztonságban érezhetik magukat.

Kahlan kellemesen meglepődött, amikor Richard az első halat hazahozta. Az edényeket - végső soron négy korsót és az olajos üveget - a nappali szoba ablakpárkányára rakta, Richard néhány kisebb faragványa mellé. Étkezéskor mindhárman ott ültek a kis faasztal mellett, és figyelték a csodát: az üvegben élő halakat.
- Csak neveket ne adjatok nekik - figyelmeztette a nőket Richard -, mert előbb-utóbb sajnos el fognak pusztulni.

Amit Kahlan eleinte csak egy ostoba ötletnek tartott, hamarosan érdeklődése egyik középpontjába került. Még Cara is - aki az üvegbe telepített halak ötletét egyenesen elmebajosnak minősítette megkedvelte a kis halacskákat. Úgy tűnt, minden nap, amit Kahlan a hegyekben töltött Richarddal, tartogatott valami új meglepetést, ami elterelte Kahlan figyelmét a fájdalmairól és a gondjairól.

Mikor a kis halak is hozzászoktak az emberek jelenlétéhez, úgy élték tovább saját kis életüket, mintha az üvegedény teljesen természetes életterük lenne. Richard időnként kiöntötte a vizük egy részét, és a patakból hozott friss vízzel pótolta. Kahlan és Cara kenyérmorzsákkal etették őket, meg az étkezésből maradt apró húscafatokkal, sőt néha kisebb rovarokat is fogtak nekik. A halacskák mohón befalták az ételt, aztán az idejük többi részét főként azzal töltötték, hogy a kavicsok között turkáltak az edény fenekén, vagy körbe úszkáltak és kibámultak a külső világra. Egy idő után megtanulták, mikor jön el az etetés ideje. Ha valaki a közelükbe került, úgy riszálták magukat az üveg másik oldalán, mint lelkes kiskutyák, akik kedveskedni akarnak a gazdinak.

A nappaliban volt egy kis tűzhely, amit Richard épített téglából. A patak partján gyűjtött hozzá agyagot, megformálta, kiszárította a napon, azután tűzön kiégette őket. Az asztalt is Richard ácsolta, és a székek vázát is ő fonta vesszőkből. A székek ülését és támláit tölgyfa bőrszerű belső kérgéből fűzte össze.

A szoba sarkában faajtóval fedett mély pinceüreg rejlett. A hátsó fal mentén egyszerű, de masszív polcok álltak, és egy jókora szekrény, amibe a felszerelésüket rakták. Elég sok holmit hoztak magukkal, amit az úton vagy a szekérben tartottak Kahlan mellé bepakolva, vagy a szekér oldalára kötözött csomagokban szállították. Az utazás utolsó szakaszán aztán mindent a szekér belsejébe zsúfoltak, mert a keskeny hegyi átjárókon egyébként nem fértek volna keresztül a széles rakománnyal. Az erdőben Richard vágott utat a szekérnek.

Cara szobája a ház Kahlanékéval szemközti végében volt. Mikor Kahlan már fent járt, meglepődve vette észre, hogy Cara jókora kőgyűjteményt halmozott fel a szobájában. Cara haragudott érte, hogy Kahlan gyűjteménynek nevezte, és erősködött, hogy csak önvédelmi fegyverül szedte össze őket arra az esetre, ha valaki rájuk támadna, és beszorulnának a házba. Kahlan a különféle színű és mintázatú köveket gyanúsan szépnek találta, de Cara ragaszkodott hozzá, hogy ezek halálos fegyverek.

Amíg Kahlan nem tudott felkelni az ágyból, Richard a nappaliban aludt egy szalmazsákon, vagy néha odakint a csillagos ég alatt. Eleinte, amikor Kahlan még nagyon szenvedett a fájdalomtól, gyakran ébredt fel az éjszaka közepén arra, hogy Richard ott ül a szobájában a földes padlón, és hátát a falnak támasztva bóbiskol, állandóan készen arra, hogy azonnal felpattanjon, ha Kahlannak szüksége lenne valamire, vagy hogy fájdalomcsillapító gyógyteákkal itassa meg. Nem akart egy ágyban aludni Kahlannal, nehogy óvatlanul fájdalmat okozzon neki. Kahlan szinte hajlandó lett volna elviselni az esetleges fájdalmakat a megnyugtató érzés kedvéért, hogy Richardot maga mellett tudhatja. Végül azonban, amikor Kahlan már fenn járhatott, Richard hajlandó volt egy ágyba feküdni vele. Az első ilyen éjszakán, amit közös ágyban töltöttek, Kahlan a hasára szorította Richard nagy, meleg kezét, és a Szellem holdfényben felsejlő körvonalát bámulta ébren. Hallgatta az éjjeli madarak kiáltásait, a rovarok zümmögését és a farkasok éji kórusát egészen addig, amíg a szemei lecsukódtak, és lassan békés, nyugodt álomba szenderedett.

Richard másnap döfte le először.
Odalent voltak a pataknál, a horgászzsinórokat ellenőrizték éppen, amikor Richard két egyenes fűzfavesszőt vágott le. Az egyiket Kahlan lába mellé dobta a földre, és azt mondta, az Kahlan kardja.
Úgy tűnt, Richard játékos kedvében van, és felszólította Kahlant, hogy védje magát. Kahlan elfogadta a kihívást, és hirtelen Richard felé döfött, csak hogy helyre tegye a hencegését. Richard döfése azonban előbb érte el, és a férfi azonnal halottnak nyilvánította Kahlant. Másodjára sokkal komolyabban állt ellen, de Richard most is legyőzte egy egészen meggyőzően imitált lefejező csapással. Harmadszorra Kahlan már kissé ingerült volt, és ő támadott előbb Richardra. Minden erejét belevitte a támadásba, de Richard könnyedén hárított, és fűzfakardja hegyét Kahlan mellének szegezte, három alkalomból harmadszor is halottnak nyilvánítva az asszonyt.
Ezután a vívás játékká vált, amiben Kahlan minden áron győzni szeretett volna. Richard azonban soha nem engedte győzni, még kedvességből sem, még olyankor sem, amikor pedig Kahlan nagyon elesettnek és rosszkedvűnek érezte magát javulásának túl lassú üteme miatt. Sorozatosan megszégyenítette Kahlant Cara szeme láttára. Kahlan tudta, hogy Richard mindezt az ő érdekében teszi, hogy ő hajtsa magát, minél többet használja az izmait, erősítse, rugalmasabbá tegye a testét, feledkezzen el a fájdalmairól. Kahlan egyszerűen csak győzni akart.
Mindketten állandóan magukkal hordták fűzfavessző-kardjaikat az övükbe tűzve, mindig harcra készen. Egyszer csak Kahlan hirtelen támadott, vagy épp Richard támadta meg őt, és máris állt a harc. Eleinte Kahlan egyáltalán nem volt ellenfél Richard számára, és ezt Richard egyértelműen tudtára is adta. Ettől persze Kahlan csak még eltökéltebbé vált, be akarta bizonyítani Richardnak, hogy ő nem kezdő, hogy a vívás nem annyira az erők küzdelme, mint az ügyességé, ravaszságé, az előnyszerzéselőnykihasználás és a gyorsaság próbája. Richard bátorította őt ebben, de ok nélkül, álságosan soha nem dicsérte. A hetek multával Kahlannak sikerült elérnie, hogy Richardnak egyre inkább meg kellett dolgoznia a győzelemért.
Kahlant az apja, Wyborn király tanította meg vívni. Legalábbis király volt, mielőtt Kahlan anyja párjául választotta. Az inkvizítori rang mellett a királyi cím jelentéktelennek számított. Wybornnak, Galea királyának már volt ekkorra két gyermeke első feleségétől, a királynőtől, így Kahlannak volt két idősebb féltestvére: egy nővére és egy bátyja.
Kahlan nagyon is be akarta bizonyítani Richardnak, milyen jól megtanította őt az apja vívni. Bosszantó volt a tudat, hogy sokkal jobban tud bánni a karddal, mint amit ebből Richardnak képes megmutatni. Nem arról volt itt szó, hogy ne tudta volna, mit kell tennie, inkább arról, hogy nem bírta megtenni: az izmai még messze nem voltak elég erősek hozzá, és nem engedelmeskedtek elég gyorsan.
Valami azonban ennél is jobban zavarta: Richard olyan stílusban vívott, amivel Kahlan még nem találkozott a gyakorlásai során, sem igazi csatákban, amelyekben részt vett. Nem tudta volna megnevezni vagy éppen elemezni a különbséget, de érezte, hogy ott van, és fogalma sem volt róla, hogyan tudná ellensúlyozni.
Kezdetben a csatáikat többnyire a ház közelében, a mezőn vívták, ahol kisebb volt az esély rá, hogy Kahlan megbotlik valamiben, vagy ha elesne, beveri a fejét egy gránittömbbe. Cara folyton jelen volt néma közönségként. Az idő előrehaladtával a küzdelmeik egyre hosszabbá, egyre dühödtebbé és egyre kimerítőbbé váltak.
Pár alkalommal Kahlant annyira felbosszantotta Richard tántoríthatatlan elszántsága a harcaik során, hogy utána órákig nem szólt a férjéhez. Attól tartott, valami olyasmi találna kicsúszni a száján, amit nem gondol igazán komolyan, és amit később keservesen megbánna.
Ilyenkor Richard néha figyelmeztette:
- Őrizd meg a haragodat az ellenség számára. Itt semmi hasznát nem veszed: ott segíthet legyőzni a félelmedet. Használd ki ezt az időt arra, hogy megtanítsd a kardodnak, mi a dolga, hogy később aztán tudatos odafigyelés nélkül is képes legyen tenni.
Kahlan jól tudta, hogy az ellenség soha nem kegyelmez. Ha Richard most jóindulatból engedne Kahlan hamis büszkeségének, azzal csak neki ártana. Bármilyen elkeserítőek voltak is ezek a leckék néha, képtelenség volt hosszan haragudni Richardra, különösen, mivel Kahlan tudta, hogy ilyenkor tulajdonképpen önmagára haragszik.
Kahlant egész életében fegyverek és fegyveres férfiak vették körül, a legjobbak közül néhány tanította is őt az apja mellett. Egyikük sem küzdött úgy, mint Richard. Richard úgy forgatta a pengét, hogy az már inkább művészetnek tűnt. Richard szépséget vitt a halálosztás mesterségébe. Volt azonban itt még valami, ami továbbra is ingerelte Kahlant, amit még mindig nem tudott megfogalmazni.
Egyszer, még Kahlan sebesülése előtt Richard azt mondta, szerinte a mágia önmagában is lehet egyfajta művészet. Kahlan akkor erre azt felelte, hogy szerinte ez őrültség. Most azonban már nem volt ebben annyira biztos. Amit össze tudott rakni a történtek apró részleteiből, abból azt gyanította, hogy Richard éppen valami ilyenféle módon alkalmazta a mágiát, amikor a Harmóniákat legyőzte: megoldást teremtett egy problémára ott, ahol korábban semmiféle megoldás nem létezett, sőt még elképzelhető sem volt.
Egy napon, az egyik szenvedélyes csatájuk során Kahlan meg volt róla győződve, hogy most sikerült elkapnia Richardot, és most beviheti a megsemmisítő végső támadást. Richard elképesztő könnyedséggel védte ki Kahlan rohamát, és ő döfte le az asszonyt. Richard természetessé tette, ami lehetetlennek látszott.
Ez volt az a pillanat, amikor Kahlan számára hirtelen minden világossá vált. Eddig teljesen helytelen irányból tekintett a dologra.
Nem arról volt itt szó, hogy Richard olyan jól bánik a karddal, vagy hogy csodálatos dolgokat tud kifaragni a késsel és vésővel. Inkább az volt az igazság, hogy Richard képes volt eggyé válni a pengével, bármilyen is legyen az. Kés, kard, véső, fűzfakard, mindegy. Richard mester volt. Nem a kardé vagy a szobrászvésőé önmagában: a Penge mestere a legalapvetőbb értelemben.
A harc csupán egy formája volt a penge használatának. Richard pusztításra használta a Kardját. Az egyensúly számára - mivelhogy a mágia mindig az egyensúlyra törekszik - az volt, hogy csodálatos dolgokat tudott alkotni a penge segítségével. Kahlan egyenként szemlélte a dolgokat, amiket Richard művelt: külön-külön akarta megérteni őket. Maga Richard csak egységében látta az egészet.
Richard minden különleges képessége: ahogyan egy nyilat kilőtt, ahogy szobrot faragott, ahogy a kardot forgatta, még az is, ahogy könnyed, gördülékeny, folyamatos mozgásával járt - bár mindezek egyedi képességeknek látszottak, valójában egyazon képesség különböző aspektusai, különböző oldalai voltak.
Richard megmerevedett.
- Mi a baj? Egészen elfehéredtél.
Kahlan csak állt, leeresztett fűzfa-kardjával a kezében.
- Te a halállal táncolsz. Azt teszed, amikor a kardot forgatod.
Richard úgy pislogott Kahlanra, mint aki épp azt hallotta kinyilatkoztatni, hogy az eső az bizony nedves.
- Hát persze. - Richard megérintette a nyakában lógó amulettet. A medál közepébe, bonyolult ezüst és arany vonalak szövedékében egy hatalmas, könnycsepp formájú rubin volt befoglalva: akkora, mint Kahlan hüvelykjének a körme. - Hiszen én már régen mondtam ezt neked. Csak most kezded elhinni?
Kahlan csak állt, és hápogott.
- Igen, azt hiszem.
Hirtelen döbbenetes tisztasággal emlékezett vissza Richard vérfagyasztó szavaira, amikor először látta meg az amulettet Richard nyakában, és megkérdezte tőle, mi az.
- A rubin egy csepp vért akar jelképezni. Az Ősi Parancs megnyilvánulási módjának szimbóluma.
Egy dolgot jelent, és egyúttal mindent: vágj. Ha egyszer eldöntötted, hogy felveszed a harcot, vágj! Minden más mellékes. Vágj! Ez legyen a kötelességed, a célod, a vágyad. Nincs ennél fontosabb szabály, nincs elkötelezettség, ami ezt felülmúlhatná. Vágj!
A vonalak a tánc mozdulatait rajzolják ki. Ürességből vágj, ne zavarodottságból. Vágd az ellenségedet, olyan gyorsan és egyszerűen, ahogy csak lehet. Vágj bizonyossággal. Vágj határozottan, eltökélten. Vágj bele az erejébe. Surranj át a védelme résein. Vágd le. Vágd le könyörtelenül. Ne hagyd lélegzethez jutni. Zúzd szét. Vágd le kegyelem nélkül, vágj belé egészen a leikéig. Ez az Élet egyensúlya: a Halál. Ez a tánc a Halállal.
Ez a Törvény, ami szerint egy harci mágusnak élnie és halnia kell.
A tánc pedig nem más, mint művészet. Lényegileg nem különbözik a szobrászattól. Művészet, ami a penge által nyilvánul meg. Richard számára mindkettő egy és ugyanaz volt. Belül, önmagában Richard semmi különbséget nem talált a kettő között: mivelhogy nem is létezett különbség.
A mezőn egy róka volt a társbérlőjük, aki főként rágcsálókra vadászott, de nem vettette meg a mindenféle zamatos bogarakat sem, amelyeket el tudott kapni. A lovaik nem bánták a róka jelenlétét, de nagyon nem szerették a kojotokat, akik időnként erre látogattak. Kahlan ritkán látta őket, de tudta, mikor jártak arra, észrevette a lovak nyugtalan horkantásaiból. Éjjel sokszor hallotta a kojotok ugatását feljebbről, a környező lejtőkről. Hosszú elnyújtott vonítással kezdték, ami aztán átment gyors vakkantások sorozatába. Egyes éjszakákon a farkasok is énekeltek. Hosszú, monoton üvöltésük, amit nem követett a kojotokéhoz hasonló ugatás, sokáig visszhangzón az éjszakában. Egyszer egy fekete medvét is látott a fák között poroszkálni. Az állat csak egy futó pillantásra méltatta őket. Egy más alkalommal egy hiúz vágott át a mezőn a házuk közelében. A lovak annyira megrémültek, hogy pánikszerű menekülésbe törtek ki. Richard a következő nap jó részét a lovak összefogdosásásával töltötte.
Az ajtajuk előtt mókusok koldultak, és gyakran be is merészkedtek a házba egy-egy gyors terepszemlére. Kahlan sokszor azon kapta magát, hogy kérdéseket tesz fel nekik, mintha a kis állatkák minden szavát megértenék. Ahogy a mókusok ilyenkor megtorpantak, és félrehajtott fejjel figyeltek, talán meg is értették. A kora reggeli órákban kisebb szarvasfalkák is ki-kijöttek a mezőre, átvonulóban hátrahagyva friss, fordított szív alakú patanyomaikat a ház ajtaja közelében. Mostanában a hatalmas agancsokat viselő agresszív, bőgő szarvasbikák is előkerültek. A Kahlan által viselt farkasbőrők egyike éppen egy olyan állattól származott, amelyiket ilyen szarvasbika nyársalt fel egy közeli tölgyligetben. A szerencsétlenül járt ragadozót Richard váltotta meg a pusztulás előtti hosszú szenvedéstől.
A vívógyakorlatok mellett hosszú sétákra is mentek, fel a hegyek közé, hogy Kahlan lábai megerősödjenek. Az ilyen séták jócskán igénybe vették Kahlan combizmait, néha olyan izomlázat okozva, amitől egész éjjel le sem tudta hunyni a szemét. Amikor a fáradtság okozta fájdalmaktól nem bírt elaludni, Richard olajjal masszírozta be a vádliját és combját. Ez általában segített, Kahlan elálmosodott tőle és végül el is szenderedett.
Nagyon jól emlékezett arra a bizonyos esős éjszakára, amikor ázottan, átfázva érkeztek haza. Kahlan a hátán feküdt az ágyban, Richard meleg olajjal dörzsölte be a combizmait. Közben azt suttogta, hogy Kahlan lábai végre visszanyerték régi formájukat és feszességüket. Kahlan felpillantott, és vágyat látott csillogni Richard szemében. Kahlan már szinte el is felejtette, milyen borzongató gyönyörűség volt megérezni, hogy Richard kívánja őt. Arcán lecsordult a könny az örömtől, hogy újra nőnek érezheti magát - kívánatos nőnek.
Richard a szájához emelte Kahlan lábát, és gyengéden megcsókolta a csupasz bokáját. Mire a puha, meleg csókok felérkeztek a combjáig, Kahlan már hangosan zihált a hirtelen feltámadt vágytól. Richard kigombolta Kahlan hálóingét, és most a csupasz hasába masszírozta finoman az olajat. Aztán a nagy, gyengéd kezek felkűsztak Kahlan testén, és a melleit kezdték becézgetni. Mire a könnyed sodorgatástól a bimbók megkeményedtek, már Richard is zihálva vette a levegőt.
- Nocsak, Rahl Nagyúr - suttogta érzéki torokhangon Kahlan - úgy veszem észre, nagyon elragadott a hév!
Richard megmerevedett, és érezhetően kijózanodva visszahúzódott.
- Nem fogok összetörni, Richard - ragadta meg, és húzta vissza a mellére férje kezét Kahlan. - Tetszik, ahogy elragad a hév.
Kahlan a hajánál fogva szorította magára a férfi fejét, és Richard csókokkal borította el az asszony melleit, aztán a csókok feljebb kúsztak a vállára, a nyakára. Richard forró lehelete szinte égette Kahlan fülét. Kutató ujjait érezve magán Kahlan szinte megőrült a vágyakozástól. Richard nekifeszülő teste vadítóan erotikus érzést keltett benne. Már egyáltalán nem érezte a fáradtságát. Végül Richard gyengéden megcsókolta az ajkát. Ahogy Kahlan a csókot viszonozta, azzal tudtára adta Richardnak, hogy egyáltalán nem szükséges annyira gyengédnek lennie.
És mialatt az eső dobolt a tetőn, mialatt a villámok fényei megvilágították az ablakban álló szobor körvonalait és kiemelték ökölbe-szorított-kezű magabiztos erejét, mialatt a mennydörgések visszhangja végighömpölygött a hegyek között, Kahlan minden félelem nélkül, minden aggodalom nélkül, minden gondolkodás nélkül, hogy vajon képes lesz-e rá, magához szorította Richardot, és halkan, gyengéden, de mégis hevesen szeretkeztek. Még soha nem volt annyira szükségük egymásra, mint ezen az éjszakán. Kahlan minden félelmét és aggodalmát elsöpörte a restében feltoluló vágy, és sírva fakadt saját gyönyöre hevességétől, és a megkönnyebbüléstől, amivel érzelmeit szabadjára engedte.
Később, mikor egymás karjai között hevertek, Kahlan megérezte, hogy Richard arcán is legördül egy könnycsepp. Kahlan megkérdezte, van-e valami baj. Richard csak a fejét rázta, aztán valami távoli, furcsa hangon azt felelte, olyan sokáig rettegett tőle, hogy elveszíti Kahlant, hogy néha már azt hitte, bele fog őrülni. Ugy látszott, végre Richard is megszabadult saját benső rettegésétől. A fájdalom, amit Kahlan akkor látott először a férje szemeiben, amikor képtelen volt visszaemlékezni Richard nevére, végre-valahára most eltűnt onnan.
A hegyi séták mind hosszabbakká váltak. Néha csomagot is vittek magukkal, és az erdőben töltötték az éjszakát, gyakran egyegy útifenyő alatt, mármint, ha sikerült találniuk egyet. Az erősen szabdalt vidék a legváltozatosabb látképeket kínálta a tekintetüknek. Voltak helyek, ahol csupasz sziklacsúcsok tornyosultak föléjük. Másutt meredek szakadékok szélén álltak meg, és figyelték, hogyan színezi narancsosra, majd vörösre és végül ibolyaszínre az eget a lebukó nap, miközben alattuk a zöldellő völgyekben bodros szélű bárányfelhők úsztak. Magas vízeséseket láttak, amelyek maguk teremtettek szivárványt maguk körül. Tisztavizű, napsütötte tengerszemeket találtak a csúcsok között, amelyekben úszkálhattak. Sziklapárkányokra ültek le enni, ahonnan olyan látvány tárult eléjük, amilyet rajtuk kívül élő ember még nem láthatott. Göcsörtös fatörzsek között kanyargó állatcsapásokat követtek, máskor a csapások olyan sötét helyekre vezették őket, ahová a nap soha nem sütött be, és ahol a fák törzsei monumentális barna oszlopok voltak, olyan vastagok, hogy húsz ember sem érte volna körbe őket kinyújtott karokkal.
Richard íjászatban is gyakorlatoztatta Kahlant, hogy a karjait erősítse. Apróvadakra vadásztak, amelyekből levest főztek, vagy nyárson sütötték meg őket. Egy részét felfüstölték és megszárították, ahogy a halakat is. Richard általában nem evett húst, de mostanában néha kivételt tett. Az, hogy nem kívánt húst enni, része volt az egyensúlynak, ami kellett a Tehetsége megnyilvánuláshoz, amikor ölni kényszerült. Most erre az egyensúlyra kevésbé volt szüksége, mert nem kellett ölnie. Béke volt benne és körülötte. Talán az egyensúlyt most inkább a faragás szolgáltatta. Az idő multával egyre több húst evett. Mikor kint jártak a vadonban, az elejtett vadak húsa mellett többnyire rizst ettek és babot, mellé kovásztalan zabkenyeret és mindenféle bogyókat, amit menet közben gyűjtöttek.
Kahlan segített a halak megtisztításában, besózásában és füstölésében, a téli tartalékok előkészítésében. Ez olyan munka volt, amit soha ezelőtt nem végzett még. Bogyókat és csonthéjasokat gyűjtöttek, meg vadalmát, és ezek jó részét elvermelték azokkal a gumókkal és gyökerekkel együtt, amiket Richard az úton vásárolt, a hegyek közé jövet. Ha almafa-csemetéket talált, Richard kiásta őket, és elültette a ház körül a mezőn, mondván, hogy egyszer majd jól jön, ha megterem az alma a háznál is.
Kahlan eltűnődött rajta, vajon meddig akar Richard távol maradni onnan, ahol szükség lett volna rájuk. Ez a néma kérdés állandóan ott keringett körülöttük, mind tudták, hogy ott van a levegőben, de hangosan mégsem mondta ki senki. Cara soha nem kérdezte ilyesmiről Richardot, de amikor Kahlannal kettesben maradtak, tett a dologra futó megjegyzéseket. Cara a Rahl Nagyúr testőre volt, örült, hogy a közelében lehet, így általában nem volt ellenvetése semmivel szemben. Végtére is Richard a Rahl Nagyúr volt, és itt biztonságban volt.
Kahlan viszont mindig is érezte a vállára nehezedő felelősség súlyát. Ezt a felelősséget nem lehetett elfelejteni, állandóan fölé tornyosult, folyamatosan árnyékot vetett rá, akár a környező óriás hegyek. Bármennyire szerette is a házat, amit Richard épített a hegyi rét szélén, bármennyire élvezte a felfedező utakat a vad, lenyűgöző, szépséges, örökké változó hatalmas hegyek között, napról napra jobban érezte ezt a terhet, és a sürgető szükségét annak, hogy visszatérjenek oda, ahol a leginkább szükség van rájuk. Azon izgult, vajon mi minden történhetett közben, amiről tudomásuk sincsen. A Birodalmi Rend serege nem fog örökké egy helyben ülni: egy ekkora hadseregnek mozognia kell. A katonákat, különösen az efféle katonákat megviselte a hosszas egy helyben táborozás, nyugtalanokká váltak, és előbb-utóbb bajt kevertek. Aggódott mindazok miatt, akiknek szükségük lett volna Richard megnyugtató, bátorító jelenlétére és útmutatásaira. Na, és a Kahlanéra is. Voltak olyan népek a Középföldön, akik mindig is függtek az Inkvizítor Anya állandó jelenlététől és igényt is tartottak rá, hogy elérhető legyen, és kiálljon értük, ha kell.
A közeledő tél ellen Richard szőrmebundát készített Kahlannak, nagyobb részt farkasbőrből, bár két kojotprémet is felhasznált hozzá. Az egyik kojotot Richard törött lábbal találta meg, valószínűleg lezuhanhatott valahonnan a nyomorult állat, és Richard megváltotta a szenvedéseitől. A másikat a falkája kiverte maga közül, és a magányos rabló az ő füstölőházukra járt rá élelemért. A magányos tolvajt egyetlen nyíllövéssel intézte el Richard.
A farkasbőrök jó részét is sebesült vagy öreg, beteg állatok szolgáltatták. Mialatt Kahlan erejét igyekeztek visszahozni, Richard, Kahlan és Cara gyakran követték egye-egy farkas-falka nyomait menetgyakorlatként. Kahlan apránként megtanulta felismerni a nyomaikat sárban, porban, puhább talajon. Már egyetlen pillantással képes volt megkülönböztetni az elülső mancsok lenyomatát a hátsóktól. Richard elmagyarázta neki, hogyan állnak a mellső lábak ujjai szélesebb terpesztésben, mennyivel élesebb körvonalú a mellső talplenyomat. Richard ideérkezésük után hamar felfedezett néhány falkát a hegyek között, és ők hárman gyakran követtek egy-egy családot, csak azért, hogy lássák, képesek-e rá anélkül, hogy az állatok észrevennék őket. Richard elmondta, hogy ez egyfajta játéknak számított a hegyi vezetők között, ami arra is jó volt, hogy ki ne essenek a gyakorlatból, hogy a figyelmüket és az érzékeiket formában tartsák.
Mikor Kahlan bundája elkészült, Cara téli bundájához kezdtek prémeket gyűjteni. Carának, aki mindig a foglalkozásához tartozó öltözéket viselte, tetszett a dolog, hogy a Rahl Nagyúr kifejezetten az ő számára akar valami ruhadarabot készíteni: ráadásul ugyanolyat, mint Kahlannak. Bár Cara hangosan soha nem mondta ki, Kahlan kezdettől úgy érezte, hogy a Mord-Sith szemében a bunda elkészítése a Rahl Nagyúr tiszteletét és érzéseit jelképezte iránta: azt bizonyította, hogy Richard Carát többre tartja egyszerű testőrénél.
A mostani útjukon is Cara bundájához akartak szőrmét szerezni, és a Mord-Sith nagyon lelkes és buzgó volt, olyannyira, hogy még főzni is hajlandó volt, amikor letáboroztak.
Amint a hegyoldalon haladtak lefelé, ahol Kahlannak végre sikerült Richardot legyőznie vívásban, Kahlan kifejezetten jó kedvében volt. Az elmúlt két napban egy farkasfalkát követtek a házuktól nyugatra eső hegyek között. Ez persze nem csak közönséges vadászat volt, nem csak Cara számára akartak prémet szerezni: része volt annak a folyamatos nyomásnak is, amit Richard gyakorolt Kahlanra, hogy a fizikai állóképességét fokozza.
Az utóbbi két hónapban Richard majd’ minden nap egyre nehezebb terepre vitte Kahlant, olyan utakra, amelyek az asszony minden izmát fájdalmasan megmozgatták. Ahogy Kahlan erősödött, ezek az utak mind hosszabbak és hosszabbak lettek. Eleinte csak a ház közelében járkáltak, mostanra már hegyeken keltek át. Ráadásul Richard gyakran rá is támadt fűzfavessző kardjával a legváratlanabb pillanatokban, és kíméletlenül kicsúfolta Kahlant, ha az nem vette fel a harcot azonnal és teljes erőbedobással.
Az, hogy végül sikerült legyőznie Richardot egy ilyen harcban, bizonyos értelemben zavarba is hozta Kahlant. Lehetséges, hogy Richard fáradt volt attól, hogy ő cipelte a legsúlyosabb csomagot, hogy folyton ő ment előre felderíteni a legnehezebb útszakaszokat, és azután még vissza is ment nekik segíteni, de a küzdelemben azért nem engedett ki, Kahlannak mégis sikerült halálos sebet ejteni rajta. Kahlan akaratlanul is elégedett volt önmagával, még ha győzelme teljes értékét belül meg is kérdőjelezte. Szeme sarkából néha észrevette, hogy Richard is elégedetten mosolyog, amikor Kahlanra pillant. Richard büszke volt Kahlanra, amiért legyőzte. Ez a vereség egyféle győzelem is volt egyúttal Richard számára.
Kahlan úgy ítélte meg, hogy most, mindazok után, amit Richard végigcsináltatott vele, olyan erőben van, mint még soha ezelőtt életében. Nem volt könnyű, de megérte. Most egy kicsit olyan erősnek és energikusnak érezte magát, amilyennek az ablakpárkányon álló szobrot látta.
Richard Carát követte lefelé az, összevissza álló gránittömbök között, amelyek úgy ágyazódtak be a hegyoldalba, akár egy szabálytalan lépcsősor. Kahlan a férfi mögé lépett, és a vállára tette a kezét.
- Richard, hogyan győzhettelek le?
Richard látta Kahlan szemében, hogy ez a kérdés most komoly.
- Azért tudtál ledöfni, mert hibát követtem el.
- Hibát? Úgy érted, túlságosan elbíztad magad? Vagy esetleg túl fáradt voltál, vagy valami más járt az eszedben?
- Tulajdonképpen nem is lényeges, nem igaz? Bármi is volt az, hiba volt, ami a játékban az életembe került. Ha ez valódi harc lett volna, most halott lennék. Nagyon fontos leckét kaptam tőled, hogy kettőzött elszántsággal vessem be minden képességemet, ha küzdök. És persze azt is újra meg újra eszembe juttatja, hogy bármikor máskor is követhetek el hibát, és akkor veszítek.
Kahlan nem tehetett róla: önkéntelenül az a kérdés ötlött az eszébe, vajon hibát követ-e el Richard azzal, hogy távol tartja magát a Középföld népeinek a Birodalmi Rend zsarnoksága ellen folytatott küzdelmétől? Ő maga folyamatosan érezte az erőt, ami a népéhez húzta, még akkor is, ha Richard meg volt győződve róla, hogy minden igyekezete hiábavaló, ha a népe nem kér az ő vezetéséből. Inkvizítor Anyaként Kahlan tudta, hogy bár a nép sokszor nem érti meg, amit a vezetőjük az ő legjobb értelemben vett érdekükben tesz, ez nem ok arra, hogy a népet magára hagyjuk.
Kahlan remélte, hogy a közeledő tél hatására a Birodalmi Rend úgy dönt, hogy Anderiában marad. Meg kellett győznie Richardot arról, hogy muszáj visszatérniük a Középföldre, de egyelőre fogalma sem volt róla, hogyan. Richard szilárdan ragaszkodott az érveihez, és Kahlan nem talált rést a férfi logikájában. Érzelemmel pedig ebben a dologban nem lehet hatni Richardra.
Cara levezette őket a töredezett lejtőn, és mindössze kétszer kellett visszafordulniuk egy-egy rövid szakaszon. Nehéz leereszkedés volt, és Cara elégedett volt magával, mint ahogy azzal is, hogy Richard rábízta a vezetést. Végtére is Carának indultak prémet szerezni, így Richard továbbra is ráhagyta, hogy a MordSith vezesse át őket a szakadék fenekén a sűrű aljnövényzeten, majd fel a szurdok túloldali meredélyén, ahol a fák gyökerei karmokként kapaszkodtak a sziklás talajba.
A szakadékban fújó szél egyre csípősebbé vált. A felhők mind jobban összesűrűsödtek, végül teljesen kioltották a nap aranyló sugarait. Felfelé kapaszkodva magas örökzöldek komor, sötét erdejébe jutottak. Magasan a fejük felett a fák csúcsai lengedeztek az erősödő szélben, de lent a talaj szintjén szélcsend volt. Lépteik hangját elnyelte a lehullott tűlevelek megbámult, szivacsos puhaságú szőnyege.
A lejtő meredek volt, de nem megmászhatatlan. Ahogy feljebb jutottak, a hatalmás fák egyre ritkábban álltak. A mind göcsörtösebb ágak között egyre több ért el hozzájuk a felhők szűrte tompa nappali világosságból. Feljebb a sziklákon már többnyire moha sem nőtt, és a hullott avar sem maradt meg rajtuk. Néhány helyen a kezüket is használniuk kellett, a sziklákba, vagy fagyökerekbe kapaszkodva juthattak csak feljebb. Kahlan mélyeket lélegzett a hideg levegőből: jól esett izmainak az igénybevétel.
Mikor tűlevelű erdőből kibukkantak, a délután acélszürke fénye és a szél fájdalmas nyögései üdvözölték őket. A göcsörtös erdőbe érkeztek.
Itt a sziklákon és a görgeteg között nem nőtt az a sűrű, zöld moha, ami lejjebb az erdőben olyan közönséges volt, legfeljebb fekete körvonalakkal határolt sárgászöld zuzmócsomók kapaszkodtak a kövekbe. Csak itt-ott, a szélvédett mélyedésekben lehetett pár alacsony, viharvert bokrot látni. A legfurcsábbak azonban a fák voltak, amelyek látványosan igazolták a hegyoldal e szakaszára akasztott nevet. Mind csenevészek voltak, alig akadt közöttük Kahlannál, pláne Richardnál magasabb. Az ágaik szinte kizárólag az egyik oldalon nőttek, alkalmazkodva az uralkodó széljárás irányához. Ettől a fák úgy néztek ki, mint kínszenvedésbe merevedett futó csontvázak.
A göcsörtös erdő szintje fölött már csak zuzmó nőtt, még feljebb pedig hó borította a hegyet.
- Itt van - szólalt meg Cara.
A farkast egy véres szegélyű alacsony szikla mellett találták meg a görgetegen heverve. Feljebb a hóban a szürkefarkas falka egy erdei rénszarvast támadott meg, és a védekező öreg bika egy rúgással oldalba találta a szerencsétlen farkast. Ez önmagában aligha okozott volna nagyobb kárt a ragadozóban az időleges fájdalmat leszámítva, csakhogy a farkas a rúgástól kibillentve egyensúlyából megcsúszott egy sziklapárkányon, lezuhant, és halálra zúzta magát. Kahlan ujját végigfuttatta a fekete végű sárgásszürke szőrszálakból álló, tömött szőrmét. A szőrme jó állapotban volt, és remek adalék lesz Cara meleg bundájához.
Richard és Cara azonnal nyúzni kezdték a jókora nőstény állatot, Kahlan pedig egy kiálló sziklaperemre sétált fel. Bundáját a füléig felhajtotta a csípős szél ellen, ahogy a közeledő felhőgomolyagot fürkészte.
- Richard, arra feljebb az nem eső - szólt vissza -, hanem hó.
Richard felpillantott véres munkájából.
- Látsz valahol odalent a völgyben útifenyőt?
Kahlan hunyorogva nézett lefelé az alatta elterülő völgybe.
- Igen, látok egy párat. A hó még elég távol van. Ha gyorsan végeztek, még valószínűleg elérünk egyet, sőt, még némi tűzifát is gyűjthetünk, mielőtt elázna.
- Már majdnem készen vagyunk - biztosította Cara. Richard felállt, Kahlan mellé lépett, és maga is körülnézett.
Véres kezével szórakozottan kihúzta pár hüvelyknyire a Kardját a hüvelyből, majd visszaejtette. Szinte automatikus szokásává vált, hogy így ellenőrizze, nem szorult-e meg a kard a hüvelyében. Kahlant zavarta ez a gesztus. Richard ki sem vonta a kardját, mióta rákényszerült, hogy megölje azokat az embereket, akik odalenn Szarvasföldön megtámadták őket.
- Van valami baj?
- Mi az? - Richard követte Kahlan tekintetét a csípőjén függő kardig. - Ja. Nem, semmi. Csak afféle megszokás, azt hiszem.
Kahlan lemutatott a völgybe.
- Ott van egy útifenyő. Az van legközelebb hozzánk, és elég nagy méretű is.
Richard csuklóját végighúzta a homlokán, kisöpörve szeméből a belelógó haját. Ujjain csillogott a farkas vére.
- Még sötétedés előtt odalent fogunk ülni az útifenyő védelmében, kellemes, meleg tűz mellett, teát szürcsölgetve. Odalent ki tudom feszíteni a gereznát az ágakra, és majd ott lekaparom. Az ágakra hulló hó még hőszigetelő hatású is lesz. Remekül kipihenhetjük magunkat, mielőtt reggel hazaindulunk. Lejjebb már nem fog havazni, csak eső esik.
Kahlan feljebb húzta arcán a farkasbundát, mert hátán apró didergés futott végig, fel a nyakáig. A tél már ideért, itt ólálko-dott a sarkukban.

20. FEJEZET

Mire két nappal később hazaértek, a kis halak az üvegekben már nem éltek.
Ugyanazon a könnyű úton jöttek vissza a hágón át, mint hónapokkal ezelőtt a kocsival. Persze arra az útra Kahlan egyáltalán nem emlékezett, hiszen végig eszméletlen volt.
Most már lett volna rövidebb útjuk is hazafelé, egy csapás, amit maguk törtek maguknak a hágó oldalán. Jöhettek volna azon is, de az az út keskeny volt, megterhelő, és tíz-tizenöt percnél többet így sem nyertek volna vele. Napok óta úton voltak már, és a hágó tetején a szélfútta szurdokból vágyakozva pillantottak kényelmes házikójukra odalenn a mező szélén. Úgy döntöttek, a könnyebb utat választják, még ha az egy kicsit tovább tart is. Nagy megkönnyebbülés volt végül belépni a házba, védve lenni a hideg széltől, és ledobni magukról a csomagokat.
Mialatt Richard tüzelőt hozott be, Cara pedig vízért ment, Kahlan egy kis kendőt vett elő, amibe a nap folyamán fogott bogarakat gyűjtötte össze, hogy egy kis csemegével kedveskedjen a halaiknak, hiszen biztosan nagyon éhesek lehettek már. Mikor meglátta, hogy mind elpusztultak, apró nyögés szakadt fel a torkából.
- Mi a baj? - kérdezte az érkező Cara, teli vizesvödröt cipelve magával. Odajött megnézni a halakat.
- Úgy néz ki, éhen haltak - közölte Kahlan Carával.
- Kis halak üvegbe zárva nem szoktak sokáig élni - szólalt meg Richard, aki a tűzhely mellett térdelve nyírfarönköket halmozott a gyújtós fölé.
- De ezek igenis sokáig éltek - tiltakozott Kahlan, mintha bizonyítani akarná, hogy Richard téved, és azt szeretné, hogy viszszavonja az állítását.
- Ugye, nem adtatok neveket nekik? Mondtam, hogy ne tegyétek, mert úgyis elpusztulnak egy idő után! Figyelmeztettelek benneteket, hogy nem akarjatok kötődni hozzájuk érzelmileg, mert abból semmi jó nem sül ki a végén!
- Cara elnevezte az egyiket.
- Nem is igaz! - tiltakozott Cara. - Csak meg akartam neked mutatni, hogy melyikről beszélek.
Miután Richard tűzkövével sikeresen meggyújtotta a tüzet, felnézett, és rájuk mosolygott.
- Jól van, majd hozok nektek másik halakat. Cara elnyomott egy fáradt ásítást.
- De ezek voltak a legjobbak. És szükségük volt rám. - Richard horkantva felnevetett.
- Igencsak élénk a fantáziád! Ezek csak azért szorultak ránk, mert mi változtattuk meg erőszakkal az életüket. Mint ahogy a mókusok is abbahagynák a magvak keresgélését a téli raktárukba, ha folyton etetnénk őket. És a halaknak semmi választási lehetőségük sem volt, mert beraktuk őket az üvegekbe. Ha rájuk bízzuk a döntést, a saját környezetükben semmi szükségük nem lett volna ránk. Elvégre megfogni is csak hálóval tudtam őket. Fogok nektek másikat, és annak ugyanúgy szüksége lesz rátok.
Két nappal később, egy fátyolosan borult napon, miután elfogyasztották nyúlraguból, répából, hagymából és a Cara által sütött kenyérből álló kiadós ebédjüket, Richard elment, hogy megnézze a hálókat, és fogjon az üvegekbe néhány újabb fekete orrú csellét.
Miután elment, Cara összeszedte a kanalakat, és a mosgatóvizes dézsába szórta őket.
- Tudod - szólt hátra a válla fölött -, én szeretek itt lenni, tényleg szeretek, de valahogy egyre jobban idegesít is.
Kahlan a maradékot kapargatta a tányérokról egy fakanállal a moslékos tálba.
- Idegesít? - Odavitte a tányérokat a mosogatóhoz. - Ezt hogy érted?
- Inkvizítor Anya, ez a hely szép, meg minden, de kezd megbolondítani. Végtére is én Mord-Sith vagyok! Jóságos szellemek, már elkezdek üvegben úszkáló halaknak nevet adni! Cara visszafordult a mosogatódézsához, és lehajolt, hogy egy ronggyal tisztára mossa a kanalakat. - Nem gondolod, hogy ideje lenne meggyőzni a Rahl Nagyurat, hogy vissza kell mennünk?
Kahlan felsóhajtott. Szerette a házukat itt a hegyek között és szerette ezt a magányos elszigeteltséget. Mindennél többet ért azonban neki ez az időszak, amit együtt tölthetett Richarddal anélkül, hogy mások az óhajaikkal és kérdéseikkel zavarhatták volna őket. Ugyanakkor hiányzott is neki Aydindril nyüzsgése, az emberek társasága, a város és az utcákon tolongó tömeg látványa. Sok olyan dolog volt a városokban, amit nem szeretett, de sok izgalmat is jelentettek számára.
Élete folyamán hozzászokott, hogy az emberek nem értik meg, vagy nem akarják elfogadni a segítséget, mégis tennie kell a dolgát a többség javáért. Richardnak eddig nem kellett megismernie a tömegek hűvös közönyét, sem megtanulnia, hogy ennek ellenére is tennie kell a dolgát.
- Persze, hogy úgy gondolom, Cara. - Kahlan egy alacsony polcra tette a moslékos edényt, és emlékezetébe véste, hogy később ki kell ürítenie. Azon tűnődött, vajon ő az az Inkvizítor Anya lesz-e végül, aki az életét az erdőben fogja leélni, szabadságáért harcoló népétől távol. - De tudod, mit tart erről Richard. Ő úgy véli, helytelen, sőt, több mint helytelen: felelőtlen lenne engedni ennek a vágynak, amikor számára a józan ész az ellenkezőjét diktálja.
Cara kék szemeiben eltökéltség villant.
- Te vagy az Inkvizítor Anya. Törd meg ennek a helynek a vonzását! Mondd meg neki, hogy rád szükség van odaát a Középföldön, és te visszamész. Mit tehetne veled? Odakötözne egy fához? Ha te elmész, ő is követni fog. És akkor neki is vissza kell térnie.
Kahlan határozottan megrázta a fejét.
- Nem, ezt nem tehetem. Azok után nem, amit elmondott nekünk. Az ember nem tehet ilyesmit olyan valakivel, akit tisztel. Bár nem értek vele egyet, de megértem az érveit, és eléggé ismerem őt hozzá, hogy tartsak tőle, neki van igaza.
- De az, hogy visszamegy, nem jelenti azt, hogy vezetnie is kell a csapatainkat! Csak azt kell elérned, hogy kövessen téged vissza a Középföldre, nem azt, hogy a vezérséget is visszavegye! vigyorgott önelégülten Cara. - De esetleg, ha rájön, hogy mekkora szükség van rá, talán még a józan esze is visszatér.
- Ez az egyik oka, amiért ilyen messzire elhozott bennünket a hegyekbe. Attól tart, hogy ha a háború közelébe kerül, vagy ha visszatér, és látja, mi folyik, önkéntelenül is újra belesodródik az eseményekbe. Nem használhatom ki az irántam táplált érzéseit arra, hogy ilyen csapdába csaljam. Még ha visszamennénk is, és ő ellen tudna állni a kísértésnek, hogy segítsen a Középföld népeinek a túlélésben, és nem csatlakozna a Birodalmi Rend brutális támadása elleni küzdelemben, egy ilyen nyilvánvaló zsarolás a részemről tartósan éket verne közénk.
Kahlan ismét megrázta a fejét.
- Túl erősen hisz a maga igazában. Nem fogom kényszeríteni rá, hogy visszatérjen.
Cara a csepegő mosogatóronggyal hadonászott.
- Talán a tudata mélyén nem is igazán hisz benne. Talán csak azért nem akar visszamenni, mert nem bízik önmagában a miatt az anderiai ügy miatt, és ezért úgy gondolja, egyszerűen köny-nyebb számára, ha távol tartja magát.
- Nem hiszem, hogy ebben az esetben Richard önmagában kételkedne. Ebben nem. Egy pillanatra sem. Egy cseppet sem. Azt hiszem, ha egy szemernyi kétség is lenne benne, visszatérne, hiszen valójában az lenne a könnyebb megoldás. Távol maradni sokkal nehezebb, ezt te is, én is tanúsíthatjuk. De te, Cara, bármikor visszamehetsz, ha olyan nagyon akarod. Richard nem rendelkezik az életeddel. Nem kell maradnod, ha nem akarsz.
- Arra esküdtem, hogy követem őt, mindegy, milyen ostobaságokat művel is.
- Ostobaság? Azért követed őt, mert hiszel benne. És én ugyanezért nem mehetek el, kényszerítve őt arra, hogy kövessen.
Cara összepréselte az ajkát. Kék szemeiben kihunyt a tűz. Elfordult, és a vízbe hajította a mosogatórongyot.
- Akkor hát bevégeztetett. Arra vagyunk ítélve, hogy életünk hátralévő részét itt éljük le a Paradicsomban.
Kahlan mosolygott. Megértette Cara reményvesztettségét. Elhatározta, bár arra nem vállalkozik, hogy rávegye Richardot valamire, aminek ennyire ellene van, ez nem akadályozhatja meg őt abban, hogy megpróbálja megváltoztatni Richard véleményét. Kiitta a teáját, és a csészét határozott mozdulattal koppantottá le az asztalra. Az más.
- Lehet, hogy mégsem. Tudod, nekem is pont ez jár a fejemben, mármint, hogy vissza kellene mennünk.
Cara gyanakvó oldalpillantást vetett Kahlanra.
- Akkor mire gondolsz, mivel tudnád meggyőzni?
- Richard oda lesz egy ideig. Most, hogy nem zavarhat bennünket, mi lenne, ha megfürödnénk?
- Fürödni?
- Igen, fürödni. Nagyon szeretném végre egyszer tisztának érezni magam. Elegem van belőle, hogy úgy nézzek ki, mint egy csavargó. Meg akarom mosni a hajamat, és fölvenni a fehér inkvizítori ruhámat.
- A fehér inkvizítori ruhádat... - Cara cinkosán elmosolyodott. Aha. Na, ez az a csata, amiben egy asszony jobb fegyverekkel rendelkezik.
Szeme sarkából Kahlan a hálószoba ablakában álló Szellemre pillantott, ahogy ott állt kitekintve a világra, szélben lobogó ruhában, hátravetett fejjel, kifeszített mellkassal, oldala mellett ökölbe szorított kezekkel, erős hátát megfeszítve, mintha kihívóan dacolni akarna mindennel, ami korlátozni próbálná.
- Nos, nem igazán olyanfajta csatára gondolok, amire te, de hatásosabban tudok érvelni, ha megfelelően vagyok öltözve hozzá. Ez nem számít csalásnak. Inkvizítor Anyaként fogom előhozni neki a dolgot. Azt hiszem, a döntései egy kicsit elfogultak voltak. Nehéz bármi másra odafigyelni, miközben halálra aggódod magad valaki miatt, akit szeretsz.
Kahlan kezei ökölbe szorultak, ahogy a Középföldet fenyegető veszélyre gondolt.
- Tudatára kell ébresztenem Richardot, hogy mindez már elmúlt. Most már egészséges vagyok, és itt az ideje, hogy visszatérjünk a népeink iránti kötelességeinkhez.
Cara vigyorogva igazított hátra egy szőke hajtincset a homlokából.
- Ne félj, meg fogja látni, meg még sok minden mást is, az biztos, ha azt a ruhát fölveszed.
- Azt akarom, hogy meglássa bennem azt a nőt, aki le tudta győzni őt vívásban. Azt akarom, hogy meglássa bennem az Inkvizítor Anyát is.
Szája sarkából Cara egy másik hajtincset fújt hátra.
- Az igazat megvallva én magam sem bánnék egy kiadós fürdőt. Arra gondolok, ha odaállnék melléd a Mord-Sith ruhámban, frissen mosott hajjal, újrafont copffal, tényleg Mord-Sithnek néznék ki, és én is hozzátenném, hogy egyetértek veled, még inkább meg tudnánk győzni a Rahl Nagyurat, hogy nekünk van igazunk, és még könnyebben belátná, hogy itt az idő visszatérni.
Kahlan a mosogatóvízbe rakta a tányérokat.
- Akkor ezt megbeszéltük. Van elég időnk, mielőtt visszaér. Richard fabrikált számukra egy kis fadézsát, ami azért elég
nagy volt ahhoz, hogy kényelmesen bele lehessen ülni, és egy jó fürdőt venni benne. Ahhoz túl kicsi volt, hogy hátradőlve élvezze az ember a fürdőt, de kicsiny hegyi hajlékukban ez is nagy luxusnak számított.
Cara kirángatta a dézsát a sarokból, vonszolásnyomokat hagyva a földes padlón.
- Beviszem az én szobámba. Te fürödsz meg először. Ha előbb érne vissza, mint gondoltuk, így le tudod foglalni a kotnyeles uradat, hogy ne álljon a hátam mögött, amíg megmosom.
Kahlan és Cara vizet hordtak be a közeli forrásból, és egy részét megmelegítették az erős tűz fölött egy üstben. Mikor végre Kahlan belemerült a gőzölgő vízbe, jólesően nagyot sóhajtott. A levegő csípősen hűvös volt, így még jobban esett a forró fürdő. Szívesen időzött volna benne tovább is, de aztán mégis erőt vett magán.
Elmosolyodott, amikor felidézte magában, milyen zavartan viselkedett Richard fürdőző nők közelében. Jó, hogy most nincs itt. Később, miután beszélt vele, meg fogja kérni, hogy ő is fürödjön meg, mielőtt lefeküdne. Kahlan szerette Richard izzadságának az illatát, ha az a tiszta test izzadsága volt.
Tudva, hogy frissen mosott, csillogó hajjal és fehér ruhájában fog szemben állni Richarddal, Kahlan jobban bízott benne, mint hosszú ideje bármikor, hogy valóban lehetséges lesz visszatérniük a Középföldre. A tűz mellett megszárította és kifésülte a haját, mialatt Cara újra vizet melegített. Mikor Cara bement fürödni, Kahlan a saját szobájukba indult, hogy felvegye a fehér ruháját. Az emberek többsége félt ettől a ruhától, mert féltek a nőtől, aki viselte, Richardnak azonban mindig tetszett Kahlan ebben az öltözetben.
Ahogy törülközőjét ledobta az ágyra, tekintete megakadt az ablakban álló szobron. Ahogy ott állt mezítelenül, Kahlan a kezét oldala mellett leeresztve ökölbe szorította, kifeszítette a hátát és hátravetette a fejét, a Szellem pózát utánozva, hagyta, hogy átjárja a magabiztosság érzése, hagyta, hogy eggyé váljon ezzel az erős lélekkel, hogy annak ereje átáramoljon rajta.
Egy pillanatig ő maga vált a szobor szellemévé.
Ez a nap nagy változást fog hozni. Kahlan érezte, hogy így lesz.
Kissé fura érzés volt, ennyi idő után, amit erdei vezető asszonyaként töltött, újra magára ölteni az Inkvizítor Anya ruháját, újra érezni a sima, selymes anyagot a bőrén. De az ismerős kényelem érzése azért mégis erősebb volt.
Kahlan magabiztosnak érezte magát Inkvizítor Anyaként. Bizonyos átvitt értelemben ez a ruha volt az ő harci vértje. A ruhát viselve Kahlan érezte saját fontosságát, érezte, hogy történelmi hagyományokat képvisel, kivételes asszonyok utódaként, akik előtte viselték ezt a tisztséget. Az Inkvizítor Anyára szörnyű felelősség nehezedett, de vele járt a megelégedettség érzése is, hogy tevőlegesen hozzájárulhat az emberek életének jobbá tételéhez.
Az emberek függtek tőle. Kahlannak munkája volt, amit végeznie kellett, és meg kellett győznie Richardot róla, hogy vissza kell térnie a rá váró feladatokhoz. A népnek Richardra is szüksége volt, és legalább önként vissza kellett térnie neki is, még akkor is, ha a döntésekben egyelőre nem akart részt venni. Akik a közös ügyért harcoltak, rászolgáltak arra, hogy érezhessék, az Inkvizítor Anya mellettük áll, és nem veszítette el hitét sem az ügyben, sem a népében. Legalább ennyit be kell láttatnia Richarddal.
Mikor a nappaliba visszatért, hallotta Cara hangos csobbaná-sait a fürdővízben.
- Van valamire szükséged, Cara? - kiáltott át.
- Nem, minden rendben - kiabált vissza a Mord-Sith. - Ez annyira kellemes! De azt hiszem, elég sár van ebben a dézsában hozzá, hogy akár krumplit lehetne ültetni bele.
Kahlan hangosan elnevette magát. Aztán meglátott egy mókust bóklászni odakint a ház körül.
- Kimegyek, adok mókulinak egy pár almacsutkát. Ha bármire szükséged lenne, csak kiálts!
Minden mókust „mókuli”-nak hívtak, és valamennyi hallgatott is rá: megtanulták, hogy ezzel a szóval együtt jár az etetés.
- Jól van - válaszolt Cara odaátról - de ha a Rahl Nagyúr közben visszaérne, csókold meg, vagy valami, csak foglald le, amíg elkészülök, mielőtt beszélnél vele. Ott akarok lenni melletted, és segíteni akarok meggyőzni őt. Biztos akarok lenni benne, hogy világosságot teremtünk az agyában.
Kahlan mosolygott
- Megígérem.
Kivett egy almacsutkát a kosárból, amelyben a kis állatok részére gyűjtötték az eleséget, és amelyet egy spárgára akasztottak fel, hogy a mókusok maguktól ne juthassanak hozzá. A mókusok az almacsutkát is szerették. A lovak szívesebben fogadták az egész almákat.
- Ide, mókuli! - szólt ki Kahlan az ajtón, azon az elvékonyított, kedveskedő hangon, amit mindig is használt, ha a kis állatokhoz szólt. - Mókuli, mókuli, kérsz egy almát?
A mókus a ház oldalánál kutakodott a fűben. A hideg szél Kahlan combjához simította a ruhája fodrait, ahogy kisétált a házból. Olyan hűvös volt, hogy Kahlannak szinte hiányzott a szőrmebunda. A ház mögött a tölgyfák csupasz ágai nyögve, csikorogva súrlódtak egymáshoz. A magasba tornyosuló fenyőfák mélyen hajladoztak a feljebb erőteljesebben érkező széllökésektől. A nap acélszürke felhők mögé rejtőzött, és az ólmos szürke fényben Kahlan fehér ruhája csak még kirívóbb volt.
Az ablak közelében, ahonnan a Szellem nézett kifelé. Kahlan újra szólította a mókust. A mókusokat elbűvölte a lágy, finom hang, amit Kahlan használt, ha hozzájuk beszélt. Amikor a csíkos kis szőrmók meghallotta ezt a hangot, egy pillanatig megállt a hátsó lábain mereven, mozdulatlanul figyelve, hogy minden rendben vane, aztán mikor megbizonyosodott róla, hogy sehonnan sem fenyegeti veszély, odafutott Kahlanhoz. Kahlan lekuporodott, és a tenyeréből a földre gurította az almacsutkát.
- Tessék, csillagom - gügyögte - egy szép kis almácska neked.
Mókuli azonnal hozzálátott a csemegézéshez. Kahlan arca szinte belefájdult a széles mosolyba, amivel nézte, ahogy a kis állatka körbeugrálta és rágcsálta a folyton arrébb guruló almacsutkát. Felállt és letörölgette a kezeit, de ez alatt is gyönyörködve figyelte a lázas igyekezettel ügyködő kis állatot.
A mókus hirtelen megremegett és egy nyikkanással megmerevedett. Kahlan felnézett: egyenesen egy kék női szempárba.
A nő alig háromméternyire állt tőle és hűvös, fürkésző tekintettel méregette. Kahlan torkában benne szorult a lélegzet. A nő mintha a semmiből termett volna előtte, itt, a semmi közepén. Kahlan karján jeges borzongás futott végig.
Az idegen nő hosszú szőke haja tökéletes szabású fekete ruhája hátára hullott alá. Olyan hibátlan alakja volt, olyan tökéletes szépségű arca, de főként szemei olyan értelmes, éber tekintettel mértek fel maga körül mindent egyetlen pillantással, hogy ez a nő csak maga a megtestesült becsület lehetett... vagy maga a kimondhatatlan gonoszság.
Kahlan azonnal, kétséget kizáróan felismerte, hogy melyik.
Emellett a nő mellett Kahlan olyan csúfnak érezte magát, mint egy darab sárrög, és ösztönösen olyan védtelennek, mint egy csecsemő. Mindennél jobban szeretett volna ott helyben a föld alá süllyedni. Ehelyett egyenesen a nő szemébe nézett. A tekintetük legfeljebb egy-két másodpercre kapcsolódott össze, de ez alatt, Kahlan úgy érezte, egy egész örökkévalóság telt el. Az idegen mély, mindentudó kék szeméből valami rettenetes, félelmet keltő eltökéltség sugárzott felé.
Kahlannak azonnal eszébe jutott Meiffert kapitány leírása erről a nőről, de a neve ebben a pillanatban akkor sem jutott volna az eszébe, ha az élete múlik rajta. De a név nem is volt érdekes e pillanatban. Ami számított, hogy ez a nő a Sötétség Nővére.
Az idegen egyetlen szó nélkül felemelte a kezét, tenyérrel felfelé, mintha alázatosan felkínálna valamit. Mindkét keze üres volt.
Kahlan habozás nélkül a nő felé vetődött, hogy áthidalja a köztük lévő távolságot. Elszánta magát rá, hogy szabadon engedi az erejét. Az elhatározással már tulajdonképpen fel is szabadította magában ezt az erőt, de feltétlenül közelebb kellett kerülnie a jövevényhez, hogy az erő hatni tudjon.
Amint azonban megmozdult, hogy vakmerő ugrását végrehajtsa, a világ égető fehér kínná virított ki körülötte.

21. FEJEZET

Richard valami furcsa hangot hallott, és megtorpant hazasiettében. A talaj puffanásszerűen megremegett, és a remegés egészen a mellkasáig megreszkettette a testét. Úgy tűnt neki, mintha egy pillanatra villanásszerű fényt is látott volna a fák hegyében, de ez annyira gyors volt, hogy nem vehette biztosra.

A hangtól azonban, ami olyan volt, mintha valami gigantikus kalapács sújtott volna le az egyik hegycsúcsra, meghűlt az ereiben a vér.

A ház már közel volt, de a fák még eltakarták. Richard elhajította a zsinórra felfűzött pisztrángokat és az üveget benne a csellékkel, és rohanni kezdett. Az erdő szélén, mikor kiérkezett a mezőre. Hirtelen lefékezett. A szíve a torkában dobogott.

Meglátta a két nőt a közelben a ház előtt: az egyiket tiszta fehérben, a másikat talpig feketében. A két alakot egy kígyózva vonagló, szikrákat hányó tejfehér fényfonal kapcsolta össze. Nicci kissé felemelt, csípője szélességénél alig jobban széttárt tenyérrel felfelé fordított kezekkel állt

A fény az ő mellkasából indult ki, áthidalta a két nő közti teret és egyenesen Kahlan szívébe hatolt. A fényszálat körülölelő udvar vakítóan éles volt, és úgy vonaglott kettejük között, mintha elkeseredetten, de kilátástalanul menekülni próbálna.

Ahogy látta Kahlant dühtől remegve, tehetetlenül állni a fénydárda által a falhoz szegzetten, Richardot szinte megbénította az iránta érzett aggodalom. A görcsös rettegés, amit már jól ismert abból az időszakból, amikor Kahlan a halál szélén egyensúlyozott. A fény Nicci szívét is átjárta, szívüknél kapcsolva össze a két nőt. Richard számára ismeretlen volt a mágia, amit Nicci alkalmazott, de ösztönösen felismerte, hogy valami rendkívül veszélyes és kockázatos varázslat, nem csak Kahlanra nézve, de magára Niccire is, hiszen ő is reszketett a fájdalomtól. Richardot csak még jobban hatalmába kerítette a félelem attól, hogy Nicci hajlandó volt ekkora veszélynek kitenni önmagát is.

Tudta, hogy nyugodtnak és józannak kell maradnia, hozzá, hogy Kahlannak egyáltalán esélye legyen megszabadulni. Ösztönösen szerette volna Niccit leütni valami keze ügyébe eső dologgal, de bizonyos volt benne, hogy ilyen egyszerűen nem mentheti meg Kahlant. Zedd oly gyakran ismételt tanítása villant Richard agyába: soha, semmi sem egyszerű; és a frázissá koptatott mondat hirtelen félelmetesen kézzelfogható tartalommal telt meg számára.

Megoldást kutatva, elméjén vad elkeseredettséggel száguldott keresztül egy pillanat alatt minden, amit a mágiáról valaha is megtanult. Ezek közül egyik sem segített neki rájönni, mit kell tennie, de azt világosan megértette, mit nem szabad. Kahlan élete egy hajszálon múlik.

Abban a pillanatban Cara száguldott ki a házból teljesen meztelenül. Ezt Richard valahogy egy cseppet sem tartotta furcsának, annyira hozzászokott már Cara feszesen tapadó, a testének vonalait pontosan kirajzoló ruháihoz. A Mord-Sith mindig is így nézett ki, legfeljebb a bőr színe volt más. Caráról csepegett a víz. Haja kibomlottan lebegett utána, és Richard számára ez furcsa mód sokkal szemérmetlenebbnek tűnt, mint a meztelensége. Richard ahhoz szokott, hogy Carát mindig befont hajjal lássa.

A Mord-Sith öklében megvillant a vörös bőrrúd, az Agiel, amint ugráshoz készülve lekuporodott. Combjain, karjain és vállain szinte remegtek az izmok a visszafojtott, kitörni készülő energiától.
- Cara, ne! - kiáltott rá Richard.

Mire Cara elvetődve oldalról Nicci nyakára sújtott az Agiellel, Richard már teljes erejéből rohant feléjük a mezőn át.
Nicci felsikoltott a fájdalomtól, és térdre rogyott. Kahlan ugyanolyan fájdalommal kiáltott fel, és ő is térdre roskadt, szinte ismételve Nicci mozdulatait.
Cara marokra kapta Nicci haját, és hátrarántotta a fejét.
- Most meghalsz, boszorkány!
Nicci semmit nem tett, hogy megakadályozza Carát, és az Agiel már csak centiméterekre volt a torkától.
Richard a Mord-Sith felé vetődött, kétségbeesett reménykedéssel, hogy még nem késett el. Az Agiel éppen megérintette Nicci torkát, amikor Richard derékon ragadta Carát és hátrarántotta. Az acélkemény izmok fölött feszülő selymes, finom bőr érintés egy pillanatra meg is lepte Richardot. Az ütközés lendületétől Carának a lélegzete is elakadt, amikor a földhöz csapódott.
A Mord-Sithet annyira elragadta a harci düh, és olyan feszült állapotban volt, hogy automatikusan Richard felé vágott az Agiellel, fel sem fogva, kit támad, csak azt érzékelve, hogy ez a valaki megakadályozta, hogy megvédje Kahlant.
A fegyver erős ütése Richard oldalán olyan volt, mintha vasrúddal ütötték volna meg, amit azonnal éles, villámcsapásszerű fájdalom követett. A koponyájába hasító kín egy pillanatra el is vakította Richardot. A füle zúgott. Nem jutott levegőhöz, megtántorodott, és egy szempillantás alatt borzalmas emlékek lavinája temette maga alá elméjét.
Cara elszánta magát a gyilkolásra, és minden, ami megakadályozta, csak szította a dühét. Richard éppen időben tért magához, hogy meg tudja ragadni és földhöz szegezni Cara csuklóját, mielőtt újra lesújtott volna Niccire. Egy Mord-Sith mindig rettenetes ellenfél volt, ez nem vitás, de elsősorban a mágia ellen voltak igazán hatékonyak, kevésbé a puszta izmok ellen. Ezért is próbálta Cara arra rávenni Niccit, hogy használjon ellene mágiát: csak ilyen módon volt képes egy Mord-Sith elrabolni ellenfele varázserejét és így kerekedni fölé.
Richard fel sem fogta igazán, hogy Cara teste mezítelenül vonaglik alatta. Sós vér ízét érezte a szájában. Figyelmét az Agielre összpontosította, és azt igyekezett biztosítani, hogy Cara ne használhassa ellene a fegyvert. Fejében vadul lüktetett a fájdalom, és nem csak Carával kellett megküzdenie, hanem az ájulás fenyegetésével is. Minden összpontosító erejét igénybe vette, hogy Carát visszatartsa.
E pillanatban a Mord-Sith nagyobb veszélyt jelentett Kahlan életére, mint Nicci. Ha Niccinek az lett volna a szándéka, hogy megölje Kahlant, már régen meg is tette volna, Richard ebben bizonyos volt. Nem értette ugyan pontosan, mit is művel Nicci, de abból, amit eddig látott, a varázslat jellegét nagyjából már felfogta.
Cara csupasz mellkasán vér csordult végig, élénkvörös csíkot festve a hófehér bőrre.
- Cara, hagyd abba! - Richard állkapcsa, ha fájdalmasan is, de mozgott, ebből arra következtetett, hogy nem törött el. - Én vagyok az! Állj le! Megölöd Kahlant! - Cara ellenállása megszűnt, teste ellazult Richard alatt, és dühös zavarodottsággal nézett fel a férfira.
- Jobb lesz, ha hallgatsz rá - szólalt meg mögöttük Nicci bársonyosan lágy hangon.
Mikor Richard elengedte Cara csuklóját, a Mord-Sith felnyúlt, és megérintette Richard szája sarkát.
- Ne haragudj! - suttogta, mikor tudatára ébredt, hogy mit is tett.
Hangsúlyából Richard kiérezte, hogy valóban komolyan is gondolja. Rábólintott, aztán felállt, és karjánál fogva Carát is felsegítette a földről.
Nicci kihúzott derékkal állt jellegzetes, magabiztos tartásával. Figyelmét és mágiáját egyaránt Kahlanra összpontosította. Richard érezte magában felébredni a nyugodt, de hihetetlenül heves erőt, ami csak az ő akarati parancsára várt, hogy kitörjön, Richard azonban nem tudta, hogyan használhatná ezt az erőt Nicci megállítására. Visszafogta magát, mert attól félt, bármit tenne is, azzal csak a Kahlant fenyegető veszélyt súlyosbítaná.
Kahlan is talpon volt már, de a tejszerűen átlátszatlan fénysugár újra a falhoz szegezte. Tágra nyílt zöld szemeiben szenvedés reszketett attól, amit Nicci művelt vele, bármi volt is az.
Nicci felemelte a kezeit, és a szívére szorította, a fény fölé. Háttal állt Richardnak, de a fény úgy átvilágított a testén, akár egy szelet papíron. A sugárzó fénykör egyre tágult Nicci testében, mintha elemészteni akarná.
A vonagló fénykéve Kahlan testében is ugyanúgy szélesedett, akárha átégetné, de Richard tisztán látta, hogy mégsem fenyegeti az asszony életét. Kahlan meg tudott mozdulni, tudott lélegezni, élt, és egyáltalán nem úgy viselkedett, mint akinek a testébe valóban lyukat éget valami. Richard azonban megtanulta, hogy egyáltalán nem hihet a szemének, amikor mágiáról van szó.
Nicci mellkasának közepében gyengült a fény, a hús és bőr újra megszilárdulni látszott, ahogy a fény gyengülő sugarai kifelé haladtak a testéből.
Aztán a fény hirtelen teljesen kihunyt. Kahlan, két kezével támaszkodva maga mögött a falon, megkönnyebbülten ernyedt el, és szemeit lehunyta, mintha elviselhetetlen megterhelést jelentene számára ránézni a vele szemben álló nőre.
Richard maga volt a visszafojtott őrjöngő harag. Izmai szinte sikoltottak azért, hogy felszabadíthassák a bennük feszülő erőt. A mágia olyan volt benne, mint az összetekeredett, lesújtani készülő vipera. Szinte mindennél jobban kívánta, hogy elpusztíthassa ezt a feketébe öltözött szörnyeteget előtte. Ennél csak egyetlen dolgot kívánt jobban: biztonságban tudni Kahlant.
Nicci barátságosan rámosolygott Kahlanra, mielőtt Richardhoz fordult. Kék szeme pillantásával nyugodtan vett tudomást Richard kardmarkolatra feszülő, elfehérezett ökléről.
- Richard. Milyen régen találkoztunk utoljára. Jól nézel ki.
- Mit műveltél? - mordult rá a férfi összeszorított fogakkal. Nicci mosolygott. Elérzékenyült, béketűrő mosollyal, ahogy az anya mosolyog a gyermekére. Nagy lélegzetet vett, mint aki nehéz munkát fejezett be éppen, és kezével Kahlan felé intett.
- Varázslatot bocsátottam a feleségedre, Richard.
Richard a bal vállán, közelről érezte Cara leheletét: a Mord-Sith úgy állt meg mögötte, hogy ne akadályozza a férfi kardforgató kezét.
- És mi volt a célod vele? - kérdezte Niccitől.
- Természetesen az, hogy téged foglyul ejtselek.
- Mi fog történni Kahlannal? Milyen kárt tettél benne?
- Kárt? Ugyan, semmit. Bármi kár csak általad érheti. - Richard összevonta a szemöldökét, ahogy felfogta Nicci mondandójának lényegét, bár azt kívánta, bárcsak tévedne.
- Úgy érted, ha téged bántalak, Kahlan is szenvedni fog? - Nicci ugyanazzal a józan, lefegyverző mosollyal mosolygott, mint amikor tanítványaként oktatta Richardot. Richard most alig tudta elképzelni, hogy valaha olyannak látta ezt a nőt, mint valami megtestesült jó szellemet.
Érezte a mágia szikrázását Nicci körül. Legtöbbször képes volt meglátni másokban a mágiát saját Tehetsége segítségével, máskor megérezte a varázslat auráját mások teste körül. Nagyon ritkán találkozott azonban olyan nővel, aki körül így szikrázott volna az erőtől a mágia. Ami azonban az egészben a legrosszabb volt, hogy Nicci a Sötétség Nővére.
- Eltaláltad, de ennél sokkal többet is jelent ez a varázslat. Tudod, össze vagyunk kapcsolva az anyaság-varázslattal. Különös elnevezés egy varázslatra, nem igaz? A név részben a varázslat gondoskodó, tápláló aspektusát is tükrözi. Mint az életadás: ahogy az anya táplálja és tartja életben a magzatát.
A fény, amit láttál egyfajta köldökzsinór: a mágia köldökzsinórja. A körülöttünk lévő világ természetét megváltoztatva összekapcsolja a kettőnk életét, függetlenül attól, mekkora fizikai távolság van közöttünk. Ahogy én az anyám gyermeke vagyok, és ezen a világon semmi sem képes változtatni, ezt a varázslatot sem képes feloldani senki más.
Úgy beszélt, ahogy egy tanár, ahogy egykor beszélt Richardhoz a Próféták Palotájában, amikor egyike volt a férfi oktatóinak. Mindig bizonyos nyugodt szűkszavúsággal magyarázott, amiről Richard egykor azt gondolta, valami sajátos nemességet ad Nicci személyiségéhez. Akkoriban Richard elképzelni sem tudta volna, hogy Nicci száját durva, közönséges szavak elhagyhatnák, de amit most hallott tőle, az színtiszta gonoszság volt.
Nicci most is páratlan, visszafogott eleganciával mozgott. Richard ezt a fajta mozgást valaha kifejezetten érzékinek tartotta: most azt gondolta róla, nem más, mint a kígyó hullámzó mozdulatai.
Richardban ott dübörgött a Kard mágiája, és sikoltva követelte, hogy szabadítsa el. A Kard varázslatát kifejezetten azért alkották meg, hogy elpusztítsa azt, amit, vagy akit a Kard viselője gonosznak ítélt meg. E pillanatban Niccire olyan mértékben ráillett ez a meghatározás, hogy a Kard kis híján legyőzte Richard ellenállását, nem sokon múlott, hogy átvegye a hatalmat Richard akarata felett, és lesújtson a fenyegető gonoszságra. Az Agiel okozta fájdalom még ott lüktetett Richard koponyájában, és hihetetlen erőfeszítésébe került, hogy ellenálljon a Kard hatalmának. Érezte, ahogy a fegyver markolatába illesztett betűk IGAZSÁG - keményen a tenyerébe nyomódnak.
Ez az a pillanat volt, talán még inkább, mint bármikor eddig, amikor szembe kellett néznie az igasággal, nem fordulhatott el tőle a vágyálmai felé. Itt, most, életről és halálról volt szó.
- Richard - szólalt meg Kahlan váratlanul nyugodt hangon, aztán kivárt, amíg tekintetük összekapcsolódott. - Öld meg. - Olyan nyugodt, parancsoló határozottsággal mondta ki ezeket a szavakat, ami feltétlen engedelmeskedést követelt meg. Fehér inkvizítori ruhája csak kihangsúlyozta hangjának ellentmondást nem tűrő parancs jellegét. - Tedd meg! Egy pillanatot se késlekedj. Öld meg. Ne gondolkodj rajta, csak tedd meg.
Nicci teljes nyugalommal várta, mit tesz Richard. Legfeljebb kíváncsiság volt benne Richard döntése iránt, semmi több. Richardnak azonban nem kellett gondolkodnia a döntéséhez.
- Nem tehetem - mondta Kahlannak. - Azzal téged is elpusztítanálak.
Nicci felvonta az egyik szemöldökét.
- Nagyon jó, Richard. Nagyon jó.
- Tedd meg! - sikoltotta Kahlan. - Most tedd meg, amíg még van rá módod.
- Maradj csendben - szólt rá nyugodt hangon Richard. Aztán Nicci felé fordult. - Beszélj!
Nicci úgy kulcsolta össze a kezeit, ahogy a Fény Nővérei szoktak imádkozáskor, csak hát ő persze nem a Fény Nővére volt. Kék szemének tekintete mélyén valami rejtett érzelem bujkált, de hogy mi ez az érzelem, azt Richard nem tudta megfejteni, és rettegett is tőle, hogy megfejtse. Olyan tekintet volt ez, ami az érzelmek egész univerzumát magába foglalta a vágyakozástól a gyűlöletig. Egy dologban azonban mégis biztos volt Richard: a tekintetből olyan eltökéltséget olvasott ki, ami az élethez való ragaszkodásnál is erősebb volt.
- A dolog úgy áll, Richard, hogy velem kell jönnöd. Ameddig én életben vagyok, Kahlan is életben marad. Ha meghalok, meghal ő is. Ennyire egyszerű.
- Más egyéb? - kérdezte Richard.
- Más egyéb? - pislogott Nicci. - Semmi más.
- És ha úgy döntök, hogy megöllek?
- Akkor meghalok. De velem együtt Kahlan is meghal: az életünk immár egymáshoz kapcsolódik.
- Nem erre gondoltam. Ugy értem, nyilván van valami célod. Mi mást jelent még, ha úgy határozok, hogy megöllek?
Nicci vállat vont.
- Semmi egyebet. A döntés rajtad áll. Az életünk a te kezedben van. Ha úgy határozol, hogy megkíméled Kahlan életét, akkor viszont velem kell jönnöd.
- Na, és mit szándékozol tenni vele? - kérdezte Kahlan, s közben óvatosan Richard oldala mellé húzódott. - Megkínzod, hogy hamis vallomást csalj ki belőle, ami alapján aztán Jagang nyilvános tárgyalási színjátékban elítélheti, és látványosan kivégeztetheti?
Nicci nagyon meglepettnek látszott. Olyannak, mint akinek eddig ilyen gondolat eszébe sem jutott, és most, hogy említették, visszataszítónak tartaná az ötletet.
- Nem, semmi ilyesmi. Nincs szándékomban ártani neki. Egyelőre legalábbis nincs. Végső fokon persze nagyon valószínű, hogy meg kell majd ölnöm.
Richard tekintete szikrázott a dühtől.
- Hát persze.
Mikor Kahlan egy mozdulatot tett, hogy előre lépjen, Richard megmarkolta a karját és visszatartotta. Tudta, mit akar Kahlan. Nem tudta ugyan pontosan, mi történne, ha Kahlan rászabadítaná Niccire inkvizítori mágiáját, miközben össze vannak kapcsolva Nicci varázslata által, de nem is akarta megtudni, mivel biztos volt benne, hogy semmi jó sem sülne ki belőle. Richard úgy érezte, Kahlan túlságosan is készségesen áldozná fel saját életét, hogy Richardét megmentse.
- Egyenlőre tartsd féken magad - suttogta Kahlan fülébe. Kahlan kinyújtott karral vádlón mutatott Niccire.
- Éppen most ismerte be, hogy meg akar ölni téged. Nicci megnyugtatóan mosolygott.
- Amiatt egyelőre ne aggódj. Valószínűleg még hosszú ideig nem kerül sor rá. Talán egy életen keresztül sem.
- És addig? - kérdezte Kahlan. - Mit akarsz tenni vele addig, amíg el nem hajítod az életét, mint valami ócska rongyot?
- Ócska rongyot?... - Nicci a színtiszta ártatlanság gesztusával tárta szét a kezét. - Semmi különösebb tervem nincs. Csak el akarom őt vinni magammal.
Richard eleinte úgy vélte, érti, mi folyik itt, de Nicci minden mondatával egyre kevésbé lett biztos benne.
- Ezt úgy érted, hogy el akarsz engem távolítani, hogy ne tudjak harcolni a Birodalmi Rend ellen?
Nicci szemöldöke összerándult.
- Ha minden áron így akarod értelmezni, be kell ismernem, igaz, hogy lejárt az időd a D’Harai Birodalom élén. De nem ez a dolog lényege. A lényeg az, hogy eddigi életed minden szempontból - és Nicci itt jelentőségteljesen és hangsúlyozottan pillantott Kahlanra véget ért.
Nicci szavai mintha megdermesztették volna körülöttük a levegőt. Richard szívét legalábbis biztosan.
- És mi van még? - Richard biztos volt benne, hogy kell itt még lennie valami indítéknak, ami értelmet adna ennek az egész rémálomnak. - Milyen feltételeket szabsz még, ha Kahlant életben akarom tudni?
- Nos, magától értetődően senki sem követhet bennünket.
- És ha mégis megtesszük? - csattant fel Kahlan. - Utánad mehetek, és én magam ölhetlek meg téged, még akkor is, ha ez a saját életem végét is jelenti. - Kahlan zöld szemeiben jeges eltökéltség csillogott, és fenyegetően meredt a fekete ruhás nőre.
Nicci kissé felvonta a szemöldökét, és egy egészen kicsit Kahlan felé hajolt, olyan testtartással, mint mikor egy szülő a gyermekét oktatja ki.
- Akkor az egész dolog ott fog véget érni, hacsak Richard meg nem akadályoz benne, hogy megtedd. Ez is része annak a döntéssorozatnak, amit most mindannyiunknak meg kell hoznunk. De rosszul számítasz, ha azt hiszed, hogy én törődöm vele, így lesze vagy úgy. Tudod, egyáltalán nem érdekel. Egy szemernyit sem.
- Mik a szándékaid velem? - kérdezte Richard, magára vonva Kahlanról Nicci zavaróan nyugodt tekintetét. - Mi történik, ha eljutunk oda, ahová vinni akarsz, és én nem azt teszem, amit szeretnél?
- Félreérted a dolgot, Richard, ha azt hiszed, hogy van róla bármi előzetes elgondolásom, hogy mit akarok tőled. Nincsen. Gondolom, azt teszed majd, amit akarsz.
- Amit akarok?
- Nos, azt természetesen nem engedhetem meg, hogy visszatérj a népedhez. - Nicci fejének egy rántásával hátra vetette a szél által arcába fújt hosszú szőke fürtjeit. Tekintete közben egy pillanatra sem engedte el Richardét. - És persze, ha szántszándékkal és tűrhetetlenül kötözködni fogsz, erre már korábban megadtam a választ. Nagy kár lenne, tényleg, de akkor semmi hasznodat nem tudnám venni, ezért megölnélek.
- Semmi hasznomat nem vennéd? Úgy érted, Jagang nem venné hasznomat.
- Dehogy! - Nicci ismét meglepettnek látszott. - Nem Őexcellenciája érdekében teszem, amit teszek. - Megérintette az alsó ajkát. - Nézz csak ide. Kivettem innen a karikát, amivel rabszolgájaként jelölt meg. Az egészet a saját kedvemre teszem.
Richard elméjében felmerült egy még zavaróbb kérdés.
- Hogy lehet, hogy a Császár nem tud behatolni az elmédbe? Hogy nem képes irányítani téged?
- Ahhoz nincs rám szükséged, hogy erre megkapd a választ, Richard Rahl.
Richard semmi értelmét nem látta a válasznak. A Rahl Nagyúrhoz való kötődés csak az iránta hűségesek számára nyújtott védelmet. Akármerről nézte is, Nicci viselkedését semmilyen módon nem lehetett az Őiránta tanúsított hűség jeleként értelmezni. Nicci tettei egyértelműen erőszakosak és Richard akarata ellen irányulok voltak: a kötődés nem oltalmazhatta Niccit. Arra gondolt, hogy Jagang esetleg anélkül van jelen Nicci elméjében, és uralja a tetteit, hogy a nő ennek tudatában lenne. Az is megfordult a fejében, hogy Jagang jelenléte az elméjében megőrjítette Niccit.
- Nézd - kezdte Richard, bár volt egy olyan kényelmetlen érzése, hogy ő és Nicci nem is ugyanazt a nyelvet beszélik - nem tudom, te mit gondolsz...
- Elég a szócséplésből. Indulunk.
Nicci kék szemeinek pillantása Richardon nyugodott, tekintetében nem volt semmi harag, vagy rosszindulat Richardnak szinte úgy tűnt, mintha Nicci tudatában sem lett volna Kahlan és Cara jelenlétének.
- Ennek így semmi értelme. Azt akarod, hogy veled menjek, de nem Jagangnak dolgozol. Ha ez igaz, akkor...
- Azt hiszem, olyan tisztán és egyszerűen megmagyaráztam mindent, ahogy csak lehetséges. Ha szabadulni akarsz, bármikor megölhetsz. Ha megteszed, Kahlan is meghal. Ez a két választási lehetőséged van. Bár azt hiszem, tudom, hogyan fogsz dönteni, biztos nem lehetek benne. Két út áll előtted, és most el kell döntened, melyikre lépsz.
Richard hallotta maga mögött Cara dühös fújtatását. A MordSith olyan volt, mint a kipattanni kész megfeszített rugó. Richard tartott tőle, hogy Cara indulataitól vezérelve esetleg valami helyrehozhatatlan kárt okozna, ezért csillapítóan emelte felé a kezét, hogy biztos lehessen benne, Cara mögötte marad, és nem tesz semmi ostobaságot.
- Ja, igen, még egy dolog, amit tudnod kell: ha valami cselt terveznél ellenem, vagy el akarnál árulni, netán nem akarnád megtenni azokat az egyszerű kis apróságokat, amiket majd kérek tőled, a kettőnket összekötő varázslat segítségével bármikor véget tudok vetni Kahlan életének. Csak kívánnom kell. Nekem nem kell meghalnom hozzá. Mostantól életének minden napja az én jóindulatomtól függ: következésképpen a te engedelmességedtől.
Nincsenek rossz szándékaim iránta, és nem érzek iránta sem szimpátiát, sem ellenszenvet. Tulajdonképpen, ha kívánok neki valamit, hát hosszú és nyugodt életet. Végtére is ő egyfajta boldogságot hozott a te életedbe, és nem akarom, hogy ezért az életét kelljen áldoznia cserébe. De ebbe neked is van beleszólásod a jövőbeni viselkedésed által.
Nicci jelentőségteljes pillantást vetett Richard válla fölött Carára. Aztán kinyúlt Richard felé, és ujjaival gyengéden letörölt egy vércseppet a férfi szája sarkából. A maradék vérfoltot a hüvelykujjával tisztogatta le.
- A Mord-Sithed megsebesített téged. Meggyógyíthatom, ha akarod.
- Nem.
- Így is jó. - Nicci véres ujjait fekete szoknyájába törölte. - Ha nem akarod kockáztatni, hogy mások helytelen viselkedése Kahlan halálához vezessen, intézkedj róla, hogy ezek a mások ne tegyenek semmit a te jóváhagyásod nélkül. A Mord-Sithek leleményes és eltökélt nők. Csodálom és tisztelem a kötelességtudatukat. Ha azonban a Mord-Sithed követni találna bennünket, - és a mágiám által tudni fogom, ha megteszi - akkor Kahlan meghal.
- És én honnan fogom tudni, hogy Kahlan jól van-e? Ha csak egy mérföldnyire is eltávolodunk innen, te nyugodtan megölheted Kahlant a mágikus kapcsolatotok útján és én még csak tudomást sem fogok szerezni róla.
Nicci összeráncolta a szemöldökét. Úgy látszott, őszintén zavarba jött.
- Miért tennék ilyesmit?
Richardot először dühroham öntötte el, ami azonnal átadta a helyét a pániknak.
- Miért teszed egyáltalán ezt az egészet?
Nicci egy pillanatig szótlan kíváncsisággal fürkészte Richardot.
- Meg van rá az okom. Sajnálom, Richard, hogy neked kell megszenvedned érte. Nem az volt a célom, hogy téged megkínozzalak. Szavamat adom rá, hogy nem bántom Kahlant anélkül, hogy neked meg ne mondanám.
- Elvárod tőlem, hogy higgyek a puszta szavadnak?
- Én az igazat mondom. Semmi okom rá, hogy hazudjak neked. Egy idő után majd mindent sokkal jobban meg fogsz érteni. Részemről semmi bántódás nem fenyegeti Kahlant, amíg én magam biztonságban vagyok, és te velem tartasz.
Valami megmagyarázhatatlan okból Richard hitt Niccinek. A nő viselkedése hamisítatlanul őszintének és magabiztosnak tűnt, olyannak, mint aki ezerszer végiggondolta már magában az egészet. Egy pillanatig sem hite azonban, hogy Nicci mindent elmondott neki. A Nővér leegyszerűsítette a dolgokat annyira, hogy Richard könnyen megérthesse a lényeget, és ezzel segített neki a döntését meghozni. Bármi is volt a többi, el nem mondott része, nem lehetett annyira döntő jelentőségű, mint amit eddig megtudott. Richardnak kínszenvedés volt maga a gondolat is, hogy Kahlantól el kelljen válnia, de szinte mindent képes lett volna megtenni a világon az asszonya életéért, és Nicci ezt úgy látszik nagyon is jól tudta.
Aztán ismét eszébe ötlött a rejtély, ami valami módon kapcsolódott ehhez az egészhez.
- A varázslat, ami az emberek elméjét megvédi az Álomjáró befolyásától, csak azok esetében működik, akik hűségesek hozzám. Ha ezt teszed velem, nem várhatod, hogy biztonságban legyél Jagangtól. Ezzel a cselekedeteddel elárulsz engem.
- Én nem félek Jagangtól. Ne aggódj az én elmém miatt, Richard. Teljes biztonságban vagyok Őexcellenciájától. Talán egy idő múlva rájössz majd, mekkorát tévedtél, méghozzá sok mindenben.
- Csak áltatod magad, Nicci.
- Richard, te csak egy kis részét látod az egésznek. - Nicci rejtelmes pillantással vonta fel az egyik szemöldökét. - Legbelül a te ügyed azonos a Rend ügyével. Te túlságosan is nemes lélek vagy hozzá, hogy ez másként legyen.
- Lehet, hogy a kezed által kell meghalnom, de úgy fogok meghalni, hogy szívből gyűlölök mindent, ami mellett te és a Rend kiálltok - szorította ökölbe a kezét Richard. - Nem fogod megkapni, amit akarsz, Nicci. Bármi is az, nem fogod megszerezni.
Nicci mély szánalommal nézett Richardra.
- Ez mindenki legjobb érdekében történik, Richard. Bármit mondott is Richard, Nicci ről hatástalanul pergett le, és amit ő mondott, annak Richard nem látta semmi értelmét. A férfiban egyre magasabbra buzgott fel a harag. A Kard mágiája egyre követelőbbé vált és Richard alig volt már képes ellenállni neki.
- Azt várod tőlem, hogy ezt el is higgyem?
Nicci kék szemeinek a pillantása valahová messze Richard mögé meredt.
- Talán nem.
Aztán ismét Richardra nézett. Két ujját a szájába dugva éleset füttyentett. A füttyre lónyerítés és paták közeledő dobogása válaszolt.
- A hágó túloldalán a te számodra is kikötöttem egy lovat.
Richardba csontig hasított a rémület. Kahlan ujjai mélyen férje karjába vájtak. Cara keze Richard hátát érintette. Richard úgy érezte, csapdába esett. Elméjén végigszáguldottak korábbi fogságba esésének emlékei, és azoké a dolgoké, amiket fogsága alatt el kellett viselnie. Pulzusa száguldott, és gyors, szaggatott kortyokban szívta be a levegőt. Minden kicsúszni látszott a kezei közül, és ő semmit sem volt képes tenni ellene. Mindennél jobban szeretett volna harcolni a dogok alakulása ellen, de nem tudta, hogyan. Azt kívánta, bárcsak annyiból állna az egész, hogy lesújthatná az ellenfelét. Emlékeztetnie kellett magát rá, hogy egyedüli esélye a higgadt gondolkodás, nem a hiábavaló kívánságok. Megragadta a nyugalom központját lelke mélyén, és annak segítségével csillapította a pánik kitörni készülő rohamát.
Nicci kihúzott derékkal, hátrafeszített vállakkal, magasra szegett állal állt előtte. Olyan látványt nyújtott, mint aki bátran szembenéz a kivégző osztaggal. Richard ekkor döbbent rá, hogy Nicci tényleg felkészült az ő mindkét fajta döntésére.
- Megadtam neked a választás lehetőségét, Richard. Más lehetőséged nincs. Döntened kell.
- Nincs miről dönteni. Nem hagyhatom meghalni Kahlant.
- Hát persze, hogy nem. - Nicci testtartása alig észrevehetően ellazult. Tekintete mélyén apró, megnyugtató mosoly villant. - Ne félj, nem lesz semmi baja.
A közeledő ló vágtája lelassult. Mikor a jókötésű foltos kanca megállt gazdája mellett, Nicci megmarkolta a kantárát, közel a zabiához. A ló szürke sörényét összeborzolta a hűvös szél. Az állat nyugtalanul rángatta a fejét az idegen emberek jelenléte miatt, és látszott rajta, mennyire szeretne távol lenni már innen.
- De... de... - hebegte Richard -, de mit szabad magammal vinnem?
Nicci átlendítette a lábát a ló fara fölött, és máris a nyeregben ült. Kicsit fészkelődött, amíg a legjobb pozíciót megtalálta, aztán kihúzta magát. Fekete ruhája és szőke haja éles kontrasztot nyújtott a háttérül szolgáló acélszürke égbolton.
- Bármit magaddal hozhatsz, feltéve, hogy nem személyről van szó.
- Nicci csettintett a nyelvével, és a kantár egy mozdulatával szembe fordította a lovát Richarddal. - Javaslom, hozz elég ruhaneműt, meg ilyesmit. Mindent, amit szívesen megtartanál. Annyi holmit hozhatsz, amennyit csak elbírsz.
Aztán a hangja kicsit élesebbre váltott.
- Viszont azt a kardot, azt hagyd itt. Nem lesz rá szükséged. Mélyre hajolt a nyeregből, és hangjába most először hideg fenyegetés költözött. - Te nem vagy többé a Kereső, sem a Rahl Nagyúr, a D’Harai Birodalom vezére, sőt, ami azt illeti, nem vagy többé az Inkvizítor Anya férje sem. Mostantól csak Richard vagy, és senki más.
Cara előre lépett Richard mellé, mint a sötét harag viharfellege.
- Én Mord-Sith vagyok. Ha azt hiszed, hogy egyszerűen hagyni fogom, hogy magaddal vidd a Rahl Nagyurat, bolond vagy. Az Inkvizítor Anya már kijelentette, hogy mit kíván. Az én mindenek felett álló kötelességem tehát az, hogy megöljelek.
Nicci három ujját a kantár köré kanyarította, és rájuk szorította a hüvelykjét.
- Tedd, amit tenned kell. A következményekkel tisztában vagy.
Richard kinyújtott karjával tartotta vissza Carát attól, hogy Nicci re vesse magát és lerángassa a nyeregből.
- Nyugalom - súgta oda. - Az idő nekünk dolgozik. Amíg élünk, mindig megvan az esély rá, hogy kiötöljünk valamit.
Richard karjában enyhült a feszültség, amit Cara nekifeszülő súlya okozott. A Mord-Sith vonakodva hátralépett egy lépést.
- Össze kell szednem pár holmit - szólt Richard Niccire az időhúzás reményében. - Legalább annyit várj, amíg összecsomagolok.
Nicci Megrántotta a kantárt és hátraléptetett a lovával Richard mellé. Bal csuklóját a nyeregkápán nyugtatva másik kezének hosszú, kecses mutatóujjával a távolba mutatott.
- Én elindulok. Látod ott azt a távolabbi hágót? Ha utolérsz, mielőtt oda felérek, Kahlan életben marad. Ha egyedül lovagolok át rajta, Kahlan meghal. Erre a szavamat adom.
Minden túlságosan gyorsan történt. Richardnak húznia kellett valahogyan az időt.
- De akkor mi értelme lesz annak, amit mindeddig tettél?
- Választ kapok arra, mi a fontosabb számodra. - Nicci ismét kihúzta magát a nyeregben. - Ha belegondolsz, ez nagyon is mély értelmű kérdés, amire még nem ismerem a választ. Mire elérem annak a hágónak a tetejét, már ismerni fogom.
Egy csípőmozdulattal indulásra nógatta a lovát.
- El ne felejtsd: a hágó teteje. Ennyi időd van a búcsúzkodásra, a csomagolásra, hogy magaddal hozd, amit akarsz, és arra hogy utolérj, ha azt szeretnéd, hogy Kahlan életben maradjon. Ha pedig úgy döntenél, hogy maradsz, addig van időd elbúcsúzni tőle, mielőtt meghalna. Mikor a döntésedet meghozod, azt azonban tudnod kell, hogy mindkét búcsú egyformán végleges lesz.
Kahlan a ló és lovasa felé vetette magát, Richard azonban derekát átkarolva visszatartotta.
- Hova viszed őt? - kiáltotta Kahlan követelő hangon. Nicci egy pillanatra megállította a lovát és rémítő véglegesség volt pillantásában, amit Kahlanra vetett.
- Természetesen a pusztulásba.

22. FEJEZET

Kahlan nézte, ahogy Nicci a hágó és a rajta túl kéklő hegyek irányába fordítja a lova fejét. Még mindig nem tudott szabadulni a szédüléstől attól, amit ez a nő művelt vele. Az erdő szélén a fák között egy szarvasünő és majdnem teljesen kifejlett borja, annak a csordának két tagja, melyik kijárt éjszakánként a mezőre, fülüket hegyezve, feszült figyelemmel lesték a közeledő Niccit, igyekeztek rájönni, vajon jelent-e valamilyen veszélyt rájuk. Mikor Nicci feléjük fordult, a két állat halálra rémülve attól, amit megláttak rajta, bármi legyen is az, felcsapta a farkát, és rettegő vágtával száguldottak be a fák közé.

Kahlan minden erejével igyekezett ellenállni a szédülés okozta zavarodottságnak. Ha Richard acélkemény karja nem fogja vissza, rávetette volna magát a Sötétség Nővérére. Kahlan rettenetesen szerette volna szabadjára engedni inkvizítori mágiáját. Nem volt még olyan személy, aki jobban rászolgált volna, mint ez a nő.

Ha az érzékeit nem tompította volna el a kábultság, Kahlan megidézhette volna az erejét a Con Dar, a Vérdüh által, az ősi képesség által, amit inkvizítorként birtokolt. Ez a különleges mágia áthidalhatta volna a viszonylag kis távolságot érintés nélkül is, de Nicci varázslatának utóhatásától támolyogva a kísérlet kudarcra lett volna ítélve. Kahlan mindössze annyira volt képes, hogy a saját lábán meg tudjon állni, és hogy a legutóbbi étkezése maradványait a gyomrában tartsa.

Bántó, dühítő és megalázó volt, de Nicci meglepte őt, és ugyanolyan gyors mágiával, mint Kahlan inkvizítori képességei, hatalmába kerítette őt, még mielőtt ideje lett volna rá, hogy védekezzen. És miután Nicci hatalmába kerítette, Kahlan tehetetlenné vált.

Egész gyermekkorában arra oktatták, hogy senki ne tudja meglepni. Az inkvizítorok folyamatos támadások céltáblái voltak: Kahlannak jobban kellett volna figyelnie. Számtalanszor győzedelmeskedett már hasonló helyzetben. Most azonban a több hónapi háborítatlan nyugalom elaltatta Kahlan éberségét. Megesküdött magában, hogy ilyen soha többé nem fog előfordulni vele... de mi haszna volt most már ebből?

Még mindig érezte, ahogy Nicci életmágiája szikrázik a bensőjében, mintha maga a halhatatlan lelke is megperzselődött volna a megpróbáltatás hevében. Minden fel-felkavarodott benne rohamokban lelkileg is, fizikailag is, mivel a támadás keltette hullámok még mindig nem csillapodtak le. A mező megbámult füvét hajlítgató hideg szél simogatva hűtötte felhevült arcát. A szél valami szokatlan szagot hozott a völgybe, amit Kahlan furcsán vészjóslónak érzett. A ház mögött a nagy fenyők hajladoztak és hullámzottak, és a rajtuk megtörő szél hangja kissé hasonlított a kőszirteken megtörő hullámok zajához.

Bármilyen mágia volt is, amivel Nicci rátámadt, Kahlan biztos volt benne, hogy a Sötétség Nővére igazat mondott a következményeit illetően. Bármennyire is gyűlölte a fekete ruhás nőt, az anyaság-varázslat következtében érezte a kettejük között feszülő kapcsolatot. A kapcsolatot, amit képtelen lett volna más kifejezéssel leírni, mint hogy valami fajta... vonzás. Rendkívül felkavaró érzés volt. Míg egyértelműen zavarta a kapcsolat, ugyanakkor valami megnyugtató elem is volt benne, valami, ami a gonosz mágia és a torz célok mögött rejlő nőhöz, az emberi lényhez kötötte Kahlant. Úgy érezte, valahol Nicci lelke mélyén van valami, amit lehet és érdemes szeretni.

Bonyolult érzelmei ellenére Kahlan érzékei és józan esze azt diktálta, hogy a dolgok igazsága szerint ezek az érzelmek csupán illúziók. Ha újból lehetősége adódna rá, egy pillanatig sem habozna, hogy elpusztítsa Niccit.
- Cara - szólalt meg Richard még mindig a távolodó Nicci hátára meredve. - Azt akarom, még csak eszedbe se jusson, hogy megállítsd!
- Nem fogom eltűrni, hogy...
- Komolyan gondolom. Komolyabban, mint bármelyik parancsot, amit eddig adtam neked. Ha valaha is ártanál ilyen módon Kahlannak... nos, bízom benne, hogy sohasem tennél ilyen gonoszságot ellenem. Miért nem öltözöl fel?

Cara valami szitkot mormogott az orra alatt. Miközben a ház felé indult, Richard Kahlanhoz fordult. Kahlan csak most döbbent rá, hogy Cara meztelen. Nyilván a fürdését szakította félbe. A Nicci által használt mágia összezavarta Kahlan gondolkodását, homályossá tette friss emlékeit.

Ugyanakkor egészen pontosan fel tudta idézni Az Agiel okozta fájdalmakat. A Mord-Sith fegyvere által okozott csontig ható kín úgy hatolt át Nicci mágiájának ködén, akár a lándzsa acélhegye a szalmán. Bár Cara Nicci elíen használta az Agielt, Kahlan úgy érezte, mintha a saját nyakának szorították volna a szörnyű fegyvert.

Együttérzően végigsimította Richard állat, ahol a férfit érte az Agiel, aztán Richard karját szorította meg helyette, amikor egy pillantás azt közölte vele, hogy Richard nem tart igényt az együttérzésre. Richard hatalmas tenyerei Kahlan dereka köré zárultak. Kahlan befészkelte magát férje ölelésébe, és Richard arcához szorította a homlokát.
- Ez nem lehet - suttogta. - Ez egyszerűen nem lehet.
- De ez van.
- Úgy sajnálom!
- Sajnálod?
- Hogy hagytam magam meglepni. - Kahlan csak úgy reszketett az önmaga iránti haragtól. - Éberebbnek kellett volna lennem. Ha azt tettem volna, amit kell, és előbb megöltem volna, ez az egész nem történik meg.

Richard vállához szorította, és gyengéden megsimogatta Kahlan fejét.
- Emlékszel, hogyan döftél le nem régen kardvívásban? -Kahlan Richard vállába bólintott. - Mindnyájan követünk el hibákat, nem mindig figyelünk oda eléggé. Ne hibáztasd magad! Senki sem tökéletes. Még az is lehet, hogy mágikus hálót vetett ki rád, hogy eltompítsa az érzékeidet, és úgy tudjon a közeledbe férkőzni, mint valami... csendes, észrevehetetlen szúnyog.

Kahlan ezt így egyáltalán nem gondolta végig. Akár gyenge pillanatában lepték meg, akár nem, dühös volt önmagára. Bárcsak nem figyelt volna annyira arra az ostoba mókusra! Bárcsak hamarabb felnézett volna! Bárcsak azonnal cselekedett volna és nem vesztegetett volna értékes pillanatokat rá, hogy elemezze magában a helyzetet, és eldöntse, vajon valóban szükség van-e rá, hogy megsemmisítő erejű mágiát alkalmazzon!

Kahlant szinte születésétől kezdve tanították rá, hogyan alkalmazza az inkvizítori erejét, hogy kizárólag csak olyankor használja, ha megbizonyosodott róla, hogy valóban elkerülhetetlen. Az inkvizítori mágia hasonlított a gyilkossághoz abban, hogy szintén megsemmisítette az áldozat személyiségét. Onnantól kezdve a személy, akin alkalmazták, kizárólag az Inkvizítor érdekében és utasítására cselekedett. Ez az állapot is olyan végleges volt, akár a halál.

Kahlan felnézett Richard szürke szemeibe. A szürke éggel a háttérben a szemek még szürkébbnek tűntek.
- Az életem értékes és szent dolog a számomra - mondta. - A tiéd sem értéktelenebb. Ne dobd el az életedet értem, mintha a rabszolgám lennél! Nem tudnám elviselni.
- Erről egyelőre szó sincs. Majd kitalálok valamit. Most azonban el kell mennem vele.
- Követünk benneteket, jó messzire lemaradva. - Richard máris a fejét rázta. - De hát tudomása sem lesz róla, hogy...
- Nem. Amennyire tudjuk, akár több embert is hozhatott magával, akik lesben állnak, és elfognak benneteket, ha követtek. Képtelen lennék elviselni a gondolatát, hogy bármely pillanatban kiderítheti mágia használatával, hogy utánunk jöttök. Ha ez megtörténne, céltalanul kellene meghalnod.
- Úgy érted, szerinted... bánthat téged, és rákényszeríthet, hogy eláruld?
- Ne hagyjuk, hogy a képzeletünk túl messzire ragadjon bennünket!
- De nekem ott kell lennem a közeledben, amikor lépni fogsz... amikor kitalálod, hogyan állíthatod meg!

Richard gyengéden a tenyerébe fogta Kahían állat. A szemébe különös, furcsa tekintet költözött, olyan tekintet, ami egyáltalán nem tetszett Kahlannak.
- Ide figyelj! Nem tudom, mi folyik itt, de azt nem akarom, hogy meghalj, csak azért, hogy engem kiszabadíts!

Kahlan szemét a kétségbeesés könnyei lepték el. Pislogva próbálta legyűrni őket. Erősen küzdött érte, hogy hangja ne legyen kétségbeesett nyüszítés, amikor megszólalt.
- Ne menj el, Richard! Nem törődöm vele, mi történik velem, amíg te szabad maradhatsz. Boldogan halnék meg azzal a tudattal, hogy ezzel megmenthetlek téged az ellenséged könyörtelen kezei közül. Nem hagyhatom, hogy a Rend megkaparintson téged. Nem engedhetem, hogy az én életemért cserébe neked a rabszolgák lassú, gyötrelmes haldoklása jusson osztályrészül. Nem engedhetem meg nekik, hogy...

Kahlan elharapta a szót. Nem mondta ki, amitől legjobban félt: hogy megkínozzák Richardot. A gondolattól, hogy Richard megcsonkítottan, meggyötörtén heverjen reménytelenül, valahol egy távoli, bűzös börtöncella mélyén, csak még inkább megszédült, és még gyengébbnek érezte magát.

De Nicci azt. mondta, nem ez a célja. A saját ép elméje érdekében hinnie kell Niccinek.
Kahlan észrevette, hogy Richard rámosolyog: mintha emlékezetébe akarná vésni Kahlan minden egyes apró vonását, miközben ezer egyéb gondolat is száguldozik a fejében.
- Nincs más választásom - suttogta Richard. - Vele kell mennem.
Kahlan megmarkolta Richard ingét.
- Pontosan azt teszed, amit Nicci szeretne. Tudja, hogy meg akarsz menteni engem. Nem engedhetem, hogy meghozd értem ezt az áldozatot!
Richard Kis időre felemelte a tekintetét az erdőre, a ház mögötti hegyekre, ahogy a halálra ítélt ember ízlelgeti az utolsó vacsoráját. Aztán komoly pillantása visszatért Kahlanra.
- Hát nem érted? Nem áldozatot hozok. Tisztességes üzletet kötöttem. Az én boldogságom és minden örömöm záloga az, hogy te élsz. Nem áldozatot hozok - ismételte, jól megnyomva minden egyes szót. - Inkább a rabszolgaságot választom abban a tudatban, hogy te élsz, a szabadság helyett egy olyan világban, amelyben te nem vagy többé. A szolgasággal együtt tudok élni, a halálod tudatával nem tudnék. Az első csak fájdalmas, de a második elviselhetetlen.
Kahlan ökleivel ütötte Richard mellkasát.
- De a te rabszolgaságod, vagy még rosszabb sorsod tudatát meg én nem tudom elviselni.
- Kahlan, értsd meg, a szívem mélyén mindig szabad maradok, mert tudom, mit jelent a szabadság. És mivel tudom, mi az, küzdhetek is érte. Meg fogom találni a módját, hogy megszabaduljak. A halálból viszont nem tudnálak visszahozni.
A szellemek a tanúim, hogy a múltban bármikor hajlandó lettem volna feláldozni az életemet egy igaz ügyért, ha azzal valóban elérhettem volna valamit. Jó párszor veszélybe sodortam mindkettőnket. Feláldoztam volna mindkettőnk életét: de nem céltalanul! Hát nem látod? Ez ostobaság lenne! Ezt nem vagyok hajlandó megtenni.
Kahlan apró, ziháló kortyokban kapkodta a levegőt, próbálva visszafojtani könnyeit és a pánik feltoluló érzését.
- Te vagy a Kereső! Meg kell találnod a kiszabadulásod útját! Hát persze, hogy meg fogod találni. Tudom, hogy sikerülni fog. - A torkát fojtogató könnyek ellenére sikerült nyelnie egyet, és nyugtatgatni igyekezett Richardot, vagy talán inkább önmagát. Kitalálod a módját. Tudom, hogy úgy lesz. Megtalálod a kiutat, és vissza fogsz jönni. Korábban is sikerült. Most is sikerülni fog.
Richard arcán kemények és sötétek voltak az árnyékok, mintha a beletörődés maszkját borították volna az arcára.
- Kahlan, fel kell készülnöd rá, hogy továbbmenj.
- Ez mit akar jelenteni?
- Neked is meg kell találnod az örömödet abban a gondolatban, hogy én is élek. Ezzel a gondolattal és semmi többel kell túlélned a következőkben.
- Mi az, hogy semmi többel?
Richard szemében valami szörnyűség bujkált: valami sötét, szomorú, tragikus belenyugvás. Kahlan nem akart Richard szemébe nézni, de ahogy ott állt Richard melléhez simulva, kezeit a férfi mellkasán nyugtatva, képtelen volt levenni a tekintetét a megszólaló Richardról.
- Azt hiszem, ez ezúttal más lesz.
Kahlan hátrasimította a szél által a szemébe fújt hajtincset.
- Más?
- Most valami egészen különös érzésem van ezzel a dologgal kapcsolatban. Ennek így semmi értelme nincs, úgy, ahogy a múltbeli történéseknek volt. Van valami halálos komolyság Nicci körül. Valami egyedülálló. Előre kitervelte ezt a tettét, és meghalni is kész volt érte. Nem tudok neked hazudni, nem tudlak becsapni téged. Lehet, hogy ezúttal képtelen leszek módot találni rá, hogy visszajöhessek.
- Ne mondj ilyet! - Kahlan szörnyű előérzettől remegő ujjakkal markolta meg és gyűrte csomóba Richard mellén a fekete inget. Kérlek, ne mondd ezt, Richard! Meg kell próbálnod! Meg kell találnod a módját, hogy visszatérhess hozzám!
- Egy pillanatig se gondold, hogy nem fogok megtenni mindent, ami tőlem telik. - Richard hangja szinte érzelemmentes volt, inkább mintha egy kis haragos neheztelés bujkált volna benne. - Esküszöm neked, Kahlan, hogy amíg egyetlen lélegzetet is tudok venni, soha nem fogom feladni. Mindig próbál--kozni fogok, hogy megtaláljam a megoldást. De nem tehetünk úgy, mintha nem létezne az a változat, hogy nem fog sikerülni, csak azért, mert fáj rágondolni. Lehet, hogy soha többé nem tudok visszatérni. Szembe kell nézned a lehetőséggel, hogy ezentúl nélkülem kell tovább élned, de azzal a tudattal, hogy életben vagyok, épp, ahogy én is szívembe zárom a léted tudatát, oda, ahol senki nem férhet hozíá. Mi egymásé vagyunk, és mindig is egymásé maradunk. Erre esküdtünk, amikor összeházasodtunk: hogy szeretni és tisztelni fogjuk egymást mindörökké. Ezen a mostani helyzet sem változtathat. Ezt nem veheti el tőlünk sem az idő, sem a távolság.
- Richard... - Kahlan hangjából visszafojtotta a sírást, de az arcán lecsorgó könnyekkel már nem bírt. - Elviselhetetlen számomra a gondolat, hogy miattam kell rabszolgává lenned. Hát nem érted meg? Nem fogod fel, mit tenne ez velem? Inkább megölöm magam, ha kell, csak hogy Nicci ne tehesse ezt veled. Igen, ezt kell tennem.
Richard beleborzolt Kahlan hajába.
- Akkor már semmi okom nem lenne rá, hogy megszökjek tőle. Nem lenne kiért.
- Nem is kellene megszöknöd, egyszerűen nem tudna magához kötni.
- Ő a Sötétség Nővére - markolta meg Richard Kahlan vállát. Egyszerűen találna valami más módot, amit nem tudnék kivédeni. És ha te halott lennél, már nem is érdekelne többé, hogy kivédjem.
- De...
- Hát nem érted? - rázta meg Richard az asszony vállát. - Neked élned kell, Kahlan, hogy nekem legyen okom megszökni tőle.
- A saját életed kell, hogy az okod legyen - felelte Kahlan. - Az legyen az okod, hogy csak szabadon tudsz segíteni a népeden.
- A nép maradjon magának. - Richard elengedte Kahlan vállát, és dühösen gesztikulálni kezdett. - Még a saját falubelijeim is ellenem fordultak, akik között felnőttem. Megpróbáltak megölni minket. Emlékezz csak! Az országok, amelyek behódoltak D’Harának, valószínűleg szintén nem maradnak szövetségesek, ha rádöbbennek, mekkora erővel özönli el a Birodalmi Rend a Középföldet. D’Hara végül magára fog maradni. Az emberek sem nem értik meg a szabadságot, és nem is értékelik. A dolgok jelenlegi állása szerint harcolni sem fognak érte. Ezt bizonyították Anderiában és Szavasföldön is, ahol felnőttem. Kell ennél több bizonyosság? Nem táplálok hamis reményeket. Középföld többi része is gyáván meg fog hunyászkodni, amikor eljön az ideje, hogy harcolniuk kellene a Birodalmi Rend ellen. Amikor meglátják majd, mekkora a Rend serege, és hogy milyen kegyetlenséggel bánik el azokkal, akik ellenállnak neki, azonnal fel fogják áldozni a szabadságukat. - Richard elfordította az arcát, mintha szégyellne, hogy együttlétük utolsó perceiben eluralkodott rajta a harag. Magas, erős alakja, amely olyan daliásán mutatott a hatalmas hegyekkel a háttérben, most kissé megroskadt, mintha vigasztalást keresőén akarna leereszkedni Kahlanhoz.
- Az egyetlen dolog, amiért reménykedem benne, hogy meg tudok majd szökni, hogy hozzád visszatérhetek. - Richard hangjából teljesen eltűnt minden hevület, már szinte csak suttogott. - Kahlan, nagyon kérlek, ne vedd el tőlem ezt a reményt! Semmi másom nem maradt!
Kahlan látta a rókát, amint átüget a mezőn vaskos, fehér hegyű farkát magasba tartva, miközben bujkáló rágcsálók után fürkészett. Mialatt tekintete az állatot követte, szeme sarkából megpillantotta az ablakban a büszke, szabad Szellemet az ablakban állni. Hogyan lehetséges, hogy elveszítse azt a férfit, aki ezt a szobrot faragta neki, és pontosan akkor kapta tőle, amikor a legnagyobb szüksége volt effajta bátorításra?
De tudta, hogy igenis elveszítheti. Richardnak most arra volt szüksége, amit csak Kahlan adhatott meg neki. Mikor pillantása ismét Richard szürke szemének érzelmekkel teli tekintetébe kapcsolódott, rájött, hogy nem tagadhatja meg tőle ezt a szívből jövő, egyetlen kérését. Most, ilyen válságos időben nem.
- Rendben van. Nem fogok semmi meggondolatlant elkövetni, hogy megszabadítsalak. Várni fogok rád. Ki fogom bírni. Ismerlek téged. Tudom, hogy soha nem fogod feladni. Tudod, ennyit el is várok tőled. Amikor megszabadulsz, - mert tudom, hogy meg fogod tenni,
- majd újra együtt leszünk. Én várni foglak. A szívünk mélyén soha nem szakadunk el egymástól. Ahogy te is mondtad, szerelmi fogadalmunkon nem foghat az idő.
Richard behunyta a szemét a megkönnyebbüléstől. Gyengéden megcsókolta Kahlan homlokát. Felemelte mellkasáról az asszony kezét, és könnyű csókokkal borította az ujjait. Kahlan ekkor döbbent rá igazán, milyen sokat jelentett az ígérete Richard számára.
Elhúzta a kezét, és gyorsan lekapcsolta a nyakláncát, azt, amelyiket Shota adott neki nászajándékul. A lánc arra szolgált, hogy megakadályozza Kahlan teherbe esését. Tenyérrel felfelé fordította Richard kezét, és belenyomta a láncot. Richard zavart, értetlen homlokráncolással bámulta az ujjai között heverő, vékony arany láncon függő apró, sötét követ.
- Ez meg mit akar jelenteni?
- Azt szeretném, ha magaddal vinnéd. - Kahlan megköszörülte a torkát, hogy elcsukló hangját visszanyerje. így is csak halk suttogásra futotta az erejéből. - Tudom, mit akar az a nő tőled. Hogy mire fog rákényszeríteni.
- Nem, egyáltalán nem erről... - Richard megrázta a fejét. Aztán azt mondta: - Nem fogadom el - mintha a visszautasítással magát a lehetőséget is tagadni szeretné.
Kahlan megsimogatta Richard arcát. Az arc körvonalai elmosódtak könnyel telt szemei előtt.
- Kérlek, Richard! Kérlek szépen, vedd el! Az én kedvemért! Nem tudnám elviselni a gondolatot, hogy más nő szülje meg a te gyermekedet. - Sőt még azt sem, hogy Richard részt vegyen a megfogantatásában; de ezt nem mondta ki hangosan. - Különösen az után nem, hogy az enyém...
Richard nem bírt Kahlan szemébe nézni.
- Kahlan... - de a szavak ezúttal cserbenhagyták.
- Tedd meg az én kedvemért! Vedd el. Kérlek! Megteszem, amit kérsz, és elszenvedem a fogságod tudatát. Kérlek, cserébe te is teljesítsd az én kérésemet. Képtelen lennék kibírni, hogy az a szőke bestia gyereket szüljön tőled; azt a gyereket, aki az enyém kellene, hogy legyen. Nem érted? Hogy szerethetnék valaha is bármit, amit valaha gyűlölnöm kellett? És hogyan gyűlölhetnék bármit, ami egy rész belőled? Kérlek, Richard, ne hagyd, hogy a dolgok idáig fajuljanak!
A hideg szél felkapta és összekuszálta Kahlan haját. Úgy érezte, az egész élete összekuszálódott visszavonhatatlanul. Alig tudta elhinni, hogy ez a hely, ahol annyi örömöt élt át, békét és gyógyulást talált, ahol megtanult újra élni, lehet ugyanaz a hely, ahol mindenét elveszíti.
Richard kinyújtotta a tenyerét a nyaklánccal Kahlan felé, mintha attól tartana, hogy az ékszer megharapja. A sötét kő lecsüngött az ujjai között, és feketén csillant a szürke fényben.
- Kahlan, én azt hiszem, ez a dolog nem erről szól. Szerintem tényleg nem. De különben is, előfordulhat, hogy visszautasítja a viselését, és azzal fenyeget meg, hogy elveszi az életedet, ha én nem...
Kahlan kihúzta az aranyláncot Richard ujjai közül és takaros kis halomba hajtogatva visszatette a tenyerébe. A sötét kő visszaverte az őt börtönbe fogó arany karmocskák csillogását. Kahlan a láncra hajtogatta Richard ujjait, és mindkét kezével összeszorította a férfi öklét.
- Te ragaszkodtál hozzá, hogy a fájdalmas dolgokat is végig kell gondolnunk.
- De ha Nicci visszautasítja...
Kahlan még erősebben megszorította Richard öklét remegő ujjaival.
- Ha eljön az az idő, amikor ilyesmit követel tőled, meg kell győznöd róla, hogy vegye fel a nyakláncot. Muszáj! Értem. Elég szenvedés az nekem, hogy elviszi tőlem a férfit, akit szeretek, a férjemet, de hogy még attól is félnem kelljen, hogy...
Richard nagy, meleg keze olyan megnyugtatóan és meghitten simult Kahlan arcára, hogy a feltörő zokogástól elcsuklott a hangja. Csak könyörögni tudott.
- Kérlek... Richard!
Richard szorosra zárta az ajkát, aztán bólintott, és a nyakláncot az egyik zsebébe csúsztatta.
- Én nem hiszem, hogy ilyen szándékai lennének, de ha mégis úgy alakulna, szavamat adom rá, hogy viselni fogja a nyakláncot.
Kahlan hüppögve borult a férje mellére. Richard lágyan megfogta az asszony karját.
- Gyere. Sietnünk kell. Össze kell szednem, amit magammal fogok vinni. Csak egy pár percünk maradt, különben ez az egész semmit sem ért. A rövidebb úton még utolérhetem a hágó teteje előtt, de már nem maradt sok időm.

23. FEJEZET

Kahlan csak úgy mellékesen érzékelte, hogy Cara vérvörös bőrruhájában ott áll hálószobájuk ajtajában, és Richardot figyeli, aki a holmijait zsúfolta be egy hátizsákba. Bólogatott rá, hogy Richard közben rövid, határozott utasításokat ad Carának. Úgy tűnt, azok ketten máris napirendre tértek az élet-halál fontosságú probléma felett. Talán attól tartottak, hogy ha bármi fontosat mondanának, azzal felboríthatnák a nehezen elért, kényes, kétségbeesés szülte egyezséget.

Az apró ablakon beszűrődő szegényes fény alig derített valamit a szoba gyászos szürkeségén. Az ajtóban álló Cara teste elfogta az onnan jövő fényt. A szoba olyannak tűnt Kahlan számára, mint egy pincebörtön. Richard sötét öltözékében szinte csak árnyéknak látszott. Mialatt lábadozás közben az ágyán feküdt, Kahlan gyakran gondolt úgy erre a szobára, mint börtönére. Most szinte tapinthatóan érezte újra a börtönjellegét, bár a falak friss fenyődeszka illatot árasztottak a valódi börtönök kőfalaival ellentétben, amelyek halálraítéltek rettegésének savanyú szagától bűzlenek.

Cara az egyik pillanatban elveszettnek látszott, a következőben úgy szikrázott a feszültségtől, mint a lecsapni készülő villám. Kahlan tudta, hogy a Mord-Sith érzelmei ugyanolyan megosztottak, mint az övéi, borotvaélen egyensúlyozva a gyász és kétségbeesés, valamint a tomboló harag között. A Mord-Sithek nem szoktak hozzá az efféle helyzetekhez, de hát Cara mostanra már sokkal több volt számukra, mint egyszerű Mord-Sith.

Kahlan nézte, ahogy Richard berakja a csomagjába fekete nadrágjait, fekete trikóit, fekete-arany zubbonyát, ezüst csuklópántjait és arany köpenyét. A ruhák a rendelkezésre álló hely jókora részét kitöltötték. Richard sötét erdőjáró öltözékét viselte: nem volt ideje átöltözésre. Kahlan reménykedett benne, hogy a férfi hamarosan meg tud majd szökni, és újra felölti majd harci má-gusi öltözetét, hogy a Rend ellen vezesse benne a népét. Mindenkinek szüksége volt Richardra, hogy a D’Harai Birodalmat az óvilágból betörő horda ellen vezesse.

Olyan okokból, amit egyikük sem értett meg teljesen, Richard vált ennek a harcnak a kulcsfigurájává. Kahlan jól ismerte Richard véleményét ezzel kapcsolatban - a népnek önmagáért kell harcba mennie, nem a vezére kedvéért - és tudta, hogy Richardnak igaza van. Ha egy eszme értékes, túl kell élnie a vezérét, ha nem így történik, az a vezér kudarcát jelenti.

Miközben Richard a ruhadarabokat és többi apró személyes tárgyait hajigálta a csomagba, azt mondta Kahlannak, próbálja megkeresni Zeddet, hátha az öreg varázslónak lesz valami ötlete. Kahlan rábólintott, bár jól tudta, hogy Zedd sem fog tudni tenni semmit. Ezt a rettenetes háromszöget semmilyen külső beavatkozás nem volt képes megtörni, erről Nicci gondoskodott. Ez csak egy reménysugár volt, amit Richard neki akart nyújtani: az egyetlen apró virágszál a valóság reménytelen sivatagában.

Kahlan nem tudta, mihez kezdjen a kezeivel. Tördelte az ujjait, aztán összefonta őket, közben könnyek csorogtak végig az arcán. Kell lennie valami fontosnak, amit az utolsó percekben elmondhasson Richardnak, valami, amit addig kell kimondania, amíg van rá lehetősége, de hiába: semmi sem jutott az eszébe. Sejtette, hogy Richard pontosan tudja, mit is érez ő most, mi dúl a lelkében, és hogy puszta szavak úgysem tudnának ehhez semmit hozzátenni. Ökleit a gyomrára szorította, amit az aggodalom fájó, görcsös csomóba szorított.

A balsors szinte kézzel foghatóan, mintegy negyedik személyként volt jelen közöttük és zsúfolttá tette a kis szobát: a zord börtönőr, aki arra vár, hogy elvezesse Richardot. Rettenetes, láthatatlan erők által irányított végzet, amivel sem érvelni, sem megküzdeni nem lehet. A végzet elkerülhetetlenül, kérlelhetetlenül és közömbösen ott várakozott közöttük.

Mikor Cara eltűnt az ajtóból, Richard bőr hátizsákja egyik belső zsebéből egy marék aranyat és ezüstöt húzott elő. Kapkodva viszszaszórta körülbelül a felét, a többit Kahlan felé nyújtotta.
- Tedd el. Szükséged lehet rá.
- Én az Inkvizítor Anya vagyok. Nekem nincs szükségem aranyakra.

Richard az ágyra szórta az érméket, nyilvánvalóan nem akart ilyesmin vitatkozni Kahlannal együttlétük utolsó perceiben.
- Akarsz magaddal vinni a faragásaidból? - Kérdezte Kahlan. Buta kérdés volt, ezt ő is tudta, de valamivel ki kellett töltenie a szörnyű csendet, és reménytelen könyörgésen túl pillanatnyilag semmi más nem jutott az eszébe.
- Nem. Nincs szükségem rájuk. Amikor majd rájuk nézel, rám fogsz emlékezni róluk, és tudni fogod, hogy szeretlek. – Szorosan összecsavart egy takarót, olajos vászondarabba csomagolta, és bőrszíjakkal a hátizsák aljára erősítette. - Azt hiszem, ha szükségét érezném, bármikor faraghatnék egy párat magamnak. Kahlan egy darab szappant nyújtott oda.
- Nem kell nekem szobor ahhoz, hogy a szerelmed eszembe juttassa. Mindig emlékezni fogok rá. Inkább faragj valamit Niccinek, amitől rádöbben, hogy neked szabadnak kell maradnod.

Richard bősz farkasmosollyal pillantott fel.
- Szándékomban áll ráébreszteni, hogy sohasem fogok behódolni sem neki, sem a Rendnek. Nicci azt hiszi, mindent pontosan eltervezett, de rá fog döbbenni, milyen rossz társaság leszek a számára. Nagyon rossz társaság!

Cara jött vissza sietve, apró csomagocskákkal megrakodva, amelyek négy sarkukon összecsomózott kendőkbe voltak kötve. Egyenként az ágyra szórta őket.
- Összekapkodtam némi élelmet a számodra, Rahl Nagyúr. Olyasmiket, amik nem romlanak meg az úton. Szárított húst, halat, ilyesmiket. Némi rizst, babot. És... és egy szelet kenyeret is a tetejére, amit én sütöttem, úgy, hogy azt edd meg először, amíg ki nem szárad.

Richard megköszönte, és a csomagocskákat bepakolta a hátizsákba. A kenyeret az orrához emelte, mielőtt elrakta volna, és nagyot szippantott az illatából. Elismerő mosolyt villantott Carára.

Aztán felegyenesedett, és a mosoly úgy hervadt le az arcáról, hogy attól Kahlan hátán valamiért végigfutott a hideg. Arcán olyan belső tusa tükröződött, mintha valami végzetes, rettentő tettre szánná el magát. Fején áthúzva levetette a kardszíját, bal kezébe fogta az arannyal és ezüsttel kivert hüvelyt és jobbjával elővonta az Igazság Kardját.

A penge összetéveszthetetlenül sajátos csendülésével jelezte, hogy kiszabadult a hüvely fogságából.
Richard feltűrte az inge ujját, és a Karddal belevágott az alkarjába. Kahlan önkéntelenül megránduló arccal nézte. Nem tudta, véletlenül szaladt olyan mélyre a penge, vagy szándékosan, de aztán jeges döbbenettel emlékezett vissza, milyen tévedhetetlen pontossággal bánik Richard mindenféle vágószerszámmal.
Richard a fegyvert megforgatva a penge mindkét oldalát megfürösztötte pulzálva előtörő vérében. Megitatta a Kardot, bőségesen megkóstoltatva vele a vért, felszítva étvágyát még több zubogó vérrel. Kahlan nem értette, mit művel Richard, sem azt, hogy miért éppen most, de tudta, hogy most valami dermesztő szertartásnak a tanúja. Azt kívánta, bárcsak előbb vonta volna ki Richard a Kardját, Nicci ellen. Az nem riasztotta volna Kahlant, ha Nicci vérét látta volna kiömleni.
Richard felemelte a hüvelyt, és visszalökte börtönébe az Igazság Kardját. A karján lecsorgó vér maszatos, vörös foltokat hagyott a hüvely felszínén, ahogy először a hegyénél megfogva végigcsúsztatta rajta a kezét a középpontjáig, ahol keményen megmarkolta a fegyvert. Lehajtott fejjel, tekintetét a vérfoltokon is átvillanó arany és ezüst csillogásra szegezve közelebb hajolt Kahlanhoz.
Aztán felpillantott, és Kahlan meglátta a szemeiben tomboló mágikus haragot. Richard megidézte a Kard rettenetes dühét, magához hívta, azután elzárta a hüvelybe. Kahlan eddig még sohasem látta, hogy Richard ilyet tett volna.
- Vedd magadhoz! - mondta Richard Kahlannak, olyan érdes, rekedt hangon, ami elárulta a férfi bensőjében tomboló küzdelmet önmagával.
Kahlan megbabonázva vette két tenyerébe a vérfoltos kardhüvelyt. Abban a pillanatban, mielőtt Richard visszahúzta volna a kezét, valami megrázó erejű energia cikázott át Kahlan testén, mintha egy soha nem tapasztalt intenzitású harag egybeforrasztotta volna legbensőbb valóját a Karddal. Szinte azt várta, hogy a fegyver szikrákat fog vetni a kezei között. Olyan átható düh sugárzott belé a hideg acélból, hogy alig bírt talpon maradni. Azonnal kiejtette volna a kezéből a fegyvert, ha tudja, de képtelen volt elengedni.
Mikor azonban Richard visszahúzta a kezét, a Kardból eltűnt a szenvedélyes harag energiája, és többé nem érzett különbözőnek bármely másik fegyvernél.
Richard figyelmeztetően felemelte az ujját. Szemében még ott villogott a vészterhes mágia visszfénye. Állkapcsán egészen a halántékáig kidudorodva feszültek meg az izmok.
- Ne vond ki ezt a Kardot - suttogta rekedten -, hacsak nem élethalálról van szó. Te is tudod, milyen szörnyű dolgokat tud ez a fegyver művelni az emberrel. Nem csak azzal, akire az éle lesújt, hanem azzal is, aki a markolatát fogja.
Kahlant foglyul ejtette Richard átható tekintete, csak néma bólintásra futotta az erejéből. Tisztán emlékezetébe villant az első alkalom, amikor Richard embert ölt a Karddal. Az első alkalommal, amikor Richard megtapasztalhatta a fegyver rémületes hatalmát, Kahlan védelmében vonta ki, az ő védelmében oltotta ki egy ember életét. Amikor először használta a fegyvert, először szabadította fel a penge rejtett dühét, az kis híján Richard életébe is került. Komoly küzdelem árán tanulta meg, hogyan tarthatja kordában az Igazság Kardjában örvénylő mágikus vihart.
Richard szemei a Kard haragja nélkül is képesek voltak fenyegetést sugározni. Kahlan vissza tudott emlékezni jó néhány alkalomra, amikor Richard átható pillantásától hirtelen csend borult egy egész, emberekkel teli teremre. Kevés kellemetlenebb dolgot ismert, mint azt a kényelmetlen érzést, amivel az ember szabadulni szeretett volna ez alól az csontig ható tekintet alól. Most ezekben a szemekben gyilkos indulat parázslott.
- Légy dühös, ha használnod kell a Kardot - vicsorgott Richard. Légy nagyon-nagyon dühös. Ez az egyetlen menekvés előle.
Kahlan nagyot nyelt.
- Értem. - Bólintott. - Emlékezni fogok rá.
A jogos harag volt az egyetlen védelem a bénító fájdalom ellen, amit a Kard a használójára mért fizetségképpen az igénybe vett szolgálataiért.
- Csak halálos veszedelemben használd. Semmi más okból. Nem tudom, mi fog történni, de nem is nagyon szeretném megtudni. Szívesebben venném, ha egyáltalán nem kellene igénybe venned ezt a szörnyűséges védelmet. Megkóstoltattam vele a vért, úgy, hogy éhesen fog előjönni, ha kivonod a hüvelyéből. A vér őrjöngő dühe fog uralkodni rajta.
- Értem.
Richard szemében kihunyt a mágikus csillogás.
- Sajnálom, hogy ennek a fegyvernek a rémisztő felelősségét a te válladra kell tennem, különösen, hogy ilyen körülmények között, de ez az egyetlen védelem, amit nyújtani tudok neked.
Kezét megnyugtatólag Richard karjára téve, Kahlan azt mondta:
- Nem lesz szükség rá, hogy használnom kelljen.
- A jó szellemekre, remélem, hogy nem. - Richard utolsó pillantást vetett körbe a szobájukban, aztán Carára nézett.
- Indulnom kell.
Cara úgy tett, mint aki nem is hallotta.
- Először add a karodat.
Richard látta, hogy Cara a Kahlan gondozásából visszamaradt kötszert hozott elő. Ellenkezés nélkül előre nyújtotta véráztatta karját. Cara egy nedves ruhával gyorsan letörölte a vért, mielőtt tiszta kötszerrel bekötözte volna a sebet.
Richard megköszönte neki. Cara behasította a kötszer végét, és csomóra kötözte Richard csuklója körül.
- Egy darabon veled megyünk.
- Nem, ti itt maradtok. - Richard letűrte az inge ujját. - Nem akarok semmit kockáztatni.
- De...
- Cara, én azt akarom, hogy Kahlanra vigyázz. Rád bízom őt. Tudom, hogy nem fogsz cserbenhagyni.
A Cara gyönyörű, nagy, kék szemeiben csillogó könnyek olyan fájdalomról árulkodtak, amit, ebben Kahlan biztos volt, soha senki másnak nem engedett meglátni.
- Esküszöm, hogy úgy fogok vigyázni rá, mintha rád vigyáznék, Rahl Nagyúr, ha te megesküszöl, hogy megszöksz és visszatérsz.
Richard futó mosolyt villantott Carára, ezzel próbálva enyhíteni a Mord-Sith kínjait.
- Én a Rahl Nagyúr vagyok. Nem kell külön emlékeztetnem rá téged, hogy ennél rosszabb csapdákból is kiszabadultam már. Arcon csókolta Carát. - Esküszöm neked, Cara, hogy soha nem fogom feladni a próbálkozást, hogy megszabaduljak. Szavamat rá!
Kahlan észrevette, hogy Richard nem igazán Cara pontos kérésére esküdött meg. Világos: nem akart olyasmit megígérni, amit esetleg nem tud megtartani.
Richard az ágy fölé hajolva magához húzta a hátizsákot.
- Mennem kell. - Összemarkolta a szíjakat. - Még elkések.
Kahlan ujjai szorosra zárultak a férje karján. Cara Richard vállára tette a kezét. Richard visszafordult, és megmarkolta Kahlan vállát.
- Most jól figyelj rám! Én azt szeretném, ha itt maradnál, ebben a házban, ezek között a hegyek között, ahol biztonságban lehetnél, de azt hiszem, erre semmi sem vehetne rá téged, kivéve talán, ha ez lenne az utolsó kívánságom az életben. Azt kérem, legalább öt napig maradjatok még itt, hátha rájövök, mi is ez az egész, és sikerül megszöknöm Niccitől. Lehet, hogy ő a Sötétség Nővére, de mostanra már én sem vagyok egészen kezdő a mágiában. Máskor is megszöktem már nagy hatalmú emberek kezei közül. Visszaküldtem Darken Rahlt az Alvilágba, eljutottam a Szelek Templomába az Élők Világán túlra, és megállítottam a járványt. Ennél rosszabb helyzetekből is kikeveredtem már. Ki tudja, még az is lehet, hogy a dolog megoldása sokkal egyszerűbb, mint amilyennek most látszik. Ha sikerül megszöknöm, ide fogok visszajönni, ezért várjatok rám még legalább egy kis ideig. Ha most nem tudok megszabadulni Niccitől, próbáld megkeresni Zeddet. Lehet, hogy neki lesz valami ötlete. Mikor utoljára találkoztunk, Ann is vele volt. Ann a Fény Nővéreinek Prelátusa, és nagyon rég óta ismeri Niccit. Lehet, hogy tud olyasmit róla, ami Zedd segítségével megoldást kínálhat a helyzetünkre.
- Miattam ne aggódj, Richard! Csak magadra vigyázz. Várni fogok rád, amikor sikerül megszöknöd, efelől légy nyugodt. Koncentrálj inkább minden erőddel arra, hogy elmenekülhess Niccitől. Itt várunk rád egy ideig, megígérem.
- Vigyázni fogok az Inkvizítor Anyára, Rahl Nagyúr. Ne aggódj miatta.
Richard bólintott. Visszafordult Kahlanhoz. Ujjai szorosan zárultak az asszony karjára, szemöldökét összevonta.
- Jól ismerlek, és tudom, hogyan gondolkodsz, de most meg kell hallgatnod, amit mondani akarok. A mi időnk még nem jött el. Lehet, hogy soha sem jön el. Gondolhatod azt, hogy tévedek, de ha behunyod a szemedet a valóság előtt, csak, mert azt szeretnéd, hogy másként legyenek a dolgok, csak, mert te az Inkvizítor Anya vagy, és felelősséget érzel a Középföld népei iránt, akkor semmi értelme abban reménykednünk, hogy valaha is újra együtt lehetünk. Akkor nem leszünk. Akkor mind halottak leszünk, és a szabadság ügye is halott lesz.
Arcát egészen közel vitte Kahlan arcához.
- A legfontosabb, hogy a csapataink nem támadhatnak közvetlenül a Rend seregének a magjára. Ez még túl korai. Ha a csapatok... ha a csapataink egyenesen a Rend szívére támadnak abban a reményben, hogy győzhetnek, az a seregünk végét jelentheti, és minden reményünk végét is. Nemzedékekre elvész a remény, hogy Legyőzhetjük a Rendet, hogy diadalra segíthetjük a szabadság eszméjét. Ugyanúgy áll a helyzet, mint Niccivel: az eszünket kell használnunk, és nem támadhatjuk meg nyíltan, mert abba mindketten belehalnánk. Megígérted, hogy nem ölöd meg magad csak azért, hogy engem kiszabadíts. Ne szegd meg ezt az ígéretet azzal, hogy semmibe veszed, amit most elmondtam neked!
Ebben a pillanatban mindez olyan jelentéktelennek látszott! Az egyetlen, ami most számított Kahlannak, az volt, hogy el fogja veszíteni Richardot. Az egész világot gondolkodás nélkül. vetette volna a kutyák elé, ha ezen az áron megtarthatta volna a férfit...
- Rendben van, Richard.
- Ígérd meg! - Richard szorítása fájdalmassá erősödött Kahlan karján. Megrázta az asszonyt. - Komolyan gondoltam. Mindent elveszíthettek, ha nem fogadod meg a figyelmeztetésemet. Tönkre tehetitek a jövő minden reményét a következő ötven nemzedékre. Ti lehettek azok, akik elveszítitek a szabadságot és a sötétség korát idézitek a világra. ígérd meg, hogy nem teszitek!
Ezernyi gondolatfoszlány kavargott kaotikus összevisszaságban Kahlan fejében. Richard szemébe nézett, és azon vette észre magát, hogy azt mondja:
- Megígérem, Richard. Amíg te nem mondod, nem indítunk nyílt támadást.
Úgy tűnt, mintha Richard válláról óriási súly hullott volna le. Arcán széles mosoly ömlött szét, és a karjaiba vonta Kahlant. Ujjai beletúrtak asszonya hajába, és felemelte magához egy csókra Kahlan fejét. Kahlan kezei az ölelésben Richard vállaira kúsztak. Az egész csak egy pár pillanatig tartott, de a lopott boldogságnak ezekben a pillanataiban érzelmek egész univerzuma áramlott keresztül rajtuk.
A csók, az ölelés túlságosan is hamar véget ért. Kahlan máris távolodni érezte Richard melengető jelenlétét, és a balsors ólomsúlya máris újra a lelkére nehezedett. Richard röviden Carát is megölelte, aztán vállára vetette a hátizsákját. A hálószoba ajtajában visszafordult.
- Kahlan, szeretlek. Soha senkit nem szerettem előtted, és utánad sem fogok. Csak téged. - A tekintete még a szavainál is többet mondott.
- Te vagy mindenem, Richard. Ezt te is tudod.
- Téged is szeretlek, Cara. - Richard rákacsintott a Mord-Sithre. Jól vigyázz mindkettőtökre, amíg visszajövök.
- Úgy lesz, Rahl Nagyúr. Mord-Sith-ként adom rá a szavam.
Richard cinkos mosollyal válaszolta:
- Caraként add a szavad!
Aztán már ott sem volt.
- Én is szeretlek téged, Rahl Nagyúr - suttogta Cara az üres ajtónyílásnak.
Kahlan és Cara átszaladtak a nappaliba, és az ajtóban megállva figyelték, ahogy Richard futva távolodik. Cara tölcsért formált a tenyeréből a szája köré.
- Én is szeretlek, Rahl Nagyúr! - kiáltotta.
Richard futás közben hátranézve egy intéssel jelezte, hogy meghallotta.
Együtt nézték, hogy Richard sötétruhás alakja szinte lebegve távolodik a halott, barna fű között. Gyors, könnyed mozgása gyorsan repítette tova. Mielőtt eltűnt volna a fák között, megállt és hátrafordult. Kahlan még egyszer utoljára elfogta a pillantását, összekapcsolódó tekintetük mindent elmondott egymásnak. Aztán Richard megfordult és alakja beolvadt az erdő fái közé, ahol sötét ruhája miatt lehetetlen volt kivenni többé az alakját a fák és az aljnövényzet hátterében.
Kahlan térdre rogyott, aztán leroskadt a sarkaira, és minden kontrollját elveszítette az érzelmei felett. Arcát kezébe temetve reménytelen zokogásba tört ki, siratta mindazt, amitől úgy érezte, számára eljött a világvége.
Cara melléguggolt és átkarolta a vállát. Kahlan utálta, hogy Cara így látja sírni, hogy ilyen gyengének mutatja magát a Mord-Sith előtt. Mégis, valami távoli, homályos hálaérzet fogta el, amikor Cara szótlanul a vállára vonta a fejét.
Kahlan nem tudta, meddig ült ott a szoba földpadlóján fehér inkvizítori ruhájában, zokogva, de egy idő után végre képes volt abbahagyni a sírást. Szíve azonban tovább zuhant sötét spirálvonalban a kétségbeesett gyász legmélyebb bugyrai felé. Minden újabb pillanat elviselhetetlenebb volt az előzőnél. Kietlen, sivár jövő nézett vele szembe, a szenvedés kopár pusztasága.
Végül felemelte a fejét, és körbetekintett a házban. Richard nélkül üres volt az egész. Richard adott életet ennek a háznak, nélküle most halott" volt az épület is.
- Mit akarsz most tenni, Inkvizítor Anya?
Odakint sötétedett. Kahlan nem tudta, azért-e, mert már alkonyodik, vagy a felhőréteg vastagodott meg ennyire. Megtörölte a szemét.
- Kezdjük összeszedni a holmijainkat. Egy pár napig még itt maradunk, ahogy Richard kérte. Aztán elásunk mindent, ami megromolna, vagy amit a lovak nem bírnának el. Bedeszkázzuk az ablakokat, Gondosan és alaposan lezárjuk a házat.
- Arra az időre, amikor majd visszatérünk a Paradicsomba? Kahlan bólogatva körbetekintett, és elszántan próbált a teendőkre összpontosítani, és nem gondolni arra, ami összetörte a szívétlelkét. Tudta azt is, hogy az éjszaka lesz majd a legrosszabb. Amikor majd egyedül fekszik az ágyában. Amikor Richard nem fekszik mellette.
A völgy most inkább az elveszett Paradicsom volt számára. Még mindig nem tudta felfogni teljesen, hogy Richard valóban elment. Olyan volt, mintha csak halat fogni vagy bogyókat gyűjteni ment volna, esetleg körbenézni a hegyek között. Mintha hamarosan visszatérne...
- Igen, akkorra, amikor majd visszatérünk. Akkor majd újra Paradicsom lesz itt. Azt hiszem, ha Richard visszatér, bárhol is leszünk akkor, az lesz a Paradicsom.
Kahlan rájött, hogy Cara meg sem hallotta a válaszát. A MordSith az ajtóban állt, és kifelé bámult.
- Cara, mi a baj?
- A Rahl Nagyúr elment.
Kahlan együttérzően tette Cara vállára a kezét.
- Tudom, hogy fáj, de arra kell koncentrálnunk, ami...
- Nem. - Cara visszafordult Kahlan felé. - Nem úgy értem. Úgy értem, hogy nem érzem a jelenlétét többé. Nem érzem a kötődést. Tudom, hogy hol van: felfelé halad a hágón, de nem érzem őt többé. - Cara rémültnek látszott. - Jóságos szellemek, olyan, mintha megvakultam volna! Nem tudom, hogyan találjam meg! Nem tudom megkeresni a Rahl Nagyurat!
Kahlan első rémületében arra gondolt, hogy Richard lezuhant egy szikláról, és meghalt, vagy hogy Nicci megölte. Erőnek erejével a józan logikához folyamodott, hogy rettegését legyőzze.
- Nicci tud a kötődésről. Valószínűleg mágiával álcázta, vagy törte meg.
- Valahogy álcázta. - Cara az ujjai között forgatta az Agielét. - Úgy kell, hogy legyen. Az Agielemet még érzem, tehát a Rahl Nagyúr életben van. A kötődés még megvan, csak nem érzem, hogy a Nagyúr merre jár.
Kahlan megkönnyebbülten felsóhajtott.
- Hát akkor erről van szó. Nicci nem akarja, hogy kövessük, ezért mágiával álcázta a kötődést.
Kahlan rádöbbent, hogy az embereknek most már anélkül kell hinniük Richardban, hogy a kötődés megerősíthetné őket a hitükben, ha védettek akarnak maradni az Alomjáró befolyása elől. Ha túl akarják élni a háborút, a szívükben kell hűnek maradniuk hozzá.
De vajon képesek lesznek-e rá? Képesek lesznek-e hinni Richardban a kötődés nélkül is?
Cara továbbra is kibámult az ajtón a hegyek felé, amerre Richard eltűnt a szemük elől. A kékesszürke hegyek fölött az ibolyakék eget szikrázó narancsszín fénypászmák hasogatták keresztül. A hegyek hósapkája lejjebb húzódott. Közeledett a tél. Ha Richardnak nem sikerül hamarosan megszabadulnia, Kahlannak és Carának el kell mennie innen, mielőtt a tél itt érné őket.
A gyász és a sírás hullámokban tört Kahlanra. Tennie kellett valamit, hogy bele ne fulladjon a könnyáradatba. Bement a szobájába, hogy levesse inkvizítori ruháját. Azután neki kell látnia, hogy felkészítse a házat a távozásukra.
Miközben a ruháját vetette le, Cara jelent meg az ajtóban.
- Hová fogunk menni, Inkvizítor Anya? Azt mondod, elmegyünk innen, de azt egy szóval sem említetted, hová megyünk.
Kahlan a Szellemet nézte, ahogy oldalaihoz szorított öklökkel néz szembe a világgal. Levette a szobrot a párkányról, és ujjait végighúzta a kecses, dinamikus vonalakon.
A szobor látványa, érintése, a belőle áradó erő arra sarkallta Kahlant, hogy mélyen önmagában keressen erőt. Egyszer már elmerült a reménytelenségben, és Richard akkor faragta neki ezt a szobrot. Másik keze lehullott az oldala mellett, és ujjai rátaláltak Richardnak az ágyukon heverő Kardjára. Kahlan élesen összpontosított az elméjében, és hagyta, hogy a benne örvénylő elkeseredés hideg haraggá sűrűsödjön.
- Megyünk, hogy elpusztítsuk a Rendet.
- Hogy elpusztítsuk a Rendet?
- Azok a vadállatok elvették tőlem a még meg sem született gyermekemet, és most Richardot is elvitték. Ezerszer fogják ezt megbánni, és aztán még ezerszer! Egyszer kegyelem nélküli, halálos bosszút esküdtem a Rend ellen. Most eljött az idő. Ha csak úgy szerezhetem vissza Richardot, hogy az utolsó szálig elpusztítom őket, akkor azt fogom tenni.
- Esküt fogadtál a Rahl Nagyúrnak!
- Richard azt nem mondta, hogy nem pusztíthatom el őket, csak azt, hogy hogyan nem. Arra esküdtem, hogy nem fordítjuk a Kardunkat egyenesen a Rend szíve ellen, arra nem, hogy véreztetjük őket halálra ezernyi apró sebből! Nem fogom megszegni a szavamat, de szándékomban áll az utolsó emberig megölni őket.
- Ezt nem teheted, Inkvizítor Anya.
- Miért?
Cara kék szeme jelentőségteljesen megvillant.
- A felét meg kell hagynod nekem.
(Folytatása következik!)
Terry Goodkind: A bukottak hite II. Acél az acél ellen