1. FEJEZET
- Lélegezz! - mondta a Sliph.
Kahlan hagyta kiáradni a tüdejéből a selymes esszenciát, és mélyet lélegzett az idegen levegőből. A Sliph

Varázslók Tornyabéli kútjának homályos világa örvénylett körülötte. Végül a kövek és a falak lenyugodtak a látómezejében. A feje fölötti kupola pörgése csillapodni látszott.
A Sliph szobájában Kahlant valami váratlan látvány üdvözölte.
A székben hanyatt dőlve, lábait az asztalon nyugtatva egy vörös bőrruhás alak ült. Kahlan leült a kút kávájára, lábait a levegőben lógatta, míg jobban magához tér.
A szék elülső lábai kis puffanással földet értek.
- Nicsak, nicsak! A csavargó Inkvizítor Anya végre visszatért.
Kahlan leugrott a padlóra, de az annyira mozgott és billegett, hogy majdnem elvesztette az egyensúlyát.
- Cara, mit keresel te idelenn?
Cara elkapta Kahlant a hóna alatt.
- Legjobb lesz, ha leülsz, amíg kicsit magadhoz nem térsz.
- Nincs semmi bajom. - Kahlan a válla fölött visszapillantott az ezüstarcra a kút felett. - Köszönöm, Sliph.
- Akarsz utazni? - A Sliph kísérteties hangja hosszan verődött vissza a falakról és a föléjük boruló kupoláról.
- Nem, most egyelőre eleget utaztam. Itt maradok.
- Mikor majd utazni akarsz, szólj nekem, és utazni fogunk. Meg leszel elégedve.
- Hát azt nem tudom - mormogta Kahlan, miközben a Sliph mintegy visszafolyt a kútba.
- Kísérteties ez a barátotok itt lent - jegyezte meg Cara. - Meghívott, hogy utazzak vele, aztán közölte, hogy nem rendelkezem a szükséges mágiával. Aztán előjött, és bámult engem azzal a hátborzongató mosolyával.
- Cara, mit keresel te idelenn?
Cara nekidőlt a kút kávájának, és nagyon különös pillantást vetett Kahlanra, miközben rázogatta a fejét, csak úgy magának.
- Mikor Rahl Nagyúr elolvasta a leveledet, nem sok időbe tellett neki, hogy rájöjjön, mit csináltál. Berdine elmondta neki, hogy idehoztál bennünket azt a tárgyalási jegyzőkönyvet megkeresni. Lejött ide, de a Sliph nem árulta el neki, hová vitt téged.
Rahl Nagyúr azt mondta, most, hogy kiderült, hogy a Sliph nem alszik, ahogy hitte, nem lenne biztonságos őrizetlenül hagyni. Azt mondta, hogy mások is ide jöhetnek benne, mint ahogy Marlin és az a Nővér tették.
Kahlan erre nem gondolt, hogy Jagang esetleg más szolgáit is elküldheti Aydindrilbe a Sliphen keresztül. A Sliph láthatóan nem ismerte a lojalitás fogalmát. Bárkit elszállított, aki rendelkezett a megfelelő fajta mágiával.
- Tehát Richard hagyott itt téged?
Azt mondta, nem maradhat itt örökké, hogy őrizze a Sliphet. - Cara büszkén felszegte az állát. - Azt mondta, egy Mord-Sithnek állandóan őriznie kell a kutat, mert nekünk megvan hozzá a hatalmunk, hogy megállítsuk azokat, akik mágiával rendelkeznek. Amióta a világ világ minden Rahl Nagyúr a Mord-Sitheket alkalmazta arra, hogy a mágia ellen megvédjék.
A régi varázslóknak nyilvánvalóan ugyanez volt a gondjuk a Sliph-fel, és Kolohoz hasonló varázslókat állítottak ide, hogy őrizzék a kutat. Kolo azt írta, hogy az ellenség néha váratlanul érkezett a Sliph útján, és csak az őrök egyikének gyors reakciója akadályozta meg a katasztrófát.
- Úgy érted, hogy Richard egyszerűen lehozott téged ide, és itt hagyott?
- Nem. Órákig keresgélt, mire talált olyan útvonalat, amihez nem kell mágia, hogy magunktól is le tudjunk jönni ide. Nem akarta, hogy minden váltással külön le kelljen jönnie ide, és azt sem, hogy mi esetleg csapdába essünk idelenn. Váltásokban kell őrködnünk. Nekem ez nem tetszik, mert Rahl Nagyúr közelében kellene maradnunk, hogy óvhassuk őt, nem ennél az... ezüst dolognál, de úgy gondolom, ha ezt csináljuk, azzal is Rahl Nagyurat oltalmazzuk, úgyhogy beleegyeztem.
Kahlan lába alatt végre már nem dülöngélt a talaj.
- Ha tudtuk volna már korábban, hogy a Sliph ébren van, és őriztettük volna, akkor Marlin nem tudott volna ide jönni, hogy megpróbálja megölni Richardot, és a Sötétség Nővére sem indíthatta volna el a járványt.
Kahlan mellkasa összeszorult az elkésett sajnálkozás forró, éles fájdalmától. Az egészet megelőzhették volna. Mindaz a rettenetes veszély, amiről a nagypapa szellemétől hallott, most nem fenyegetné a népét, a szerelmét, a világot. Az elveszített esély fájdalmas tudatától hányingert érzett.
- Rahl Nagyúr arra is utasított bennünket, hogy itt várjunk, amikor visszatérsz a boszorkánytól, hátha segítségre lesz szükséged.
- Richard tudta, hogy hová mentem?
- A Sliph nem mondta meg neki, de Rahl Nagyúr azt mondta, ő úgyis tudja. Azt mondta, a boszorkányhoz mentél.
- Tudta, és nem indult utánam?
Cara előrehúzta a vállán át hosszú, szőke varkocsát.
- Én is meglepődtem. Meg is kérdeztem tőle, miért nem megy utánad. Azt felelte, ő szeret téged, nem pedig birtokol.
- Tényleg? Richard ezt mondta?
- Igen. - Cara ajkát keskenyre húzta az elfojtott vigyor. - Jól idomítod őt, Inkvizítor Anya. Meg vagyok veled elégedve. Aztán, amikor ezt mondta, belerúgott egy székbe. Szerintem megsérült tőle a lába, de ő tagadja.
- Tehát Richard haragszik rám?
Cara a szemeit forgatta.
- Inkvizítor Anya, Richardról beszélünk ám! Az az ember az őrületig szerelmes beléd. Akkor se tudna haragudni rád, ha ráparancsolnál, hogy helyetted Nadine-t vegye feleségül.
Kahlan nagyot nyelt, mert újra beléhasított az elfojtott fájdalom.
- Ez meg hogy jutott az eszedbe?
Cara összeráncolta a homlokát.
- Csak azt értettem rajta, hogy nincs olyan ok, amiért meg tudna haragudni rád. Neked most nevetned kellett volna, nem olyat ugrani, mintha az Agielemmel böktelek volna oldalba! Inkvizítor Anya, ő szeret téged. Halálra aggódja magát miattad, de haragudni nem haragszik rád.
- És mi van a székbe rúgással?
Cara megsimogatta a varkocsát és megint vigyorgott.
- Azt mondta, a szék okot szolgáltatott rá.
- Értem. - Úgy tűnt, Cara humorérzéke ezúttal nem szórakoztatta igazán Kahlant. - Mennyi ideig voltam távol?
- Nem egészen két napot. És elvárom, hogy eláruld, hogy sikerült átcsúsznod a d'harai őrség mellett a hídon.
- Havazott. Nem vettek észre.
Carán látszott, hogy nem hiszi el. Megint azzal a furcsa pillantással nézett Kahlanra.
- Na, és megölted a boszorkányt?
- Nem. - Kahlan gyorsan témát változtatott.
- És mit csinált Richard, amíg oda voltam?
- Hát először is megkérte a Sliphet, hogy vigye őt a Szelek Templomához, de a Sliph azt felelte, hogy nem ismeri azt a helyet, és nem tudja oda vinni, erre ellovagolt a Kymermosst hegyhez...
- Elment oda?! - Kahlan karon ragadta Carát. - És mit talált?
- Semmit. Azt mondta, nincs ott semmi érdekes. Azt mondta, ha a Szelek Temploma ott is volt valaha, már eltűnt onnan.
Kahlan elengedte Cara karját.
- Elment a Kymermosst hegyhez, és már vissza is ért?
- Ismered Rahl Nagyurat! Ha ő valamit a fejébe vesz, akkor azonnal neki is ront a dolognak. Az emberek, akik vele mentek, azt mondták, kemény lovaglás volt. Alig aludtak, és az éjszaka legnagyobb részében is lovagoltak. Rahl Nagyúr azt várta, hogy már a múlt éjjelre hazaérkezel, és itt akart lenni akkorra. Mikor nem értél vissza a várt időben, fel-alá járkált és idegeskedett, de csak nem indult utánad. Valahányszor úgy látszott, hogy na, most gondolja meg magát, újra elolvasta a leveledet, és visszatért a járkáláshoz.
- Azt hiszem, a levelem egy kicsit erős volt - mondta Kahlan leszegett fejjel a padlónak.
- Rahl Nagyúr megmutatta nekem. - Cara arca kifürkészhetetlen volt. - Néha szükség van rá, hogy megfenyegessük a férfiakat, különben azt hiszik, mindig az fog történni, amit ők akarnak. Hát te most kiábrándítottad őt ebből a hitéből a fenyegetéseiddel.
- Én nem fenyegettem őt! - Kahlan úgy érezte, a hangsúlyában több könyörgés volt, mint állítás.
Cara egy percig farkasszemet nézett Kahlannal.
- Valószínűleg igazad van. És nyilván a szék tényleg okot szolgáltatott rá, hogy Rahl Nagyúr belerúgjon.
- Azt tettem, amit tennem kellett. Richard megértené. Jobb is lesz, ha megyek, és megmagyarázom neki.
Cara az ajtó felé intett.
- Épp hogy elkerülted. Nem olyan régen járt itt.
- Azért jött, hogy megnézze, visszaértem-e? Betegre aggódhatta magát!
- Berdine beszélt neki a könyvről, amit kerestetek. Ide jött, és megtalálta.
Kahlan meglepetten pislogott.
- Megtalálta? De hát mi megnéztük. Nem volt itt! Hogyan találta meg?
- Elment egy helyre, amit az Első Varázsló lakosztályának hívnak, ott találta meg.
Kahlannak leesett az álla.
- Bement oda?! Az Első Varázsló lakosztályába?! Egyedül? Nélkülem?! Nem lett volna szabad oda mennie! Az egy veszedelmes hely!
- Tényleg? - Cara karba fonta a kezét. - És persze te soha nem tennél semmi ilyen ostobaságot, mint például, hogy a fejedbe vennéd, hogy egyedül mész egy veszedelmes helyre. Szerintem le kellene szidnod Rahl Nagyurat a megfontolatlan viselkedése miatt, hiszen te olyan körültekintő vagy, és magasan fölötte állsz minden ilyen vigyázatlan viselkedésnek.
Cara szavainak visszhangja kényelmetlenül körözött még néhány másodpercig, mielőtt elhalt volna. Kahlan megértette. Még ha Richard szót is fogadott a levelének, és nem ment Kahlan után, Cara megpróbálta. Még ha tartott is a mágiától, Cara megpróbált Kahlan után menni, hogy megvédje.
- Cara - mondta Kahlan jámbor hangon - sajnálom, hogy téged is becsaptalak!
Cara vállat vont, de semmi érzelmet nem mutatott.
- Én csak egy testőr vagyok. Nincs semmi kötelezettséged velem szemben.
- De igen, van. És nem „csak egy testőr" vagy. Lehet, hogy a védelmezőm vagy, de több is annál. Én a barátomnak tekintelek téged. Nővérem vagy az Agielben. El kellett volna mondanom neked, mire készülök, de attól féltem, ha megteszem, Richard haragudni fog rád, hogy nem állítottál meg, és ezt nem akartam.
Cara nem szólt semmit. Még mindig nem látszott semmi érzelem az arcán. A kényelmetlen csendet újra Kahlan törte meg.
- Cara, nagyon sajnálom. Azt hiszem, attól féltem, hogy megpróbálsz majd megállítani. Becsaptalak. Nővérem vagy az Agielben: bíznom kellett volna benned, és beavatni a terveimbe. Kérlek, Cara! Hibáztam. Könyörgök neked, hogy bocsáss meg!
Cara arcára végre lassan mosoly derült.
- Nővérek vagyunk az Agielben. Megbocsátok neked.
Kahlan is kipréselt magából egy apró mosolyt.
- Gondolod, hogy Richard is olyan megértő lesz majd, mint te?
Cara megeresztett egy jókedvű morgást.
- Vannak neked jobb módszereid is arra, hogy rábeszéld a megbocsátásra! Nem olyan nehéz felolvasztani egy férfi mogorvaságát!
- Csak azt kívánom, bár jó híreket hozhattam volna, amivel mosolyt tudok csalni az arcára. Sajnos, nem így áll a helyzet. -Az ajtóban visszafordult. - Nadine miben mesterkedett, amíg oda voltam?
- Szóval, én az idő legnagyobb részében idelenn voltam a Sliphet őrizni, de abból, amit láttam, Nadine füveket osztott a személyzetnek, hogy megvédje őket, és hogy füstölésre használják. Jó, hogy az épület nagyrészt kőből van, különben azóta már leégett volna. Megbeszéléseket tartott Drefannal, és segített neki a személyzet és mások kioktatásában, akik tanácsokért jöttek.
Rahl Nagyúr megkérte rá, hogy menjen ki a városba, és ellenőrizze a gyógynövényárusokat, nehogy üzérek legyenek, akik megpróbálják becsapni az életüket féltő embereket. A szélhámosok úgy nőnek ki a földből a városban, mint zöld fű a tavaszi melegben. Nadine jelentéseket is tesz Rahl Nagyúrnak, de a Nagyúr az idő jó részében távol volt, és amilyen elfoglaltnak látszott Nadine az emberek megsegítésével, a jelentések, mióta Rahl Nagyúr visszatért, nagyon rövidek voltak.
Kahlan öklével rácsapott az ajtófélfára.
- Köszönöm, Cara. - Mélyen belenézett a másik nő kék szemébe. - Idelenn patkányok is vannak. Te jól vagy?
- Vannak a patkányoknál rosszabb dolgok is.
- Ez igaz - suttogta Kahlan.
2. FEJEZET
Késő volt már, és az utcán járó emberek nem ismerték fel őt a sötétben. A szokásos őrkíséret nélkül nem volt okuk rá, hogy jobban megnézzék, hogy azt gyanítsák, maga az Inkvizítor Anya járkál kint közöttük. Ez nem is volt baj: voltak olyanok, akik az Inkvizítor Anya rosszakarói voltak. Az emberek többnyire messzire elkerülték, mint ahogy egymást is, abban reménykedve, hogy így távol tartják maguktól a pestist.

Ahogy Cara is mondta, az utcák teli voltak csalókkal és szélhámosokkal, akik gyógyitalokat árultak, ami elriasztja a betegséget, vagy meggyógyítja azokat a szeretett hozzátartozókat, akikre már lesújtott a kór. Mások nyakba akasztott tálcákkal rótták az utcákat, rajtuk szépen elrendezett mágikus amulettekkel, amelyek védelmet nyújtanak a pestis ellen. Kahlan emlékezett rá, hogy ugyanezek közül az emberek közül korábban is látott már néhányat, akik ugyanezeket az amuletteket árulták azzal, hogy mágikus védelmet nyújtanak a hűtlenség ellen, vagy segítenek férjet, feleséget találni. Öregasszonyok kis kézikocsikról vagy összecsukható asztalokról faragott bűvös táblácskákat árultak, amiket a ház bejárati ajtaja fölé kellett kiakasztani, hogy a pestis ne léphessen be a házba. Az üzlet még ezen a késői órán is virágzó volt. Még a húst és egyéb élelmiszert árusítók is azzal kérkedtek, hogy a termékeik milyen jó hatásúak az egészségre, és hogy hozzájárulnak a tartós egészség fennmaradásához természetesen akkor, ha folyamatosan fogyasztják őket.

Kahlan majd ki fogja küldeni a katonákat, hogy legalább a csalók egy részét leállítsák, de gyanította, hogy ezt a vevők valószínűleg barátságtalan lépésként fogják majd fel. Ha a katonasággal akarja megfékezni ezeket a szélhámos praktikákat, az emberek mindjárt fantáziálni kezdenek majd arról, hogy a hatalmasok meg akarják akadályozni a gyógyítást, hogy a rendes, dolgozó népek megkapják a pestist. A józan ész és az ellenkező bizonyítékok ellenére sokan gondolták úgy, hogy a felül lévők folyton azon intrikálnak, hogy a köznépnek árthassanak: bezzeg, ha tudnák az igazságot...

Ha Kahlan betiltatja ezeknek a dolgoknak az árusítását, a „csodaszereket" titokban árulják majd, és persze drágábban. Nem számít, mennyire légből kapottak ezeknek a szereknek a gyógyító hatásáról szóló mendemondák, hatékonyságukat magától értetődő igazságként fogják majd hangoztatni nagy vehemenciával.

A Varázslók Első Szabálya: az emberek bármilyen hazugságot elhisznek, vagy azért, mert szeretnék, ha igaz lenne, vagy azért, mert attól félnek, hogy igaz. Az emberek most elkeseredettek, és még inkább azokká fognak válni. Sokan akartak hinni.

Kahlan próbálta elképzelni, mit tenne ő, ha Richard megkapná a pestist. Eléggé kétségbeesetté válna-e ahhoz, hogy hinni kezdjen ezekben a szélhámosságokban, a józan ész ellenére is reménykedve benne, hogy hátha használni fognak? Néha az embereknek nem maradt más, csak a remény. Ezt a reményt pedig nem szabad elvennie tőlük, akármilyen alaptalan is: nincs semmi egyebük, és semmi mást nem tudnak tenni.

Kahlanon és Richardon múlott, hogy megtegyék, ami segíthet a népen.
Amint Kahlan, immár az Inkvizítorok Palotájának ismerős fényűző környezetében Richard keresésére indult, megállt egy hatalmas terembe vezető dupla ajtó előtt. A terem hivatalos fogadások helyszínéül szolgált. Falai nyugtató kék színűre voltak festve, a keskeny, magas ablakokon sötétkék függönyökkel. A gránitpadlón csillagmintázat fénylett, középről váltakozva szétfutó világosabb és sötétebb kőből formázott sugarakkal. A falak mentén körben cseresznyefa állványokon álló lámpák lágy, meleg fénnyel világították be a termet. Az asztalon, ahol időnként állóbüfét rendeztek be a vendégeknek, most csak egy nagy csomó gyertya állt.
Kahlan figyelmét Drefan hangja volta magára. Drefan a jobb oldalon állt a gyertyákkal megrakott asztal előtt, és ötven-hatvan főből álló hallgatósághoz beszélt. Hallgatói keresztbe tett lábakkal ültek a padlón Drefan előtt, és elragadtatott figyelemmel hallgatták, ahogy az egészség megőrzésének útjáról beszélt, arról, hogy belső énünkkel összhangba hozva tarthatjuk testünket jó kondícióban.
Az emberek többsége szórakozottan bólogatott rá, mikor Drefan megmagyarázta, hogy egészségtelen gondolatokkal és tettekkel beszennyezve testüket, az emberek utat nyitnak a betegség számára, hogy beléjük férkőzhessen. Elmondta nekik, hogy a Teremtő felvértezte az embert azzal a képességgel, hogy a betegségeknek, még a pestishez hasonlóknak is ellen tudjon állni. Csak a természettel összhangban kell cselekedniük: a megfelelő ételeket kell enni, amelyek megerősítik a testet védő aurákat, és belső irányítással megfelelő funkcióik helyére kell terelni a szervezet különböző energiáit, hogy összhangba kerüljenek a test egészével.
A dolgoknak, amiket Drefan mondott, legtöbb része hasznos és értelmes volt: Ne egyél olyasmit, amiről tudod, hogy megfájdul tőle a fejed, mert zavarni fogja az agyadnak a testedet szabályzó képességét. Ne egyél olyat, amiről tudod, hogy bélgörcsöket és hasi fájdalmakat szokott neked okozni, mert zavarja a számodra szükséges és hasznos ételeknek a megemésztését is. Ne egyél nehéz ételeket lefekvés előtt, mert zavarja a testedet abban, hogy kellőképpen kipihenje magát, amire pedig szüksége van, hogy erős tudjon maradni. Ráadásul ezek mind rongálják azokat az aurákat, amelyek erőssé teszik a testet és megóvják a betegségektől.
A hallgatóság hangosan lelkendezett, hogy Drefan olyan egyszerűen tudja elmagyarázni nekik a dolgokat, hogy még ők is megértik. Úgy áradoztak, mint akik vakok voltak, és életükben először végre látnak. Rezzenetlen tekintettel, pislogás nélkül meredtek rá, miközben elmagyarázta, hogy megvan a képességünk arra, hogy irányítsuk a saját testünket, és hogy a betegség csak akkor férkőzhet hozzánk, ha hagyjuk. Ételekről és gyógynövényekről beszélt, amelyek kitisztítják a mérgeket a szervezetből, és, talán életünkben először, igazán egészségesekké válhatunk.
Ezek az emberek nem Rahl Nagyúr öccsét hallgatták. Ők Drefan Rahlra, a Raug'Moss főpapjára figyeltek.
Egy emberként követték a főpap utasítását, mikor azt mondta nekik, hogy hunyják be a szemüket, szívják be az élet és egészség energiáját az orrukon keresztül, le testük központjába a hasuk izmainak segítségével. Elmagyarázta, hogyan kell beengedni mélyre, kinek-kinek a személyes aurája központjának energiaforrásához, hogy kivonhassa a mérgeket a test legtávolabbi, legsötétebb zugaiból is, aztán kiereszteni a szájukon keresztül, és újra csak orron keresztül beszívni az élet leheletét.
Jobb ez így - gondolta Kahlan - hogy ezek az emberek Drefanhoz jönnek tanácsért, ami akár még használhat is nekik, de legalábbis úgy hangzott, hogy nem árthat, mintha utcai csalók árulta hamis reményekre pazarolnák a megtakarított pénzüket. Okos tanácsnak tűnt, hogy törődjenek a testi szükségleteikkel, a megfelelő táplálkozással és az elegendő pihenéssel.
Miközben valamennyien lassú, mély lélegzeteket vettek az orrukon keresztül, Drefan elfordította a fejét, és Darken Rahl-szemeit Kahlanra szegezte, mintha egész idő alatt tudta volna, hogy Kahlan ott áll az ajtón kívül. Drefan meleg mosolyt küldött Kahlan felé, és a szemében jókedvű kis szikrák csillogtak. Kahlan meg tudta érteni, miért bíztak Drefanban az emberek. Ő is kiszorított magából egy aprócska válaszmosolyt.
Kahlan visszaemlékezett a beszélgetésére Shotával, hogy milyen nehéz dolog is megfeledkezni a kellemetlen emlékekről. Azt kívánta, bár el tudná felejteni Drefan kezét Cara combjai között.
Drefan segíteni akart az embereken. Mindent megtett, amit tudott, hogy megfékezze a járványt. Nagy gyógyító volt - a Raug'Moss főpapja. Kahlan megpróbálta kicserélni emlékezetében a képet, amin Drefan nagy kezét Gara combjai közé erőlteti, azzal, amint Drefan a beteg gyerekeket nyugtatgatja.
Akkor Drefan megmagyarázta, miért tette azt Carával. Megmentette Cara életét. Egy Mord-Sith, aki sikoltozik a fájdalomtól, aztán eszméletét veszíti - és Drefan visszahozta őt. Richard támaszt talált Drefanban, ahogy mindenki más is. Kahlan elfordította a tekintetét, és tovább indult, hogy megkeresse Richardot.
Az egyik erkélyen, mely alatt Kahlan elhaladt, Tristan Bashkar, a jarai követ ácsorgott, aki itt maradt az Inkvizítorok Palotájában, amíg arra várt, hogy a megadás előtt újabb égi jelet kapjon fentről, a csillagoktól. Kabátja szárnyát szokása szerint hátratolta, és kezét a csípőjén nyugtatta. Ez a mozdulat láthatóvá tette a veszedelmes tőrt, amit az övébe tűzve viselt. Tristan társalgás közben gyakran tette fel az egyik lábát egy székre vagy zsámolyra, és a felkarjával hanyagul a térdére támaszkodott. Ilyenkor láthatóvá vált a másik tőre, amit a csizmaszárában tartott.
Minél többet látta Tristant a palotában, amint ravasz tekintetével őt figyeli, Kahlannak annál ellenszenvesebbé vált a követ jelenléte. Ha volt ember, aki gyerekesebben viselkedett, mint Tristan, akkor azzal Kahlan még nem találkozott.
Tristan csendesen figyelte a siető Kahlant. Kahlan örült, hogy a követ odafenn áll az erkélyen, így nem tarthatja fel őt a szokásos kisded szócsavaró játékaival.
Ulic és Egan furcsán néztek Kahlanra, mikor üdvözölte őket, mielőtt besuhant volna az ajtón a kis szobába, amit Richard szeretett használni, mikor Kolo naplóját tanulmányozta. Richard fejét tenyerébe támasztva ült, ujjaival a haját túrta, és egy másik könyvet olvasott, ami nyitva feküdt előtte az asztalon. A könyv mellett egy lámpa és két gyertya szolgáltatta a fényt, és a kandallóban kis tűzön égő illatos nyírfahasáboktól kellemes meleg terjengett a szobában. Richard köpenye egy szék hátára terítve hevert, de a kardját most is viselte.
Richard felnézett. Mikor meglátta Kahlant, talpra ugrott. Az arany köpenye nélkül olyan volt, mint egy nagy, fekete árnyék, amint keresztül siklik a szobán. Mielőtt megszólalhatott volna, Kahlan a karjába omlott.
Átölelte Richardot, és félrefordított arcát Richard mellkasához szorította.
- Kérlek, Richard, ne kiabálj velem! Csak szoríts magadhoz! Kérlek! - Hangja könnyekbe fúlt. - Nagyon kérlek, ne mondj semmit, csak ölelj át!
Maga az extázis volt újra Richarddal lenni. Valahányszor meglátta Richardot, Kahlant mindig bámulatba ejtette, hogy mekkora szüksége van a férfira, és hogy mennyire szereti.
Richard karja becézőn és oltalmazón ölelte át. Kahlan hallgatta a tűz ropogását, és Richard szívének dobogását a füle mellett. Richard erős karjainak biztonságában majdnem el tudta hitetni magával, hogy minden rendben van, és hogy van közös jövőjük.
Aztán eszébe jutottak az anyja szavai.
„Az Inkvizítorok nem szerethetnek, Kahlan. Nekik csak kötelességük van."
Kahlan megmarkolta Richard fekete ingét, és hiábavaló küzdelmet folytatott a könnyeivel. Richard csak tartotta őt a karjaiban, és a haját simogatta. Kahlan arra kérte, hogy ölelje át, és ne szóljon semmit, és Richard pontosan ezt tette. Ettől Kahlan csak még rosszabbul érezte magát.
Richardnak nyilván lennének kérdései. Biztos sok mindent szeretne elmondani, hogy mennyire megkönnyebbült, hogy Kahlant épségben látja viszont, hogy mennyire aggódott érte, meg szeretné kérdezni, hol járt Kahlan és mit tudott meg, el szeretné mondani a saját felfedezését, kiabálni szeretne vele - de egyiket sem teszi. Ehelyett tiltakozás nélkül szót fogad annak, amit Kahlan kért tőle, Kahlan kívánságát a saját szándékai és vágyai elé helyezve.
Hogyan tudna Kahlan tovább élni Richard szerelme nélkül? Hogyan lenne képes lélegezni egyáltalán? Hogyan kényszeríthetné magát, hogy azután is tegye a kötelességét öregkoráig, amikor végre meghalhat?
- Richard... sajnálom, hogy olyan fenyegető hangúra sikerült a levelem. Nem akartalak megzsarolni. Esküszöm, csak azt szerettem volna, hogy te biztonságban legyél. Bocsáss meg, ha megbántottalak!
Richard kicsit erősebben szorította magához, és megcsókolta a feje búbját. Kahlan azt kívánta, bárcsak itt halhatna meg most Richard karjaiban, és ne kellene teljesítenie a kötelességét, ne kellene szembenéznie a visszavonhatatlan jövővel, Richard megmásíthatatlan elvesztésével.
Végül csak azt kérdezte:
- Hogy van a lábad?
- A lábam?
- Cara azt mondta, megsértetted egy székkel.
- Ó! A lábam jól van. A szék meghalt, de nem hiszem, hogy sokat szenvedett volna.
Bármilyen hihetetlen volt is, Kahlannak nevetnie kellett. Könnyein át felnézett Richard gyengéd mosolyára.
- Jól van, azt hiszem, az ölelésed visszaadta az erőmet. Most már kiabálhatsz.
Richard ehelyett megcsókolta. Richard karjaiba bújni a gyönyör felső foka volt. Amit a Sliphben érzett, ezt meg sem közelíthette.
- Nos - mondta végre Richard - mit mondtak neked az őseink szellemei?
- Az őseink... honnan tudod, hogy a Sárembereknél jártam?
Richard szemöldöke megrökönyödötten futott össze.
- Kahlan, az arcod teljesen be van festve, hogy a szellemek meglássanak téged a Gyűlésen. Azt gondoltad, hogy nem fogom észrevenni?
Kahlan az arcához és a homlokához érintette az ujjait.
- Annyira siettem vissza, hogy ez eszembe sem jutott. Nem csoda, hogy mindenki olyan furcsán nézett rám.
Amíg keresztülsietett a Palotán Richardot keresve, három asszony is felajánlotta neki, hogy elkészítik a fürdőjét. Biztosan mindenki azt hitte, hogy az Inkvizítor Anya megőrült.
Richard átkarolta Kahlan derekát, és elkomolyodott.
- Tehát mit mondtak neked az ősök szellemei?
Kahlan megacélozta magát. Fejével a karjához tűzött csontkés felé intett.
- A nagypapa szelleme hívott engem a csontjából készült kés útján. Beszélni akart velem. Elmondta, hogy a járvány nem korlátozódik Aydindrilre. Kitört az egész Középföldön.
Richard teste megfeszült.
- Gondolod, hogy ez igaz?
- Breginderinnek, a Vénnek a combján láttam a jeleket. Mostanra valószínűleg már halott. Néhány gyerek jelentette, hogy egy nővel találkoztak a Sáremberek faluja közelében. Valamilyen színes fényeket mutatott nekik, épp olyat, amilyenről Lily beszélt, hogy látta. Az egyik gyerek közülük már meg is halt. Amelia Nővér ott is járt.
- Jaj, drága szellemek! - suttogta Richard.
- Lesz még rosszabb is. A szellem más olyan középföldi helyeket is megmutatott, amelyeket ismerek. Azt mondta, a járvány azokra a helyekre is kiterjedt. A szellem megmutatta, mi fog történni, ha nem állítjuk meg a járványt. A halál végigsöpör az egész világunkon. Nagyon kevesen fogják túlélni.
A szellem azt is elmondta, hogy a Szelek Templomából ellopott mágia okozta a járványt, de maga a betegség nem mágikus. Jagang sokkal erősebb mágiát használt, mint amit meg tudott volna érteni. Ha szabadon hagyjuk tombolni, a járvány az Óvilágra is át fog terjedni.
- Nem nagy vigasz. Elmondta a szellem, hogyan lopta el Jagang a mágiát a Szelek Templomából?
Kahlan bólintott, és nem mert Richard szemébe nézni.
- Igazad volt a vörös Holddal kapcsolatban. Figyelmeztetés volt, hogy a Szelek Templomát megszentségtelenítették.
Kahlan beszélt Richardnak az Árulás Csarnokáról, és hogy hogyan volt képes Amelia Nővér ezt az utat megtenni. Legjobb emlékezete szerint beszámolt a Chandalen nagyapjának szellemével folytatott beszélgetés többi részéről is, beleértve azt a részt is, mikor megtudta, hogy a Templom legalábbis részben tudatos, ahogy azt Richard gyanította.
Richard fél karral a kandalló párkányára támaszkodott, és a tűzbe bámult. Alsó ajkát két ujja közé csippentve türelmesen hallgatta Kahlan beszámolóját.
Kahlan elmondta azt is, hogy a szellem szerint ahhoz, hogy a járványt megfékezzék, be kell jutni a Szelek Templomába, hogy a Templom a két világban egyszerre létezik, és hogy az események irányításában a jó és a rossz szellemek egyaránt szerepet játszanak.
- És a nagypapa szelleme nem tudott felvilágosítást adni róla neked, hogyan juthatunk be a Szelek Templomába?
- Nem - válaszolta Kahlan. - Tulajdonképpen nem is nagyon érdekelte a dolog. Azt mondta, a Templom majd elárulja, mit kell tenni. Ugyanezt hallottam Shotától is.
Richard gondolataiba mélyedve bólintott, és Kahlan szavait fontolgatta. Kahlan várt, és közben az ujjait tördelte.
- És mi volt Shotával? - kérdezte végül Richard. - Mi történt köztetek?
Kahlan tétovázott. Tudta, hogy legalább a dolgok egy részét muszáj elmondania Richardnak, de vonakodott tőle, hogy mindent elmondjon, amit Shotától hallott.
- Richard, én nem hiszem, hogy Shota ártani akart nekünk.
Ezekre a szavakra Richard felnézett Kahlanra.
- Ide küldte Nadine-t, hogy feleségül vegyem, és te azt mondod, hogy egy ilyen beavatkozással nem akart ártani nekünk?
Kahlan megköszörülte a torkát.
- Nem egészen Shota küldte ide Nadine-t. - Richard sólyomtekintete szilárdan Kahlanra szegeződött, így hát ő folytatta. - Az üzenet arról, hogy a szél üldöz téged, nem Shota ötlete volt. A Szelek Temploma üzent neked rajta keresztül, éppúgy, ahogy azon a halott fiún keresztül is. Shota nem bántani akart bennünket.
Richard összevonta a szemöldökét.
- Mi mást mondott még neked a boszorkány?
Kahlan a háta mögött összefonta az ujjait. Elfordította a fejét Richard átható tekintete elől.
- Richard, én azért mentem oda, hogy véget vessek Shota kisded játékainak. Felkészültem rá, hogy megölöm, ha fenyeget téged, vagy bántani akar engem. A legrosszabbakat feltételeztem róla. Meg voltam róla győződve, hogy rosszat forral ellenünk.
Aztán beszélgettünk. Igazából beszélgettünk. Shota nem olyan... rosszindulatú, mint amilyennek hittem. Azt beismerte, hogy nem akarja, hogy nekünk gyermekünk szülessen, de nem akar szétválasztani bennünket.
Tehetsége van hozzá, hogy lássa a jövőt, és csak azt mondja, amit ott lát... és azért mondja el, mert segíteni akar neked. Ő csak egy hírnök. Nem ő irányítja ezeket az eseményeket. Ugyanazt mondta, mint a nagypapa szelleme, hogy a járvány nem magától tört ki, hanem mágia okozta.
Richard három hatalmas lépéssel átszelte a köztük lévő távolságot, és megragadta Kahlan karját.
- Ezért hát elküldte Nadine-t, hogy ő legyen a feleségem. Elküldte Nadine-t, hogy elválasszon minket egymástól. Megpróbál éket verni közénk, és te bedőlsz a trükkjeinek?!
Kahlan elhátrált tőle.
- Nem, Richard. Rosszul értelmezed a dolgot, ahogy én is félreértettem. A szellemek küldtek neked menyasszonyt. Shotának csak arra volt befolyása, hogy ki legyen az. Arra használta fel a lehetőségét, hogy Nadine legyen ez a menyasszony. Shota azt mondta, látta, hogy te el fogod venni a szellemek által küldött menyasszonyt, és azt akarta, hogy olyan valaki legyen, akit legalább ismersz. Csak a fájdalmadat akarta enyhíteni ebben a dologban.
- És te ezt elhiszed neki? Elment a józan eszed?!
- Richard, fáj a karom!
Richard elengedte Kahlan karját.
- Bocsánat! - motyogta, és visszahúzódott a kandalló mellé. Kahlan látta az állkapcsa izmainak mozgásán, hogy a fogát csikorgatja.
- Tehát Shota ugyanazt mondta, mint a szellem. Emlékszel a pontos szavaira?
Kahlan kétségbeesetten próbálta magában szétválasztani, hogy mit muszáj elmondania Richardnak, és mi az, amiről nem akarta, hogy tudomást szerezzen. Tisztában volt vele, milyen ostobaság információt eltitkolni Richard elől, de úgy gondolta, hogy ha kénytelen lesz, még mindig elmondhatja végül a teljes igazságot is. Persze, ha sikerülne egy részét megtartani magának...
- Shota azt mondta, nem utoljára hallottuk a szél üzenetét. Lesz még egy üzenet, amiben a Holdnak is szerepe lesz.
- A Holdnak? Hogyan?
- Nem tudom. Úgy tűnt, a „hogyan" neki sem volt lényeges, akár csak a szellemnek. Amit hangsúlyozott, hogy ez az üzenet a Holddal lesz „a legfontosabb jelzés", ahogy ő nevezte. Azt mondta, ne vegyük semmibe, és ne hagyjuk veszendőbe menni.
- Nocsak. És azt is megmondta, miért ne?
- Azt mondta, a jövőnk, és ártatlan emberek tömegeinek jövője fordul meg ezen a dolgon. Azt mondta, ez lesz az egyetlen esélyünk arra, hogy olyan ártatlanok tömegeinek életét mentsük meg, akik tőlük függnek, mert ők nem képesek megtenni azt, amit mi igen.
Richard Kahlan felé fordult. Mintha maga a halál fordult volna Kahlan felé. A tekintete olyan volt, mint Drefané. Mint Darken Rahlé.
- Shota mondott mást is, amit nem akarsz elmondani nekem. Mi volt az?! - mordult Kahlanra.
Most nem Richard szólalt meg, hanem a Kereső. Kahlan ebben a pillanatban értette meg, mitől olyan félelmetes egy Kereső: a Kereső önmagában a törvény. Azok a szürke szemek egyenesen Kahlan lelkébe pillantottak bele.
- Richard - suttogta - kérlek, ne akard tudni!
Richard pillantása testbe-lélekbe metszett.
- Mit mondott?!
Kahlan zihálva és nyeldekelve lélegzett a rettegéstől. Érezte, hogy forró könnyek mossák az arcát.
- Shota látta a jövőt - hallotta a saját hangját, holott elhatározta, hogy nem fog megszólalni. - Látta, hogy mást fogsz feleségül venni. Felhasználta a befolyását, hogy ez olyan valaki legyen, akit ismersz. - Richard átható tekintete előtt nem tudott elhallgatni semmit. - Arra nem volt befolyása, hogy én kihez fogok hozzámenni. Én is férjhez megyek, és nem te leszel a férjem.
Richard egy pillanatig dermedten állt, de bensőjében kitörni készülő vihar fortyogott. Fején át lerántotta magáról a kardhüvelyt, és a benne lévő karddal együtt egy székre dobta.
- Richard, mit csinálsz?!
De Richard már el is indult. Az ajtóhoz csörtetett. Kahlan elébe állt. Olyan volt, mintha egy feldühödött hegyet akart volna megállítani.
- Richard, mit akarsz csinálni?!
Richard derékon kapta Kahlant, felemelte, és félrerakta, mintha nem lett volna több egy útjában álló gyereknél.
- Megyek, és megölöm Shotát.
Kahlan hátulról Richard dereka köré fonta a karját, megpróbálta megállítani. Nem tudta jobban lelassítani, mintha csak egy szúnyog szállt volna rá. Richard azért rakta le a kardját, mert az Igazság Kardjának mágiája megakadályozta volna benne, hogy a Sliphben utazhasson.
- Richard! Richard, kérlek, állj meg! Állj, meg, ha szeretsz!
Richard megtorpant, és felbőszült tekintettel meredt Kahlanra. A hangja mennydörgésnek tűnt.
- Mi az?!
- Richard, azt hiszed, én ostoba vagyok?
- Persze hogy nem.
- Akkor elhiszed, hogy máshoz akarok feleségül menni?
- Nem.
- Richard, végig kell hallgatnod! Shota azt mondta, látta a jövőt. Nem ő csinálja a jövőt, csak képes meglátni. Azért mondta el ezeket a dolgokat, hátha az, amit látott, valamiképpen a segítségünkre lehet.
- Már minden „segítséget" megkaptam Shotától, amit hajlandó voltam elviselni. Nem kérek többet belőle. Egy lépéssel most messzebbre ment a kelleténél. És ez volt az utolsó lépése.
- Richard, ki kell találnunk, mit tehetünk. Mindent meg kell tennünk, hogy megfékezzük a pestisjárványt. Te is láttad azokat a beteg, haldokló gyerekeket. Chandalen nagyapjának a szelleme megszámlálhatatlan sok másik halott gyereket is mutatott, mindenféle más halottakat is. Ha megteszed, amit most akarsz, ez lesz a jövő. Azt akarod, hogy azok a gyerekek a szüleikkel együtt meghaljanak, csak azért, mert nem vagy hajlandó használni a fejedet?!
Richard egy bonyolult mintázatú, nyakláncon lógó valamiféle díszt markolászott a nyakában. Kahlan rájött, hogy ezt a láncot még sohasem látta ezelőtt Richardon.
Bár Richard most nem viselte a kardját, mégis annak a haragja munkálkodott benne. Halálos dühvel teli fortyogó üst volt. A szemeiben a halál járta a táncát.
- Nem érdekel, mit mond Shota! Nem veszem feleségül Nadine-t és kész! És azt sem fogom tétlenül nézni, hogy téged...
- Tudom - suttogta Kahlan. - Richard, tudom, hogy mit érzel most. Mit gondolsz, én mit érzek? De használd a fejedet! Nem ezzel lehet megváltoztatni, amit Shota mondott. Te mindig arról beszéltél, hogy a jövő nem eleve elhatározott, és hogy nem cselekedhetünk Shota szavai alapján. Mindig azt mondtad, hogy nem szabad elhinnünk, amit ő megjósol, és nem hagyhatjuk, hogy az befolyásolja a cselekedeteinket.
Richard szemeiben halálos düh tombolt.
- De te hiszel neki!
Kahlan mélyet lélegzett, hogy megnyugodjon és összeszedje magát.
- Elhiszem, hogy látta a jövőt. Richard, emlékszel még rá, hogy Shota azt is mondta, hogy meg foglak érinteni az inkvizítori erőmmel? És látod, hogy alakult? Igaza volt, de nem lett olyan szörnyűséges eredménye, amitől rettegtem. Ez hozott össze bennünket, és ez tette lehetővé, hogy szerethessük egymást.
- Hogy jöhet ki bármi jó abból, ha te máshoz mész feleségül?
Kahlan hirtelen rájött, miről szól ez az egész: Richard féltékeny volt. Még soha nem látta ennyire féltékenynek. De az volt, nem egyéb: dühöngő féltékenység.
- Hazudnék neked, ha azt mondanám, hogy tudom. - Kahlan megmarkolta Richard széles vállát. - Richard én téged szeretlek, és ez az igazság. Sohasem tudnék szeretni senki mást. Hiszel nekem, ugye? Én bízom az irántam érzett szerelmedben, és tudom, hogy nem szereted Nadine-t. És te nem hiszel nekem? Nem bízol bennem?
Richard láthatóan lecsillapodott.
- Hát persze, hogy hiszek. Persze, hogy bízom benned. - Szemeiben a dühöt elkeseredés váltotta fel. Elengedte az öklében szorongatott amulettet. - De...
- De semmi. Szeretjük egymást, és kész. Bármi is történjen, bíznunk kell egymásban, különben teljesen elvesztünk.
Richard végre újra a karjaiba zárta Kahlant. Kahlan megértette Richard fájdalmát. Ő is ugyanazt érezte. Az övé azonban még rosszabb volt, mert ő nem hitt benne, hogy létezik kiút Shota jövendölése alól.
Kahlan felemelte a Richard nyakában lógó furcsa amulettet. A medalion közepén, bonyolult ezüst- és aranyvonalak mintázatával körbefonva egy könnycsepp alakú rubin volt, akkora, mint Kahlan hüvelykujjának a körme.
- Richard, mi ez? Honnan szerezted?
Richard kivette Kahlan ujjai közül az ezüstből és aranyból összeállított amulettet, és ő is megnézte.
- Ez egy szimbólum, akárcsak a többi, amiket viselek. A Toronyban találtam.
- Az Első Varázsló lakosztályában?
- Igen. Hozzá tartozik ehhez az öltözethez, de a többi holmival ellentétben ezt a lakosztályban hagyták. Az ember, aki viselte, Kolo idejében volt Első Varázsló. Baraccusnak hívták.
- Cara elmondta, hogy megtaláltad a tárgyalás jegyzőkönyvét. Milyen volt a lakosztály?
Richard a távolba meredt.
- Gyönyörű... Nem is akaródzott eljönnöm onnan.
- Találtál már valamit a jegyzőkönyvben?
- Nem. Fel-d'harai nyelven írták. Berdine Kolo naplóján dolgozik, ezzel én fogok foglalkozni. Csak úgy egy órája kezdtem hozzá a fordításához. Eddig még nem túl sokra haladtam: annyira aggódtam miattad, hogy semmi másra nem tudtam koncentrálni.
Kahlan ismét megérintette az amulettet Richard nyakában.
- Tudod, mit jelent ez a szimbólum?
- Igen. A rubin vércseppet jelképez. Az ékszer a Legfőbb Irányelv szimbolikus ábrázolása.
- A Legfőbb Irányelvé?
Richard hangja távolivá vált, mintha inkább magának beszélne, mint Kahlanhoz.
- Csak egy dolgot jelent, és ez az egy jelent mindent: lesújtani. Ha elkötelezted magad a harcra: lesújtani. Minden más csak másodlagos. Lesújtani. Ez a cél, a kötelesség, a vágy. Nincs ennél fontosabb szabály, nincs elkötelezettség, ami előbbre való lenne. Lesújtani.
Richard szavaitól Kahlant csontig ható hidegség öntötte el. Richard folytatta.
- A vonalak a táncot ábrázolják. Az ürességből sújts le, ne a zavarodottságból. Sújts le az ellenségre olyan gyorsan és egyenesen, ahogy csak lehet. Bizonyossággal sújts le. Határozottsággal és elszántsággal sújts le. Sújts le az ellenség fő erősségére. Áradj át a védelmében lévő réseken. Sújtsd le. Sújtsd le végérvényesen. Ne hagyd lélegzethez jutni. Zúzd össze. Sújtsd le irgalom nélkül, hatoljon a lelkéig a csapás.
Ez az élet ellensúlya: a halál.
Ez a legfontosabb törvény, ami szerint a harci mágusnak élnie kell.
Vagy meghalnia.
3. FEJEZET
Clarissa egy székben kuporgott, és egy ruha alját szegte fel, amit Nathan vásárolt neki. Nathan azt akarta, hogy a varrónővel csináltassák meg a ruhát, de Clarissa ragaszkodott hozzá, hogy ő maga csinálhassa, főként azért, hogy csinálhasson végre valamit. Nathan mosolygott, és azt mondta, ha Clarissának ez okoz örömöt, ő nem bánja. Clarissa nem tudta, mihez fog kezdeni azzal a sok ruhával, amit Nathan folyton vásárolt neki. Szólt már Nathannak, hogy elég lesz, de ő csak nem hagyta abba a vásárlást.

Nathan visszajött az ajtótól, ahol hosszas tárgyalást folytatott egy Bollesdun nevű katonával Jagang előőrsének mozgásáról. Ahogy Clarissa megtudta, ez volt az a sereg, amelyik megtámadta az ő otthonát, Renwoldot. Próbált nem oda figyelni Nathan időről időre felbukkanó katona barátaival folytatott beszélgetéseire. Nem szeretett a Renwoldban átélt rémségekre gondolni. Nathan azt mondta neki, hogy szeretne véget vetni az öldökléseknek, hogy ne legyen több Renwold. Nathan szerint az ilyesmi az élet elvesztegetése.

Clarissa megérintette Nathan combját, amikor a Próféta a közelébe ért.
- Segíthetek valamit?
Nathan kék szemével egy hosszú-hosszú pillanatig Clarissát fürkészte.
- Nem, még nem. Meg kell írnom egy levelet. Várok valakiket, akik hamarosan idejönnek. Maradj itt. Ne menj

a hálószobába, és ne nyiss ajtót nekik. Nem akarom, hogy meglássanak. Neked nincs mágiád, ezért nem fogják megérezni, hogy itt vagy.
Clarissa megérezte Nathan hangjában a nyugtalanságot.
- Úgy gondolod, hogy bajt hozhatnak rád? Nem akarnak bántani téged, ugye?
Nathan arcán ravasz mosoly jelent meg.
- Az lenne életük utolsó tévedése. Annyi csapdával raktam körül ezt a helyet, hogy maga az Őrző sem merne eljönni ide értem. - Biztatóan Clarissára kacsintott. - A kulcslyukon át leskelődhetsz, ha akarsz. Nem fog ártani, ha megjegyzed ezeknek az embereknek az arcát. Veszélyes népség.
Miközben gyomra háborgott az aggodalomtól, Clarissa kis indákkal és levelekkel kezdte telehímezni a ruha alját. Részben, mert úgy vélte, szépek, részben, hogy elüsse az időt, amíg Nathan megírja a levelét. Mikor befejezte az írást, Nathan háta mögé tett kezekkel fel-alá kezdett járkálni.
Mikor végre kopogás hallatszott, Nathan a hálószobának a folyosóra nyíló ajtaja felé nézett. Clarissa felé fordult, és ujját az ajkára téve csendre intette. Clarissa bólintott. Nathan becsukta maga mögött a szalon ajtaját, és ment, hogy beengedje a kopogtatót. Clarissa félretette a hímzését, és letérdelt az ajtó elé, hogy átlásson a kulcslyukon.
Jól látta a folyosót, mikor Nathan kinyitotta az ajtót. Az ajtóban két, nagyjából Clarissával egykorú, csinos nő állt, mögöttük két fiatal férfi. A nők éles pillantásaival követ lehetett volna vágni.
Clarissa meglepetten vette észre, hogy mindkét nő arany karikát visel az alsó ajkában, akárcsak ő.
- Lám, lám - jegyezte meg az egyik nő megvetően. - Nem más, mint maga a Próféta. - Sejtettük, Nathan, hogy te lehetsz az, aki olyasmibe üti bele az orrát, amihez semmi köze.
Nathan vigyorgott, és színpadiasan, derékból meghajolt.
- Jodelle Nővér, Willamina Nővér! Olyan jó újra látni benneteket! Én nektek Rahl Nagyúr vagyok. Még neked is, Jodelle!
- Rahl Nagyúr - mondta Jodelle csúfondáros hangon. - Igen, hallottuk.
Nathan ujjaival integetve üdvözölte a két fiatalembert, akik a Nővérek mögött álltak kint a folyosón.
- Vincent, Pierce, de jólesik újra látni két varázslókölyköt! Még mindig a Prófétaság elsajátításán fáradoztok? Tanácsért jöttetek? Vagy esetleg tanulni akartok tőlem?
- Egy kicsikét megbuggyantál, öreg, nem igaz? - kérdezte az egyik fiatalember.
Nathan arcáról eltűnt a mosoly. Csettintett az ujjával. A fiatalember felkiáltott, és a padlóra zuhant.
- Mondtam, hogy Rahl Nagyúrnak szólítsatok, Pierce! - Nathan hangjában olyan halálos fenyegetés bujkált, amilyet Clarissa még sohasem hallott benne. - Ne tegyetek még egyszer próbára!
Willamina Nővér a lassan feltápászkodó Pierce-re vicsorgott, és suttogva keményen megdorgálta.
Nathan hívogatóan kinyújtotta a karját.
- Miért nem fáradtok beljebb, hölgyeim? Hozzátok a fiúkáitokat is.
Clarissa szerint a férfiak nem néztek ki fiúkáknak, ahogy Nathan nevezte őket. Úgy vélte, mindketten a húszas éveik végén jártak. A négy látogató gyanakodva lépett be, egy csomóban álltak meg, kezeiket maguk előtt összefogva. Nathan becsukta mögöttük az ajtót.
- Nat... Rahl Nagyúr, elég kockázatos dolog négyünket egyszerre ilyen közel engedni magadhoz - mondta Jodelle Nővér. - Nem gondoltam, hogy ilyen elővigyázatlan leszel azok után, hogy sikerült meggyőznöd valamelyik gyengeelméjű nővért, hogy levegye rólad a Rada'Hanodat.
Nathan a térdét csapkodva hahotázott. A másik négy még csak el sem mosolyodott.
- Kockázatos? - kérdezett vissza, miután szóhoz jutott a nevetéstől. - Miért kellene félnem négy ilyentől, mint ti? És jobb, ha megtudjátok, hogy a Rada'Hanomat én magam vettem le. Azt hiszem, úgy tisztességes, ha elmondom nektek, hogy míg ti ostoba módon úgy döntöttetek, hogy bolond vénemberként fogtok kezelni, én olyan dolgokat tanulmányoztam, amilyeneket ti el sem tudtok képzelni. Amíg ti, Nővérek mind...
- Térj a tárgyra! - mordult rá Jodelle.
Nathan felemelte az ujját.
- A lényeg az, tisztelt vendégeim, hogy én nem táplálok ellenséges érzelmeket irántatok, sem a vezéretek iránt, de olyan hálókat tudok szőni, amiket ti fel sem tudnátok fogni, nemhogy még védekezni ellene, ha esetleg arra gondolnátok, hogy ártsatok nekem. Például biztosra veszem, hogy észrevettétek azokat az egyszerű pajzsokat, amit itt-ott felállítottam, de van ám több is azok mögött, amiket megéreztetek. Ha esetleg...
Jodelle Nővérnek elfogyott a türelme, és ismét félbeszakította.
- Nem azért jöttünk ide, hogy egy szenilis vénember hablatyolását hallgassuk. Azt hiszed, mi hülyék vagyunk? Persze, hogy észrevettük a szánalmas kis mágiádat, amivel olyan kérkedve behálóztad ezt a helyet, és bátran mondhatom neked, egy sincs olyan a pajzsaid között, amelyiken bármelyikünk egyedül is ne tudna úgy áthatolni, mint kés a vajon, és közben még egy tányér levest is megenni.
Vincent félrelökte a két Nővért.
- Épp eleget hallgattam ezt az aszott vén barmot. Mindig olyan nagyra volt magával. Itt az ideje, hogy megtanulja, kivel is van dolga valójában.
Nathan egy mozdulatot sem tett, hogy védje magát, amikor Vincent magasba emelte a kezeit. Clarissa szemei tágra nyíltak a rémülettől, amint látta, hogy a fiatalember ujjai begörbülnek, és az arca eltorzul a gyűlölettől. Rettegve kapta a kezét a szája elé, mikor Vincent ujjaiból fény csapott ki Nathan felé.
A levegőben egy rövid vinnyogó hang hallatszott. A fiatalember kezéből kicsapó fénypászma darabokra törött. Aztán valami puffanás hallatszott, aminek a rezgését Clarissa még a másik szoba padlóján át is megérezte. Másfajta fény villant a másik szobában.
Mikor a hang elhalt és a fény kialudt, Vincent eltűnt.
A padlón a fiatal varázsló helyén Clarissa csak egy kicsiny fehér hamukupacot látott.
Nathan a falhoz lépett, felvett egy seprűt, ami a függöny mögé volt támasztva. Kinyitotta az ajtót, és kiseperte a hamukupacot a folyosóra.
- Köszönöm, hogy meglátogattál, Vincent. Sajnálom, hogy már távoznod kell. Hadd kísérjelek ki!
Nathan színpadias mozdulattal söpörte ki a hamu utolsó maradékát a folyosóra, úgy, hogy egy kis porfelhőt is felkavart. Aztán becsukta az ajtót, és visszafordult három megmaradt vendége döbbent tekintete felé.
- Szóval, ahogy mondtam, életetek utolsó hibáját követitek el, ha alábecsültök engem, vagy azt, amire képes vagyok. A ti elhanyagolhatóan alacsony értelmetek még akkor is képtelen lenne ennek a mélységét felfogni, ha elmagyaráznám nektek. - Nathan olyan módon vonta össze a szemöldökét, ami még Clarissát is megrémítette. Most pedig mutassatok illő tiszteletet, és térdeljetek le Rahl Nagyúr előtt!
A három látogató vonakodva, de fél térdre ereszkedett.
- Mit akarsz? - kérdezte Jodelle Nővér, miután felegyenesedett. A hangja immár veszített valamit az arroganciájából.
- Megmondhatjátok Jagangnak, hogy nekem érdekemben áll a béke.
- Béke?! - Jodelle nővér hátrasimította sötét haját. - Milyen rangban vagy te, hogy ezt fel tudod ajánlani? Nathan felszegte az állát.
- Én Rahl Nagyúr vagyok. Hamarosan D'Hara ura leszek. Én leszek az Újvilág uralkodója. Azt hiszem, az Újvilággal való háborúba keveredett bele Jagang.
Jodelle Nővér szeme összeszűkült.
- Hogy érted azt, hogy hamarosan te leszel D'Hara ura?
- Csak mondd meg Jagangnak, hogy a vakmerő terve sikeres befejezéséhez közeledik, a mostani Rahl Nagyúr nemsokára kikerül a képből. Persze Jagang elkövetett egy hibát is: megfeledkezett rólam.
- De... de hát... - hadarta Jodelle Nővér - te nem vagy Rahl Nagyúr!
Nathan cinkos mosollyal hajolt felé.
- Ha Jagang sikerrel jár, amit Prófétaként előre látok, hogy úgy lesz, akkor én leszek a Rahl Nagyúr. Rahl vagyok, és a Tehetséggel születtem. Az egész D'Hara kötődni fog hozzám. Ahogy te is tudod, ez a kötés megakadályozza az Álomjárót abban, hogy a képessége segítségével meghódítsa az Újvilágot. Jagang hibát követett el. - Nathan öklével Pierce fejére ütött. - Amatőr prófétákat használ, mint ezt a félkegyelmű ebihalat is itt.
Pierce elvörösödött.
- Én nem amatőr próféta vagyok!
Nathan megvető tekintettel nézett végig rajta.
- Igazán? Akkor miért nem figyelmeztetted Jagangot, hogy ha a prófécia segítségével kiiktatja Richard Rahlt, semmire sem megy vele, csak rosszabb helyzetbe kerül, mert akkor én leszek Rahl Nagyúr, D'Harának és az Újvilág fő erőinek az ura? Lehet, hogy Richard elkötelezett, de szinte semmit sem ért a mágiához, míg én elég sokat tudok róla. Nagyon sokat.
Nathan Pierce fölé tornyosult.
- Kérdezd csak meg Vincentet! Egy igazi Próféta rögtön felismerte volna az egyszerű pajzsaim mögött ólálkodó veszélyt, ami csak arra várt, hogy bárki aktiválja egy rám irányuló támadással. Te felismerted?
Willamina Nővér kitartott karjával maga mögé kényszerítette Pierce-t, és Clarissának úgy tűnt, éppen idejében, mert Nathan úgy nézett ki, mint aki mindjárt újabb fehér hamurakást akar csinálni.
- Mit kívánsz, Rahl Nagyúr? - kérdezte Willamina.
- Jagang meghallgathatja a feltételeimet, vagy igazi nagy gondot vehet a nyakába. Sokkal nagyobbat, mint amit Richard Rahl jelentett neki.
- Feltételeidet? - húzta el a szót gyanakvóan Jodelle Nővér.
- A mostani Rahl Nagyúr fiatal és idealista. Ő sohasem hódolna be Jagangnak. Én viszont idősebb és bölcsebb vagyok. Én tudom, hogy a háború nagy ostobaság, ami számtalan ember életébe kerül. És mi a célja? Csak az, hogy ki viselje a vezéri címet? Richard egy ifjú bolond, aki azt sem tudja, hogyan kell használnia a hatalmát. Én nem vagyok fiatal, nem vagyok bolond, és ti is láthattátok, hogy a hatalmamat is tudom használni. Hajlandó vagyok mérlegelni a lehetőséget, hogy Jagang kedve szerint uralhassa az Újvilágot.
- És mit akarsz cserébe?
Nathan lekicsinylően legyintett a kezével.
- Csak a préda egy részét magamnak: cserébe a támogatásomért. Én akarok uralkodni D'Harában. Persze Jagang vezetése alatt. Én leszek a helytartója, aki D'Hara ügyeit intézni fogja. Jagangon kívül senkinek nem lehet nálam magasabb rangja. Azt hiszem, elég korrekt alku.
Az ifjú Pierce még mindig falfehér volt, és próbált láthatatlanná zsugorodni a két nő mögött. Másrészt a két Nővér hirtelen sokkal kevésbé tűnt boldogtalannak. Arcukon apró, érdeklődő mosoly játszott.
- Honnan tudhatja Jagang, hogy megbízhat-e benned?
- Megbízni? Azt hiszi talán, hogy olyan ostoba vagyok, mint az ifjú Rahl Nagyúr, aki jelenleg irányítja az Újvilágot? Én láttam mit tettek Renwolddal. Ha nem úgy uralkodom D'Harában, ahogy Jagangnak tetszik, és nem fizetem meg neki nagyvonalúan az adót, bevonulhat D'Harába, és megpróbálhat eltiporni. A háború nagyon drága dolog. Akkor már inkább megtartom magamnak azt a pénzt.
Jodelle Nővér udvariasan mosolygott.
- És addig? Honnan tudhatnánk, hogy komolyan gondolod-e ezt az egészet?
- Szóval biztosítékot akarsz? - Nathan az állát dörzsölgette, és felnézett a mennyezetre. - Északra innen állomásozik egy közel százezer emberből álló d'harai sereg. Az én segítségem nélkül soha nem találnátok rájuk, míg meg nem támadják Jagang előőrseit. Ha Jagang bevégzi a jelenlegi Rahl Nagyúr kiiktatását, ennek a seregnek a kötődése is rám fog átszállni. Hozzám lesznek hűségesek. Amint ez megtörténik, átadom Jagangnak ezt a sereget, ezzel is növelve az ő fegyvereseinek a létszámát. D'Harában jelentős hagyományai vannak a zsákmányért való háborúzásnak. Nagyon is be fognak illeni Jagang erői közé.
- Átadni egy hadsereget - morfondírozott Jodelle Nővér elgondolkodó hangon.
- Tudjátok, kedves Nővérek, Jagang prófécia segítségével akarja megnyerni ezt a háborút. Ezzel hibát követ el, mert olyan varázslókat használ, akik nem valódi próféták. Én egy igazi Próféta tapasztalataival és tanácsaival tudok szolgálni neki. A másik lehetősége, hogy maga ellen fordít egy valódi Prófétát, és neki amatőrök fognak segíteni. Ebbe a... kellemetlen helyzetbe is az amatőrök tanácsai vitték bele, nem látjátok? A zsákmány egy jelentéktelen kis szeletéért én ki tudom segíteni belőle. Biztos vagyok benne, hogy ti megértitek, hogy azután a sok-sok év után, amit a ti védőszárnyaitok alatt töltöttem el, kedves jó Nővérek, a maradék kis időmet úgy szeretném leélni, hogy kiélvezhessem az élet örömeit.
Az én segítségemmel az egész Újvilágban nem fog több ellenállással találkozni, mint Renwoldban. Ha viszont Jagang úgy dönt, hogy ésszerűtlenül fog viselkedni, nos, ki tudja? Egy igazi Prófétával az oldalán az Újvilág akár még győzedelmeskedhet is...
Jodelle Nővér mélyen Nathan szemébe nézett.
- Igen. Értem, mire gondolsz.
Nathan felmutatta a levelet.
- Tessék. Adjátok ezt át Jagangnak. Leírtam benne a javaslatomat, és a feltételeimet cserébe azért, hogy átadom neki az Újvilágot. Ahogy mondtam, engem sokkal józanabb gondolkodásúnak fog találni, mint a jelenlegi Rahl Nagyurat: én tudom, hogy a háborún nincs haszon. Egyik uralkodó vagy a másik: vajmi keveset számít. Miért halnának meg emberek százezrei azért, hogy eldöntsék, ki viselje a koronát?
A két Nővér körbenézett a fényűző szobán, és cinkosan mosolyogtak Nathanra.
- Nahát, te ravasz vénember - mondta Jodelle Nővér - és mi meg itt egész idő alatt azt hittük, hogy te csak egy vén bolond vagy, aki itt próbálja elűzni az unalmát a lakosztályában. Rendben van, Rahl Nagyúr, átadjuk az üzenetedet Jagang Császárnak. Úgy vélem, rendkívül figyelemreméltónak fogja találni. Ha a jelenlegi Rahl Nagyúr lett volna ilyen józan gondolkodású, akkor nem keveredtünk volna ilyen fatális nehézségekbe.
- Az a sok év időt ad az embernek a gondolkodásra.
Jodelle Nővér visszafordult az ajtóból.
- Nem beszélhetek a Császár nevében, Rahl Nagyúr, de úgy gondolom, rendkívül meg lesz elégedve ezekkel a hírekkel. Azt hiszem, merhetjük remélni, hogy hamarosan vége lesz ennek a háborúnak, és a győzelem eredményeképpen Jagang a Minden Népek Vezére címet fogja viselni.
- Én csak azt akarom, hogy véget érjen az öldöklés. Ebből mindnyájunknak haszna lesz, Nővér. Ó, és mondjátok meg Jagangnak, sajnálom, ami Vincenttel történt, de hát a fiú amúgy sem szolgálta őt túl nagy haszonnal.
Jodelle nővér vállat vont.
- Igazad van, Rahl Nagyúr, nem hajtott túl sok hasznot.
4. FEJEZET
Richard tenyerébe hajtotta a fejét, és ujjaival beletúrt a hajába. Felnézett, mikor meghallotta, hogy valaki belép a szobába. Kahlan volt az.
Richard szíve hirtelen könnyűvé vált Kahlan világoszöld szeme, leomló, dús, sötét haja és lenyűgöző szépsége láttán. Elcsodálkozott rajta, hogy milyen gyönyörű, és hogy éppen őt szereti.
A biztonságérzet, amit Kahlan szerelme nyújtott neki, olyasvalami volt, amiről Richard nem hitte, hogy valaha is érezni fogja. Sokszor elképzelte, hogy szeretni fog valakit, de azt soha nem képzelte el, hogy ez ilyen biztonságot és békét fog hozni a szívébe. Ha Shota bármit is tett, hogy tönkretegye ezt a biztonságot...
Kahlan egy tál gőzölgő levest hozott.
- Arra gondoltam, hogy esetleg szívesen ennél valamit. Jó pár napja dolgozol már ezen a könyvön. Többet kéne pihenned is.
Richard a Kahlan kezében lévő nagy fehér tálra nézett.
- Köszönöm.
Kahlan homloka aggódó ráncokba szaladt.
- Richard, van valami baj? Olyan fehér vagy, mint a fal.
Richard hátradőlt a székében és sóhajtott.
- Kicsit rosszul érzem magam.
Kahlan is falfehérré vált.
- Beteg vagy?! Richard, ugye nem...
- Nem, nem arról van szó. Csak ez a Szelek Temploma ügyének kihallgatási és tárgyalási jegyzőkönyve... Szinte azt kívánom, bár soha ne találtam volna meg.
Kahlan lehajolt és letette a tálat.
- Tessék. Egyél ebből egy kicsit.
- Mi ez? - kérdezte Richard, de közben a Kahlan fehér inkvizítori ruhájának szögletes kivágása alatt hullámzó dús hajlatokat nézte.
- Lencsefőzelék. Egyél! Mit találtál?
Richard megfújta a lencsét a kanalában, hogy hűljön.
- Még nem sokat fordítottam le, szerintem örökké fog tartani, de abból a kevésből, amit ki tudtam hámozni belőle, ezek az emberek, ezek a varázslók kivégeztették az egész csoportot, akiket a Szelek Temploma eltüntetésére küldtek. A templomcsapat, így nevezték őket. Majdnem száz ember. - Ujját elhúzta a torka előtt.
Kahlan felült az asztal szélére, Richarddal szemben.
- Mit tettek, amivel kiérdemelték a halált?
Richard megkavarta a főzeléket.
- Nos, az egyik dolog, hogy hagytak bejáratot a Templomba, ahogy az utasításuk szólt, de olyan nehézzé tették a bejutást, hogy mikor a varázslók vissza akartak menni, hogy a háborújukhoz kihozzanak néhány dolgot, nem jártak sikerrel.
- Kolo azt írta, hogy megjelent a vörös Hold, a Templom figyelmeztető jelzése. Úgy érted, hogy a varázslók nem tudtak reagálni a jelzésre?
- Nem így működött a dolog. Vissza tudtak menni a Templomba. - Richard nyomatékul a kanalával hadonászott. - Tulajdonképpen ezért is jelent meg a vörös Hold. A második kísérlet fulladt kudarcba, amikor a vörös Hold hívására akartak válaszolni, amit az első elküldött ember behatolása váltott ki.
Richard bekapott egy kanálnyi főzeléket. Kahlan közelebb hajolt hozzá.
- De ez az első személy bejutott?
- Ó, igen, bejutott. Éppen ez okozta a problémát.
Kahlan megrázta a fejét.
- Ezt nem tudom követni.
Richard letette a kanalát, és hátradőlt a székében. Megkereste Kahlan tekintetét.
- A templomcsapat, amelyik a Szelek Templomát eltüntette, ugyanaz a csoport volt, amelyik a mágiát elrejtette benne. Hallottál már azokról a szörnyűséges mágikus teremtményekről, amiket a háború alatt hoztak létre? Amiket emberekből alkottak meg? Például a mriswithekről? Vagy az Álomjárókról?
Szóval a háborúban az Újvilág népei harcoltak az Óvilág népeivel, akik el akarták törölni a mágiát a föld színéről, éppúgy, ahogy ma Jagang szeretné. Ezek a varázslók, akik a veszélyes mágiát hordozó dolgokat menekítették el a Templomba, bizonyos mértékig rokonszenveztek a mágiát kiirtani szándékozó óvilágiakkal. Úgy vélekedtek, hogy emberekből ilyen szörnyűséges fegyvereket alkotni éppolyan gonosz dolog, mint azoknak a cselekedeteknek egyike-másika, amik ellen a háborút folytatták.
Kahlan lenyűgözve hajolt közelebb.
- Úgy érted, átálltak az ellenség oldalára? Tulajdonképpen azoknak az óvilágiaknak a számára dolgoztak, akik a mágia megsemmisítésére törtek?
- Nem, nem az Újvilág ellen fordultak, és nem is a mágiát akarták megfékezni, csak úgy gondolták, hogy ők szélesebb távlatból szemlélik az egészet, mint pusztán a háború szemszögéből, ellentétben azokkal, akik itt, a Toronyban a varázslók akkori vezetői voltak. Köztes álláspontra helyezkedtek. Arra a meggyőződésre jutottak, hogy a háborúnak, és az összes bajaiknak bizonyos mértékig a mágia használatával való visszaélés az okozója.
Ezért aztán úgy döntöttek, hogy valamit tenniük kell ez ellen.
Kahlan a füle mögé söpörte arcába hullott haját.
- Tenni? Például mit?
- Tudod, ugye, hogy valaha mennyi varázsló élt a Toronyban? Hogy akkoriban a varázslók birtokolták a mágia mindkét oldalát? Hogy a régi idők varázslói több hatalommal rendelkeztek, mint most akár Zedd, az Első Varázsló? És tudod azt is, hogy mostanra egyre kevesebben születnek a Tehetséggel?
Szerintem a templomcsapat arra használta fel a Szelek Templomát, hogy mágiát vonjanak ki a mi világunkból, és elzárták az Alvilágba, ahol az ő gondolkodásmódjuk szerint nem okozhatott több kárt ennek a világnak.
Kahlan mellére szorította a kezét.
- Jóságos szellemek! Ki hatalmazta fel őket rá, hogy ilyesmiben dönthessenek? Ők nem a Teremtő, aki minden létezőt megalkotott, a mágiát is beleértve!
Richard elmosolyodott.
- A kihallgatok vezetője nagyjából ugyanezt mondta. Azt akarta megtudni, hogy egészen pontosan mit is tettek.
- És benne van a könyvben a válasz?
- Még nem túl sokat fordítottam le belőle, és nem is igazán értem, hogy a mágia hogyan működik, de azt hiszem, a templomcsapat a varázslók mágiájának a Pusztító komponensét zárta el a Templomba. A Pusztító mágia segítségével változtatták át a régi idők varázslói az embereket szörnyetegekké. Pusztító mágiával semmisítették meg az emberi elemeket bennük, amire fegyverként nem volt szükség, azután az Alkotó mágia segítségével helyezték el bennük azokat a tulajdonságokat, ami harci eszközzé tette ezeket a szerencsétleneket.
- Na és te? Benned megvan mind a két oldal. Ha a Pusztító oldalt elzárták, hogyan magyarázod meg a saját Tehetségedet? Az én inkvizítori erőmnek is van Pusztító oldala. Darken Rahl is használt Pusztító mágiát, és némelyik Nővér is. Ma is léteznek olyanok, akiknek a mágiája tartalmaz Pusztító elemeket.
Richard fáradt mozdulattal megtörölte a homlokát.
- Nem tudom. Még abban sem vagyok egészen biztos, amit elmondtam neked. A könyv legnagyobb részének a fordítása még hátra van. Még épp csak, hogy elkezdtem.
És még ha teljesen le is fordítom az egészet, akkor sem biztos, hogy választ kapunk a kérdéseinkre. Ez egy kihallgatási és tárgyalási jegyzőkönyv: nem azért készült, hogy történelmet tanulhassak belőle. Akkoriban ezek közismert dolgok voltak. Nem szorultak külön magyarázatra.
Kezdem azt hinni, hogy a templomcsapat valahogyan azt a képességet szüntette meg, hogy a varázslók továbbörökítsék az utódaikba a mágia Pusztító komponensét. Te a mágiádat nem varázslóktól örökölted, lehet, hogy azért nem érinti ez a dolog. Darken Rahl úgy tanulta meg használni a Pusztító mágiát, nem azzal született. Az ő esetében talán ebben rejlik a különbség. Lehet, hogy a templomcsoport rosszul számította ki, hogy hogyan változtatja az meg az Egyensúlyt, ha elzárják a Pusztító mágiát azok elől, akik a Tehetséggel születnek, és ezért nem jöttek rá, hogy egyre kevesebb és kevesebb lesz majd olyan, aki Tehetséggel születik.
Az is lehet, hogy tudták. Az is lehet, hogy éppen ez volt a céljuk. Lehet, hogy pontosan ezért végezték ki őket.
- És mi volt a vörös Holddal?
- Tehát amikor a varázslók vezetői minderre rájöttek, elküldtek valakit, hogy hozza helyre a kárt, amit a templomcsapat okozott. Olyan valakire volt szükségük, aki irtózatos nagy hatalommal és óriási elszántsággal rendelkezett hozzá, hogy ereje és kitartása is legyen sikeresen véghezvinni a küldetést. A mágia legmegszállottabb hívét választották maguk közül, egy fanatikust: a főügyészt, egy Lothain nevű nagy hatalmú varázslót, hogy elmenjen a Szelek Templomába, és helyrehozza a kárt.
Kahlan az alsó ajkát rágta.
- És mi történt vele?
- Az Árulás Csarnokán át jutott be, épp ahogy te elmondtad. Úgy is történt, ahogy mondtad: Lothain belépett, de eközben el is árulta őket. Nem értettem meg pontosan, mit is tett: a szavak jó része valamilyen különleges varázslatra vonatkozik, amit nem értek. Amit kivettem belőle, hogy Lothain megtámogatta azt, amit a templomcsapat tett, sőt még rontott is a helyzeten.
Elárulta azokat, akik az Újvilágban számítottak rá. Mivel megváltoztatta azt a módot, ahogy a Szelek Temploma a mágiát őrizte, a Templom jelzést adott a vörös Hold útján.
Mikor a Templom elküldte a vörös Holdat, elküldtek egy varázslót. Mivel a Templom kért segítséget, a varázslók örültek a hívásnak, mert ez azt jelentette, hogy nem az Árulás Csarnokán át kell bejutniuk. Úgy gondolták, most végre bemehetnek, és helyrehozhatják a hibát. Az elküldött varázsló sohasem tért vissza. Másikat küldtek, sokkal hatalmasabb és tapasztaltabb varázslót. Ő sem jött vissza.
Végül, a helyzet súlyosságára való tekintettel maga az Első Varázsló indult el a Szelek Templomába. - Richard megemelte a nyakán lógó amulettet. - Baraccus.
- Baraccus - lehelte Kahlan elragadtatással. - És sikerült bejutnia?
- Sohasem tudták meg biztosan. - Richard a hüvelykujját húzogatta fel-alá az asztal peremén. - Baraccus valamiféle dermedt kábulatban tért vissza. A nyomába szegődtek, de nem reagált semmiféle szólításra, vagy cselekvésre.
Bement az Első Varázsló lakosztályába, az ő búvóhelyére, és otthagyta ezt. - Richard felmutatta Kahlannak az amulettet. -Azután kijött, levetette harci mágusi öltözetét, ezeket, amit most én viselek, aztán a sánc szélére ment, és leugrott a szakadékba, ahol halálát lelte.
Kahlan kiegyenesedett, amíg Richard a torkát köszörülte, és próbálta visszanyerni a hangját a folytatáshoz.
- Ezután a varázslók feladtak minden további próbálkozást, hogy bejussanak a Szelek Templomába, hogy válaszoljanak a vörös Hold hívására, mert lehetetlennek ítélték. Sohasem tudták helyrehozni a károkat, amiket a templomcsapat, és utánuk Lothain okozott.
Kahlan józan tekintettel figyelte Richardot, aki maga elé bámult a semmibe.
- És honnan tudták meg mindezt?
Richard keze ökölbe szorult az amulett körül.
- Egy Inkvizítor segítségével. Magda Searus volt az, maga az első Inkvizítor Anya.
- Magda Searus abban az időben élt?! Részt vett abban a háborúban? Én ezt sosem tudtam!
Richard a homlokát barázdáló ráncokat masszírozta az ujjaival a szemöldökei között.
- Lothain nem akarta elmondani nekik, hogy mit tett. A tárgyalást vezető varázslók rendelték el az Inkvizítorok megalkotását. Magda Searus volt az első. Tudták, hogy kínzással nem tudják Lothainból kihúzni az igazságot: próbálkoztak vele. Ezért fogták ezt a nőt, Magda Searust, létrehozták az Inkvizítorok mágiáját, és belé ültették ezt a hatalmat.
Erejével megérintette Lothaint, és kiszedte belőle az igazságot. Bevallotta, mit tett a templomcsapat, és mennyit tett hozzá ő maga.
Richard nem nézett Kahlan szürke szemeibe.
- A varázslót, aki létrehozta az Inkvizítorok mágiáját, aki ezt tette Magda Searussal, Merrittnek hívták. A bíróság olyan elégedett volt Merritt működésének eredményével, hogy parancsot adtak az Inkvizítorok rendjének létrehozására, és arra, hogy védelmül varázslókat rendeljenek melléjük.
Magda Searus védelmezője Merritt lett. Varázslója lett cserébe azért az életért és kötelességért, amire ő ítélte Magda Searust, amelyre ő ítélte az összes Inkvizítort és azok összes jövendő leszármazottait.
Csend borult a szobára. Kahlan felöltötte Inkvizítor-arcát, kifejezéstelen vonásai semmit nem árultak el az érzéseiből. Richardnak nem volt szüksége arra, hogy lássa az arckifejezését, így is tudta, mit érez most Kahlan. Maga elé húzta a tálat, és enni kezdett. A főzelék már jócskán kihűlt.
- Richard - suttogta végül Kahlan -, ha azok a varázslók az összes hatalmukkal, az összes tudásukkal... ha még ők sem tudtak bejutni a Szelek Templomába, miután az elküldte a jelzését a vörös Holddal, akkor...
Elhallgatott. Richard befejezte helyette:
- Akkor én miben reménykedem?
Richard ette a lencsefőzeléket. A kínos csend egyre jobban elhúzódott.
- Richard - szólalt meg Kahlan újra csendesen. - Ha nem jutunk be a Templomba, akkor meg fog történni mindaz, amit a szellem mutatott nekem. A halál fog eluralkodni a földön. Megszámlálhatatlanul sok ember fog meghalni.
Richard majdnem felpattant ültéből, és ráordított Kahlanra, hogy ezt ő is tudja. Majdnem ráordított, hogy mi a nyavalyát kellene neki csinálnia Kahlan szerint. Ehelyett a főzelékkel együtt visszanyelte az üvöltözést is.
- Tudom - suttogta.
Aztán csendben ette tovább a lencsét. Mikor végzett, és már biztos volt benne, hogy kellőképpen összeszedte magát, folytatta.
- A templomcsapat egyik tagja, név szerint Ricker kivégzése előtt mondott valamit. - Richard kihúzott egy papírlapot az összevissza hányt papírhalmazból, és felolvasta Kahlannak.
- Nem tudom többé elfogadni, amit a Tehetségünkkel művelünk. Mi nem vagyunk sem a Teremtő, sem az Őrző. Még egy ellenszenves prostituáltnak is megvan a joga, hogy a saját életét élje.
- Mit akarsz ezzel mondani? - kérdezte Kahlan.
- Azt hiszem, hogy amikor a varázslók embereket használtak fel - lerombolták a személyiségüket -, hogy a háborúban felhasználható fegyverekké tegyék őket, akkor olyanokat választottak ki, akik ilyen vagy olyan okból kellemetlenek voltak: akiket a varázslók nem sajnáltak feláldozni. Hallottam már mondani, hogy egy varázslónak fel kell használnia az embereket. Nem hiszem, hogy akik ezt mondják, tudatában lennének a szólás hátborzongató eredetének.
Richard döbbenetet látott Kahlan szemében.
- Richard, akkor abból, amit olvastál, úgy gondolod, hogy reménytelen a helyzet? Úgy gondolod, hogy semmit nem tehetünk?
Richard nem tudta, mit feleljen. Odanyúlt, és megfogta Kahlan kezét.
- A templomcsapat tagjai kivégzésük előtt felhozták a saját mentségükre, hogy nem zárták le véglegesen a Templomot, bár könnyen megtehették volna. Ehelyett nyitva hagytak egy utat, hogy válaszolni lehessen a Templom hívására. Úgy mondták, ha tényleg elég nagy lesz a szükség, azért be lehet jutni a Templomba. Rá fogok jönni, hogyan, esküszöm neked, Kahlan!
Kahlan gyönyörű szemeiben egy pillanatnyi megkönnyebbülés csillant, de rögtön vissza is tért az elgyötört tekintet. Richard tudta, mire gondol. Neki is ugyanaz járt a fejében, amíg a háborúnak nevezett őrületről olvasott, és arról, hogy ember az emberrel mi mindent képes megtenni.
- Kahlan, mi nem arra használjuk a mágiát, hogy saját érdekünkben embereket áldozzunk fel. Mi egy olyan ellenség ellen harcolunk, amelyik védtelen gyerekeket gyilkol. Azért küzdünk, hogy megszabaduljunk a terrortól és a mészárlástól.
Egy halvány mosoly árnyéka visszatért a gyönyörű arcra, és Kahlan megszorította Richard kezét.
Egyszerre néztek fel, mikor valaki kopogott a nyitott ajtón.
Drefan volt az.
- Bejöhetek? Nem zavarok valamiben?
- Nem, minden rendben - felelte Richard - gyere csak!
- Csak azt akartam tudatni veled, hogy megrendeltem a szekereket, ahogy akartad. Már itt tartunk.
Richard ujjai hegyével megdörzsölte a homlokát.
- Mennyi?
- A múlt éjjel valamivel háromszáz felett, ha minden jelentés beérkezett már. Ahogy gyanítottad is, ennyi halottal már nem tudnak mit kezdeni az emberek, és a szám napról napra növekszik.
Richard bólintott.
- A halottak nem várhatnak. Ha hagyjuk őket ott rothadni a szabad ég alatt, a járvány még gyorsabban fog terjedni. Ahogy meghalnak, azonnal el kell őket temetni. Mondd meg az embereknek, hogy amint megszervezik a dolgot, azonnal ki kell küldeni a halottas szekereket. Alkonyatra kezdjék el.
- Már megmondtam nekik. Ahogy mondtad, nem hagyhatjuk a holttesteket temetetlenül heverni: csak még súlyosabb lenne a járvány.
- Lehet még súlyosabb is? - kérdezte gúnyosan Richard.
Drefan nem válaszolt.
- Ne haragudj! - békítette Richard. - Ezt nem kellett volna mondanom. Tudtál még valami hasznosat tenni?
Drefan leráncigálta fehér inge ujját.
- Richard, a pestisre nincs orvosság. Legalábbis én nem tudok róla. Az egyetlen remény, ha egészségesek maradunk. Ha már itt tartunk, nem valami egészséges dolog itt ülni bent egész nap, és az éjszaka jó részében is. Már megint nem alszol eleget. Látom a szemeiden. Már figyelmeztettelek rá ezelőtt is. Sétálnod is kellene egy kicsit a friss levegőn.
Richard rosszul volt tőle, hogy a könyv fordításával küszködött, és rosszul volt attól is, amiket megtudott, mikor sikerült valamit lefordítani. Becsapta hát a könyv fedelét, és hátratolta a székét.
- Ez úgysem segít semmit. Gyerünk, sétáljunk, ahogy javasoltad. - Richard ásított, és nyújtózott egyet. - És te mivel foglaltad el magad - érdeklődött Kahlantól - amíg én bezárkóztam ebbe a levegőtlen lyukba?
Kahlan rejtett pillantást vetett Drefanra.
- Én... én segítettem Drefannak és Nadine-nek.
- Segítettél? Miben segítettél?
Drefan lesimította a fodrokat az ingén.
- Kahlan a személyzet mellett segített. Páran közülük... megbetegedtek.
Richard Kahlanról Drefanra nézett.
- A járvány bejutott a palotába is?!
- Attól tartok. Tizenhatan betegedtek meg. Páran csak közönséges betegségekben, a többi...
Richard fáradtan sóhajtott.
- Értem.
A szoba ajtaja előtt Raina őrködött. Kihúzta magát, amikor Richard kilépett az ajtón.
- Raina, sétálni indultunk. Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha te is velünk tartasz, különben vége-hossza nem lesz, amit Carától hallgatnom kell majd.
Raina elmosolyodott, és kisöpört egy sötét hajfürtöt az arcából. Tudta, hogy Richardnak igaza van, és szemmel láthatóan örült, hogy Richard ilyen készséges együttműködést mutat.
- Rahl Nagyúr - mondta Raina -, amíg dolgoztál, nem akartalak zavarni, de a városőrség kapitánya itt járt, hogy jelentést tegyen.
- Tudom, hallottam. Háromszázan haltak meg a múlt éjjel.
Raina bőrruhája megcsikordult, ahogy a testsúlyát a másik lábára helyezte.
- Az is. De kért, hogy mondjam meg neked, hogy a múlt éjjel találtak egy újabb nőt. Ugyanúgy darabolták fel, mint a másik négyet.
Richard behunyta a szemét, és keze fejével megtörölte a száját. Észrevette, hogy aznap elfelejtett borotválkozni.
- Jóságos szellemek! Hát nincs elég halottunk anélkül is, hogy valami őrült gyilkolászva járkáljon itt közöttünk?
- Ez is prostituált volt, mint a többi? - kérdezte Drefan.
- A kapitány azt mondta, nem tudja biztosan, de elégé valószínű.
Drefan utálkozva megrázta a fejét.
- Azt hinné az ember, hogy legalább a járvány miatt meghúzza magát, ha már attól nem fél, hogy elkapják. A pestis tombol a prostituáltak között, sokkal inkább, mint az átlagos lakosság között.
Richard észrevette, hogy Berdine közeledik feléjük a folyosón.
- Bármennyire is szeretnék tenni valamit ebben az ügyben, fontosabb dolgokkal kell törődnünk. - Rainához fordult. - Ha visszajöttünk, mondd meg a kapitánynak, azt akarom, az emberei terjesszék el a hírt azok között a nők között, hogy egy gyilkos jár köztük, és hogy reméljük, a saját biztonságuk érdekében felhagynak a mesterségükkel, legalábbis egy időre. Biztos vagyok benne, a katonák pontosan tudják, hol találhatják meg azokat a nőket - tette hozzá az orra alatt morogva. - Azonnal kezdjék szétvinni a hírt. Ha nem hagyják abba a testük árulását, könnyen a nem megfelelő kuncsaft társaságában találhatják magukat. Az utolsó kuncsaftjában.
Richard bevárta Berdine-t.
- Nem kellene a Toronyban lenned? Nem te vagy a soros a Sliph őrzésében? - kérdezte tőle.
Berdine megrántotta a vállát.
- Felmentem, hogy leváltsam Carát, de azt mondta, maradni akar a következő turnusra is.
Richard beletúrt a hajába.
- Miért akarná ezt csinálni?
- Nem mondta.
Kahlan megfogta Richard karját.
- Azt hiszem, a patkányok miatt.
- Micsoda?
- Szerintem magának akar bebizonyítani valamit. - Kahlan habozott. - Cara nem szereti a patkányokat.
- Nem hibáztatom érte - mormogta Raina.
- Mocskos teremtmények - vágott közbe Drefan. - Én is meg tudom érteni Carát.
- Ha bármelyiktek is ugratni meri miatta - szólt figyelmeztetően Kahlan - nekem fog felelni érte! Miután Cara már leszámolt vele, nincs ebben semmi vicces.
Senki nem volt olyan hangulatban, hogy ellentmondjon Kahlannak, sem olyanban, hogy bármit is viccesnek találjon.
- Hová készültök? - érdeklődött Berdine.
- Sétálni megyünk - válaszolta Richard. - Valószínűleg te is ültél annyit, mint én. Ha van hozzá kedved, tarts velünk.
A sarkon Nadine tűnt fel, és meglátta őket, épp amint elindultak.
- Mi folyik itt?
- Semmi - felelte Richard. - Hogy vagy, Nadine?
Nadine mosolygott.
- Köszönöm, jól. A betegszobákat füstöltem ki, ahogy Drefan kérte.
- Éppen sétálni indultunk - jegyezte meg Kahlan. - Keményen dolgozol, Nadine. Miért nem jössz velünk te is?
Richard Kahlanra fintorgott. Kahlan nem nézett rá.
Nadine egy pillanatra Kahlan szemébe nézett.
- Persze, szívesen.
Mind a hatan elindultak a márványfolyosókon, a pazar faliszőnyegek és elegáns bútorok között a palota főkapuja irányába. Az őrjáratozó katonák meghajoltak, vagy szívükre szorított ököllel tisztelegtek, mikor elhaladtak mellettük. A személyzet dolguk után siető tagjain Richard úgy látta, hogy nagyon zaklatott állapotban vannak. Látott olyanokat, akik sírva siettek el mellettük.
Mielőtt a kapuhoz értek volna, összetalálkoztak Tristan Bashkarral. Richardnak nem volt kedve a jarai követtel beszélgetni. Tristan megtorpant előttük. Ezúttal nem lehetett kikerülni.
Tristan meghajtotta a fejét.
- Inkvizítor Anya, Rahl Nagyúr, örülök, hogy összefutottunk!
- Mit akarsz, Tristan? - kérdezte Kahlan semleges hanghordozással.
Tristan Kahlan kivágásába bámult. Aztán Richardra nézett.
- Azt szeretném tudni...
Richard a szavába vágott.
- Azért jöttél, hogy felajánld Jara behódolását?
Tristan hátrahúzta a kabátja szárnyát, és csípőre tette az öklét.
- Az idő, amit kaptam, még nem járt le. Aggódom emiatt a járvány miatt, Rahl Nagyúr. Most neked kell intézned itt mindent. Tudni szeretném, mit akarsz tenni a járvány ügyében.
Richard visszatartotta magát.
- Amit tudunk.
Tristan ismét Kahlan melleire pillantott.
- Nos, nyilván tisztában vagy vele, hogy szükségem van biztosítékra. - Tekintete visszatért Richardra. Arcára ravasz kis mosoly ült ki. - Végül is, hogyan tudnám én nyugodt lelkiismerettel feladni a hazámat egy olyan embernek, akinek a fennhatósága alatt éljük át azt, ami könnyen a Középföld legnagyobb katasztrófájának bizonyulhat? Nem sértő szándékkal mondom. Az ég meg fogja mondani nekem az igazságot. Biztos vagyok benne, hogy megérted a helyzetemet.
Richard a fontoskodó követhez hajolt.
- Nagyon gyorsan ki fogsz futni az időből, követ úr. Jobb, ha sürgősen felkészülsz rá, hogy behódoltasd Jarát, vagy én látok hozzá - a magam módján! Most pedig, ha megbocsátasz, megyünk, szívunk egy kis friss levegőt. Itt hirtelen olyan büdös lett.
Tristan Bashkar arca elsötétült.
Mikor tekintete ismét Kahlanra tévedt, Richard kirántotta a tokjából Tristan tőrét, mielőtt a követ egyet is pillanthatott volna. Mindenki megdermedt.
Richard a tőr hegyét a követ mellkasához nyomta.
- És ha még egyszer az arcán kívül Kahlan bármely más testrészére mered vetni azt az élvhajhászó tekintetedet, kihasítom a szívedet!
Richard sarkon fordult, és elhajította a tőrt, ami egy közeli lépcsőkorlát tetején álló nagy tölgyfagolyóba fúródott. A koppanás visszhangot vert a márványfalú folyosókon. Válaszra sem várva karon fogta Kahlant, és elsietett, aranyköpenye lobogott utána. Kahlan arca tűzpiros volt. A két Mord-Sith szélesen vigyorogva követte őket. Drefan is mosolyogva indult utánuk. Nadine nem mutatott semmilyen reakciót.
5. FEJEZET
Richard haladt elöl, amint felfelé kapaszkodtak a kis macskaköves sikátorban. Valahol egy kutya ugatott. Richard megállította a kíséretét az Anderson család háza mögötti kis udvaron kívül. Az udvaron még mindig összevissza hevert forgács, nyesedékfa, faragott gerenda, fűrészpor, és a két faragószék.

Richard nem hallott sem emberi hangokat, sem fűrészelés, kalapálás vagy favágás zajait. Nagy lendülettel kinyitotta a kiskaput, és átvágott a rendetlen udvaron. A műhely továbbra is csendes volt. Kopogására nem érkezett válasz. Richard kitárta a műhely dupla ajtaját, és bekiáltott. Semmi.
- Clive! - kiáltotta újra. - Darby! Erling! Van itthon valaki?
Az öreg székek és mintasablonok ugyanúgy lógtak a poros falakba vert faszegekről, és a pókhálók is a régiek voltak az összes sarokban.
Odafent a legutóbbi látogatásakor érződő húspástétom és a fővő répa illata helyett a halál nehéz szaga terjengett.
Az egyik maga készítette székben Clive Anderson ült. Holtan. Karjaiban felesége merev tetemét tartotta.
Richard döbbenten meredt a látványra. Mögötte Kahlan gyászos zokogása hangzott fel.
Drefan bement a hálószobákba. Rövid körülnézés után fejét rázva tért vissza.
Richard csak állt, és nézte a halott férjet és feleséget. Megpróbálta elképzelni Clive szenvedését, amint ott ült, halálos betegen a pestistől, halott feleségét tartva a karjaiban: halott álmait és reményeit átölelve.
Drefan Richard hóna alá nyúlt, és elvezette onnan.
- Richard, nem tehetünk semmit. Legjobb, ha megyünk, és ideküldünk egy halottasszekeret.
Kahlan Richard vállára borulva zokogott. Richard látta Berdine és Raina lesújtott arcát is. Látta azt is, hogy kezeik egymásra találnak és ujjaik összekulcsolódnak egy rejtett megnyugtató mozdulattal. Nadine elfordult a többiektől. Richard hirtelen megsajnálta: olyan egyedül volt itt közöttük. Szerencsére Drefan is észrevette, és vigasztaló mozdulattal Nadine vállára tette a kezét. A szobára fájdalmas csend telepedett.
A lépcsőn lefelé menet Richard magához ölelte Kahlant. A többiek mögöttük jöttek lefelé. Amikor leértek a műhelybe, Richard mélyet lélegzett. Odafönt a szag már szinte fojtogatta.
Abban a pillanatban, Erling, a nagyapa lépett be az ajtón. Meglepetten vette észre a műhelyében álló hat embert.
- Bocsáss meg, Erling - szólalt meg Richard. - Nem akartunk betolakodni az otthonodba. Csak azért jöttünk, hogy megnézzük... Csak azért jöttünk...
Erling szórakozottan bólintott.
- A fiam meghalt. Hattie is. El kellett... mennem. Egyedül nem tudom lehozni őket.
- Azonnal küldeni fogunk egy szekeret. A szomszéd utcában láttam katonákat. Rögtön ideküldöm őket, hogy segítsenek neked.
Erling újra bólintott.
- Nagyon kedves tőled...
- És a... többiek? Ők is...?
Erling Richardra emelte véreres szemét.
- A feleségem, a lányom, a fiam, az ő felesége, Darby és a kis Lily: mind halottak. - Szemébe könny tolult, a szája széle megvonaglott. - Beth, ő meggyógyult. Már újra jól van, igen. Én nem tudok gondot viselni rá. Éppen most vittem el Hattie nővéréhez. A házukba eddig még nem jutott el a betegség.
Richard gyengéden Erling karjára tette a kezét.
- Nagyon sajnálom! Drága szellemek, mennyire sajnálom!
Erling bólintott.
- Köszönöm. - Krákogott egyet. - Amilyen sokáig éltem már, az ember azt gondolta volna, én leszek a következő, nem a fiatalok. A szellemek ebben nagyon igazságtalanok voltak. Nagyon is igazságtalanok.
- Tudom - mondta Richard. - Ők most már olyan helyen vannak, ahol béke és nyugalom várta őket. Előbb vagy utóbb mindnyájan oda jutunk. Ott majd újra együtt lesztek.
Miután meggyőződtek róla, hogy Erlingnek nincs szüksége semmire, kint a sikátorban mind megálltak egy percre, hogy összeszedjék magukat.
- Raina - kérte Richard - légy szíves, szaladj át a szomszéd utcába, ahol azokat a katonákat láttuk! Hozd el őket ide most rögtön! Mondd meg nekik, hogy segítsenek Erlingnek kihozni onnan a holttesteket!
- Persze - felelte Raina, és már futott is.
- Nem tudtam, mit tehetnék - suttogta Richard. - Mit lehet tenni valakivel, aki éppen most vesztette el az egész családját? Mindenkit, akiket szeretett? Olyan ostobán éreztem magam. Nem tudtam, mit is mondhatnék.
Drefan megszorította Richard vállát.
- Azt mondtad, amit kellett, Richard. Tényleg.
- Megvigasztalódott a szavaidtól, Richard - szólt hozzá Nadine is. - Ez volt minden, amit tehettél.
- Minden, amit tehettem - ismételte Richard, valahová nagyon messzire meredő tekintettel.
Kahlan megszorította a kezét. Berdine is megérintette. Ott álltak hárman, érintve egymást, és az érintésen keresztül megosztva bánatukat.
Richard fel-alá járkált, amíg Raina visszatérésére vártak. A nap már majdnem lement. Sötét lesz már, mire visszaérnek a palotába. Mégis meg kellett várni, amíg Erlinghez megérkezik a segítség, hogy a halott fiát és menyét kivigyék a házból. Ez volt a legkevesebb.
Kahlan és Berdine egymás mellett álltak az Anderson-ház udvara melletti falhoz támaszkodva. Drefan gondolataiba merülten, háta mögött összefogott kezekkel távolabb sétálgatott a sikátorban. Nadine átment a sikátor túloldalára, ahol egymagában állt a deszkafalnak dőlve.
Richardnak járkálás közben a Szelek Temploma, és a Jagang parancsára onnan kilopott mágia járt az eszében. Semmit nem tudott kitalálni, hogy megállítsa ezt a mészárlást. Aztán arra gondolt, ahogy Tristan Bashkar nézett Kahlanra, és felforrt a vére.
Hirtelen megtorpant. Felkapta a fejét.
Nadine mögötte volt.
Richardot valami nagyon különös érzés fogta el. Tarkóján felborzolódtak a hajszálak.
Ahogy megpördült a tengelye körül, hallotta zümmögni a levegőt.
A világ lelassult. A hangok vontatottá mélyültek. Mozgás közben Richard szinte lebegett. A levegő nyúlóssá és sűrűvé vált, mintha sárban járna. Körülötte mindenki szoborszerűen mozdulatlannak látszott.
Az idő az övé volt.
Miközben előresodródott, kinyújtotta a karját. Uralta a sűrű levegőt. A kísérteties csendben toll surrogását hallotta. Acél sziszegését hallotta.
Övé volt az idő.
Nadine meglepett pislogása egy örökkévalóságig tartott.
Richard marokra zárta a kezét.
A világ egy hangos csattanással visszatért megszokott, rohanó tempójához.
Richard a markában egy számszeríjhoz használt nyílvesszőt tartott.
A nyíl hegye nem volt messzebb három hüvelyknél Nadine szemétől.
A másodperc töredékével később a nyíl megölte volna Nadine-t. A másodpercnek az a töredéke Richardnak egész órányi idő volt.
- Richard - zihálta Nadine -, hogy tudtad elkapni azt a nyilat?! Remélem, megérted, hogy borsózik a hátam tőle. Nem mintha panaszkodni akarnék miatta! - tette hozzá sietve.
Drefan is leesett állal bámult rájuk.
- Ezt meg hogy csináltad? - lehelte.
- Varázsló vagyok, nem emlékszel? - felelte Richard, miközben arrafelé fordult, amerről a nyilat kilőtték. Úgy rémlett neki, hogy látott valami mozgást.
Kahlan erősen tartotta a remegő Nadine-t.
- Jól vagy?
Nadine bólintott, és megkésett, rémült sírásban tört ki. Kahlan nyugtatólag ölelte át.
Richard tekintetét le nem véve az imént látott mozgás irányáról, markával kettéroppantotta a nyílvesszőt és futásnak eredt. Berdine követte.
Richard futás közben hátra fordult.
- Szedj össze katonákat! Azt akarom, hogy teljesen zárják le a környéket! El akarom kapni a gazembert!
Berdine elkanyarodott egy keresztutcába, katonák után kutatva. Richard száguldott, mint a vihar szele. A harag hajtotta. Valaki megpróbálta megölni Nadine-t!
Ebben a pillanatban Nadine nem az a nő volt, akit Shota az ő feleségének szánt, nem az a nő volt, aki csak bajt okozott neki: ebben a pillanatban Nadine egyszerűen csak egy régi barát volt otthonról. Richardot teljesen hatalmába kerítette a mágikus düh.
Épületek villantak el mellette. A kutyák vad ugatásba törtek ki. A sikátorban járó emberek rémült kiáltásokkal ugrottak félre előle. Egy kis düledező raktárház oldalához lapuló nő ijedten sikoltozott.
Richard átugrotta az alacsony léckerítést, ami mögött a mozgást meglátta. Ugrás közben, még a levegőben rántotta ki a kardját. Az acélpenge sajátos sikolya csengett a levegőben.
Gurulva ért földet, és kardját két kézzel markolva ugrott talpra. Egy fehér kecskével találta szembe magát. Embernek nyoma sem volt. A léckerítés, és az alacsony kecskeól között egy számszeríj hevert a földön.
Richard körbepillantott. Mindenfelé lepedők és ingek lógtak szárítókötelekről. A szélben lobogó ruhák mögött egy kék fejkendős asszony állt a tornácon.
Richard visszacsúsztatta a kardját a hüvelyébe, és kezéből tölcsért formálva odakiáltott az asszonynak.
- Nem látott itt egy embert?
Az asszony felemelt kézzel mutatott jobb felé.
- Láttam valakit, aki arrafelé szaladt - válaszolta a távolból.
Richard elrohant abba az irányba, amit az asszony mutatott. A sikátor elkeskenyedett. Az épületek közötti keskeny alagút egy szélesebb utcába torkollott. Richard mindkét irányba végignézett az utcán.
Elkapta egy fiatal nő karját.
- Egy ember jött át itt az előbb. Melyik irányba ment?
A nő ijedten próbálta kiszabadítani a karját, ugyanakkor az egyik kezével a kalapját igyekezett megtartani a fején.
- Itt mindenfelé emberek járnak. Melyiket kérdi?
Richard elengedte a nő karját. Az utcán, balra tőle egy férfit látott, aki egy friss zöldségekkel megrakott, felborult kordéval küszködött, hogy felállítsa. A férfi felnézett, mikor Richard zihálva lefékezett mellette.
- Hogy nézett ki?! Az ember, aki itt elszaladt: hogy nézett ki?
A férfi megigazgatta széles karimájú kalapját.
- Nem t'om. - Előre mutatott. - Épp egy jó helyet kerestem, oszt' hallottam a hangját, ahogy a kordém főborút. Láttam egy sötét alakot elrohanni arrafele.
Richard továbbfutott. Az óváros szerteágazó utcák, sikátorok és zegzugos átjárók szövevénye volt. Tájékozódni és irányt tartani is csak a lemenő nap házak között fel-felbukkanó arany vörös fénye alapján tudott. Ez persze nem azt jelentette, hogy az ember, akit üldözött, egy meghatározott irányba futott volna. Nyilván csak menekült, és próbált eltűnni.
Richard egy fél tucat katonából álló őrjáratba botlott. Azoknak tisztelegni sem volt idejük, Richard már mondta is:
- Egy ember futott el valahol errefelé. Látta bármelyikőtök?
- Senkit nem láttunk futni. Hogy nézett ki az az ember?
- Nem tudom. Számszeríjjal támadt ránk, aztán elfutott. Azt akarom, hogy megtaláljuk. Szóródjatok szét, és kezdjétek keresni.
Mielőtt nekiláthattak volna, Raina jött futva feléjük az utcán, úgy jó ötven ember élén.
- Láttátok, merre ment? - kérdezte zihálva.
- Nem. Elvesztettem a nyomát valahol itt a környéken.
Az egyik katona, egy őrmester megszólalt.
- Rahl Nagyúr, aki menekül, az túl feltűnővé válik, ha fut. Ha van egy kis esze, befordul valamelyik sarkon, és egyszerűen elsétál.
Az őrmester nyomatékul maga mögé mutatott az utcára. Emberek jártak mindenfelé, mentek a dolguk után, bár jó néhányan megálltak, hogy megnézzék, mi az a kavarodás itt az ő utcájukban.
- Van egyáltalán valami elképzelésed róla, hogy nézhetett ki az az orgyilkos?
Richard tehetetlenül megrázta a fejét.
- Egy pillanatra sem tudtam meglátni. - Beletúrt a hajába, és zihálása kezdett lecsillapodni. - Oszoljatok ketté. A társaság fele menjen vissza abba az irányba, ahonnan jöttünk. Kérdezzetek ki mindenkit, akivel találkoztok, hátha látott valaki egy rohanó embert. Most már nyilván sétál, de futva érkezett ide a környékre.
Raina Agielével a kezében Richard mögé lépett, készen arra, hogy megvédje.
- Ti többiek, velem jöttök - jelentette ki Richard. - Felszedünk még egy pár embert. Azt akarom, hogy folytassátok a keresést. Lehet, hogy beleütközünk valakibe, aki sétál, de ijedtében megpróbál újra elfutni. Ha így lenne, hozzátok elém azt az embert. Élve.

Késő estére járt, mire visszatértek az Inkvizítorok Palotájába. A Palotában a katonák addigra már fokozott riadókészültségben voltak. Az őrjáratok kézben tartott kardokkal és csatabárdokkal, felhúzott íjakkal és előre szegezett lándzsákkal közlekedtek. A kerteket és az udvarokat is őrök vigyázták. Figyelő tekintetüket egy egér sem kerülhette volna el.

Ahogy Richard, Kahlan, Berdine, Raina, Drefan és Nadine társaságában visszaért a Palota fogadócsarnokába, meglátta Tristan Bashkart, aki ott várakozott, fel-alá járkálva, háta mögött összefogott kezekkel.
Ahogy a bűnbánó tekintetű követ feléjük indult, Richard lelassított, és megállt. Követői egy csomóba tömörültek a háta mögött, Kahlant kivéve, aki szorosan melléje lépett. Tristan felemelt kézzel üdvözölte őket.
- Rahl Nagyúr, válthatnánk néhány szót?
Richard tetőtől talpig végigmérte az előtte álló embert, és észrevette, hogy az most nem tette csípőre a kezét, hogy a cifra tőrével kérkedjen. Richard felemelte az ujját.
- A türelmedet kérem egy percre.
Félig a mögötte állók felé fordult.
- Későre jár. Nagyon sok dolgunk lesz, ezért azt akarom, hogy mindnyájan pihenjetek valamennyit. Berdine, te menj fel a Toronyba, és őrködj együtt Carával ma éjjel.
Berdine egy fintort vágott.
- Mind a ketten?
- Miért, nem azt mondtam? Igen, mind a ketten. Ebben a kavarodásban semmit nem akarok kockáztatni.
- Akkor majd én őrzöm az Inkvizítor Anya szobáját - jelentkezett Raina.
- Nem. - Richard hüvelykujjával Nadine felé intett. - Azt akarom, hogy Nadine szobáját őrizd. Őt támadták meg ma este.
- Igenis, Rahl Nagyúr - hebegte Raina. - Akkor intézkedem, hogy állítsanak őrséget az Inkvizítor Anya lakosztálya elé.
- Ha katonákat szeretnék állítani Kahlan szobája elé, akkor azt mondtam volna, nem?
Raina elvörösödött.
- Azt akarom, hogy a katonák a dolgukat tegyék, őrizzék a bejáratokat, járőrözzenek az udvarokon és a kertekben és a Palota körül is. Valamennyien! A veszély odakintről várható, nem idebentről. Kahlan tökéletes biztonságban van a Palotán belül. Nem akarom, hogy az emberek, akiknek odakint kellene őrködniük, helyette idebent üljenek a fenekükön Kahlan szobája körül. Nem tűröm, értetted?
- No, de Rahl Nagyúr...
- Ne vitatkozz velem! Nem vagyok olyan kedvemben!
Kahlan megérintette Richard karját.
- Richard - suttogta - biztos vagy benne, hogy...
- Valaki meg akarta ölni Nadine-t. Majdnem sikerült is neki. Vagy netán elkerülte a figyelmedet a dolog jelentősége? Nem fogok felvállalni semmi kockázatot. Azt akarom, hogy védelem alá kerüljön, és nem akarok hallani semmiféle ellenvetést. Drefan, azt szeretném, ha mostantól te is kardot hordanál. Célba vették a gyógyítókat.
Mindenki csendben bámulta a padlót.
- Jó. - Richard fagyos pillantását Tristanra fordította. - Mit óhajtsz?
Tristan széttárta a kezeit.
- Rahl Nagyúr, csak azt szeretném mondani, hogy sajnálom. Tudom, hogy érzéketlennek tűntem, de aggódtam azokért az emberekért, akik megbetegednek és meghalnak. Ettől túlságosan feldúlt lettem. Nem állt szándékomban feszültséget kelteni köztünk. Remélem, elfogadod a bocsánatkérésemet!
Richard hosszasan Tristan szemébe nézett.
- Hát persze. Elfogadom a bocsánatkérésed, és én is sajnálom, hogy elvesztettem a türelmemet. Én is eléggé megviselt idegállapotban vagyok. - Richard Nadine vállára tette a kezét. - Valaki megpróbálta megölni az egyik gyógyítómat: egy olyan embert, aki mások segítésének szenteli az életét. Az emberek a gyógyítókat kezdik okolni érte, hogy a járvány még mindig terjed. Nem hagyhatom, hogy sérelem érje azokat, akik minden tőlük telhetőt megtesznek mások érdekében.
- Ez természetes. Nagyon megtisztelő Rahl Nagyúr, hogy elfogadod az alázatos bocsánatkérésemet. Köszönöm, Rahl Nagyúr!
- Csak el ne felejtsd, követ úr, hogy a határidőd holnap lejár!
Tristan meghajolt.
- Tudatában vagyok ennek, és holnap meg fogod ismerni az álláspontomat. Erre szavamat adom. Akkor hát jó éjt!
Richard a többiekhez fordult.
- Holnap sok lesz a dolgunk. Már nagyon késő van. Mint ahogy Drefan állandóan emlékeztet rá, szükségünk van némi alvásra is. Mindenki megkapta az utasításait. Van valakinek kérdése?
Valamennyien csak néma fejrázással feleltek.

Két órával azután, hogy visszatértek a Palotába, és Richard mindnyájukat ágyba küldte, Kahlan valami mozgást vélt látni a szobájában.
A távolabbi falon lógó lámpa alacsony lángra volt csavarva. A felhők elrejtették a Holdat, így az üvegezett erkélyajtókon át sem szűrődött fény a szobába. A vastag szőnyegek elnyelték a lépések neszét, ha voltak lépések egyáltalán. A lámpa pislákoló fénye volt az egyetlen, ami elárulta az alakot, amit Kahlan látni vélt.
A szoba másik oldalán is mozgás kelt: vagy inkább mozgás árnyékának sejtelme. Nem látott belépni senkit a szobájába - ez nem lehet más, csak a képzeletének a játéka. A nap eseményeitől nagyon feszült állapotban volt.
A következő halk lépés eloszlatott minden kétséget. Valaki volt a szobájában. Valaki folyamatosan közeledett az ágyához. Amilyen elővigyázatosan mozgott az illető, ahhoz képest meglepően hamar megtette a távolságot.
Kahlannak egyetlen izma sem rezdült, mikor meglátta a gyenge lámpafény csillanását a tőrpengén. Visszafojtotta a lélegzetét is.
Egy erős kar emelkedett a magasba, és a tőr gyűlölettől hajtva csapott le az ágyra. A kar felemelkedett, gyors, hatékony döfésekkel újra meg újra lesújtott.
Richard egy ujjal belökte az erkély ajtaját. Az ajtó hangtalanul feltárult. Berdine nesztelenül siklott keresztül a szobán abban a pillanatban, ahogy Richard jelt adott. Mikor a helyére ért, egyet koppantott az üvegen, és felcsavarta a lámpát.
Tristan Bashkar, tőrrel a kezében, az iménti erőkifejtéstől zihálva emelkedett fel Kahlan ágya mellett.
- Dobd el azt a tőrt, követ úr! - szólalt meg Richard csendesen.
Tristan kezében megperdült a tőr, és dobásra emelte.
Berdine Agielje a tarkójába nyomódott, és Tristan azonnal a földre rogyott. Berdine Tristan vállának feszítette az Agielt, és arra támaszkodva hajolt le, hogy felvegye a földre hullott tőrt. Tristan üvöltött fájdalmában.
Mikor Berdine felegyenesedett, három tőr volt a zsákmánya.
- Igazad volt, Richard - jegyezte meg hátulról Drefan.
- Nem tudom elhinni! - jelentette ki Nadine, amint a lámpa fénykörébe lépett.
- Pedig elhiheted - replikázott Kerson tábornok, aki szintén előkerült az erkélyről. - Szerintem Tristan Bashkar éppen most érvénytelenítette a diplomáciai mentességét.
Richard két ujját a szájába téve nagyot füttyentett. Az ajtón át Raina törtetett be egy nagy csapat acélt villogtató d'harai katona élén. Ketten újabb lámpákat gyújtottak meg.
Richard hüvelykjeit az övébe akasztva állt Kahlan mellett: magasra tornyosuló fekete alak, akinek körvonalait zubbonyának aranyszegélye és ezüstdíszei, a csatok, karkötők hangsúlyozták. A katonákat nézte, akik talpra rángatták Tristant.
- Igazad volt, Richard - mondta Kahlan. - Azért támadott Nadine-re, hogy elvonja tőlem az őrséget. Egész idő alatt rám pályázott.
Egy darabig Kahlan azt hitte, Richardnak elment a józan esze. Az a kis színjáték a fogadócsarnokban mindenkit megtévesztett, Tristant is beleértve.
- Köszönöm, hogy hittél nekem - suttogta Richard.
Mikor Richard először elmondta Kahlannak, hogy mit is csinál, Kahlan azt hitte, hogy Richard a korábban történtek miatt gyanakszik Tristanra. Kahlan ugyan nem mondta ki, de elgondolkodott rajta, hogy nem egyszerűen a féltékenység hajtja-e Richardot.
Mióta Kahlan elmondta Richardnak, amit Shotától hallott, Richard már kétszer is kimutatta a féltékenységét, amit Kahlan soha nem látott tőle azelőtt. Nem volt semmi oka a féltékenységre, de Shota szavai megzavarták a józanságát, és kétséget csepegtettek a lelkébe.
Persze Kahlan megértette Richard érzéseit, elég volt rápillantania Nadine-re. Valahányszor meglátta Nadine-t Richard közelében, a féltékenység éles karmai azonnal marcangolni kezdték Kahlan bennsőjét.
Kahlan tudta, hogy Shota és a szellem igazat mondtak neki. Tudta, hogy Richard nem lehet az övé. Józan ésszel megpróbálta logikusan átlátni a dolgot, meggyőzni magát, hogy rendbe lehet hozni a dolgot, hogy végül mégis egymáséi lesznek, de a szíve jobban tudta. Richard Nadine-t fogja feleségül venni. Ő pedig más férfihoz fog férjhez menni.
Richard nem volt hajlandó elhinni. Legalábbis ezt mondta. Kahlan nem volt egészen bizonyos benne...
Lelki szemei előtt Kahlan Clive Andersont látta, amint a székében ül, és halott feleségét öleli magához. Az Anderson család és annyi más ember tragédiájához képest mekkora ár volt egy boldogtalan házasság? Nem éri meg ezt az árat, ha sikerül véget vetni a rettenetes szenvedéseknek és megakadályozni megszámlálhatatlan ember halálát?
Nadine Richard mellé sündörgött a másik oldalon.
- Mindegy, hogy el akarta terelni az őrség figyelmét vagy sem, én meghalhattam volna. Köszönöm neked, Richard! Életemben még sosem láttam ilyet, ahogy elkaptad azt a nyílvesszőt, pont az arcom előtt!
Richard fél karjával egy pillanatra átfogta Nadine vállát.
- Nadine, már épp elégszer megköszönted. Te is megtetted volna ugyanezt értem.
Kahlan ismét érezte azokat a marcangoló karmokat. Elnyomta magában az érzést. Ahogy Shota mondta, ha igazán szereti Richardot, ő is azt akarná, hogy olyan valaki legyen mellette, akit legalább egy kicsit ismer.
- És mi lett volna, ha megöl engem? Úgy értem, ha csak az őrség figyelmét akarta Kahlanról elterelni, mi lett volna, ha sikerül megölnie? Abból mi haszna származott volna?
- Tudta, hogy én rendelkezem a Tehetséggel, és számolt is vele. Ha esetleg mégis megölt volna, a dolog még akkor is beválhatott volna. Esetleg valami hasonlót színlelt volna Drefan ellen is, megerősítve bennünket abban a hitben, hogy a gyógyítók a célpontok, és nem Kahlan.
- Miért nem lőtte le egyszerűen Kahlant azzal a nyíllal?
Richard az egyoldalú küzdelmet figyelte Kahlan ágya mellett.
- Mert nagyon szereti használni azt a cifra tőrét. Érezni akarta, amikor megöli Kahlant.
Szavaira Kahlan hátán végigfutott a hideg. Jól ismerte Tristant: Richardnak valószínűleg igaza lehet. Tristan élvezte volna a meggyilkolását.
A katonák hátracsavarták Tristan karját, úgy rángatták talpra. Tristan még vadul küzdött, de reménytelen túlerővel állt szemben. A szoba megtelt katonákkal, és még több lámpát gyújtottak meg.
Kahlant zavarba hozta, hogy ennyi ember tolong a hálószobájában. Úgy gondolta, azért érzi ezt, mert az Inkvizítor Anya hálószobája mindig is afféle magánszentélynek számított. Biztonságos menedéknek.
Egy férfi behatolt ebbe a szentélybe. Egy férfi, aki egy tőrrel meg akarta ölni őt.
- Mi ez az egész?! - ordította Tristan.
- Ó, csak egyszerűen látni szerettük volna, ahogy egy ember törülközőkkel kitömött hálóinget döfköd - felelte Richard.
Kerson tábornok átvizsgálta a foglyot, hogy meggyőződjön róla, minden fegyverét megtalálta-e Berdine. Aztán elégedetten Richardhoz fordult.
- Mit tegyünk vele, Rahl Nagyúr?
- Fejezzétek le.
Kahlan döbbenten fordult Richard felé.
- Richard, ezt nem teheted!
- Te is láthattad. Azt hitte, hogy téged szúr le.
- De nem én voltam! Csak az üres ágyamat szurkálta. A szellemek különbséget tesznek a szándék és a tett között!
- Nadine-t is megpróbálta megölni.
- Semmi ilyesmit nem tettem! - kiabálta Tristan. - Az nem én voltam! El sem hagytam a Palotát ma este!
Richard fagyos tekintettel fordult Tristan felé.
- Fehér szőr van a térdeiden. Fehér kecskeszőr. Ott térdeltél a kerítés mögött, amíg a számszeríjjal céloztál, ott tapadt rád a kecskeszőr.
Kahlan odapillantott, és látta, hogy Richardnak igaza van.
- Ti megőrültetek! Nem én voltam!
- Richard! - mondta Kahlan. - Nem ölte meg Nadine-t sem. Lehet, hogy megpróbálta, de nem tette meg. A szándékért nem végeztetheted ki!
Richard keze összeszorult a nyakán lógó amulett körül, ami a halállal való táncot jelképezte. Nincs kegyelem.
A tábornok tekintete Kahlanról Richardra siklott.
- Rahl Nagyúr?
- Richard! - makacskodott Kahlan. - Nem teheted!
Richard metszően nézte Tristant.
- Ő ölte meg azokat a nőket is. Feldarabolta őket a cifra tőrével. Szeretsz belevágni az emberi húsba, ugye, Tristan?
- Miről beszél itt összevissza? Én soha senkit nem öltem meg - kivéve háborúban!
- Nem hát - helyeselt Richard. - És nem próbáltad megölni Kahlant sem, Nadine-t sem, és nincs fehér kecskeszőr a nadrágodon.
Tristan rettegő barna szemei tekintetét Kahlanra függesztette.
- Inkvizítor Anya, nem öltem meg senkit, és ezt a másik nőt sem! Te magad mondtad, hogy a szellemek különbséget tesznek a szándék és a tett között! Én nem öltem meg senkit! Nem hagyhatod, hogy ezt tegye velem!
Kahlannak eszébe jutottak a Tristanról suttogott pletykák, hogy a csatában szívesebben húzta elő a tőrét, mint a kardját, és hogy szadista örömét lelte benne, ha belevághatott vele az emberi húsba.
Azokat a nőket szadista kéjjel ölték meg.
- Mit is mondtál nekem, Tristan? Hogy gyakran a pénz vonzerejéhez kell fordulnod, ha hölgytársaságra vágysz? És, hogy ha megszegnéd a mi szabályainkat, tudomásul veszed, ha bíróság elé állítunk, és elfogadod azt a büntetést, amit kimérünk rád?
- Akkor legyen tárgyalás! Én nem öltem meg senkit! A szándék nem azonos a tettel!
- És mi volt a szándékod, Tristan? - kérdezte Richard. - Miért akartad megölni Kahlant?
- Nem azért, mert úgy akartam. Nem örömöt akartam lelni benne. Emberi életeket akartam megmenteni vele!
Richard felhúzta a szemöldökét.
- Ölni, hogy életet ments?
- Öltél már embert! Nem szórakozásból, hanem azért, hogy ártatlanok életét mentsd meg vele. Ez az egyetlen bűn, amit elkövettem: megpróbáltam ártatlanok életét megmenteni.
A Birodalmi Rend követeket küldött Sandilarba, a királyi palotába. Azt mondták, vagy csatlakozunk hozzájuk, vagy meghalunk. Javas Kedar, a csillagjósunk megmondta nekem, hogy figyeljem az égi jeladást.
Mikor a vörös Hold eljött, és a járvány elkezdődött, tudtam, hogy ez mit jelent. Azért akartam megölni az Inkvizítor Anyát, hogy elnyerjem a Rend bizalmát, és ne küldjék el hozzánk is a pestist. Csak a népemet akartam megmenteni!
Richard Kahlanra nézett.
- Milyen messze van innen Sandilar?
- Egy hónapi út oda-vissza. Esetleg pár nappal kevesebb.
Richard ismét a tábornokra nézett.
- Szedjél össze néhány tisztet, akik majd a jarai csapatokat és a fővárost fogják irányítani! Vigyék el Tristan fejét a királyi családnak, és mondják el nekik, hogy azért végeztettük ki, mert az Inkvizítor Anya életére tört.
A tisztek ajánlják fel, hogy Jara megadhatja magát a korábban felajánlott békés feltételek szerint. Egy hónap oda-vissza. A király maga hozza el nekem a megadás dokumentumait! Elvárom, hogy holnaptól számított egy hónapon belül megjelenjen itt a kíséretéül küldött d'harai csapatokkal együtt.
Mondjátok meg a királynak, hogy ha nem hódol be, és az embereim nem térnek vissza épségben, magam lovagolok személyesen Sandilarba, és lefejeztetem a királyi család valamennyi tagját. Akkor meghódítjuk Jarát, és elfoglaljuk a fővárost. És a megszállás nem baráti lesz.
Kerson tábornok szívére szorította az öklét.
- Úgy lesz, ahogy parancsolod, Rahl Nagyúr!
- Richard! - suttogta Kahlan. - És mi van akkor, ha igaz, amit mondott? Mi van, ha nem ő ölte meg azokat a nőket?
Richard megszorította az amulettjét.
- Nem azért végeztetem ki, mert megölte azokat a nőket. Megpróbált megölni téged. Tanúja voltam. Ami engem illet, előttem a szándék és a tett egyenértékű. Ugyanúgy fog fizetni a szándékért, ahogy a tettért fizetett volna.
Richard sötét, fagyos pillantással nézett a katonák felé.
- Egyedül az elmúlt éjjel háromszáz ember halt meg pestisben. Ez itt azokkal a gyilkosokkal akart szövetkezni, akik a járványt ránk szabadították. Holnap reggel azonnal induljanak az emberek Jarába, és vigyék magukkal ennek a fejét is. Megkaptátok a parancsot. Vigyétek el ezt innen!
6. FEJEZET
Mikor Drefant látta közeledni a másik oldalról, Kahlan letette a tiszta tépésekkel és rongyokkal teli kosarat, amit vitt. Bár Richard csak a Tristan meggyőzésére kitalált fortély részeként utasította rá, Drefan mégis kardot viselt. Lehet, hogy nem is volt ez olyan rossz ötlet. Néhányan megharagudtak a gyógyítókra, mert azok az utcákon árult hamis gyógyszerek és kuruzslók ellen agitáltak.

Kahlan hátrasimította a haját a homlokából.
- Hogy vannak?
Drefan sóhajtott, és hátrafelé pillantott a folyosón.
- Az egyik meghalt az éjjel. A legtöbbnek romlott az állapota. Hat új esetünk van ma.
- Jóságos szellemek! - suttogta Kahlan. - Mi történik velünk?
Drefan felemelte Kahlan állát.
- Ki fogunk tartani.
Kahlan bólintott.
- Drefan, ha olyan sokan betegednek meg a személyzetből, és máris annyian meghaltak, akkor mi haszna van

ennek a pokoli sok füstölésnek? Már rosszul vagyok a füsttől.
- A füst semmit nem használ a pestis ellen.
Kahlan meglepetten Drefanra pislogott.
- Akkor miért kell csinálni?
Drefan szomorúan mosolygott.
- Mert az emberek azt hiszik, hogy a füst gyengíti a járványt. Jobb a közérzetük attól, ha úgy látják, teszünk

valamit, és ha abbahagynánk, úgy gondolnák, hogy nincs többé remény.
- És van? Van még valami remény?
- Nem tudom - mondta nagyon halkan Drefan.
- Hallottad már az éjszakai jelentéseket?
Drefan bólintott.
- A múlt héten mindennap folyamatosan nőtt az áldozatok száma. Tegnap éjszaka már hatszáz fölött volt. Kahlan csüggedten a semmibe bámult.
- Bárcsak tehetnénk valamit!
Shota azt mondta neki, hogy lesz egy útmutatás. A szellem is azt mondta, hogy lesz egy útmutatás. Nem bírta

elviselni a gondolatot, hogy elveszítse Richardot, de a rengeteg halott gondolatát sem bírta elviselni.
- Na, jó - mondta Drefan - megyek, körbejárok a városban.
Kahlan megragadta Drefan karját. Drefan arca megrándult. Ez olyan reakció volt, amihez az Inkvizítor Anya

már hozzászokott. Gyorsan elengedte Drefant.
- Tudom, hogy nem tudsz semmi hatékonyat tenni, de azért köszönöm a segítségedet. Már a szavaid is
hozzásegítik a még élve maradtakat, hogy megőrizzék a reményt.
- A szavak a gyógyító legfőbb segítői. A legtöbben azt hiszik, hogy a gyógyító valóban meggyógyítja az
embereket. Ez csak nagyon ritkán igaz. Réges-régen megtanultam, hogy gyógyítónak lenni annyit jelent, mint
együtt élni a fájdalommal és a szenvedéssel.
- Hogy van Richard? Láttad már ma reggel?
- Jól van, de pihennie kellene.
Drefan kék szemei Kahlan tekintetét keresték.
- Richard azt tette, amit kellett azzal az emberrel, aki megpróbált megölni téged, de tudom, hogy akármilyen
határozottnak is látszott, szörnyen nehéz volt neki megtenni. Egy embert megöletni, még ha nagyon megérdemli is,
nem olyasmi, amit Richard könnyedén képes lenne megtenni.
- Tudom - felelte Kahlan. - Tudom, milyen súlyos terhet jelent neki halálra ítélni egy embert. Én magam is
mondtam már ki halálos ítéletet. Békeidőben ott van nekünk a törvény és a rend fényűzése, de háborúban muszáj
cselekedni. A tétovázás ilyenkor halált jelent.
- És ezt Richardnak is megmondtad?
Kahlan mosolygott.
- Hát persze. Tudja, hogy azt tette, amit kellett, és azt is, hogy mi, akik közel állunk hozzá, megértjük. Az ő
helyében én is megtettem volna, és ezt meg is mondtam neki.
- Csak azt remélem, hogy egy napon nekem is lesz egy olyan asszonyom, aki legalább fele olyan erős lesz, mint
te vagy - mosolyodott el Drefan. - Hogy a szépségedről ne is beszéljek. Na, nekem mennem kell. Kahlan utánanézett. Drefan nadrágja most is túl szűk volt, mint mindig. Kahlan elpirult a gondolatra, aztán
visszatért a munkájához.
Nadine a betegszobában volt, a két sor ágyon elhelyezett betegekkel foglalkozott. Húsz ágy volt a
gyengélkedőben, és minden ágy foglalt volt. A padlóra terített takarókon is többen feküdtek. Más termekben is
voltak még betegek.
- Köszönöm - mondta Nadine, amikor Kahlan letette elé a holmikat, amiket hozott. Nadine füveket adagolt ki
fazekakba, teák készítéséhez. Más nők, akik a betegekkel foglalkoztak, lepedőket cseréltek, nyílt fekélyeket
tisztogattak és kötöztek át, vagy teát hoztak a szenvedőknek.
Nadine kivett egy rongyot a kosárból, egy vízzel teli lavórba mártotta, kicsavarta, és egy hangosan nyögdécselő
asszony homlokára rakta. Megveregette az asszony vállát.
- Tessék, kedvesem. Most jobb egy kicsit?
Az asszonytól csak egy gyenge mosolyra és egy bólintásra tellett.
Kahlan is ugyanezt tette néhány másik beteggel, izzadó arcukat hűs vizes ruhával törölte le, és bátorító,
kedveskedő szavakkal nyugtatta őket.
- Te is lehetnél gyógyító - jegyezte meg Nadine, amint egy percre megállt Kahlan mellett. - Nagyon gyengéd az
érintésed.
- Ez az egyetlen, amit tenni tudok. Meggyógyítani senkit sem tudnék.
Nadine közel hajolt.
- És azt hiszed, hogy én igen?
Kahlan körbepillantott a szobában.
- Értem, hogy mire gondolsz. De te legalább arra tetted fel az életedet, hogy segíts a betegeken. Az én életem a
kötelesség. A harc.
- Ezt hogy érted?
- Végső soron én harcos vagyok. Az a kötelességem, hogy embereknek ártsak más emberek védelmében. Ha a
hozzám hasonló emberek befejezik a harcot, a hozzád hasonlók dolga az, hogy meggyógyítsák, aki a küzdelem
után megmaradt.
Nadine közelebb húzódott Kahlanhoz.
- Néha én is azt kívánom, bár harcos lehetnék. Én azért küzdenék, hogy véget vethessek a szenvedéseknek, és
végül kevesebb legyen a sebesült, akikkel a gyógyítóknak foglalkozniuk kell.
Kahlannak végül el kellett hagynia a szobát. Nem bírta tovább elviselni a szagokat, és a füsttől rosszul lett.
Nadine sem érezte magát jobban, így Kahlannal tartott. Odakint mindketten leültek a padlóra, háttal a falnak
támaszkodva.
- Tehetetlennek érzem magam - sóhajtott fel Nadine. - Odahaza, ha valakinek fájt a feje, adtam neki valamit, és
jobban lett tőle. Ha egy nő teherbe esett, segítettem a hányingerén, és amikor eljött az ideje, segédkeztem a baba
születésénél. Akkor úgy látszott, hogy mindig tudok tenni valamit az emberekért.
Ez itt most egészen más. Csak nyugtatgathatom azokat, akikről tudom, hogy meg fognak halni, és állandóan az
jár az eszemben, hogy holnap talán már én fekszem az egyik ágyon. Nem tudom, mit tehetnék bármelyikükért is.
Teljesen hasznavehetetlennek érzem magam. Csak azt kívánom, legalább néhányukon segíthetnék, ahelyett, hogy
nézem, ahogy meghalnak.
- Értem - suttogta Kahlan. - Sokkal nagyobb elégedettséggel tölthet el, amikor egy gyermek születésénél
segédkezel.
Nadine elgondolkodva nézett maga elé.
- Néha az asszonyok elmondják nekem, hogy úgy érzik, sohasem fog elérkezni a szülés ideje. Az egész olyan
valószínűtlennek tűnik számukra. Várnak, és tudják, hogy el fog jönni az idő, de igazából mégsem hiszik el. Félnek
tőle, félnek azoktól a dolgoktól, amit más asszonyok meséltek nekik róla, hogy milyen is a szülés. Félnek a
fájdalomtól. Néha azt hiszik, a dolgok majd megváltoznak, hogy egy napon arra ébrednek, hogy nem terhesek már,
vagy valami hasonló.
Aztán jelentkezik a baba. Hirtelen pánikba esnek. Eljött az idő. Megrémülnek tőle, hogy végre most tényleg
meg fog történni. Néha csak a félelemtől sikoltoznak, azért, mert félnek a fájdalomtól. Ez az, amikor segíteni tudok
nekik. Azzal, hogy ott vagyok mellettük. Megnyugtatom őket, hogy minden rendben lesz.
Vannak, akik ekkor hiszik el először, hogy csakugyan megtörténik. Azt hiszem, természetes dolog, hogy félnek
egy olyan valamitől, ami ilyen mély változást hoz az életükbe. Amíg be nem fejeződik, amíg a nagy nap el nem
érkezik, sokan végig nyomorultul érzik magukat a rettegéstől.
Együtt üldögéltek a csendes folyosón, pihentek, és a nyögéseket hallgatták a betegszobából.
- Nadine, te még mindig azt hiszed, hogy a végén feleségül mehetsz Richardhoz, ugye?
Nadine ránézett Kahlanra, vakargatta a szeplőket az orrán, de nem felelt.
- Nem azért kérdeztem, hogy... rád akarok szállni, vagy ilyesmi. Csak azért kérdem, mert... hát, szóval te magad
mondtad, hogy te is ezeknek az ágyaknak az egyikére kerülhetsz. Én meg azon gondolkodtam, hogy... akár én is.
Én is megkaphatom a pestist, vagy akár valami mást.
Nadine Kahlant nézte.
- Te nem. Ne is mondj ilyet! Te nem kapod meg.
Kahlan hüvelykujja körmével két padlódeszka között a rést piszkálta.
- De megkaphatom. Épp arra gondoltam, hogyha megkapom, vagy valami, akkor mi lesz Richarddal? Akkor ő
magára marad.
- Mit akarsz mondani?
Kahlan belenézett Nadine lágy barna szemeibe.
- Ha valamilyen oknál fogva te lennél az, aki Richard mellett lesz, akkor jó lennél hozzá, ugye? Mindig jó
lennél hozzá?
Nadine nagyot nyelt.
- Persze, hogy az lennék.
- Komolyan kérdezem, Nadine. Annyi minden történik mostanában. Biztosan akarom tudni, hogy soha nem
okoznál neki fájdalmat.
- Soha sem bántanám Richardot!
- Egyszer már bántottad.
Nadine elfordult. Megvakarta a vállát.
- Az más volt. Meg akartam szerezni magamnak. Bármit megtettem volna érte, hogy megszerezzem, hogy velem
legyen. Ezt már elmagyaráztam neked egyszer.
- Tudom. - Kahlan egy, a padlórésbe szorult kis kődarabot piszkált a körmével. - De ha valami történne, és
kiderülne, hogy te leszel az, aki... hozzá megy feleségül, biztosan tudni akarom, hogy soha többé nem tennél vele
olyat. Tőled akarom hallani, hogy soha nem tennél olyat, amivel megbántanád Richardot. Semmit. Nadine egy pillanatig állta Kahlan tekintetét, mielőtt elfordította a fejét.
- Ha valaha is Richard mellé kerülnék, a világ legboldogabb emberévé tenném. Jobban törődnék vele, mint
bármelyik asszony a világon törődik az urával. Jobban szeretném, mint... szóval mindent megtennék érte, hogy
boldoggá tegyem.
Kahlan az ismerős karmok marcangolását érezte belül. Elviselte.
- Esküszöl rá, hogy ez igaz?
- Igen.
Kahlan elfordult, és megtörölte a szemét.
- Köszönöm, Nadine. Csak ezt akartam tudni.
- Miért kérdezel tőlem ilyesmit?
Kahlan megköszörülte a torkát.
- Ahogy mondtam, aggódom, hogy én is megkaphatom a pestist. Ha bármi is történne, jobbam elviselném, ha
tudnám, hogy lesz valaki, aki gondját viseli Richardnak.
- Amennyire én meg tudom ítélni, Richard egészen ügyesen tud gondot viselni magára. Tudod, hogy az az
ember jobban főz, mint én?
Kahlan felnevetett, és Nadine együtt nevetett vele.
- Hát, tényleg így van - mondta Kahlan. - Azt hiszem, ha Richardról van szó, szerintem bármelyik nő csak
örülhet, ha vele kötheti össze az életét.
- Rahl Nagyúr!
Richard megfordult, és meglátta Kerson tábornokot, aki szólította. Elengedte Kahlan kezét. Cara nesztelenül megállt Kahlan mögött.
- Igen, tábornok? Mit óhajtasz?
A tábornok egy levelet lobogtatva állt meg Richard előtt. A tábornokot szokásos testőrségén kívül egy poros, fáradt kinézetű katona is követte.
- Üzenet Reibisch tábornoktól a déli seregtől. - A tábornok hüvelykjével maga mögé bökött. - Grissom itt mögöttem éppen most lovagolt be vele.
Richard a még mindig zihálva lélegző fiatal katonára pillantott. Grissomnak lószaga volt. Richard úgy érezte, sokkal szívesebben lenne ő is lószagú, és lovagolna odakint, minthogy nap mint nap egy kis szobában ülve fordítsa egy tárgyalás és kivégzés hagymázas jegyzőkönyvét. Persze azt is gyanította, hogy ha a munkájával fel tudna mutatni valami hasznos eredményt is, akkor esetleg másként érezné.
Feltörte a pecsétet, és kinyitotta a levelet. Elolvasás után továbbadta Kahlannak.
- Nézd meg te is.
Amíg Kahlan a levelet olvasta, Richard a küldönchöz fordult.
- Hogy van a déli seregünk?
- Jól voltak, amikor eljöttem onnan, Rahl Nagyúr - felelte Grissom. - A Fény Nővérei csatlakoztak hozzánk, ahogy utasítottad őket. Most együtt táboroznak az embereinkkel, és együtt várjuk a parancsokat.
A levélben nagyjából ugyanez volt leírva. Mikor Kahlan befejezte az olvasást, Richard átvette tőle a levelet, és továbbadta Kerson tábornoknak. A tábornok olvasás közben elgondolkodva vakargatta szürke tüskefrizuráját. Mikor végzett, felnézett Richardra.
- Te mit gondolsz, Rahl Nagyúr?
- Szerintem okos gondolat. Nincs értelme, hogy visszavonjuk az egész csapatot ide északra éppen most. Ahogy Reibisch tábornok írja, olyan helyzetben lennének, hogy azonnal értesülhetnének róla, ha a Rend túl mélyen behatol az Újvilágba. Mi a véleményed?
A tábornok rántott egyet a nadrágján.
- Egyetértek Reibisch-sel. Ha az ő helyében volnék, én is ugyanezt tenném. Már úgyis ott van lent délen, miért ne vennénk ennek hasznát? Tényleg jó lenne tudni, mire készül a Rend, és ahogy írja, ha az ellenség feljön északra, hogy megtámadjon bennünket, abban a helyzetben lesz, hogy belemarhat a seggükbe. - A tábornok arca megrándult. - Elnézést, Inkvizítor Anya.
Kahlan mosolygott.
- Tábornok, az apám katona volt, mielőtt király lett. Az ilyesmi előhozza az emlékeimet. - Azt nem tette hozzá Kahlan, hogy ezek jó, vagy rossz emlékek voltak. - Én is egyetértek annak a stratégiai előnyével, ha van egy seregünk ilyen pozícióban.
Cara visszaadta a levelet Richardnak.
- Még egy dologban igaza van Reibischnek. Ha most feladja a helyzetét, és a Rend északkeletre indul, ellenállás nélkül lerohanhatja D'Harát. Még csak tudomást sem szereznénk róla. D'Hara azon a részen elég gyéren lakott. A Rend továbbvonulhatna északra, és meg sem tudnánk, csak akkor, amikor nyugatra fordulnak, és betörnek a Középföldre.
- Hacsak nem támadnának egyenesen a Népek Palotája ellen - vetette közbe a tábornok.
- Az végzetes hiba lenne, ha mindjárt D'Hara szívét vennék célba - ellenkezett Cara. - Trimack tábornok, a Palotaőrség Első Osztagának a parancsnoka megmutatná az ellenségnek, miért van az, hogy a Palotára támadók közül soha nem maradt egy hírmondó sem, hogy elmesélhesse véres vereségük történetét. A lovasság miszlikbe aprítaná őket az Azrith-síkságon.
- Carának igaza van - ismerte el a tábornok. - Ha az ellenség arra támad, a keselyűk ünnepelni fognak. Trimack majd gondoskodik róla. Ha északkeletre indulnak, D'Hara felé, az azért lesz, hogy oldalba támadjanak minket. Az a legjobb, ha Reibisch ott marad őrizni a kapukat.
Richardnak más oka is volt rá, hogy lenn tartsa délen Reibisch seregét.
- Rahl Nagyúr - szólalt meg a futár. - Kérdezhetek valamit?
- Persze. Mi az?
Grissom a kardmarkolatát babrálta.
- Mi történik a városban? Úgy értem, láttam, hogy az emberek halottakkal megrakott szekereket húznak, és láttam másokat, akik körbejártak az utcákon, és hangosan kiabáltak, hogy mindenki hozza ki a halottjait.
Richard mélyet lélegzett.
- Ez a másik ok, amiért azt szeretném, hogy Reibisch serege lenn maradjon délen. Középföldön elszabadult a pestis. A múlt éjjel hétszázötven ember halt meg.
- A szellemek óvjanak bennünket! - Grissom a nadrágjába törölte izzadó tenyerét. - Féltem tőle, hogy valami ilyesmiről lehet szó.
- Azt akarom, hogy vidd el a válaszomat Reibisch tábornoknak. Mivel köztünk jártál, nem akarom, hogy átvidd hozzájuk a járványt. Amikor visszaérsz, szóban mondd el az üzenetemet. Ne menj közelébe a bajtársaidnak, sőt ami azt illeti, senki más embernek sem annál jobban, mint ami szükséges hozzá, hogy meghalljanak. Mikor elérsz az őrségükig, mondd meg nekik, hogy továbbítsák az üzenetet a tábornoknak. Mondd meg, hogy jónak tartom az elképzelését. Az egész itteni parancsnokság is egyetért vele. Mondd meg, hogy hajtsa végre a tervét, és rendszeresen tájékoztasson bennünket.
Mivel jártál köztünk, nem térhetsz vissza a saját csapatodhoz. Miután átadtad az üzenetet, vissza kell jönnöd ide. Azt akarom, hogy vigyél magaddal egy nagyobb járőrcsapatot, hogy biztosan el tudd juttatni az üzenetet, aztán térjetek vissza ide valamennyien.
Grissom szívére szorított ököllel tisztelgett.
- Úgy lesz, ahogy parancsolod, Rahl Nagyúr!
- Szeretném megengedni, hogy visszamehess a csapatodhoz, katona, de minden erővel megpróbáljuk távol tartani a járványt a seregektől. Itt a város körül is szétszórtan állomásoztatjuk a csapatokat, hogy ne fertőződhessenek meg. Ezt is elmondhatod nekik odalenn.
Kerson tábornok megvakarta az arcát.
- A, igen, Rahl Nagyúr, erről is beszélnünk kell. Én magam láttam.
Richard elkomorodott a tábornok hirtelen arcfintora láttán.
- Micsodát?
- Nos, szóval a pestis elérte az embereinket.
Richard a torkában érezte dobogni a szívét.
- Melyik egységet?
A tábornok kézfejével megtörölte a száját.
- Mindet, Rahl Nagyúr. Úgy látszik, a szajhák bejartak a táborokba. A nők azt gondolták, ez így biztonságosabb lesz, mint a városban űzni a mesterségüket, ezekkel a gyilkosságokkal a fejük fölött. Én nem tudok róla, hogyan terjed a betegség, de Drefan azt mondta, így történhetett.
Richard hüvelyk- és mutatóujja közé szorította a halántékát. Fel akarta adni az egészet. Egyszerűen le akart ülni a padlóra, és feladni a harcot.
- Nem lett volna szabad kivégeztetnem Tristan Bashkart. Hagynom kellett volna, hogy az összes szajhát megölje. Számtalan életet menthettünk volna meg vele. Ha ezt előre tudtam volna, saját kezűleg ölöm meg mindet!
Érezte, hogy Kahlan keze együttérzően simít végig a hátán.
- Drága szellemek! - sóhajtotta Richard. Nem tudott mit mondani. - Drága szellemek! Mit művelünk mi magunkkal? Azok a nők akaratlanul is csapást mértek ránk Jagang nevében.
- Akarod, hogy kivégezzük őket, Rahl Nagyúr? - kérdezte Kerson tábornok.
- Nem - felelte Richard csendesen. - Ami történt, megtörtént. Már semmi értelme sem lenne. Különben sem szándékosan okozták a bajt. Éppen csak biztonságos helyre akartak menni.
Richard felidézte magában a templomcsapat egyik kivégzett varázslójának halála előtti szavait: „Nem tudom többé elfogadni, amit a Tehetségünkkel művelünk. Mi nem vagyunk sem a Teremtő, sem az Őrző. Még egy ellenszenves prostituáltnak is megvan a joga, hogy a saját életét élje."
- Grissom, szedd össze az őrjáratot, és ha ettél és pihentél, indulj vissza, és vidd el az üzenetemet Reibisch tábornoknak!
Grissom újra tisztelgett.
- Igenis, Rahl Nagyúr! Veszek magamhoz élelmet és ellátmányt, és egy órán belül úton leszek.
Richard bólintott. A futár elment.
- Rahl Nagyúr - mondta a tábornok -, ha nincs más, akkor jobb lesz, ha a dolgom után látok.
- Igenis van még egy dolog, tábornok. Vitesd külön a beteg katonákat a táborokból. Kerüljenek egy külön kórháztáborba. Hátha így korlátozni tudjuk a fertőzés terjedését. Talán még meg is tudjuk állítani.
Na, és nem akarok egyetlen prostituáltat sem a táborokban. Egyet sem! Lehet, hogy ezzel enyhíthetjük a járványt. Figyelmeztesd a nőket, hogy halálbüntetés terhe mellett maradjanak távol a táboroktól. Az őrök mellé állíttass íjászokat. Ha a prostituáltak figyelmeztetés ellenére közelebb merészkednek, nyilazzák le őket.
A tábornok nagyot sóhajtott.
- Értettem, Rahl Nagyúr. Azokat a katonáimat is el fogom különíteni, akik együtt voltak ezekkel a nőkkel. Majd ők fogják ápolni a betegeket.
- Jó gondolat.
Richard karjával átölelte Kahlant, úgy nézte a katonái kíséretében dolgára siető tábornok távozását.
- Miért nem jutott ez az eszembe hamarabb? Ha gondoltam volna rá, távol tarthattam volna a járványt a katonáktól.
Kahlan erre nem tudott mit válaszolni.
- Rahl Nagyúr! - szólalt meg Cara. - Felmegyek a Sliph-hez, és leváltom Berdine-t az őrségből.
- Veled megyek. Meg akarom kérdezni, megtudott-e valami újat Berdine a naplóból. Amellett ki is akarok szabadulni innen egy kis időre. Akarsz jönni te is? - kérdezte Kahlantól.
Kahlan szorosabbra fűzte a karját Richard dereka körül.
- Szeretnék.

Berdine a napló fölé hajolva olvasott. A Sliph előbb látta meg Richardot, mint Berdine.
- Akarsz utazni Mester? - kérdezte. - Meg leszel elégedve.
- Nem - felelte Richard, miután a kísérteties hang visszhangja elenyészett. - Köszönöm, Sliph, de most nem. Berdine hátradőlt, ásított és kinyújtóztatta a karjait.
- Örülök, hogy megjöttél, Cara. Már nem tudnék tovább ébren maradni.
- Úgy is nézel ki, mint akinek nem ártana egy kis alvás.
Richard a nyitott napló felé intett.
- Van valami új?
Berdine felállt, és a Sliph felé pillantott. Felvette a naplót, Richard felé fordította és átnyújtotta neki. Közelebb

hajolt, és lehalkította a hangját.
- Emlékszel, mikor elmesélted nekem, mit mondott az az ember, mielőtt kivégezték? Mit mondott arról, hogy
egy ellenszenves... nőnek is joga van, hogy a saját életét élje?
Richard tudta, miről beszél Berdine.
- Igen. Ricker varázslóra célzol.
- Ő az. Szóval Kolo is megemlíti itt. - Berdine egy pontra mulatott a naplóban. - Itt olvasd. Richard egy rövid ideig tanulmányozta a mondatot, mire sikerült fejben lefordítania.
- Ricker ellenszenves prostituáltja figyel, miközben itt ülök, és azon morfondírozok, micsoda kárt okozott a
csapat. Hallottam, hogy ma elvesztettük Lothaint. Ricker bosszút állt.
- Tudod, ki az a Lothain? - kérdezte Berdine.
- Ő volt a fővádló a Szelek Temploma tárgyalásán. Őt küldték ki, hogy helyrehozza a kárt, amit a csapat
okozott.
Richard felnézett. A Sliph figyelte őt. Richard közelebb lépett. Eddig erre soha nem gondolt. Miért nem jutott
ez eddig az eszébe?
- Sliph!
- Igen, Mester? Utazni akarsz? Meg leszel elégedve.
Richard még közelebb lépett.
- Nem. Nem akarok utazni, de beszélni szeretnék veled. Emlékszel rá, amikor hosszú-hosszú idővel ezelőtt a
Nagy Háború dúlt?
- Hosszú? Elég hosszú vagyok hozzá, hogy utazzunk. Mondd meg, hová szeretnél utazni. Meg leszel elégedve.
- Nem, nem az utazásra gondoltam. Emlékszel még nevekre?
- Nevekre?
- Nevekre. Emlékszel a Ricker névre?
Az ezüstarc kifejezéstelen maradt.
- Soha nem árulom el a látogatóimat.
- Sliph, te valaha élő ember voltál, ugye? Élő ember, mint én.
A Sliph mosolygott.
- Nem.
Richard Kahlan vállára tette a kezét.
- Élő ember, mint ő?
Az ezüstmosoly szélesebbé vált.
- Igen, én is szajha voltam, mint ő.
Kahlan krákogott.
- Azt hiszem, Richard azt akarta kérdezni, hogy te is nő voltál-e, Sliph?
- Igen, én is nő voltam.
- Mi volt a neved?
- Nevem? - A Sliph arca kicsit elfolyt, mintha meglepődött volna. - Én vagyok a Sliph.
- Ki tett téged Sliph-fé?
- A látogatóim.
- Miért? Miért csináltak Sliphet belőled?
- Mert soha nem árulom el a látogatóimat.
- Sliph, meg tudnád ezt pontosabban is magyarázni?
- Néhányan az itteni varázslók közül a látogatóim közé tartoztak. A leghatalmasabbak. Nagyon különleges
szajha voltam. És nagyon drága is. A varázslók közül sokan versengtek a hatalomért. Mások engem akartak
felhasználni rá, hogy eltegyem láb alól azokat a vetélytársaikat, akik a látogatóim voltak. Mások örömszerzésre
akartak felhasználni, de nem olyan örömökre, amelyeket én kínáltam nekik. Soha nem árultam el a látogatóimat.
- Úgy érted, örültek volna, ha elárulod nekik azoknak a varázslóknak a neveit, akik látogatóid voltak, esetleg
egy kicsit többet is ezeknek a látogatásoknak a természetéről?
- Igen. A látogatóim attól tartottak, hogy ezek a mások ilyen örömszerzésre akarnak felhasználni, ezért Sliphet
csináltak belőlem.
Richard elfordult. Beletúrt a hajába. A régi varázslók nem csak az ellenséggel háborúztak, hanem közben
egymással is. Mikor végre összeszedte a gondolatait, visszafordult a szépséges ezüstarc felé.
- Sliph, azok az emberek mára már mind halottak. Senki élő nem ismeri már őket. Nincsenek többé hatalomért
torzsalkodó varázslók. Tudsz még többet is mesélni róluk?
- Ők alkottak meg engem, és azt mondták, nem fogom tudni kiejteni a neveiket, amíg ők élnek. Azt mondták, a
hatalmuk megakadályoz benne. Ha igaz, hogy a lelkük már eltávozott ebből a világból, akkor ez többé nem számít,
és képes leszek kimondani a nevüket.
- Ez a Lothain egyike volt a látogatóidnak, igaz? És az a másik, Ricker ezért képmutatónak tartotta.
- Lothain. - Az ezüstarc ellágyult, ahogy mintegy kipróbálta a nevet. - Ricker varázsló eljött hozzám, és azt
mondta, hogy az a másik, Lothain a fővádló, és hogy az egy vadállat, aki ellenem fog fordulni. Azt akarta, hogy
segítsek neki eltávolítani Lothaint. Én visszautasítottam, hogy megnevezzem a látogatóimat.
A beállott csendet Richard törte meg.
- És Rickernek végül igaza lett. Lothain ellened fordult, és Sliphet csinált belőled, hogy ne tudj ellene vallani.
- Igen. Megmondtam Lothainnek, hogy nem kell félnie attól, hogy beszélni fogok. Azt mondta, ez nem számít,
hogy én csak egy szajha vagyok, és a világ egyáltalán nem fog hiányolni engem. Kicsavarta a karomat, és bántott.
A hozzájárulásom nélkül töltötte a kedvét rajtam. Mikor végzett, kinevetett, aztán az elmémben egy nagy villanást
láttam. - Aztán Ricker eljött hozzám, és azt mondta, hogy le fog számolni Lothainnel, és a hozzá hasonló
varázslókkal. Ott sírt a kutam mellett, és azt mondta, nagyon sajnálja, amit velem tettek. Azt mondta, hogy meg
fogja akadályozni, hogy a mágia segítségével embereket tehessenek tönkre.
- Szomorú voltál? - kérdezte Berdine. - Elszomorított, hogy Sliphet csináltak belőled?
- Elvették tőlem a szomorúságot, amikor megalkottak.
- És a boldogságot is elvették? - lehelte Kahlan.
- A kötelességet hagyták meg nekem.
Még ebben is hibát követtek el. Meghagyták egy részét a személyiségnek, aki valaha a Sliph volt, hogy hasznát
tudják venni. Az a rész, amit meghagytak, akárkinek odaadta magát, aki megfizette a kívánt árat: mágiát. Az
alkotóit csapdába ejtette a Sliph természete. Használhatták őt, de őrizniük is kellett, mert bárkinek - még az
ellenségnek is - felkínálta magát, ha meg tudta fizetni a megfelelő árat.
- Sliph - mondta Richard - bocsáss meg, hogy mi, varázslók ilyet tettünk veled! Nem volt jogunk hozzá.
Annyira sajnálom!
A Sliph mosolygott.
- Ricker varázsló megbízott vele, hogy ha egy Mestertől ezeket a szavakat hallom, akkor adjam át neki ezt az
üzenetet tőle: „Balra figyelj befelé. Jobbra figyelj kifelé. Őrizd a szívedet a kőtől."
- Ez mit jelent?
- Nem magyarázta meg nekem a szavait.
Richard rosszul érezte magát. Egy háromezer éves hatalmi harc miatt kell most meghalniuk? Lehet, hogy igaza
van Jagangnak: lehet, hogy a mágiának nincs többé helye ebben a világban.
Odafordult a többiekhez.
- Berdine, neked aludnod kellene. Rainának korán kell kelnie, hogy leválthassa Carát. Neki is pihennie kell.
Állíttassatok őrséget Kahlan lakosztályához, aztán menjetek és pihenjétek ki magatokat. Nekem is elegem van már
ebből a napból.

Richard legmélyebb álmából ébredt arra, hogy egy kéz lökdösi. Felült és megdörzsölte a szemét, zavartan próbált teljesen magához térni.
- Ki az? Mi az?
A hangja magának is úgy hangzott, mintha kavicsokat csörgetnének egy vödörben.
- Rahl Nagyúr? - hallott egy síró hangot. - Ébren vagy?
Richard ráhunyorgott a lámpást tartó alakra. Először nem ismerte fel, hogy ki az.
- Berdine?
Eddig sohasem látta másként Berdine-t, mint a bőr egyenruhájában. Most fehér hálóingben állt Richard szobájában, a haja leeresztve. Richard eddig még csak egyágú varkocsba fonott hajjal látta. Berdine mostani látványa nagyon zavarta.
Richard leszökkent az ágyáról, és villámgyorsan magára rántotta a nadrágját.
- Mi az, Berdine? Mi baj van?
Berdine elmaszatolt egy könnycseppet az arcán.
- Rahl Nagyúr, kérlek gyere velem! - Szavai csukló zokogásba fúltak. - Raina beteg!
7. FEJEZET
Miután Warren bevonszolta a kapálódzó nőt a sötét kis szobába, Verna olyan halkan csukta be utánuk az ajtót, ahogy csak tudta. Warren olyan szorosan tartotta a kezét a nő száján, ahogy mágikus hálója tartotta szorításában a nő Tehetségét. Verna nem tudta volna olyan jól semlegesíteni a nő mágiáját, mint Warren. A varázslók Tehetsége erősebb volt mint a varázslónőké - még Vernáénál is erősebb.

Verna kis lángocskát gyújtott felfelé fordított tenyerében. A nő szemei elkerekedtek, aztán hirtelen megteltek könnyel.
- Igen, Janet, én vagyok az, Verna. Ha megígéred, hogy nem kezdesz kiabálni, és nem árulsz el minket, megmondom Warrennek, hogy engedjen el.
Janet komolyan bólintott. Verna egyik kezében Janet szeme elől elrejtve a dacráját markolta, arra az eshetőségre, ha tévedett volna. Bólintott Warrennek, jelezve, hogy engedje el a fiatal nőt.
Mikor szabaddá vált, Janet Verna nyakába borult, és csendes zokogással fejezte ki örömét. Warren felemelte a tenyerét, és kis lángocska gyulladt benne, hogy jobban lássanak. A kicsi szoba falai nagy, sötét színű kőtömbökből épültek, mint az erőd többi része is. A kövek illesztésein át néhol tejfehér vízerecskék csordogáltak kemény cseppkőfoltokat rakva le útjukon.
- Ó, Verna - suttogta Janet - fogalmad sem lehet róla, micsoda öröm újra látni az arcodat!
Verna átölelte a síró és reszkető nőt, aki Verna köpenyébe kapaszkodott. A dacrája azért még mindig a kezében volt, Janet háta mögött.
Eltolta magától Janetet, és a könnymaszatos arcra mosolygott. Letörölt néhány könnyet, és megsimogatta Janet sötét fürtjeit.
Janet megcsókolta a gyűrűsujját- régi gesztus volt ez, amellyel a Teremtő oltalmáért szoktak folyamodni. Bár Verna szinte biztos volt benne, hogy Janet hűséges maradt a Fényhez, mégis nagyon megnyugtatta, hogy megérzése ily módon megerősítést nyert.
A Sötétség Nővérei az Alvilág Őrzőjének tettek esküt, és soha nem csókolnák meg a gyűrűsujjukat. Ez ugyanis a Nővér szimbolikus eljegyzését jelképezte a Teremtővel. Ezt a gesztust a Sötétség Nővérei nem tehetik meg. Nem álcázhatják valódi urukhoz, az Őrzőhöz kötődő lojalitásukat az ujjcsókkal, mert ezzel kihívnák maguk ellen sötét uruk haragját.
Miközben Janet Warrenre nézett és összemosolyogtak, Verna gyorsan eltüntette dacráját a ruhaujjában.
Verna és Warren mindketten észrevették, milyen furcsán van öltözve Janet. Mezítláb volt, derékban fehér zsinórral megkötött zsákszerű ruhája bokától nyakig ért és a karjait is csuklóig fedte, de olyan vékony és átlátszó anyagból készült, hogy Janet akár meztelen is lehetett volna.
Verna hüvelyk- és mutatóujja között megmorzsolgatta az áttetsző anyagot.
- A Teremtő nevére, miért viselsz te ilyesmit?!
Janet végignézett magán.
- Jagang minden rabszolgáját így öltözteti. Egy idő után az ember már észre sem veszi.
- Értem. - Verna megfigyelte, hogy Warren mindent megpróbál, ami tőle telik, hogy ne bámuljon Janetre.
- Verna, mit keresel te itt? - kérdezte Janet visszafogottan.
Verna vigyorgott, és belecsípett Janet arcába.
- Azért jöttem, hogy elvigyelek téged innen, te buta. Hogy kimentselek innen. Barátok vagyunk, vagy mi! Azt hitted, cserben hagylak?
Janet pislogott meglepetésében.
- A Prelátus hozzájárult, hogy utánam gyere?
Verna felemelte a kezét, és megmutatta Janetnek a napsugárdíszes prelátusi gyűrűt.
- Én vagyok a Prelátus.
Janetnek leesett az álla. Térdre rogyott, és Verna ruhája szegélyét kezdte csókolgatni.
Verna megragadta Janet vállát, és erőszakkal talpra állította.
- Hagyd abba! Nincs időnk ilyesmire!
- De... de hogyan? Mi történt? Hogy lehetséges ez? Hogy történt?
- Verna, azok a hálók már nem fognak sokáig kitartani - szólalt meg Warren halk, feszült hangon. - Már így is túl sokáig maradtunk.
- Janet, figyelj rám! Majd később beszélgethetünk. A mód, ahogy elértük, hogy bejuthassunk ide, csak kevés időt hagy arra, hogy ki is menekülhessünk. Veszélyes számunkra tovább is itt maradni.
- Az biztos - mondta Janet. - Prelátus, el kell...
- Verna. Attól mi még barátok vagyunk. Csak Verna.
- Verna, a Teremtő szerelmére, hogy tudtál bejutni Jagang erődjébe? Azonnal el kell tűnnöd innen! Ha rád találnak...
Verna elkomorult, és megérintette a karikát Janet alsó ajkában.
- Ez mi?
Janet elsápadt.
- Ez jelzi, hogy egyike vagyok Jagang rabszolgáinak. - Remegni kezdett. - Verna mentsd magad! Menj el innen! El kell tűnnöd innen! - suttogta sürgetően.
- Egyetértek - morogta Warren fogait csikorgatva. - Gyerünk!
Verna hátravetette a köpenyét a vállán át.
- Tudom. Most már, hogy rád találtunk, indulhatunk.
- Édes Teremtőm, fogalmad sem lehet, mennyire szeretnék veletek tartani, de ha megtenném, Jagang olyan dolgokat művelne velem, amiket el sem tudtok képzelni. Jaj, drága Teremtőm, el sem tudtok képzelni!
Már a gondolatra is teliszaladt a szeme könnyel. Verna egy pillanatra átölelte.
- Janet, figyelj rám! A barátod vagyok, tudod, hogy nem hazudnék neked. - Verna kivárt, amíg Janet nem bólintott. - Van rá mód, hogy kizárd az elmédből az Álomjárót.
Janet megragadta a ruhát Verna vállán.
- Verna, ne gyötörj engem hamis reményekkel! Fogalmad nincs róla, mennyire szeretnék hinni neked, de tudom, hogy...
- Ez az igazság. Hallgass ide Janet! Most én vagyok a Prelátus. Nem gondolod, hogy Jagang engem is a hatalmába kerítene, ha tudna? Mit gondolsz, miért nem szerezte meg a többieket? Mert nem tudta, azért.
Janet megint reszketett, könnyei végigcsorogtak az arcán. Warren Janet hátára tette a kezét.
- Amit Verna mond, az igaz, Janet Nővér. Jagang a mi elménkbe nem tud beférkőzni. Gyere velünk, és biztonságban leszel. Siessünk!
- Hogyan? - lehelte Janet.
Verna közel hajolt hozzá.
- Emlékszel Richardra?
- Persze. Kellemetlenség és csoda egy személyben.
Verna elmosolyodott rajta, hogy milyen pontos ez a jellemzés.
- Rendelkezik a Tehetséggel, azért is indultam utána, de ő ennél több is. Mindkét oldal megvan benne. Ami még ennél is több, ő a Rahl Nagyúr.
Háromezer évvel ezelőtt a Nagy Háborúban Richard őse létrehozott egy varázslatot, hogy kirekessze az akkori idők Álomjáróit a népe elméjéből. Ez a varázslat átszállt minden utódjára, akik Tehetséggel születtek.
Janet markolása szorosabbá vált Verna ruháján.
- Hogyan?! Hogyan működik?
Verna mosolygott.
- Olyan egyszerű, hogy azért nehéz elhinni. Néha a legerősebb mágia a legegyszerűbb. Csak arra van szükség, hogy felesküdj rá a szíved mélyéből, és a mágiája megvéd az Álomjárótól. Ameddig Richard életben van, és ezen a világon van, Jagang soha többé nem lesz képes behatolni az elmédbe.
- Hűséget esküszöm Richardnak, és megszabadulok Jagangtól?!
Verna bólintott a döbbent arcú Janetnek.
- Úgy van.
- Mit kell tennem?
Verna felemelt ujjával elébe vágott Warren tiltakozásának.
- Mondd utánam a szavakat, és szíved mélyéből gondold őket komolyan. Richard harci mágus, és ő vezeti a harcunkat Jagang ellen. Hiszünk benne, tiszta szívünkből hiszünk az ő tiszta szívében. Mondd velem a szavakat, higgy bennük, és szabad leszel.
Janet bólintott, és úgy kulcsolta össze a kezeit, mintha imádkozna. Arcán könnyek csorogtak. Verna elsuttogta az imádságot, szüneteket tartva, hogy Janet utánamondhassa a szavait.
„ Rahl Nagyúr, vezess minket! Rahl Nagyúr, taníts minket! Fényedben gyarapodunk. Kegyelmedben oltalmat találunk. Bölcsességed előtt fejet hajtunk. Azért élünk, hogy szolgáljunk. Életünk a tiéd."
Janet suttogó szavai visszhangozták Vernáét, amíg az ima végére nem értek.
Verna arcon csókolta Janetet.
- Szabad vagy, barátnőm! Most pedig siessünk, tűnjünk el innen!
Janet megragadta Verna ruhaujját.
- És mi lesz a többiekkel?
Verna tétovázott.
- Janet, semmit sem szeretnék jobban, mint megmenteni a többi Nővérünket is, de nem lehet. Most nem. Később majd meg fogjuk próbálni. Ha most látnánk neki, Jagang elfogatna bennünket. Azért jöttem el érted, mert a barátom vagy, és mert szeretlek. Mi öten megesküdtünk, hogy mindig védelmezni fogjuk egymást. Phoebe már velünk van, már csak te hiányoztál. Bármennyire szeretném is megmenteni a többieket, ezt most későbbre kell halasztanunk. Megígérem neked, hogy nem fogok megfeledkezni róluk, és nem hagyom cserben őket, de nem tehetjük meg most. Nem lehet mindent egyszerre.
Janet lehajtotta a fejét, és a padlót bámulta.
- Jagang megölte Christabelt. Láttam, amikor megtette. A sikolyai még most is kísértenek a rémálmaimban. Christabel sikolyai, és Jagang.
Verna úgy érezte, mint akit gyomron vágtak. Christabel volt a legjobb barátnője. Nem akarta megtudni a részleteket. Christabel átállt az Őrző oldalára.
- Ezért kell kivinnem téged innen, Janet. Az én rémálmaimban az irántad érzett aggodalmam kísért, és azok a dolgok, amiket Jagang tett veled.
Janet felkapta a fejét.
- És mi legyen Ameliával? Ő is közénk tartozott, az ötök közé! Őt nem hagyhatjuk itt!
Verna szigorú pillantást vetett Janetre.
- Amelia a Sötétség Nővére.
- Volt - felelte Janet. - Többé már nem az.
- Micsoda?! - suttogta döbbenten Verna.
Warren hozzájuk hajolt.
- Ha egyszer felesküdtél az Őrzőre, többé nem gondolhatod meg magad! Janet Nővér, nem bízhatsz abban, amit Amelia mond. Most pedig menjünk innen. Amelia az Őrző szolgálója.
Janet megrázta a fejét.
- Már nem. Jagang valamiféle küldetéssel bízta meg, ami mágiával kapcsolatos, és hogy teljesíthesse a feladatát, el kellett árulnia az Őrzőt.
- Képtelenség! - vetette közbe Verna.
- Igaz - makacskodott Janet. - Amelia visszajött, és újra felesküdött a Teremtőre. Beszéltem is vele. Fél éjszakákon át csak ül, sír, a gyűrűsujját csókolgatja, és a Teremtőhöz imádkozik.
Verna Janethez hajolt, és mélyen a szemébe nézett.
- Janet, nagyon figyelj rám! Láttad is, hogy megcsókolta a gyűrűsujját? Saját szemeddel láttad?! Teljesen biztos vagy benne, hogy nem másik ujját csókolta meg?
- Ott ültem mellette, próbáltam vigasztalni. Figyeltem őt!
Janet megcsókolta a saját gyűrűsujját, és suttogva esküdözött, hogy itt sújtsa halálra a Teremtő, ha nem igaz, amit mond.
- Úgy, mint most te? Pont úgy csókolta meg a gyűrűsujját, mint most te?!
- Igen. Csókolgatja az ujját, zokog, és imádkozik, hogy a Teremtő büntesse őt halállal azért a szörnyűségért, amit tett.
- És mi az, amit tett?
- Én nem tudom. Ha megkérdezem, sikoltozik és zokog, mint aki megőrült. Jagang nem engedi neki, hogy megölje magát. Jagang az ő elméjét is a hatalmában tartja, mint mindannyiunkét. Egyikünknek sem engedi, hogy megöljük magunkat, folyamatosan szolgálnunk kell őt.
Verna, nem hagyhatjuk itt Ameliát! Magunkkal kell vinnünk őt is! Én nem hagyom itt! Én vagyok az egyetlen támasza ezen a világon. Amiket Jagang művel vele...
Verna elfordult. A gyomra felkavarodott a gondolatra, hogy itt hagyják Ameliát, ha valóban elhagyta az Őrzőt. Ők öten nagyon közeli barátok voltak, több mint százötven éve, novícia koruk óta. A Fény Nővéreinek nem volt könnyű az életük, és ők öten megesküdtek, hogy összetartanak és védelmezik egymást.
- Verna, ő közülünk való, újra a Fény Nővére. Az ötök közé tartozik. Kérlek, Verna! Én inkább vele maradok, mintsem, hogy itt hagyjam őt egyedül.
Verna belenézett Janet rémült tekintetébe.
- Verna, Excellenciás Úrnak kell őt szólítanunk - suttogta reszkető hangon Janet. - Ha bármi okból megharagszik ránk, egy hétig a sátrakban kell szolgálnunk.
Warren emelkedő hangsúllyal szólította Verna nevét. Verna csendre intette.
- A sátrakban? Ez mit jelent?
Janet szemét újból elöntötték a könnyek.
- Odaad bennünket a katonáknak egy hétre. Arany karikát viselünk, tehát a katonák nem ölhetnek meg minket, mert aki aranykarikát hord, az Jagang tulajdona, de bármi mást megtehetnek velünk, amit akarnak. Egy héten át sátorról sátorra adnak bennünket. Még az idősebb nővéreknek is szolgálniuk kell a sátrakban. Jagang ezt úgy hívja, hogy a fegyelem leckéje, amit mindenkinek meg kell tanulni.
Janet térdre rogyott, és teste rázkódott a zokogástól. Mindkét kezét a szájára szorította. Verna mellé térdelt, és átölelte.
- Te nem tudod, mit csinálnak velünk Jagang emberei - zokogta Janet. - Te nem tudhatod, Verna!
- De megértem - súgta neki Verna - most már nyugodj meg. Minden rendben lesz. Elviszünk innen. Janet Verna vállára borulva megrázta a fejét.
- Nem hagyom itt Ameliát. Neki senkije nincs rajtam kívül. Én a Fény Nővére vagyok. A Teremtő soha nem bocsátaná meg nekem, ha magára hagynám. Ha itt hagynám, megtagadnám a Teremtő iránti kötelességemet. Amelia a barátom. Visszatért a Fénybe. Visszatért a Teremtőhöz. Jagang megint kiküldte őt a sátrakba. Ha nem leszek ott, amikor visszatér, meg fog őrülni. Rajtam kívül senki más nem törődik vele. A Sötétség Nővérei a közelébe sem mennek, a Fény Nővérei pedig nem bocsátanak meg neki. Én vagyok az egyetlen barátja. Én vagyok az egyetlen, aki megbocsátottam neki, és visszafogadtam a Fénybe.
Mikor visszatér, egy adta merő véres massza lesz. Te nem tudod, milyenek Jagang emberei. Jagang nem engedi meg, hogy bármit is meggyógyítsunk a Tehetségünk segítségével a törött csontokon kívül, amikor valaki visszatér a sátrakból. Azt szokta mondani, hogy ez is a lecke része, hogy a lelkünk lehet, hogy a Teremtőé lesz, amikor meghalunk, de ezen a világon a testünk Jagang tulajdona.
Mikor visszatérünk, összeforraszthatjuk a törött csontjainkat a Tehetséggel, de addig ezt a szenvedést is el kell viselnünk a többivel együtt. Ha nem leszek ott, senki más nem fogja meggyógyítani még a töréseit sem, és vigasztalni sem fogják.
Janet közel állt a hisztériához.
- Amelia nélkül nem megyek el!
Verna szédült, és hányingere volt. A szíve vadul vágtatott mellkasában a rémülettől. A torkában epe ízét érezte. Elcsukló hangon szólalt meg:
- Hogy tudjátok elviselni?
Janet a szívéhez emelte az öklét.
- A Fény Nővérei vagyunk, tűrnünk kell a Teremtő kedvéért.
Verna pillantást váltott az aggódó tekintetű Warrennel.
- Tudod, hol találhatjuk meg Ameliát? Talán megkereshetjük, és elvihetjük magunkkal.
Janet a fejét rázta.
- Sátorról sátorra adnak bennünket. Amelia bárhol lehet. A sereg minden irányban mérföldekre terjed. Nem olyan régen egy csomó foglyul ejtett nőt hoztak ide. Mindenhonnan sikoltozások hallatszanak, ezért nem kereshetjük egyszerűen csak a sikoltozás forrását. Amellett, ha kimegyünk a sátrak közé, öt percen belül bevonszolnak bennünket valamelyikbe.
- Mennyi idő? - kérdezte Verna. - Mennyi idő múlva tér vissza Amelia?
- Öt nap múlva, de utána sem lesz képes járni még vagy egy napig, esetleg kettőig.
Verna minden erejével azon volt, hogy fékezze kitörni készülő haragját.
- Nekem senki nem tiltotta meg, hogy a Tehetségemet használjam a meggyógyítására!
Janet felnézett.
- Ez igaz. Akkor öt nap. Holnap lesz telihold. Négy nappal a telihold után.
- Ki tudsz szökni innen? Mármint, hogy találkozhassunk. Nem hiszem, hogy még egyszer be tudnánk jutni ide.
- Nem túl messzire. Azt sem tudom elképzelni sem, hogy ti hogyan tudtatok bejönni.
Verna összeszorított ajkakkal mosolygott.
- Nem ok nélkül vagyok én a Prelátus. Warren is segített. Visszajövünk négy nappal a telihold után.
- Verna, van itt még valami. Ha Jagang nem tud beférkőzni az elmémbe, rá fog jönni, hogy valami nincs rendben.
Verna az arcára szorította a kezeit.
- De te már letetted az esküt! Nem vonhatod vissza, mert akkor semmit sem érne. Már felajánlottad a szívedet Richardnak!
- Akkor hát óvatosnak kell lennem.
- Meg tudod tenni? Meg tudod úszni a dolgot?
Janet az ajkaihoz érintette az ujjait.
- Muszáj! Van más választásom?
Verna felé nyújtotta a dacráját.
- Tessék. Legalább meg tudod védeni magadat vele.
Janet úgy lökte el magától, mintha mérgezett lenne.
- Ha megtalálják nálam ezt a dolgot, egy egész évre küldenek ki a sátrakba!
- Hát akkor legalább a Tehetségedet használhatod, most, hogy Jagang nem képes megakadályozni benne.
- Itt annak se veszem semmi hasznát. Jagang teljes ellenőrzése alatt tart mindenkit, akinek Tehetsége van, nővéreket, varázslókat egyaránt. Ha megpróbálnám mindannyiuk ellen használni az erőmet, az olyan lenne, mintha a vihart akarnám szemen köpni.
- Én is tudom. Pontosan ezért nem tudjuk kivinni innen azonnal a többieket. Nem sikerülne. A Sötétség Nővérei felvennék velünk a harcot, és a Pusztító Mágiájukkal darabokra szednének szét bennünket. - Verna összepréselte az ajkait. - Janet, biztos vagy benne, hogy ezt akarod?
- Ha nem segítenék egy végveszélyben lévő Nővéremnek, akkor mit érne az esküm, amit a Fény Nővéreként tettem? Egyikünk visszatért az Őrzőtől. Talán meg tud tanítani bennünket arra, hogyan hozhatjuk vissza a többieket is.
Vernának ez eddig nem jutott az eszébe. Warren a szemével türelmetlen jeleket adott neki. A varázsló állkapcsán rángatóztak az izmok. Janet is látta Warren feszültségét. Megragadta Verna vállait, és arcon csókolta. Aztán megfordult, és Warrent is átölelte.
- Kérlek, Verna, menjetek, amíg nem késő. Túl fogom élni azt az öt napot. Tudom, hogyan kell hajbókolni és megalázkodni Jagang előtt. Különben is, most eléggé elfoglalt. Lehet, hogy ennyi ideig el is tudom kerülni a figyelmét.
- Rendben. Hol találkozunk? A part mentén jöttünk a Grafan-öbölig, és nem ismerjük a környéket.
- A part mentén? Akkor eljöttetek az őrház mellett is, a dokkok közelében.
- Igen, láttam azt a helyet, de ott őrök vannak.
Janet közel hajolt.
- Ahogy te mondtad, senki nem tiltotta meg neked, hogy használd az erődet. Az őröket naplemente körül váltják. Várjatok az őrségváltásig, aztán hallgattassátok el őket. Így lesz egy biztonságos hely, ahol majdnem hajnalig várakozhattok. Valamikor az éjszaka folyamán odamegyek Ameliával.
- Akkor az őrházban. A holdtölte utáni negyedik éjszakán.
Janet gyorsan még egyszer megölelte Vernát.
- Öt éjszaka, és aztán szabadok vagyunk. Siessetek! Tűnjetek el innen!
Warren megragadta Verna karját, és kirángatta az ajtón.
8. FEJEZET
Nem sokkal azután, hogy felébredt, közvetlenül hajnal előtt, Richard a hálószobája ajtajánál állt, és a reggeli jelentést olvasta. Most először az egy éjszaka alatt meghaltak száma meghaladta az ezret. Ezer tragédia egyetlen éjszaka.

Ulic, aki a közelben állt hatalmas karjait összefonva, megkérdezte a számot. Ritka alkalom, hogy Ulic egyáltalán kérdez valamit. Richard nem tudott megszólalni, testőre kezébe nyomta a jelentést. Ulic hatalmasat sóhajtott, amikor elolvasta.

A városban káosz uralkodott. A kereskedelem annyira szétzilálódott, hogy már élelemhez is alig lehetett jutni. A fűtésre, főzésre használatos tűzifa is ritkaságszámba ment. Bármiféle szolgáltatást is nehezen lehetett találni, vagy azért, mert a mesteremberek féltek a városba jönni a felszerelésükkel, vagy mert elmenekültek onnan, vagy pedig már nem éltek.

Csak „gyógyszereket" lehetett bőséggel kapni az utcákon.
Richard a dolgozószobájába menet megállt egy piaci jelenetet ábrázoló hosszú faliszőnyeg mellett. Árnyéka csendesen mellésimult. Hányingere támadt a gondolatra, hogy újra belefogjon a tárgyalási jegyzőkönyv fordításába. Különben sem talált benne semmi újat. Leragadt egy hosszú jelentésnél, ami Ricker varázslónak egy andóliainak nevezett néppel való kapcsolatait tárgyalta. Unalmas volt, és Richard nem sokat értett belőle.
Ilyen korán reggel Richard még nem tudott újra szembenézni a könyvvel. Emellett még Raina állapota is halálra aggasztotta. A múlt héten egyre rosszabbul volt. Semmivel sem tudtak többet tenni érte, mint azért az ezer emberért, akik az éjjel meghaltak.
Shota azt mondta Kahlannak, hogy a Szelek Temploma újabb jelet fog küldeni, megmutatja a bejutás módját. A szellem is ugyanezt üzente. Akkor hát miért nem jön a jel? Mind halottak lesznek már, mire a szél elküldi a jelzést?
Richard kinézett a keleti ablakon, és látta a reggeli nap első sugarait előbukkanni két hegy között. Ahogy a felhők gyülekezését látta nyugat felől, tudta, hogy aznap éjjel nem fogják meglátni a teliholdat.
Kahlan szobája felé indult. Látnia kell Kahlan arcát: valamit, ami csüggedő lelkét felderíti. Ulic Egan mellé állt a folyosó sarkán. Egan ezt az éjszakát Kahlan őrzésével töltötte.
Nancy, aki éppen most jött ki Kahlan szobájából, üdvözölte Richardot.
- Kahlan ébren van már?
Nancy behúzta maga mögött az ajtót. Ulic és Egan felé pillantott a folyosón. Azok túl távol voltak hozzá, hogy meghallják, amit Nancy mond.
- Igen, Rahl Nagyúr. Csak egy kicsit lassú ma reggel. Nem érzi jól magát.
Richard megmarkolta az asszony karját. Gondolta ő is, hogy az elmúlt pár napban Kahlan valahogy gyengébbnek látszott, de következetesen elhessegette az aggodalmait. Érezte, hogy a vér kiszalad az arcából.
- Mi a baj?! Csak nem... beteg?! Csak nem...
- Nem, nem - sietett Nancy megnyugtatni Richardot, mert rájött, hogy halálra rémítette. - Semmi olyasmi.
- Akkor mi a baj? - makacskodott Richard.
Az asszony megpaskolta az alhasát, és közelebb hajolt. Hangját alig hallható suttogásig halkította.
- Csak a havi ciklusa, semmi egyéb. Pár napon belül elmúlik. Nem is mondanék semmit, tudja, csak így a járvány idején nem akarom megijeszteni Rahl Nagyurat. Csak el ne szólja magát neki, hogy megmondtam, mert leharapja a fejemet!
Richard megkönnyebbült mosollyal sóhajtott fel. Megszorította Nancy karját, hogy megmutassa, milyen sokra értékeli a jó szándékát.
- Hát persze, hogy nem mondom meg, Nancy! Nem is tudja, mennyire fellélegeztem. Képtelen lennék elviselni, ha ő...
Nancy megérintette Richard karját és melegen rámosolygott.
- Tudom. Ez az egyetlen oka, hogy elmondtam.
Miután Nancy tovagördült a folyosón, Richard bekopogott az ajtón. Kahlan éppen ki akarta nyitni, és meglepődött, hogy ott látja Richardot. Rámosolygott.
- Tévedtem.
- Miben?
- Sokkal jobb képű vagy, mint amilyenre emlékeztem.
Richard vigyorgott. Kahlan jókedvre tudta deríteni. Mikor Kahlan lábujjhegyre emelkedett és csücsörített, Richard gyors csókot nyomott a szájára. Aztán megfogta Kahlan kezét.
- Rainához indultam, hogy megnézzem, hogy van. Akarsz velem jönni?
Kahlan bólintott, de az öröm azonnal lehervadt az arcáról.
A Mord-Sithek szobájától nem messze Berdine-nel találkoztak. Berdine arca ólomszürke volt, a szeme vörös. A vörös bőrruháját viselte. Richard nem kérdezte meg, miért.
- Rahl Nagyúr, kérlek! Raina téged szeretne látni.
Richard fél karral átölelte Berdine vállát.
- Éppen hozzá indultunk. Gyere.
Richard nem kérdezte meg Berdine-től, hogy érzi magát. Szemmel látható volt, hogy rosszul van az aggodalomtól.
- Berdine, vannak, akik felgyógyulnak a pestisből. Raina erősebb bármelyiküknél. Ő Mord-Sith. Egyike lesz azoknak, akik felépülnek.
Berdine mereven bólintott.
Raina az ágyán feküdt. Ő is vörös bőrbe volt öltöztetve. Az ajtóban állva Richard Berdine-hez hajolt és suttogva megkérdezte:
- Miért van felöltözve?
A magától kínálkozó kérdést, hogy miért vöröset visel, Richard nem mondta ki.
Berdine megragadta Richard karját.
- Ő kért rá, hogy vörös Mord-Sith ruhába öltöztessem - Berdine elnyomott egy kis jajdulást - a végső csatára.
Richard térdre hullott az ágy mellett. Raina félig nyitott szemei rátekintettek. A Mord-Sith arcán izzadság gyöngyözött, felső ajka reszketett. Megmarkolta Richard karját.
- Rahl Nagyúr... kérlek, vigyél ki, hogy megnézzem Reggie-t!
- Reggie-t?
- A mókus... Kérlek, vigyél ki, hogy megetethessem Reggie-t! Ő az, amelyiknek a farkincájából hiányzik egy darab.
Richard mosolygott, bár a szíve elfacsarodott a fájdalomtól.
- Megtiszteltetésnek veszem.
Felemelte Rainát a karjaiba. A Mord-Sith sokat fogyott. Richard alig érezte a súlyát.
Raina Richard nyaka köré fonta a karját, és arcát Richard vállába fúrta, amíg a férfi a folyosókon végigcipelte.
Berdine mellettük ment, és Raina másik kezét fogta. Richard másik oldalán Kahlan haladt. Mögöttük Ulic és Egan masírozott.
A katonák, akikkel útközben találkoztak, csendesen engedtek nekik utat, földre szegezett tekintettel, szívre szorított ököllel tisztelegve, amíg Richard és kis menete elhaladt.
A tisztelgés ezúttal Rainának szólt.
Odakint a felkelő nap sugaraiban Richard leült az udvar macskakövére, és ölében tartotta Rainát. Berdine Raina fejéhez guggolt, Kahlan Richard másik oldalára ült le. Ulic és Egan, hátuk mögött összefogott kezekkel álltak meg nem sokkal mögöttük. Richard észrevett egy-két könnyet, amint lefelé vándoroltak a két kőarcon.
Richard az állával intett Kahlannak.
- Add csak ide azt a dobozt onnan, légy szíves!
Kahlan a jelzett irányba pillantott, és meglátta, mire gondol Richard. Egy kőpad alá berakott dobozban Richard magokat tartott. Kahlan leügyeskedte a doboz szoros tetejét, és odatartotta Richard elé.
Richard kivett egy maréknyi magot, és egy részét széthintette a kövön maguk előtt. A többit Raina sovány tenyerébe csorgatta.
Nem tellett sok időbe, mire két mókus iramodott feléjük a pázsiton át feltartott, izgatottan rángatózó farokkal. Richard eleget etette őket ahhoz, hogy tudják, az emberek megjelenése esetleg ennivalót jelenthet. Tömködték a magokat a pofazacskójukba, ahogy csak bírták, közben-közben izgatott csipogással estek egymásnak, próbálva elkergetni a másikat onnan.
Raina félig nyitott szemekkel figyelte őket.
Agielje arról a csuklójáról lógott le láncon, amelyiket Berdine tartotta a kezében.
A mókusok teli pofazacskókkal elrohantak az odújukhoz, hogy biztonságba helyezzék a zsákmányt.
Raina kinyújtotta a karját, keze a macskakövön hevert. Kinyitotta a tenyerét. Hörögve, felszínesen vette a levegőt.
Berdine gyengéden simogatta Raina homlokát.
Egy bokor alól újabb mókus bújt elő. Feléjük indult. Félúton megállt, és mozdulatlanná merevedve lesett körbe veszélyt keresve. Aztán villámgyorsan odafutott hozzájuk. A mókusnak hiányzott a farka vége.
- Reggie! - lehelte Raina.
Elmosolyodott, amikor Reggie felmászott a nyitott tenyerébe. Ott leült. Apró mancsaival Raina ujjaira támaszkodott, miközben nyelvével lapátolta a szájába a magokat. Aztán szünetet tartott, felegyenesedett Raina tenyerén, és átrendezte a magokat a pofazacskójában. Elégedetten visszahuppant, mancsait visszarakva Raina ujjaira.
Raina gyenge hangon felkuncogott.
Berdine homlokon csókolta Rainát.
- Szeretlek, Raina!
- Én is szeretlek, Berdine.
Richard érezte, hogy Raina izmai elernyednek. Ott halt meg a karjai között, miközben Reggie ette a magokat a tenyeréből.
9. FEJEZET
Richard a dolgozószobájában ült a székén. Kahlan mögötte állt, karjával átölelte Richard nyakát, arcát Richard feje búbjára hajtotta, és sírt.
Richard Raina Agieljét forgatta az ujjai között. Berdine azt mondta, Raina akarata volt, hogy Richard kapja meg az Agieljét.
Berdine engedélyt kért rá, hogy felmehessen a Toronyba, és elmondhassa a hírt Carának. Azt is kérte, hogy felválthassa Carát, aki egyedül őrködött odafent a Sliph mellett az elmúlt három napban.
Richard megmondta Berdine-nek, hogy azt tehet, amit akar, ameddig csak akarja, és ha szeretné, hogy Richard felmenjen vele őrségbe, vagy csak ott üljön mellette, szívesen vele megy. Berdine azt válaszolta, hogy egy időre szeretne egyedül maradni.
- Miért nem küld üzenetet a Templom?
Kahlan megsimogatta Richard haját.
- Nem tudom.
- Mit fogunk csinálni? - kérdezte Richard elkeseredetten, de ez nem olyan kérdés volt, amire választ várt volna.
- Egyszerűen nem tudom, mit tehetnék.
Kahlan a tenyerével Richard vállait masszírozta.
- Gondolod, hogy megtalálod a választ a tárgyalás jegyzőkönyvében?
- Amennyire én látom, lehet, hogy a legeslegutolsó sor, amit lefordítok, fog majd csak valami használható információval szolgálni. - Lassan megrázta a fejét. - Mire lefordítanám az egészet, már régen mind halottak leszünk.
Richard a lánccal nyakába akasztotta Raina Agieljét az amulett mellé. Az Agiel vörös színe jól harmonizált a medál rubinjával.
Egy darabig csend ülte meg a szobát, aztán Richard újra megszólalt.
- Jagang győzni fog.
Kahlan maga felé fordította Richard fejét.
- Ne mondd ezt! Kérlek, ne mondd ezt!
Richard mosolyt erőltetett magára.
- Igazad van. Mi győzünk.
Kopogtak az ajtón. Amikor Richard megkérdezte, ki az, Ulic dugta be a fejét.
- Rahl Nagyúr, Kerson tábornok szeretné tudni, beszélhetne-e veled néhány percre.
Kahlan megveregette Richard vállát.
- Megyek, és szólok Drefannak és Nadine-nek Raináról.
Richard az ajtóhoz kísérte Kahlant. Kerson tábornok ott várakozott az ajtó előtt, a szokásos kötegnyi jelentéssel a kezében.
- Pár perc, és utánad megyek - mondta Richard Kahlannak.
Ahogy Kahlan otthagyta Richardot Kerson tábornokkal és a jelentéseivel, Egan szegődött mellé kíséretül. Furcsa érzés volt, hogy most egyedül csak Egan van mellette. Úgy tűnt eddig, mintha legalább egy Mord-Sith folyton a közelében lett volna.
- Inkvizítor Anya - szólította meg Egan. - Néhány személy, akik éppen most érkeztek a palotába, veled és Rahl Nagyúrral akarnak beszélni. Megmondtam nekik, hogy mindenki el van foglalva. Nem akartam ezzel Rahl Nagyurat zavarni.
- Most, hogy ennyi csapás szakadt ránk, a Kérelmezők Csarnoka biztosan dugig van olyanokkal, akik velünk szeretnének beszélni.
- Ezek nem a Kérelmezők Csarnokában vannak. Az őrök akkor állították meg őket, amikor épp az egyik fogadóterembe akarlak bemenni. Nem mondhatnám éppen, hogy olyan arrogánsak, mint amilyen egyik-másik követ szokott lenni, de a maguk módján nagyon kitartóak.
Kahlan elkomorodva nézett fel a hatalmas testű szőke d'haraira.
- Megmondták, hogy kicsodák? Legalább ennyi kiderült róluk?
- Azt mondták, andóliaiak.
Kahlan megtorpant, és megragadta Egan hatalmas karját.
- Andóliaiak! És az őrök beengedték őket?! Andóliaiakat eresztettek be a Palotába?!
Egan a szemöldökét ráncolta.
- Azt nem hallottam, hogy jutottak be, csak azt, hogy itt vannak. Van valami gond, Inkvizítor Anya?
Egan keze már a kardmarkolaton volt.
- Nem, nem arról van szó. Csak éppen... jaj, jóságos szellemek, hogy lehetne megmagyarázni az andóliaiakat? Észrevehetően szavak után keresgélt. - Ők nem egészen... emberek.
- Ezt meg hogy érted?
- A Középföldön élnek mágikus teremtmények, és élnek olyan népek, akik rendelkeznek mágiával. Néha nem könnyű meghúzni közöttük a határvonalat. A mágikus képességgel bíró népek néha részben mágikus teremtmények is. Például, mint az andóliaiak.
- Mágia - mondta Egan szemmel látható viszolygással. - És ezek veszélyesek?
Kahlan nagyot sóhajtott, megváltoztatta a szándékát, és ahelyett, ahová előzőleg indulni akart, a fogadótermek felé vette az irányt.
- Nem igazán. Legalábbis általában nem. Akkor nem, ha tudod, hogyan kell bánnod velük. Az andóliaiakról senki nem tud túl sokat. Általában békén hagyjuk őket. A középföldiek jó része nem szereti őket. Az andóliaiak ellopnak dolgokat. Nem az értéke miatt, egyszerűen csak, mert a tárgyak vonzzák őket. Főként a csillogó tárgyak. Egy darab üveg, egy aranyérme, egy gomb: oly mindegy nekik.
Az emberek nem szeretik őket, mert az andóliaiak nagyon hasonlítanak az emberekre, és sokan azt gondolják, éppen ezért ember módra is kellene viselkedniük, de hát ők nem egészen emberek.
Többnyire egyszerű kíváncsiságból jelennek meg valahol. Nem szoktuk beengedni őket a Palotába, mert akkora kavarodást szoktak okozni. Sokkal jobb egyszerűen kívül tartani őket. Ha megpróbálják fegyelmezni őket, a mágiájukkal csúf dolgokra képesek. Nagyon csúf dolgokra.
- Talán szólni kellene a katonáknak, hogy zavarják el őket.
- Nem. Annak rossz vége lenne. Különleges formaságok szerint kell bánni velük. Szerencsére én ismerem ezeket a formaságokat. Majd én megszabadulok tőlük.
- Hogyan?
- Az andóliaiak szeretnek üzeneteket vinni. Ezt mindennél jobban szeretik, még a csillogó tárgyaknál is. Imádnak üzeneteket közvetíteni az emberek között. Azt hiszem, azért, mert emberibbnek érzik tőle magukat, ha bevonják őket az emberek ügyeibe.
A Középföld egyes népei fel is használják őket ilyen célokra. Az andóliaiak sokkal megbízhatóbban adják át az üzenetet, mint akármelyik futár. Egy csillogó gombért is hajlandók megtenni. Sőt, akár ingyen is. Azért élnek, hogy üzeneteket hordozzanak. Csak annyit kell tennem, hogy rájuk bízok egy üzenetet, és azonnal eltűnnek, hogy kézbesítsék. Egy andóliaitól így lehet legkönnyebben megszabadulni.
- És így mindtől megszabadulunk? - kérdezte Egan a fejét vakarva.
- Mindtől?! Jóságos szellemek, csak nem azt akarod mondani, hogy egy párnál többen is vannak?!
- Heten. Hat nő, mind egyformán néz ki, és egy férfi.
Kahlan majdnem megbotlott meglepetésében.
- El sem tudom hinni! Ez Rishi Legátus lesz a hat feleségével, akik mind testvérek. A hat nővér ugyanabból az... alomból való.
Az andóliaiak úgy tartották, hogy csak egy hat nőnemű egyedből álló alom méltó rá, hogy a Legátus feleségei legyenek. Kahlannak szédült a feje, ahogy koncentrálni próbált a Raina halála, a sok-sok egyéb halál okozta fásultsága ellenére. Ki kellett találnia, hová küldje az andóliaiakat, és milyen üzenettel.
Talán valamit a pestisjárványról. Elküldheti őket valahová egy üzenettel, ami a járványra figyelmeztet. Esetleg a Vadvidékre. A Vadon legtöbb népe jobban tolerálta az andóliaiakat, mint a Középföld többi népei.
A fogadóterem körüli folyosókat állig felfegyverzett őrök tömege töltötte meg. Ahogy Kahlan és Egan odaértek, két lándzsás katona kinyitotta előttük a mahagóni borítású dupla szárnyú ajtót.
A fogadóterem, ahol az andóliaiak várakoztak, egyike volt a kisebbeknek, ablakok nélkül. A sötét falak mentén szögletes gránittalapzatokon mindenféle szobrok sorakoztak, uralkodók mellszobrától ökreivel szántó parasztig. Minden szobor mögött sötét ibolyaszínű fél oszlopok közé erősített dús gesztenyebarna kárpit lógott a falról. Ettől a szobrok úgy néztek ki, mintha valami kiállítás darabjai lettek volna széttárt függönyökkel közszemlére téve.
A mennyezetről négy különálló csoportban metszett kristályüveges, díszes lámpák függtek ezüst láncokon. A sötét dekoráció miatt a tucatnyi lámpa sem volt képes enyhíteni a terem komor légkörét. A fekete márványpadlón három súlyos, sötét asztal állt.
Az andóliaiak az egyik ilyen asztal mellett álltak. A hat nővér magas és karcsú volt, és Kahlan nem tudta volna őket megkülönböztetni egymástól. Hajukat egy Andólia vidékén honos bokor bogyóinak levével narancssárgára festették. Andólia messze volt. A látogatók hosszú utat tettek meg Aydindrilig.
Nagy, kerek, fekete szemek figyelték Kahlan közeledését. Az asszonyok ezernyi apró, narancsszínű fonatba kötözött hajukkal úgy néztek ki, mintha narancsszín zsinórokból szőtt parókát viseltek volna. Spárgacsomóhoz hasonló hajukba kis, fényes dolgokat tűztek: gombokat, fémdarabokat, ezüst- és arany érméket, törött üveget, obszidiánszilánkot, akármilyen kacatot, ami elég fényes volt hozzá, hogy az ízlésüknek megfeleljen.
Mind a hatan fényesen csillogó, szaténszerű fehér anyagból készült, egyszerű, de elegáns ruhát viseltek. Mindannak ellenére, amit Kahlan tudott az andóliaiakról - például, hogy egy egyszerű vihar elől is nyafogva és nyöszörögve bújtak egy bokor alá, vagy egy földbe vájt lyukba oltalomért -, a nők valamiféle nemes légkört árasztottak maguk körül. Kahlan szerint ez így is volt rendjén: elvégre is a Legátus feleségei voltak, az andóliai nép vezetőjéé.
Maga a Legátus alacsonyabb volt a feleségeinél, és jóval idősebb. Nagy, kerek, fekete szemeit leszámítva leginkább egy tisztes hivatalnokra emlékeztetett enyhén túlsúlyos változatban. Kopasz koponyáját fehér hajsáv keretezte, amibe valami zsiradékot kentek, hogy csillogóvá váljon.
A feleségeihez hasonló szabású ruhát viselt, de ez aranyszín anyagból készült, és csillogó holmik soraival volt televarrva. Minden ujján legalább egy gyűrűt viselt. A sok csillogástól bizonyos távolságból nagyon előkelő látványt nyújtott. Közelebbről inkább egy őrült koldus benyomását keltette, aki feltúrta a szemétdombot, és kiszedegette a normális emberek által elhajigált kacatokat.
Rishi Legátus bőre ólmos szürke színű volt, szemei körül vörös karikák látszottak. Arcán buta vigyor ült, és imbolyogva állt a lábán. Kahlan nem túl gyakran látta őt, de nem ilyennek emlékezett rá.
A hat nővér sorban állt a Legátus előtt. Kihúzták magukat, vállaikat büszkén hátra feszítve.
- Osztozunk a Holdon - mondta egyikük.
- Osztozunk a Holdon - viszonozta Kahlan az andóliai nők hagyományos köszöntésével. Enyhülőben lévő görcsei emlékeztették rá, hogy a köszöntésnek többszörös jelentése van.
A többi asszony sorban elismételte a köszöntést. Kahlannak végigfutott a hideg a hátán attól, ahogy a nagy kerek, pislogó fekete szemek folyamatosan rámeredtek. Mikor a formális köszöntés véget ért, az asszonyok két hármas csoportra váltak szét, és férjük két oldalára hátráltak vissza. A Legátus olyan mozdulattal emelte fel a kezét, mint egy alattvalóit üdvözlő uralkodó. Közben idiótán vigyorgott. Kahlan rosszallóan húzta össze a szemöldökét a Legátus fura viselkedése láttán, bár abban egyáltalán nem volt biztos, hogy ez a viselkedés az andóliaiak között is furának számít-e.
- Osztozunk a Napon - mondta a Legátus botladozó nyelvvel.
- Osztozunk a Napon - felelte Kahlan, de Rishi már nem figyelt rá, Kahlan háta mögött kötötte le valami a figyelmét.
Kahlan hátrafordult, és Richardot látta feléjük sietni a szobán át mogorva arccal.
- Mi van a Holddal?! - kérdezte Richard, ahogy megállt Kahlan mellett.
Kahlan megfogta Richard kezét.
- Richard - kezdte figyelmeztető hangsúllyal. - Ez itt Rishil Legátus a feleségeivel. Ők andóliaiak. Épp most üdvözöltük egymást a hagyományos köszöntésükkel, ennyi az egész.
Richard arckifejezése megenyhült.
- Ó, értem. Mikor a Holdról mondtak valamit, azt hittem...
Richard arcából hirtelen kifutott a vér.
- Andóliaiak - suttogta magában. - Ricker varázsló az andóliaiakkal üzletelt valamit...
Hirtelen elmerülni látszott gondolatai útvesztőjében.
- Osztozunk a Napon - vigyorgott Rishi Legátus. - A nők osztoznak a Holdon. Egy férfi és egy nő osztozik a Napon, de nem osztoznak a Holdon.
Richard a szemöldökét dörzsölgette. Minden figyelmét lekötötte, hogy visszaemlékezzen valamire a fejében kavargó gondolatok között. Kahlan megszorította a kezét, remélve, hogy Richard megérti a jelzést, és hagyni fogja, hogy Kahlan a maga módján intézze el a látogatók ügyét.
- Rishi Legátus, szeretnélek megkérni rá, hogy...
- A férjünk olyan dolgokat ivott, amik boldoggá teszik - jelentette ki az egyik feleség olyan hangon, mintha fantasztikus hírt közölne. - Odaadta a kincseinek egy részét ezért az italért. - Arckifejezése zavarttá vált. - Az ital le is lassította őt, különben már hamarabb ideértünk volna.
- Köszönöm, hogy elmondtad ezt nekem - mondta Kahlan. Az ember mindig meg kellett, hogy köszönje az információt, amit az andóliaiak magukról mondtak el. Az andóliaiak az önmagukról szóló információt úgy értelmezték, mintha ajándékot adnának.
Kahlan újra a Legátushoz fordult.
- Rishi Legátus, szeretnélek megkérni rá, hogy vigyél el egy fontos üzenetet a kedvemért.
- Sajnálom - felelte a Legátus -, nem közvetíthetünk üzenetet a megbízásodból.
- De hát miért nem?
A hat feleség egyike Kahlanhoz hajolt.
- Mert már van egy nagyon fontos üzenetünk, amit át kell adnunk.
- Tényleg?
A nő pislogott a nagy fekete szemeivel.
- Igen. A legnagyobb megtiszteltetés! Férjünk a Hold üzenetét viszi.
- Micsodát? - lehelte Richard, és felkapta a fejét.
- A Hold üzenetet küld a Széltől - nyögte a Legátus részegen botladozó nyelvvel.
Kahlan úgy érezte, megdermed körülötte a világ.
- Hamarabb is ideértünk volna, de férjünknek sokszor meg kellett állnia, hogy igyon a boldogság italából.
Kahlan egész testét jeges borzongás járta át.
- Hamarabb is ideértetek volna! - ismételte Richard. - Miközben annyi ember hal meg, te részegeskedsz?! Hangja mennydörgésként dörrent. - Raina azért halt meg, mert te el voltál foglalva vele, hogy berúgj!
Richard szemmel nem követhető gyorsasággal kirobbant, és ökle olyan erővel találta el Rishi Legátust, hogy az átesett az asztalon.
- Emberek halnak meg, és te korhelykedsz! - mennydörögte Richard, és átugrott az asztalon.
- Richard, ne! - sikoltotta Kahlan. - Mágiája van!
Kahlan a szeme sarkából valami elmosódó vörös villanást vett észre. Cara rontott be teljes sebességgel, átvetődött az asztal fölött, és lesöpörte Richardot a lábáról.
Rishi Legátus őrjöngve tápászkodott fel. A szája sarkából vér szivárgott, álláról véres nyálcsíkok lógtak.
Mialatt talpra állt, karjából hullámzó fénypászmák és remegő sötétségfoltok kúsztak fel a mellkasára és gyülekeztek a szíve körül. A mágiáját gyűjtötte össze, hogy lesújtson vele Richardra. Richard a kardjáért nyúlt.
Cara ismét félrelökte Richardot, és a Legátushoz ugrott, visszakézből eltalálva azt a vérző száján. A Legátus megpördült, és dühét immár Carára koncentrálta. Cara macskaügyességgel a Legátus háta mögé pattant, és újra megütötte, hogy maga után csalja, és elterelje a figyelmét Richardról.
A Legátus végre összegyűjtve a mágiáját lecsapott vele Carára.
A levegő tompán puffant, és az idő mintha megremegett volna.
A Legátus fájdalmas nyögéssel összeroskadt. Cara már rajta is volt, még mielőtt Rishi teste a földre ért volna. Agieljét a Legátus torkába nyomta.
- Most már az enyém vagy! - vicsorgott a kíntól öklendező andóliaira. - Enyém a mágiád!
- Cara! - kiáltott rá Kahlan. - Ne öld meg!
A hat nővér egy nagy remegő csomóba kucorodva, rettegve ölelte át egymást. Kahlan kezével megérintve nyugtatgatta őket, hogy nem fog bántódásuk esni.
- Cara, ne bántsd! - szólt oda Kahlan. - Üzenetet hozott a Szelek Templomától.
Cara felemelte a fejét. A szemében valami furcsa, nyugtalanító fény ült.
- Tudom. Mágikus úton kapta az üzenetet. A mágiája most már az enyém. Az üzenet be van ágyazva ebbe a mágiába.
Richard visszalökte a kardját a hüvelyébe.
- Úgy érted, hogy te is ismered az üzenetet?
Cara bólintott, és kék szemei megteltek könnyel.
- Vele együtt én is ismerem. Osztozom vele a mágiájában, és az üzenet ismeretében is.
- Ulic, Egan - parancsolta Richard -, küldjétek ki a katonákat! Csukjátok be az ajtókat! Senki sem jöhet be ide!
Mialatt Ulic és Egan kitessékelték a katonákat, Richard a ruhájánál és a torkánál fogva megragadta a Legátust, felemelte, és egy székbe lökte. Aztán a hirtelen alázatos kinézetűvé vált andóliai vezető fölé tornyosult. Ziháló mellkassal kezébe szorította az amulettet és Raina Agieljét. Állkapcsán vonaglottak az izmok. A Legátusra szegezte az Agielt.
- Halljuk az üzenetet! És jobb lesz, ha nagyon pontosan mondod el! Emberek ezrei haltak meg, mialatt te részeg lumpolással fecsérelted az időt!
- A Szél üzenete két embernek szól.
Richard felkapta a fejét. Ezek a szavak nem csak a Legátus szájából hangzottak, hanem Caráéból is.
- Cara, te is tudod az üzenet szövegét? Pontosan úgy, ahogy ő?
Cara ugyanolyan meglepettnek nézett ki, mint Richard.
- Ugyan... ugyanúgy jön elő a szöveg nekem is, ahogy neki. Eddig csak annyit tudtam, hogy üzenetet hoz. A szövegét nem ismertem, amíg el nem kezdte mondani. Amikor mondta, akkor már én is tudtam.
- Kinek szól az üzenet?
Kahlan tudta, kinek.
- Richard Rahl varázslónak, és Kahlan Amnell Inkvizítor Anyának. - A szavakat ismét ketten mondták.
- Mi az üzenet? - kérdezte Richard.
Kahlan ezt is tudta. Richardhoz lépett, és megszorította a kezét, mintha az életéért kapaszkodna bele.
A szobában nem volt más Richardon, Kahlanon, Carán, Rishi Legátuson és a hat feleségén kívül, akik az asztal alatt lapultak. A lámpák fénye elhalványult körben a szobában, mintha valaki egyszerre lecsavarta volna őket. Az alakokra kísérteties, remegő félhomály borult.
A Legátus arca kifejezéstelenné vélt, úgy nézett ki, mint aki transzba esett. Felemelkedett a székből, álláról még mindig csöpögött a vér. A karja felemelkedett és Richardra mutatott. Ezúttal csak ő szólalt meg.
- A Szél megidéz téged, Richard Rahl varázsló! Mágiát loptak a Széltől, és arra használták, hogy kárt okozzanak vele ebben a világban. Hogy a Szelek Templomába beléphess, meg kell nősülnöd. Feleséged az lesz, akit Nadine Brightonnak hívnak.
Richard képtelen volt megszólalni. A szívére vonta Kahlan kezét, és két kézzel szorította oda.
Most Cara karja emelkedett fel, és megállapodott Kahlan irányában. Most csak ő beszélt, üres, érzelemmentes, hideg hangon.
- A Szél megidéz téged, Kahlan Amnell, Inkvizítor Anya! Mágiát loptak a Széltől, és arra használták, hogy kárt okozzanak vele ebben a világban. Hogy segíthess Richard Rahl varázslónak bejutni a Szelek Templomába, férjhez kell menned. Férjed az lesz, akit Drefan Rahlnak hívnak.
Richard térdre rogyott. Kahlan melléje.
Kahlan úgy hitte, éreznie kellene valamit. Semmi mást nem érzett, csak üres bénultságot. Az egész mintha valami álomban történne.
Azt hitte, ez a pillanat soha nem jön el. Most, hogy itt volt, mintha túl gyorsan történt volna az egész. Mintha egy szikláról zuhanna lefelé kapkodva valami után, amibe megkapaszkodhat, de semmit sem találva, zuhanva időtlenül valami jeges sötétségbe.
Vége. Mindennek vége. Az életének, az álmainak, a jövőjének, az örömeinek - mindennek vége. Neki már csak az maradt, hogy tegye a dolgát, amíg meg nem váltja a halál.
Cara lábai mellől Richard hamuszürke arca tekintett fel.
- Cara, könyörgök, ne tedd ezt velünk! - Richard hangja elcsuklott. - A jó szellemekre, ne tedd ezt velünk, Cara!
Cara kék szemei hidegen néztek vissza.
- Nem én teszem ezt veletek. Én csak a Szél üzenetét közvetítem. Mindketten bele kell, hogy egyezzetek ebbe, ha be akarsz jutni a Szelek Templomába.
- Kahlannak miért kell férjhez mennie?!
- A Szél szűz menyasszonyt követel.
- Kahlan nem szűz!
- De igen, az.
- Nem! Nem az!
Kahlan homlokát Richard arcához nyomta, és izmos nyakát átkarolva ölelte magához.
- Igen, Richard, szűz vagyok. Ebben a világban az vagyok. Shota elmondta nekem, hogy a szellemeknek csak ez számít. Ebben a világban, a mi világunkban, az élők világában szűz vagyok. Mi a másik világban voltunk együtt. Az itt nem számít.
- Ez őrültség! - suttogta Richard rekedten. - Ez tiszta őrültség!
- Ezek a Szél feltételei - jelentette ki Cara.
- Ez az egyetlen esély, amit kaptok - közölte a Legátus. - Ha nem fogadjátok el, a Szél kötelezettsége, hogy orvosolja az elkövetett hibát, megszűnik.
- Kérlek, Cara - lehelte Richard - kérlek... ne tedd ezt! Kell lenni más útnak is!
- Ez az egyetlen út. - Cara vörös bőrruhájában föléjük tornyosult. - Rajtatok múlik, helyrehozzátok-e a hibát. Bele kell egyeznetek. Ha nem válaszoljátok meg a Szél hívását, nem lesz több, és az elszabadított mágia tovább tombol.
- A Szél tudni szeretné a választ - mondta a Legátus. - Mindkettőtöknek bele kell egyeznie szabad akaratából. A házasságoknak minden tekintetben valódiaknak kell lenniük. Mindkettőtöknek tisztességes szándékkal kell belépnie a házasság kötelékébe, és hűségesnek maradni ahhoz, akivel összekötitek az életeteket.
- A Legátus a Szél igazságát mondta. Mi a válaszotok? - kérdezte Cara jéghideg hangon.
Kahlan átnézett a Richard szemeit borító könnyfátyolon, és haldokolni látta mögötte Richardot.
- Ez a kötelességünk. Csak mi menthetjük meg azokat a beteg embereket, de ha te úgy akarod, Richard, akkor nemet mondok.
- Hány Rainának kell még meghalnia a karjaim között? Nem kérhetlek téged arra, hogy más életek árán lehessek a tiéd!
Kahlan visszanyelte a torkából feltörő jajszót.
- Van valami... akármi... más, amivel megfékezhetnénk a járványt?
Richard a fejét rázta.
- Sajnálom. Cserben hagytalak. Nem találtam meg a megoldást.
- Te nem hagytál engem cserben, Richard. De nem tudom elviselni a gondolatát, hogy hány olyan halálnak lennénk az okozója, mint Raináé volt ma. - Kahlan Richard nyakába borult. - Annyira szeretlek, Richard!
Richard nagy kezeivel magához szorította Kahlan fejét.
- Hát akkor megegyeztünk. Meg kell tennünk.
Richard felállt, és Kahlant is felemelte magával.
Kahlan olyan sok mindent szeretett volna mondani Richardnak - de nem jöttek szavak a nyelvére. Aztán belenézett Richard szemébe, és rájött, hogy nincs is szükség rájuk.
Együtt fordultak Cara és a Legátus felé.
- Beleegyezem. Elveszem Nadine-t.
- Beleegyezem. Hozzámegyek Drefanhoz.
Kahlan Richard karjaiba dőlt, és könnyei megállíthatatlanul ömlöttek. Görcsösen zokogott. Richard olyan erővel szorította magához, hogy majdnem megfojtotta.
Cara és a Legátus hirtelen ott termettek, és szétválasztották őket
- Mindketten másnak ígérkeztetek el - nyilatkoztatta ki Cara. - Hűnek kell maradnotok választott párotokhoz!
Kahlan a Legátus válla fölött Richard szemébe nézett. Mindketten tudták, hogy most ölelték át egymást utoljára.
És Kahlan világa ezzel a pillanattal véget ért.
10. FEJEZET
Kahlan és Richard egymástól elkülönítve ültek, Carával és a Legátussal közöttük. Kahlan hallotta, hogy kinyílik az ajtó. Drefan és Nadine jött be. Miután Ulic beengedte őket, becsukta az ajtót utánuk.
Richard beletúrt a hajába, és felállt. Kahlan még nem merte próbára tenni a lábait. Minden kicsúszott a kezéből. Mindent fel kellett áldoznia a kötelesség oltárán.
Nadine mindenkit sorra szemügyre vett a szobában: a Legátust, a hat feleségét, Carát, Kahlant, végül Richardot is, miközben tétovázva odament hozzá.
Richard a padlóra bámult.
- Mindketten tudjátok, hogy a járványt mágiával indították el. Elmondtam mindkettőtöknek, hogyan lopták el ezt a mágiát a Szelek Templomából. A Templom most megüzente a feltételeit, mit kell megtennünk, hogy bejuthassak, és megállíthassam a járványt.
A Templom azt kívánja, hogy Kahlan is és én is házasodjunk meg. Sajnálom, hogy mindketten... belekeveredtetek ebbe a dologba. Én nem tudom az okát. A Templom nem magyarázta meg, miért kell ennek így lennie, csak azt, hogy ez az egyetlen esélyünk a járvány megfékezésére. Egyikőtöket sem kényszeríthetem rá, hogy részt vegyetek ebben: csak kérhetlek rá benneteket.
Richard megköszörülte a torkát: próbálta biztossá tenni a hangját. Megfogta Nadine kezét, és felemelte. A szemébe nem tudott nézni.
- Nadine, hozzám jössz feleségül?
Nadine pillantása azonnal Kahlant kereste. Kahlan az Inkvizítor-arcát viselte, ahogy az anyjától tanulta. A kötelességét teljesítette, ahogy az anyjától tanulta.
Nadine ezután végignézett a többieken, majd vissza Richard lehajtott feje búbjára.
- Szeretsz engem, Richard?
Richard végre felnézett, egyenesen Nadine szemébe.
- Nem. Sajnálom, Nadine, de nem. Nem szeretlek téged.
Nadine-t nem zavarta meg a válasz. Kahlan biztos volt benne hogy nem is számított másra.
- Feleségül megyek hozzád, Richard. Boldoggá foglak tenni Majd meglátod. Idővel majd meg fogsz szeretni.
- Nem, Nadine - suttogta Richard - nem foglak. Férj és feleség leszünk, ha beleegyezel, és hűséges leszek hozzád, de a szívem mindig Kahlané marad. Sajnálom, hogy ilyen kemény dolgot kell mondanom neked, éppen, amikor feleségül kérlek, de nem akarlak becsapni téged.
Nadine elgondolkodott egy percre.
- Nos, sokan kötnek közvetített házasságot, amelyek a végén mégis jól sikerülnek. - Rámosolygott Richardra. Kahlannak úgy tűnt, ez amolyan együttérző mosoly volt. - Ezt a házasságot a szellemek közvetítették. Ez azért jelent valamit. Hozzád megyek, Richard.
Richard Kahlanra nézett. Most ő következik. Azokban a halott szürke szemekben most mintha megvillant volna valami élő: Kahlan úgy látta, a harag.
Kahlan tudta, hogy azok a bizonyos karmok Richard bensőjét ugyanúgy marcangolják, mint az övét.
Mielőtt tudatosodott volna benne, azon vette észre magát, hogy Drefan előtt áll. Mikor először próbálkozott, nem jött ki hang a torkán. Egyszerűen nem tudott megszólalni. Újra megpróbálta.
- Drefan... leszel... a férjem?
Drefan kék Darken Rahl-szemei érzelem nélkül tekintettek rá. Valami okból Kahlan előtt újra felrémlett a kép: Drefan keze Cara lábai között. Majdnem elhányta magát.
- Ahogy Nadine mondta, rosszabb is érhetne, mint egy, a szellemek által közvetített házasság. Felteszem, semmi esély nincs rá, hogy valaha is szeretni fogsz engem?
Kahlan állkapcsa remegett, szemeit a padlóra szegezte. Ismét képtelen volt megszólalni, csak a fejét rázta.
- Hát nem baj. Attól még lehetnek szép perceink. Megteszem. Feleségül veszlek, Kahlan.
Kahlan most örült neki, hogy soha nem mondta el Richardnak, mit művelt Drefan Carával. Ha megtette volna, lehet, hogy Richard most elvesztette volna az önuralmát, amikor Drefan azt mondta, hogy elveszi Kahlant, és kardot rántott volna.
Cara és a Legátus előre léptek.
- A megegyezés megköttetett - jelentették ki egyszerre. - A Szél elégedett, hogy valamennyi érintett fél beleegyezését adta.
- Mikor? - kérdezte Richard rekedten. - Mikor lesz... mikor fogjuk... ? És mikor juthatok be a Szelek Templomába?! Emberek halnak meg! Segítenem kell, hogy a szél véget vessen ennek a szörnyűségnek!
- Ma éjjel - mondta Cara és a Legátus egyszerre. - Most azonnal indulunk a Kymermosst hegyre. Amint megérkezünk, azonnal megkötitek a házasságokat. Még ma éjjel.
Kahlan nem kérdezte meg, hogyan juthatnak el egy olyan helyre, ami nincsen ott többé. Igazából nem is nagyon érdekelte. Az egyetlen dolog, ami fontos volt, hogy az esküvőket már ma éjjel meg kell tartani.
- Sajnálom, ami Rainával történt - mondta Nadine Richardnak. - Berdine hogy viseli?
- Rosszul. Odafent van a Toronyban.
Richard Carához fordult.
- Megállhatnánk a Toronynál útközben? El kell mondanom Berdine-nek, mi történt. Őriznie kell a Sliphet, amíg visszatérünk. Ezt is meg kell mondanom neki.
- Én pedig szeretnék adni neki valamit, amitől jobban érezné magát - tette hozzá Nadine.
- Engedélyezem - mondta Cara azon a szörnyű, fagyos hangon.

Berdine rémült és döbbent volt, mikor Richard elmondta neki, mi történt. Richard nyakába vetette magát, és most már mindkettőjük nyomorúságát siratta. A Sliph a kútjából figyelte őket, komoly, mégis kíváncsi arccal.
Nadine a nagy táskájából előszedett kis bőrzacskókból kevert össze dolgokat, utasításokat adott Berdine-nek, mikor mit vegyen be, és megígérte, hogy ezek majd átsegítik a gyász fájdalmain. Richard megpróbált mindent elmondani Berdine-nek, amit esetleg tudnia kellhet, amire szüksége lehet.
Kahlan szinte érezte az idő múlását, mint valami bizsergő érzést a bőrén, ahogy egyre mélyebbre és mélyebbre zuhant a kétségbeesés sötétjébe.
- Mennünk kell - szólalt meg Cara véget vetve az időhúzásnak. - Keményen kell lovagolnunk, ha oda akarunk érni, mielőtt a telihold felkel.
- Hogyan fogom megtalálni a Szelek Templomát? - kérdezte Richard.
- Nem te fogod megtalálni a Szelek Templomát - felelte Cara. - A Szelek Temploma fog megtalálni téged, ha a feltételek teljesülnek.
Nadine megemelte a nagy táskáját Richard felé.
- Itt hagyhatnám ezt? Nehéz cipelni, és ha már úgyis visszajövünk ide...?
- Persze - felelte Richard élettelen, monoton hangon.
Amint visszamentek a lovakhoz, Kahlannak Richard mögött, Drefan mellett kellett mennie. Nadine menet közben Richard hátára tette a kezét. Elég ügyesen fogta vissza a diadala feletti örömét, de ez az érintés azért üzenet volt: Richard már hozzá tartozik.
A Toronyhoz vezető út alján, ahogy elfordultak a várostól, Kahlan hallotta a halottasszekereket húzó emberek kiabálását, hogy mindenki hozza ki a halottait. Hamarosan vége lesz ennek, vége lesz a járványnak, a szenvedésnek, a sok halálnak. Kahlan egyedül ebben lelt némi vigaszt. A gyerekekben és a szüleikben, akik életben fognak maradni.
Bárcsak Raina számára is időben érkezett volna az áldozatuk! Berdine nem mondta ki ezt, de Kahlan tudta, hogy ez a mondat sikoltozott Berdine fejében egész idő alatt.
Richard minden testőrének megparancsolta, hogy maradjanak a városban. Amikor Ulic és Egan meglátták Richard arckifejezését, nem is ellenkeztek. Csak Richard és Nadine, Kahlan és Drefan, Cara, a Legátus és a hat felesége lovagoltak a Kymermosst hegyre.
Kahlan nem tudta, hogyan vezet mindez ahhoz, hogy megnyíljon az út a Szelek Templomába, és nem tudta Richard sem. Kahlant azonban ez egyáltalán nem is érdekelte. Az egyetlen dolog, amire gondolni tudott, az volt, hogy Richard elveszi Nadine-t. Abban is biztos volt, hogy Richard meg csak arra gondol, hogy ő Drefanhoz megy feleségül.
Lovaglás közben Drefan történeteket mesélt, megpróbált mindenkit elszórakoztatni, javítani a hangulatukon. Kahlan nem sokat hallott belőle. Richard hátát figyelte meredten: csak az volt fontos, hogy lássa, ha Richard hátrafordul, amit néha-néha meg is tett.
Nem tudta volna elviselni, hogy ne nézzen Richardra, mégis, valahányszor pillantásuk találkozott, mind egy-egy tőrdöfés volt Kahlan fájó szívébe.
Kahlan nem lelt örömet az előttük feltáruló hegyi tájban, a zöldülő fűben, a kibomló páfránylevelekben, a bimbózó fákban. Meleg nap volt, összehasonlítva az eddigi tavaszi időjárással, de az ég peremén sötét felhők gyülekeztek. Valószínűleg még mielőtt a nap lemegy, el fogja érni őket a vihar. Az andóliaiak minden alkalommal félve megrázkódtak, valahányszor az égre tévedt a tekintetük.
Kahlan szorosabbra húzta maga körül a köpenyét. A kék menyasszonyi ruhájára gondolt, amit akkor akart viselni, mikor majd hozzámegy Richardhoz.
Azon vette észre magát, hogy Richardra kezd haragudni. Richard elhitette vele, hogy ő is lehet szerelmes, hogy ő is lehet boldog. Elhitette vele, hogy nem csak kötelesség van a világon. Arra csábította, hogy beleszeressen.
Mikor rájött, hogy Richardot hibáztatja, a könnyek újra megtöltötték a szemeit, és csendes áradatban zúdultak le az arcán. Hiszen ez nem csak vele történik meg. Ez megtörténik Richarddal is! Osztoznak ebben a kínban!
Az első alkalomra gondolt, amikor találkoztak. Olyan távolinak tűnt, amikor Darken Rahl orgyilkosai elől menekült, és Richard segített neki. Végiggondolta, mi mindent csináltak együtt, hogy valahányszor, mikor őrködött, és Richard aludt, arról ábrándozott, hogy ő egy közönséges asszony, aki bátran lehet szerelmes, nem pedig egy Inkvizítor, akinek el kell rejtenie az érzéseit, és szerelemtől mentes, kötelességteljesítő életre van kárhoztatva.
Richard azonban megtalálta az utat, megtalálta számára a módot, hogy Inkvizítor létére is szerethessen. És most mindez romokban hevert.
Miért tették ezt velük a szellemek? A választ a Shotával és a nagyapa szellemével folytatott beszélgetésre emlékezve találta meg. Nem csak jó szellemek léteztek, voltak gonosz szellemek is. Ebben nyilván ezeknek a gonosz szellemeknek a keze van. Ők akarták ezt, ők szabtak ilyen árat a Templomhoz vezető útért.
Az ilyen szellemek, akik ezt követelték tőlük, rosszabbak még a gonosznál is.
Délelőtt megálltak, hogy pihentessék a lovakat, és harapjanak valamit. Nadine és Drefan teli szájjal beszélgettek. A Legátus leült, és a feleségei etették. Nem volt könnyű dolga a felrepedt szájával. Az asszonyok combjukkal a combjához dörgölőztek, és kuncogtak, mikor elvette a falatokat a kezükből. Ők a férjük etetése közben csipegettek az ételből. Cara csendben evett. Kahlan nem figyelt rá, ki mit eszik.
Ő és Richard egyáltalán nem ettek. A napsütötte köveken ültek, csendben, mogorván, mozdulatlanul bámulva maguk elé a semmibe.
Mikor a többiek befejezték az étkezést, Richard őket nézte, amíg lóra szálltak. Bár mások nem látták meg, Kahlan észrevette Richard szemében a parázsló haragot. A szellemek Drefant választották ki, hogy megsebezze Richard szívét. Nem dönthettek volna ennél gonoszabbul.
- Hogy van a karod? - kérdezte Nadine Drefantól, mikor újra elindultak.
Drefan felemelte a kezét, és megmozgatta az ujjait, mintegy szemléltetésül.
- Majdnem, mint az új.
Kahlan figyelmen kívül hagyta a beszélgetést. Azok ketten egész délelőtt fecserésztek. Kahlan csendes világába el sem jutott az ilyesmi.
- Mi baj van a karoddal, Drefan Mester? - kérdezte a hat nővér egyike.
- Ó, valami semmirekellőnek nem tetszett a mód, ahogy a betegségeket ki akarom takarítani a világból.
Nagy fekete szemek pislogtak Drefanra.
- Mit tett veled?
Drefan dölyfösen kihúzta magát a nyergében.
- Megvágott a késével. Meg akart ölni a mocsok szemét.
- És miért nem sikerült neki?
Drefan egy öntelt legyintéssel lezárta az ügyet.
- Mutattam neki némi kis acélt, és máris futott az életéért.
- Én varrtam össze a sebét - újságolta Nadine az ámuldozó nővéreknek. - Jó mély volt.
Drefan olyan pillantást vetett Nadine-re, amitől az összezsugorodni látszott a nyergében.
- Mondtam neked, Nadine, hogy semmiség az egész. Nem akarok együttérzést érte. Sokan vannak nálam sokkal rosszabb helyzetben.
Nadine meghunyászkodó arckifejezése láttán Drefan egy kicsit visszakozott.
- De te jó munkát végeztél. A gyógyítóim bármelyike sem csinálhatta volna különbül. Szép munka volt, és én értékelem is.
Nadine mosolyogva lovagolt tovább.
Drefan a fejére húzta lenköpönyege széles csuklyáját.
„Jóságos szellemek - gondolta Kahlan - és ez az ember lesz az én férjem. Az életem hátralévő részében ez az ember lesz a társam, életem része."
Igen, amíg meg nem halhat, és újra együtt nem lehet Richarddal.
Édes halál, nem jöhetsz elég korán!

Clarissa összedörzsölte izzadó tenyereit, miközben a kulcslyukon át leste és hallgatta Nathan beszélgetését a Nővérekkel a másik szobában.
- Biztos vagyok benne, hogy megérted, Rahl Nagyúr - mondta éppen Jodelle Nővér -, hogy ez a te biztonságod érdekében is történik.
Nathan kuncogott.
- Milyen kedves a Császártól, hogy így törődik az én biztonságommal!
- Ha, ahogy mondod, Richard Rahl ma éjjel eltűnik a képből, akkor nincs miért aggódnod. Utána mindjárt megkapod. Ez így nyilván neked is megfelel.
Nathan haragtól izzó pillantást vetett rájuk.
- Megmondtam nektek, hogy Jagang terve be fog válni. Richard Rahlnak ma éjjel vége. A ti érdeketekben remélem, megtanuljátok, hogy többé ne vonjátok kétségbe a szavaimat!
Clarissának ügyeskednie kellett a kulcslyuknál, hogy ne veszítse szem elől Nathant, aki most elfordult a két Nővértől, és gondolataiba merült. Aztán visszafordult.
- És Jagang minden másba beleegyezett?
- Mindenbe - biztosította róla Willamina Nővér. - Örömmel várja, hogy te legyél a teljhatalmú meghatalmazottja D'Harában, és a legnagyobb megelégedéssel fogadta az ajánlatodat, hogy segítesz neki feldolgozni a proféciáskönyveket, amelyeket évek alatt gyűjtött össze.
Nathan felmordult.
- Hol vannak ezek a könyvek? Nem hiszem, hogy az lenne a dolgom, hogy beutazzam az egész Óvilágot csak azért, hogy néhány értéktelen kötetet megláthassak. Végtére is nekem D'Harában lesz dolgom! Mint az új Rahl Nagyúrnak, meg kell szilárdítanom a hatalmamat.
- Őexcellenciája előre látta, hogy ez megterhelő lenne számodra, ezért azt javasolja, hogy ő a varázslóival át fogja vizsgáltatni a könyveket, kiválasztatja velük a fontosabb köteteket, és ezeket küldi majd el neked elemzésre.
Clarissa értette, miről beszél a Nővér. Mielőtt a Nővérek megérkeztek, Nathan elmondta Clarissának, hogy Jagang valószínűleg nem fog beleegyezni, hogy Nathan belenézhessen minden próféciába, ami a Császár gyűjteményében van, még kevésbé, hogy Nathan megtudhassa, hol van ez a gyűjtemény. Jagang csak más varázslók által előzőleg gondosan kiválogatott kötetekbe fog betekintést engedni Nathannak.
Nathan ismét teljes figyelemmel fordult a Nővérek felé.
- Majd a maga idejében. Mindent a maga idejében. Ha majd együttműködve sikerül az Újvilágot rávennünk, hogy teljesítse az új urai iránti kötelességét, akkor örömmel fogadom Jagang ölebeinek a látogatását. Addig azonban nem szívesen venném, ha olyanok is megismernék a pontos tartózkodási helyemet, akik rendelkeznek a Tehetséggel. Ezt nyilván a Császárunk is meg fogja érteni. Ezért most rögtön el is fogom hagyni ezt a helyet.
Jodelle Nővér felsóhajtott.
- Ahogy mondtam, a Császár boldogan hozzájárul, hogy elhozzuk neked a könyvet. Azt viszont meg kell értened, hogy joggal tart attól, hogy túl közel engedjen magához egy, a te képességeiddel bíró varázslót, akinek az elméje rejtély előtte. Bár lelkesen pártolja a megegyezéseteket, Jagang Császár elővigyázatos ember.
- Akárcsak én - válaszolta Nathan. - Ezért nem egyezhetek bele, hogy elhozzátok hozzám a könyvet. Ez a mai találkozásunk itt az utolsó kockázat, amit vállaltam. Ugyanakkor kell nekem az a könyv. Amíg meg nem kapom, nem tudhatom, mennyire biztonságos számomra D'Harába menni.
- Őexcellenciája megérti, és nincs kifogása a kérésed ellen. A célját hamarosan eléri, ezért nem lesz többé szüksége a könyvre. Amellett nem sok hasznát venné egy olyan világ feletti uralomnak, amelyből hiányoznak a neki szolgáló alattvalók.
A könyv csak Amelia Nővér kezében működik, mivel ő ment el a Szelek Templomába, hogy kihozza onnan. A Császár felajánlja neked akár a könyvet, akár Amelia Nővért. Ha akarod, elküldjük hozzád Amelia Nővért.
- Hogy Jagang megtudhassa, hol vagyok? Nem hinném, Nővér! A könyvet választom.
- Őexcellenciájának így is megfelel. Elküldhetjük neked, vagy találkozhatsz valakivel, aki átadja. Csak az ellen van kifogása, biztonsági okokból, mint már mondtam, hogy te személyesen gyere el érte.
Nathan elgondolkodva simogatta az állát.
- Na, és mi lenne, ha elküldenék valakit veletek érte? Egy megbízottat, aki az én érdekeimet képviseli? Olyasvalakit, aki lojális hozzám, így nem kell attól tartanom, hogy Jagang beleás az elméjébe, és megtudja belőle, hol fogok tartózkodni? Olyan valakit, aki nem bír Tehetséggel? Így Jagangnak nem kell tartania tőle.
- Aki nem bír a Tehetséggel? - Jodelle Nővér fontolgatta a dolgot egy pár pillanatig. - És megvizsgálhatjuk, a védőpajzsaid nélkül, hogy eldönthessük, csakugyan nincs-e benne Tehetség?
- Természetesen. Azt akarom, hogy ez a kapcsolat Jaganggal kölcsönösen gyümölcsöző legyen. Nem kockáztatnám azzal, hogy megpróbálom átejteni. Kiépíteni akarom a bizalmat, nem lerombolni! - Nathan tétován köhécselt. - Azt viszont meg kell értenetek, hogy ez a személy... khm... értékes számomra. Ha bármi történne a hölggyel, azt a legteljesebb mértékben rossz néven venném.
A két Nővér mosolygott.
- A hölggyel. Hát persze - jegyezte meg Willamina Nővér.
- Nahát, Nathan - mosolygott a sarkain hintázva Jodelle Nővér -, te csakugyan kiélvezed a szabadságodat.
- Komolyan gondolom - mondta Nathan tárgyilagos hangon. - Ha bármi történne a hölggyel, az egyezség semmis. Úgy küldöm el őt, mint a Jagangba és a megegyezésünkbe vetett bizalmam jelét. Én teszem meg az első lépést a kölcsönös bizalom irányába, hogy a Császár láthassa, az én szándékaim őszinték.
- Megértettük, Nathan - válaszolta Jodelle Nővér, most már sokkal komolyabb hangnemben. - Nem fog bántódása esni a hölgynek.
- Amikor átveszi a könyvet, kísérjék biztonságba, Jagang csapatainak hatóterületén kívülre, aztán hagyják őt magára. Ha netán követnék, azt tudni fogom. Ha követnék, azt a lehető legkedvezőtlenebb viselkedésként értékelném: az irántam tanúsított ellenséges szándéknak, és az életem elleni merénylet kísérletének tekinteném.
Jodelle Nővér rábólintott.
- Érthető, és nagyon is ésszerű. A hölgy eljön velünk, megkapja a könyvet, biztonságban visszatér hozzád anélkül hogy követnék, és mindenki boldog lesz.
- Helyes! - Nathan hangja határozott volt, mint aki lezártnak tekinti az üzletet. - Ma éjjel Jagang megszabadul Richardtól. Mikor a könyvet biztonságban a kezemben tudom, a déli hadseregem meg fogja adni magát Jagang előretolt csapatainak, amivel teljesítem a megegyezés rám eső részét.
Jodelle Nővér meghajolt.
- Megegyeztünk, Rahl Nagyúr! Őexcellenciája üdvözöl a Birodalom kebelében, mint alatta rangban legelső alattvalóját!
Nathan az ajtó felé fordult, ami mögött Clarissa térdepelve hallgatózott.
Clarissa felugrott, és a szoba túlsó végébe, az ablakhoz futott. Fél kézzel széthúzta a függönyt, és úgy tett, mint aki az ablakon nézeget kifelé, mikor meghallotta az ajtó nyílását.
- Clarissa! - szólította Nathan.
Clarissa megfordult, és látta, hogy Nathan a kilincset fogva áll az ajtóban. Mögötte láthatta a két kíváncsian figyelő Nővért is.
- Igen, Nathan? Óhajtasz valamit?
- Igen, Clarissa. Szeretném, ha egy kis utazásra mennél a kedvemért. Egy kis üzleti útra. Szeretném, ha a barátaimmal tartanál: íme, ők azok.
Clarissa bő szoknyája alját kezébe fogva megkerülte az asztalt, és követte Nathant a másik szobába. Nathan bemutatta a két Nővérnek.
A két Nővér Clarissa ruhakivágására tekintett, aztán mindentudó, önelégült mosollyal nézett össze. Clarissa úgy érezte, megint csak szajhának nézik.
- Clarissa, légy szíves, indulj azonnal ezekkel a hölgyekkel. Mikor célhoz értek, át fognak adni neked egy könyvet. Te visszajössz a könyvvel. Emlékszel, mit mondtam, hová indulok holnap?
- Igen, Nathan.
- Ott találkozunk, ha megkaptad a könyvet. Senki, érted, SENKI nem tudhatja meg, hol találkozunk. Megértetted?!
- Igen, Nathan.
- Megyek, szerzek neki egy lovat - mondta Willamina Nővér.
- Lovat? - akadt el a lélegzete Clarissának. - Én még életemben nem ültem lovon! Én nem tudok lovagolni!
Nathan csak türelmesen legyintett a tervükben beállt fordulatra.
- Van egy kocsim. Idehozatom, és Clarissa utazhat abban. Megfelel ez így mindenkinek?
Jodelle Nővér megrántotta a vállát.
- Ló, kocsi, mit számít? Nekünk mindegy, amíg megvizsgálhatjuk, hogy valóban nem hordozza-e a Tehetséget.
- Vizsgáljátok csak, ahogy tetszik. Idehozatom a kocsit, amíg, ti megvizsgáljátok, aztán Clarissa összecsomagolhat magának egy pár dolgot.
- Megegyeztünk.
- Jó, akkor ezt megbeszéltük.
Nathan Clarissa felé fordult, háttal a két Nővérnek.
- Nem fog sokáig tartani, drágám, és aztán újra együtt lehetünk.
Megigazgatta Clarissa vékony aranyláncon függő medalionját. Belenézett a lány szemébe.
- Várni fogok rád! Megmondtam ezeknek a barátaimnak, hogy ha bármi történne veled, attól több, mint boldogtalan lennék.
Clarissa belenézett Nathan gyönyörű szemeibe.
- Köszönöm, Nathan. Elhozom neked a könyvet, ahogy kérted.
Nathan arcon csókolta.
- Köszönöm drágám. Nagyon kedves tőled. Akkor hát szerencsés utat!
11. FEJEZET
A gyülekező sötét, borús fellegek ellenére a Kymermosst hegy csúcsa felett valamiféle kísérteties nyugalom ült. Az andóliaiak nyugtalan pillantásokat vetettek az égre. Kahlan nézte, hogyan száll le Richard a lováról. Az aranyköpeny meg sem lebbent a természetellenesen mozdulatlan levegőben. Drefan felajánlotta a kezét, hogy lesegítse Kahlant a lováról. Kahlan úgy tett, mint aki nem veszi észre.

A leszálló nap eltűnő fényében a romok csak homályos, ijesztő árnyak voltak. Mint valami rég kihalt szörnyeteg csontjai, amelyek arra várnak, hogy újra életre kelhessenek, és felfalhassák Kahlant. Bár ma éjszaka telihold lesz, az ólomszín felhők teljesen el fogják takarni. Ha a leszálló nap fénye elenyészik, az elhagyatott csúcson szuroksötét lesz.

Nadine a szikla peremét bámuló Richard mellett állt. Drefan Kahlan közelében maradt. Nem akart túl tolakodónak látszani annak a nőnek a szemében, aki hamarosan a felesége lesz, de nem is akarta őt semmibe venni. Akárcsak Nadine, Drefan sem tekintette a mai éjszakát személyes boldogsága végének.

Miután kikötötték a lovakat, a Legátus és Cara beterelték a menyasszonyokat és a vőlegényeket egy omladozó kör alakú kerti épületbe, amit az egyik oldalon ívelt kőpadok, a másikon romos oszlopok alkottak. Az oszlopokat összekötő áthidaló elemek jórészt már hiányoztak, az eredeti tízből már csak négy volt a helyén.

A gyengülő világosságban a távolban Kahlan még láthatta a szikla pengeéles peremét, és azon túl a távolabbi hegyek sötét karéját. A Szelek Templomának valahol arrafelé kellett lennie.
Kahlant Drefan mellé ültették az egyik íves kőpadra. Két paddal arrébb Richard Nadine mellett ült. Kahlan odapillantott, és látta, hogy Richard visszanéz rá, de aztán Drefan előredőlt, és eltakarta Richardot Kahlan tekintete elől. Kahlan ekkor az előtte álló Legátusra és Carára összpontosította a figyelmét. A hat nővér most is a férjük mögött sorakozott fel.
- Azért jöttünk itt össze - mondta egy emberként egyszerre a Legátus és Cara - hogy összeadjuk Richard Rahlt és Nadine Brightont, és hogy összeadjuk Kahlan Amnellt és Drefan Rahlt.
Ez a szertartások legszentebbike, ami a legkomolyabb eskü által köti össze ezen társakat egész életükre. E házasságok kötésénél maguk a szellemek tanúskodnak, és érvényüket ők szentesítik.
Kahlan a töredezett kőpadló repedésein át feltörő gazokat bámulta, és alig figyelt a hűségről, lojalitásról, kötelességről elhangzó szavakra. A levegő olyan meleg és fülledt volt, hogy alig tudott lélegzetet venni. Fehér inkvizítori ruhája a hátához tapadt. Mellei között izzadság gyöngyözött.
Akkor kapta fel a fejét, amikor Drefan a karja alá rakott kézzel próbálta felállítani.
- Mi? Mi az?
- Itt az idő - mondta Drefan. - Gyere!
És azután ott állt a Legátus és Cara előtt, Drefan mellette, és a másik oldalán a Legátus három felesége kíséretként. Elnézett Drefan mellett, és látta Richardot Nadine mellett állni a másik három andóliai nő kíséretében. Nadine mosolygott.
- Ha bárkinek van valami kifogása ezen személyek házassága ellen, most szóljon, mert ami megköttetik, többé szét nem oldozható.
- Nekem van kifogásom! - szólalt meg Richard.
- Mi az? - kérdezte a Legátus.
- A Szél azt követeli, hogy a házasságok saját akartunkból köttessenek meg. Ez nem igaz. Bennünket kényszerítenek rá. Azt mondták nekünk, hogy emberek fognak meghalni, ha nem egyezünk bele. Én nem szabad akaratomból vagyok itt, csak azért, hogy emberi életeket menthessek meg.
- Akarod megmenteni azoknak az embereknek az életét, akik meghalnának, ha a Szelek Templomából ellopott mágiát nem sikerülne megállítani? - kérdezte a Legátus.
- Hát persze, hogy akarom.
- Ez az esküvő része ennek a szándékodnak. Ha nem vállalod, azok az emberek meghalnak. Te meg akarod menteni őket. Azoknak a szellemeknek a nézőpontjából, akiknek szavuk van ebben az ügyben, ez az akaratod szabad akaratnak számít.
Ha vissza kívánod vonni a beleegyezésedet, most kell megtenned, az esküitek előtt. Utána már nem változtathatod meg a véleményedet.
A levegő fülledt csenddel telt meg. Kahlan reménytelenül zuhant a tintafekete mélységek felé. Ez az egész túl gyorsan zajlik. Túl gyorsan ahhoz, hogy lélegzethez juthasson.
- Beszélni akarok Richarddal, ha meg kell tennem. Mielőtt megtenném - szólalt meg Kahlan. - Négyszemközt!
A Legátus és Cara egy pillanatig csak bámultak Kahlanra.
- Akkor siessetek - felelték aztán egyként. - Kevés az időnk. A Hold már emelkedik.
Elvonultak, olyan távolságra a kőkörtől, hogy Kahlan meglehetősen biztos lehetett benne, hogy senki nem tudja kihallgatni őket.
Kahlan szerette volna, ha Richard megmenti őket mindettől. Most kell tenniük valamit, különben már túl késő lesz.
- Richard, nincs több időnk. Van valami ötleted? Ki tudsz találni bármit, amivel ezt az egészet megállíthatjuk?! Bármit, amivel megmenthetjük az embereket, anélkül, hogy ezt végig kellene csinálnunk?
Richard ott állt a közelében, mégis egy egész világ választotta el őket.
- Sajnálom. Nem tudok más megoldást. Bocsáss meg - suttogta -, hogy cserbenhagytalak!
Kahlan megrázta a fejét.
- Nem hagytál cserben. Ne is gondolj ilyet, Richard! Én sem gondolom ezt rólad. A szellemek lehetetlenné tették számunkra, hogy győzzünk. Ők kívánták így, és kettős kötést kényszerítettek ránk.
De ha végigcsináljuk, akkor legalább Jagang nem fog győzni! Ez még fontosabb! Hány hozzánk hasonló szerelmespár maradhat életben így, lehet boldog így, nevelhet gyerekeket így, a ma éjszakai áldozatunk árán?
Richard úgy mosolygott rá, hogy Kahlan elolvadni érezte a szívét.
- Ez az egyik oka, hogy annyira szeretlek: a szenvedélyességed. Még ha nem is láthatjuk egymást soha többé, melletted megismertem az igazi boldogságot. Az igaz szerelmet. Ugyan hány ember ízlelheti meg életében ennek csak egy ekkorka darabját is?!
Kahlan nagyot nyelt.
- Richard, ha ezt végigcsináljuk, hűnek kell maradnunk az eskünkhöz, ugye? Nem lehetünk... néha... megint együtt, ugye?
Richard állának remegése, a könnybe boruló szemei több, mint elegendő választ adtak a kérdésre.
Épp mielőtt egymás karjába borultak volna, Cara ott termett közöttük.
- Lejárt az idő! Mit kívántok?
- Sok mindent - tört ki Richardból hirtelen minden felgyülemlett keserűsége gyilkos gúnnyal. - Melyiket akarod hallani?
- A Szél tudni akarja, megteszitek-e vagy sem.
- Megtesszük - csikorgatta a fogát Richard -, de jobb, ha a szellemek tudomásul veszik, hogy bosszút fogok állni ezért.
- A Szél az egyetlen dolgot teszi, amit lehet, hogy megállítsa a halált, amit a tőle ellopott hatalommal hívtak elő
- magyarázta Cara hirtelen támadt részvéttel, de ugyanazon a földöntúli hideg hangon, amiről Kahlan rögtön tudta, hogy nem Cara beszél, hanem rajta keresztül a Templom. - A Szél nem ellenséges szándékkal teszi ezt.
- Egyszer egy bölcs ember azt mondta nekem, hogy ami meghal, az meghal, és nem számít, hogy miért válaszolta Richard.
Dacosan megfogta Kahlan kezét, és visszavezette a kőkörbe, ahol újra elfoglalták helyeiket a számukra kiválasztott párjuk mellett.
Kahlan Inkvizítor-arccal állt Drefan mellett. Fájdalmat érzett Richard miatt. Richard nem úgy nőtt fel, hogy meg kellett volna tanulnia, hogyan rendelje alá érzelmeit, kívánságait és vágyait a kötelességnek. Kahlant egész élete, tanulmányai erre a végső kínszenvedésre készítették elő. Richard egész életében ennek az ellenkezőjére készült, abban hitt, hogy boldog lesz. Kahlant ennek a lángnak a heve csak rövid időre melegítette át.
Kahlan gondosan kizárta tudatából a Nadine-hez, aztán Drefanhoz intézett intő szavakat a hűségről, a társuk iránti elkötelezettségről. Ehelyett gondolatait Richardra koncentrálta, abban bízva, hogy átadhat neki némi erőt, a férfira gondolt, hogy legyen ereje átjutni ezen, hogy maradjon kitartása megmenteni a járvány sújtotta népeket. Richardnak mindezek után még be kell jutnia a Szelek Templomába. Erőre volt szüksége.
A szertartás hamarosan véget ér, és visszaindulnak Aydindrilbe. Az is lehet, hogy előbb meg kell várniuk, amíg Richard bejut a Templomba, megteszi, amit tennie kell, és csak azután térnek haza Aydindrilbe. Akárhogy is, már nem tart soká, és hazamehet. Haza, a Palotába, ahol felnőtt, egy kötelességteli élethez, amelyre felnevelték.
- Igen vagy nem? - kérdezte a Legátus.
Kahlan felnézett rá.
- Tessék?
A Legátus felpillantott a viharfelhőkkel terhes égboltra, gyors levegőt vett, és megismételte:
- Esküszöl, hogy megbecsülöd ezt a férfit, szót fogadsz neki, mint otthonod urának, gondját viseled jóban és rosszban, és hűséges felesége leszel ezen a világon, amíg a halál tőle el nem választ?
Kahlan felpillantott Drefanra. Vajon ő mire tett esküt?
- Esküszöm mindenre, amit elvárnak tőlem ahhoz, hogy lehetővé váljon megfékezni a járványt.
- Igen, vagy nem?
Kahlan haragosat sóhajtott.
- Ez az, amit elvárnak tőlem ahhoz, hogy lehetővé váljon megakadályozni a Széltől ellopott mágiát az emberek pusztításában?
- Ez az.
Kahlan lelkében megtette az esküt, de Richardnak, és nem Drefannak. A szavakat hangosam Drefannak mondja ki, de a szíve örökre Richardé marad. Ökölbe szorította a kezét.
- Akkor igen. Esküszöm, megteszem mindazt, ami a járvány megfékezéséhez szükséges. Egy öltéssel sem többet, egy légvétellel sem tovább, mint szükséges.
- Akkor a szellemek tanúbizonysága mellett, a szellemek halalma által titeket férjjé és feleséggé nyilvánítalak.
Kahlan összegörnyedt a hirtelen fájdalomtól. Olyan érzés volt, mintha valami minden belső szervét darabokra tépné. Megpróbált lélegzetet venni, de azt sem bírt. Tágra nyílt szeme előtt színes karikák örvénylettek.
Drefan átkarolta a derekát.
- Mi az?! Kahlan, mi baj van?
Kahlan alatt összecsuklottak a lábai, de Drefan megtartotta.
- A szellemek - hallatszott a Legátus és Cara hangja ismét egyszerre - megkötötték az erejét. Úgy kell élnie a házasságában, mint más nőnek más férfival. Az ereje ebben meggátolta volna.
- Ezt nem tehetitek! - ordított fel Richard. - Nem vehetitek el az erejét! Teljesen védtelen lesz!
- Az ereje nem vétetett el, csak elzáratott a férjének, Drefan Rahlnak tett esküvés teljesítésének tartamára mondta a kettős hang. - És most tegyétek meg ti is esküvésteket, vagy elveszíted esélyedet rá, hogy a Szélnek segíthess.
Kahlan a földet nézte maga előtt. Örvénylő ürességet érzett magában, szakadékot a tudata és az ereje között, miközben a Richardhoz intézett, az ő esküjükkel megegyező esküszöveget hallgatta. Richard válaszát nem hallotta, de nyilván megfelelő kellett, hogy legyen, mert a Legátus férjnek és feleségnek nyilvánította őt és Nadine-t.
Nemcsak a szerelmét vették el tőle, de inkvizítori erejét is. Ez is része volt az árnak, amit a Templomba vezető útért meg kellett fizetnie. A belső üresség fojtogatta Kahlant. A hirtelen és mélységes veszteség az éjszakánál is sötétebb sötétségbe burkolta az elméjét.
Drefan karon fogta.
- Gyere, jobb lesz, ha leülsz egy kicsit. Mint gyógyító, még ebben a világításban is látom rajtad, hogy nem vagy jól.
Kahlan hagyta, hogy Drefan egy padhoz vezesse, és leültesse.
- A feleséged rendbe fog jönni - jelentette ki a Legátus. Felnézett a forrongó égre. - Richard Rahl, Drefan Rahl, gyertek velem.
- Hová megyünk? - tudakolta Richard.
- Felkészítünk benneteket, hogy beteljesítsétek a házasságotokat.
Kahlan felkapta a fejét. Még a sötétségben is látta, hogy Richard szinte szétrobban a dühtől. Keze a kardja markolatát szorította. Drefan együttérzően megsimogatta Kahlan hátát.
- Nem lesz semmi bajod! Minden rendben lesz. Ne aggódj, vigyázni fogok rád, ahogy megígértem.
- Köszönöm, Drefan - sikerült kinyögnie Kahlannak gyötrelmei közepette.
Drefan otthagyta Kahlant, és Richardhoz sietett. Megragadta Richard karját, és odahajolt hozzá. Kahlan látta, hogy Richard kezével beletúr a hajába, és időnként bólint egyet-egyet. Bármit is mondott neki Drefan, szemmel láthatóan lecsillapította Richardot.
Miután Drefan és Richard szétváltak, a Legátus és Cara Kahlanhoz és Nadine-hez fordult.
- Ti ketten itt várjatok.
Miután Drefant és Richardot elvezették a sötétségben a szakadék irányába, a szakadéknál hirtelen véget érő széles út két oldalán álló két épület felé, Kahlan lerogyott az egyik kőpadra. Addigra olyan sötét lett, hogy Nadine arcát is alig tudta kivenni, aki odaült mellé a padra. A hat nővér visszament a lovakhoz, bámulták az eget, és az ujjukat szopogatták.
- Sajnálom! Már úgy értem, a mágiádat. Nem tudtam, hogy ezt fogják tenni veled. Gondolom, most te is olyan lettél, mint bármelyik másik asszony.
- Gondolom.
- Kahlan - mondta Nadine. - Nem fogok hazudni neked. Nem mondom azt, hogy sajnálom, hogy én lettem Richard felesége, Be annyit mondhatok, megteszek minden tőlem telhetőt, hogy boldoggá tegyem.
- Nadine, te egyszerűen nem érted, igaz? Lehetsz hozzá olyan édes, mint a méz, vagy olyan csípős mint a csalán, egyik se számít semmit. Amilyen fájdalmat él most át Richard, a leggonoszabb viselkedésed is csak olyan lenne számára, mint egy méhcsípés a fejlevágás után.
Nadine zavartan kuncogott.
- Hát, van nekem egy gyógytapaszom méhcsípésre... Richard majd meg fogja látni. Én...
- Már megígérted nekem, hogy jó leszel hozzá, Nadine. Értékelem, hogy kedves akarsz lenni hozzá, de pillanatnyilag nem vagyok abban a hangulatban, hogy részletesen végighallgassam, pontosan hogyan és milyen kedves akarsz lenni.
- Persze, megértem. - Nadine a pad kövét kapirgálta. - Hát valahogy nem így képzeltem el az esküvőmet.
- Én sem.
- Azért lehet, hogy a folytatás majd olyan lesz, ahogy elképzeltem. - Nadine hangja hideggé és diadalmassá vált.
- Miattad bolondnak éreztem magam, hogy Richard után ácsingóztam, hogy azt gondoltam, esetleg még az enyém lehet. Elvetted tőlem az esküvőm szépségéről szőtt álmaimat, de nem veheted el annak a gyönyöreit, ami ezután következik.
- Sajnálom, Nadine, ha azt hitted, hogy én...
- Most, hogy Richard már az enyém, meg akarom mutatni neki, hogyan tudja egy nő igazán kielégíteni az emberét. Meg fogja látni. Meg fogja tudni, hogy én is tudok olyan jó asszonya lenni, mint te lennél. Te azt hiszed, nem tudom, de igenis meg tudom tenni.
Nadine egészen közel hajolt Kahlanhoz.
- Mielőtt még az éjszaka véget ér, Richard szemei fel fognak akadni a gyönyörtől. Akkor majd meglátjuk, melyikünk a jobb asszony, és hogy fog-e téged hiányolni egyáltalán. Amikor majd együtt fekszel Richard öccsével, hallani fogod a gyönyörsikolyaimat. A sikolyaimat az élvezettől, amit majd Richard nyújt nekem. Nekem, érted?! Nem neked!
Nadine füstölögve felugrott, és karjait dühösen összefonva elrobogott. Kahlan tenyerébe temette az arcát. A szellemeknek nem volt elég, hogy tönkretették, még a kést is meg kellett forgatniuk a szívében.
Cara és a Legátus visszatértek.
- Itt az idő - jelentették ki egyszerre.
- Ez a vihar mindjárt itt van a nyakunkon. - A Legátus felfelé pislogott a sötétben. - A feleségeimnek és nekem itt kell hagynunk ezt a hegyet. - Megragadta Cara karját. - Hozzád ugyanúgy szól a Szél, mint hozzám. El tudod végezni ezt a feladatot?
- Persze. Szinte minden készen áll. Be tudom fejezni - felelte Cara. - A Szél rajtam keresztül ugyanúgy át tudja adni az üzenetét, mint rajtad keresztül.
A Legátus egyetlen további szó nélkül elcsörtetett a sötétbe.
Cara erős ujjai átfonták Kahlan karját.
- Gyere velem! - mondta a Szél jeges hangján.
Kahlan megvetette a lábát.
- Cara, kérlek! Képtelen vagyok rá!
- Képes vagy, és meg is teszed, különben elvész a lehetőség, és a járvány tovább fog tombolni.
Kahlan visszahúzta a karját.
- Nem, nem érted. Nem lehet. Most van a havi ciklusom. Még nem fejeződött be. Én nem tehetem meg... azt. Most nem!
Cara vészjósló tekintettel hajolt közel.
- Ez nem akadályozhat meg benne, hogy elháld a nászéjszakádat. Vagy megteszed, vagy minden remény elvész, hogy megfékezzük a pestist. A feladat még nem ért véget. Ki kell venned a részedet belőle: élvezned kell. Most kell megtörténnie. Ma éjjel. Vagy inkább azt szeretnéd, ha a tömeghalál folytatódna?!
Cara elvezette őket a széles úton, a sötétségben a szakadék irányába, Nadine-t az egyik, Kahlant a másik oldalán.
A sötét éjszakában állva a szakadék szélén Kahlan bénultnak és elveszettnek érezte magát. Nem tudta, mióta ment el Cara Nadine-nel, hogy Richardhoz vigye a jobb oldali omladozó épületbe. Most újra megérezte Cara kezét a karján.
- Erre - utasította a jeges hang.
Kahlan hagyta, hogy Cara a bal oldali romok közé vezesse. Szinte semmit sem látott. Cara, a Szél által irányítva, könnyedén eligazodott az épületroncs folyosói és termei között.
Egy ajtóhoz értek. Kahlan épp hogy csak látta Drefan kardját a falhoz támasztva az ajtó előtt. Ujjaival megérintette a bőrrel bevont markolatot. Odabent felsejlettek a szögletes nyílások, amelyek valaha ablakok voltak. Túl rajtuk a szakadék üressége ásított, az üresség, ahol valaha a Szelek Temploma állt.
- Ez itt a feleséged - szólt be Cara a szobába azon a rémes, jeges hangon. - Itt vár a férjed - mondta Kahlannak.
- A házasságotokat el kell hálnotok. Most ez a kötelességetek. A Szélnek feltételei vannak. Nem lehet több kérdésetek. Nem beszélhettek egymáshoz. A Szélnek megvannak erre az okai, és ti ezeket nem ismerhetitek meg, de engedelmeskednetek kell, ha véget akartok vetni a halál tombolásának.
Ahogy a próba a vége felé közeledik, egyre komolyabbá válik.
Együtt kell lennetek férj-feleségként. Ha bármelyikőtök csak egyetlen szót is szól, a próbának vége, és a belépés a Szelek Templomába lehetetlenné válik. Ez ellen nem lehet tiltakozni. A lopott mágia tovább dühöng az általa okozott pestisjárvánnyal együtt.
A Szél csak akkor fog jelentkezni, ha teljesítettétek az együttlét feltételeit. Ha a Szél eljön - és ezt kétség nélkül tudni fogjátok -, akkor és csak akkor szólhattok egymáshoz. Előtte nem.
Cara megfordította Kahlant, és segített neki levetni az inkvizítori ruháját, és a többi öltözékét. Kahlannak nem esett nehezére a hallgatási kötelezettség: nem volt mit mondania.
Kahlan meztelen bőrén érezte az éjszaka nyirkos sötétjét. Drefan kardjára pillantott, és arra gondolt, hogy miután megtörténik, aminek történnie kell, még mindig maga ellen fordíthatja majd. Ha nem, ha nem tud hozzáférni, hát akkor ott a szakadék.
Cara megmarkolta Kahlan csuklóját, és elindult vele be a szobába. Erőszakkal letérdeltette Kahlant, amíg az meg nem érezte a szalmazsák szélét.
- A férjed itt vár téged. Menj hozzá.
Kahlan hallotta, hogy Cara távolodó léptei elenyésznek.
Egyedül maradt Drefannal.
12. FEJEZET
Kahlan körbetapogatott maga körül, és keze Drefan szőrös combjához ért. Oldalra húzódott, és lefeküdt a férfi mellé. Szalmára terített pokrócon feküdtek, vagy valami hasonlón, mindenesetre puhább volt a deszkánál. Legalább a hátát nem fogja majd úgy felsérteni, mintha a puszta padló lenne.

Kahlan feküdt a szalmazsákon, és nyitott szemekkel bámulta a sötétséget. Nem látott mást, mint az ablaknyílások sejtelmes körvonalait maga előtt. Megpróbált lassabban lélegezni, de száguldó pulzusát nem tudta lecsillapítani.

Nem ez a legszörnyűbb dolog, mondogatta magának. Nem ez a legrosszabb dolog a világon. Egyáltalán nem. Ez nem erőszak. Igazából.
Egy idő után megérezte Drefan kezét a hasán. Ellökte magáról, és magába fojtott egy sikolyt.
Nem kellett volna ezt tennie, mondta magának. Mit számít egy kéz a pestishez viszonyítva? Hány pestistől szenvedő cserélne vele helyet szíves örömest? Egy gyengéd kéz egyáltalán nem a legrémesebb dolog a világon.
Drefan keze rátalált Kahlanéra, és bátorítólag megszorította. Kahlan úgy rántotta el a kezét, mintha kígyóhoz ért volna. Nem igényelte Drefan bátorítását. Arra nem esküdött meg, hogy Drefan megfoghatja az ő kezét! Arra nem esküdött meg, hogy elfogadja Drefan bátorítását! Hagyni fogja, hogy Drefan azt tegye vele, amit hagynia kell, de a kezét nem köteles megfogni!
Kahlan kétségbeesetten igyekezett meggyőzni magát. Richardnak be kell jutnia a Szelek Templomába. A Szelek Temploma ezt szabta feltételül, hogy beengedje Richardot. Chandalen nagyapjának szelleme figyelmeztette rá Kahlant, hogy nem térhet ki a kötelessége alól.
„Nem tárták fel előttem az árat, de figyelmeztetlek, annyit tudok, hogy nem áll módodban elkerülni vagy kijátszani. Annak kell történnie, ami feltáratik előtted, vagy különben minden elveszett. Kérlek hát, midőn a Szél megmutatja utadat, menj végig rajta, bármi légyen is az, vagy bekövetkezik, amit megmutattam neked."
Kahlan emlékezett a tömeges halál képeire, amelyeket a szellem mutatott neki. Ha nem teszi meg, amit a szél követel tőle, amiket a szellem mutatott neki, valósággá válnak.
Hagynia kell, hogy Drefan megtegye vele. Az időhúzás nem teszi könnyebbé.
Drefannak sem lehet könnyű. Egyáltalán nem lehet könnyű, ahogy eltaszította magától a gyengéd próbálkozásait. Ettől megint feldühödött. Egyáltalán nem kívánja Drefan gyengédségét!
Hát akkor mit akar? Azt akarja, hogy Drefan durva legyen hozzá? Nyilvánvalóan hagynia kell, hogy Drefan megérinthesse. Hogyan teheti meg vele azt, ha meg sem érinti? Richardnak be kell jutnia a Szelek Templomába.
Kahlan kinyúlt, és megfogta Drefan csuklóját. Visszatette oda, ahol Drefan korábban próbálkozott, a hasára. Elengedte a kezet. A kéz ott maradt, mozdulatlanul.
Kahlan ott hevert a szalmazsákon, Drefan kezével a hasán, hallgatva az éjszaka halotti csendjét. Aztán rájött, hogy a Richardtól és Nadine-től áthallatszó hangokat lesi. Behunyta a szemét.
Drefan keze a mellére siklott. Kezeit az oldala mellett ökölbe szorítva Kahlan mozdulatlanságra kényszerítette magát. Hagynia kell Drefant. Megpróbált más dolgokra gondolni. Gyerekkorában bemagolt nyelvleckéket ismételt magában, igyekezett nem észrevenni Drefan kezét. Nem sikerült.
Drefan gyengéd volt, de ez nem jelentett vigaszt. Már az érintése is erőszak volt. Nem számított, milyen gyengéden csinálja, attól még nem vált helyes dologgá. Az, hogy Drefan a férje, Kahlan számára lényegtelen volt. A szívében érezte, hogy ez jogtalan, és ettől erőszakká vált.
Gondolatban ordítozott magával. Ez a viselkedés a gyerekesnél is rosszabb. Ő az Inkvizítor Anya, és ennél sokkal rémesebb dolgokkal kellett már szembenéznie. Sokkal rosszabbakkal annál, mint hogy egy olyan emberrel kerüljön ilyen intim helyzetbe, aki iránt semmit nem érez.
De ő már nem volt Inkvizítor Anya. A Szelek Temploma, a szellemek ezt is elvették tőle.
Kahlan hirtelen nagy levegőt vett, és benne szorult a lélegzet, mikor Drefan keze lefelé barangolt a hasán, és végül megállt a combjai között. Eszébe jutott, mikor Drefan Carával csinálta ugyanezt. Most vele teszi.
Kahlan gyűlölte Drefant. Olyan emberhez ment feleségül, akit gyűlölt.
Cara ugyanazt érezte, amit most Kahlan érez. Cara nem viselkedett gyerekesen miatta. Cara nem lenne ilyen ostoba. Kahlan hagyta, hadd tegyen Drefan keze, amit akar.
Azért kell hagynia, mert életeket ment meg vele. Meg kell mentenie azt a sok ártatlan embert a Jagang által rájuk szabadított pestistől. A népe elpusztulna nélküle. Ez volt a kötelessége.
Drefan hirtelen felemelkedett. Sötét árnya Kahlan fölé emelkedett. Térdével finoman szétfeszítette Kahlan combjait, sürgetve, hogy tárja szét a lábait. Hamarosan túlleszel rajta, biztatta Kahlan önmagát, ahogy Drefan a másik térdét is Kahlan combjai közé csúsztatta.
Drefan hatalmas árnya ráereszkedett. Nagyon nagy ember volt, olyan nagy, mint Richard. Kahlan attól félt, a nagy test össze fogja törni, de nem ez történt. Drefan a könyökeire támaszkodva magasodott fölé, hogy ne okozzon fájdalmat a súlyával. Gyengéd volt, és Kahlan csak megnehezítette a dolgát. Drefannak meg kellett tennie, és Kahlannak engednie kellett, hogy megtegye.
Elfintorodott. Nem állt készen rá. Visszatartotta a lélegzetét. Túl késő volt már hozzá, hogy ne álljon készen: Drefan már ott volt. Beharapta az alsó ajkát, az arca megrándult.
Olyan tehetetlennek érezte magát, mint még soha életében. Drefanhoz ment feleségül, nem Richardhoz, és Drefan, nem Richard volt ott a testében. Minden elveszett.
Szemeit szorosra zárta, ökölbe szorított kezeit a vállához préselte, mialatt Drefan ott mozgott benne. Szeme sarkából könnyek szivárogtak. Csendes zokogásától megtelt az orra, és ki kellett nyitnia a száját, hogy azon keresztül lélegezhessen. Sajnos képtelen volt rá, hogy egyszerűen abbahagyja a lélegzést.
Tovább tartott, mint ahogy remélte, de nem olyan hosszan, mint amitől félt.
Drefan végre befejezte, lefordult róla, és a hátára gördült. Teljesítette a kötelességét, de mintha nem esett volna jól neki. Kahlan számára bizonyosfajta megkönnyebbülést jelentett, hogy Drefan nem élvezte. Csak feküdt mellette, zihálása lassan csillapodott, Kahlan pedig kieresztette visszatartott lélegzetét. Túl volt rajta.
Azt mondta magának, nem is volt annyira rossz. Tulajdonképpen semmi sem volt. Szinte semmit sem érzett. Bután ellenkezett, pedig, íme, már vége is. Nem volt olyan rossz, mint amitől félt. Tényleg szinte semmi.
De nem az volt. Igenis érzett valamit. Azt érezte, hogy bemocskolták.
Drefan keze kinyúlt, gyengéden, együttérzően, és letörölt az arcáról egy könnycseppet. Kahlan ellökte a kezet. Nem tartott igényt Drefan együttérzésére. Nem akarta, hogy Drefan megérintse őt. Abba nem egyezett bele, hogy megérintse, csak abba, hogy elhálják a házasságot. Drefan együttérző érintése nem tartozott hozzá az elháláshoz.
Kahlan visszagondolt rá, milyen volt Richarddal. Emlékezett rá, milyen vadul kívánta a férfit. Emlékezett a tüzes szenvedélyre. Emlékezett a saját gyönyörsikolyaira.
Miért volt ez olyan más?!
Mert Drefant nem szerette, azért. Valójában most kezdett ráébredni, hogy gyűlöli. Volt valami Drefanban, ami nem tetszett neki, és ez több volt, mint annak a látványnak az emléke Drefan kezével Cara lábai között. Volt ebben az emberben valami megtévesztő, valami fondorlatos. Kahlanban ez eddig nem tudatosult, de azokban a kék szemekben valami ármány bujkált.
Kahlan nem értette, miért ez jár most a fejében. Drefan éppen most tette magáévá, és a lehető leggyöngédebb volt hozzá közben. Tulajdonképpen Drefan azt tehetett volna vele, amit akar: Kahlan ereje el volt zárva. Nem tudta volna megakadályozni Drefant. A férfi mégis igyekezett megértő és együttérző lenni.
Kahlan számára mégis érthetetlen volt, miért volt annyira más Drefannal lenni, mint Richarddal. Szinte bármit megadna érte, csak újra érezhetné azt a gyönyört! Vadul vágyott arra a beteljesülésre, arra a kielégülésre. A vágy jóllakatására.
Egy idő után Drefan légzése szabályossá vált. Kahlan ott feküdt mellette a sötétben, ott feküdt újonnan kapott férje mellett, és várt. Miért nem jön már el a Szelek Temploma? Hiszen ő megtette a kötelességét!
Talán Richard nem? Kahlan arra gondolt, vajon Richard képes lesz-e rá egyáltalán. Végül is neki csak feküdnie és tűrnie kellett. Richardnak fel is kell izgulnia. Hogy lehet képes felgerjedni, azt tudva, hogy az öccse itt volt, és azzal a nővel töltötte kedvét, akit Richard szeret?
Kahlan látta a tekintetet Richard szemében: az őrjöngő féltékenység tekintetét Shota jóslatának puszta említésére - hogy Kahlan máshoz fog férjhez menni. Ilyen pillantást soha nem látott Richard szemében azelőtt, ráadásul akkor még nem is volt valójában oka rá. Most már volt.
Nem. Nadine gondoskodni fog róla, hogy Richard képes legyen megtenni, amit kell. Ha volt valami, amiben Kahlan biztos volt, az Nadine eltökéltsége, hogy elhálja Richarddal a házasságát.
Nadine nagyon szép nő volt. Ráadásul nagyon szenvedélyes. Hogyne tudná felgerjeszteni Richardot? Richard is jól tudta, hogy ennek meg kell lennie. Nem volt oka rá, hogy Nadine sürgetésének ellenálljon. Talán Richard úgy gondol erre az egyesülésre, mint bátyja, Michael elleni bosszúra, talán így fog tudni megfelelni a kötelezettségének.
Azt tudta Kahlan, hogy Nadine teljes szívéből élvezni is fogja, mert ez volt élete nagy álma.
Kahlannak meg ez volt élete rémálma.
A sötét égbolt, amit alig lehetett sejteni az ablaknégyszögek mögött, most is, mint egész éjjel mintha forrni látszott volna. A vihar még nem tört ki. Folyamatosan fenyegetett, de ki nem tört.
Kahlan a csuklóját a homlokán nyugtatva hevert, és várt. Fájdalmat érzett a lábaiban, és rájött, hogy azért, mert görcsösen összeszorítja a térdeit. Tudatosan ellazította a lábizmait. Drefan már megtette a kötelességét. Végzett a dologgal. Kahlan már túl van rajta. Most már ellazulhat.
Kahlan összeszorította a szemhéjait, amikor a túloldalról Nadine távoli nevetése szűrődött át hozzá az éjszaka neszein keresztül. Ez a nő állta a szavát. Richard okozta a nevetését? Talán képtelen volt teljesíteni a kötelességét? Nem, Richardon nem nevetett volna Nadine. A nevetés Kahlan kedvéért volt.
Az éjszaka a végtelenbe nyúlt. Hol késlekedik a Szelek Temploma? Drefan nem akarta újra megérinteni, és Kahlan hálás volt ezért. Ott feküdt hanyatt Kahlan mellett, és ő is várakozott.
A múló órák semmi változást nem hoztak. Kahlan időről időre el is bóbiskolt egy-egy percre. Hirtelen riadt fel Nadine torokhangú kacagására.
Kahlan szerette volna felpofozni Richardot. Meddig fog még ez az egész tartani? Ennyi idő alatt már háromszor is magáévá tehette volna Nadine-t. Lehet, hogy meg is tette. Lehet, hogy mivel a Szelek Temploma nem jelent meg, Richard újra próbálkozott. Nadine-nek ez tetszett volna. Kahlan érezte, hogy lángol az arca.
Drefan csendben feküdt mellette. A Szél azt üzente, hogy nem szólhatnak egymáshoz. Kahlan úgy gondolta, Nadine kacagása nem számít: szavakat nem használt közben. Nem is volt rá szükség: maga a nevetés is elegendő üzenet volt.
Kahlan sóhajtott. A szél előbb-utóbb el fog jönni. Mindenki megtette a kötelességét.
Ámbár - biztos, hogy ő is?
Mit is mondott Cara?
„Ki kell venned a részedet belőle: élvezned kell."
Drefan élvezett. Ő kielégült. Nadine teljesen biztos, hogy élvezte. Richardnak pedig muszáj volt.
Kahlan viszont nem „élvezte".
Elvetette a gondolatot. Biztosan valami más oka van a késlekedésnek. Talán a Szél arra vár, hogy Nadine-nek végre elég legyen. Ez beleillene a képbe, ahogy a Szelek Temploma eddig is bánt velük: minél nagyobb szenvedést okozni Richardnak és Kahlannak.
Ahogy az éjszaka előre haladt, Kahlan Cara szavaira gondolt az „élvezés"-ről, és újra felidézte együttlétüket Richarddal a világok közötti helyen. Akkor azt érezte, amit más asszonyok: élvezetet nem csak a szerelemben, hanem a kéjben is.
Kahlan mostanában nagyon sokat gyötrődött, arra várva, hogy újra együtt lehessen Richarddal. Várta azt a közelséget, várta, hogy összeházasodjanak, hogy férj-feleségként együtt lehessenek. Várta, hogy újra érezhesse azt a kielégülést. Olyan közel volt már, és ő annyira készült rá, annyira készen állt rá! És most darabokra hullott minden, a reményei megsemmisültek, vágyai beteljesületlen maradtak.
Életében először most megszabadult inkvizítori erejétől, szabad volt hozzá, hogy kielégüléshez jusson egy férfival, nem szerelemből, csupán a puszta kéj élvezete által. Szabadon élvezhette, amit más nők. Most itt feküdt a férje mellett, aki egyáltalán nem egy visszataszító férfi, és szenvedett Richard iránti vágyai miatt.
Hát élete egész hátralévő részében meg lesz már fosztva az életnek az érzéki örömétől, amit most végre szabadon élvezhetne?
Igen, de Drefant nem szerette. A vágy szerelem nélkül csak üresség.
Üresség, de mégiscsak szenvedély. Ha nem is az az ideális öröm, amire vágyik, mégiscsak kielégülés. A szellemek mindent elvettek tőle. Elvették tőle Richardot, az egyetlent, akire igazán vágyott életében. Hagynia kellene, hogy még az érzéki örömöt is elvehessék tőle?
Mi más maradt még számára az életből?
Ez az ember itt mellette a férje. Kahlan arra volt ítélve, hogy őmellette élje le hátralévő életét. Úgy kellene ezt tennie, hogy még felgyülemlett testi vágyai kielégítésének apró örömétől is meg legyen fosztva? Ha már ennyi áldozatot hozott, nem érdemli meg legalább ezt a keveset cserébe? Minden mást elvettek tőle: élete egyetlen szerelmét, inkvizítori erejét...
„Ki kell venned a részedet belőle: élvezned kell."
És hogyha ezért nem jön a szél? Mert ő nem élvezte?
Drefan hasra fordult, és sóhajtott. Talán ő is csalódott volt, hogy mégsem jön a szél. Vagy az auráját ápolta éppen.
Kahlan Drefan feszes nadrágjára gondolt, és arra, mikor rajta kapta magát, hogy bámulja. Drefan jóképű férfi volt, olyan felépítésű, mint Richard. Drefan a férje volt.
A szellemek iránt érzett haragja, hogy elvettek tőle mindent... Ettől a haragtól végül elpattant Kahlanban valami. Már csak ennyije maradt. Ennyi csak jár neki - a feszültség feloldása!
Mikor megérintette Drefan hátát, a férfi megrándult. Kahlan a fogait csikorgatva megmarkolta Drefan fenekét. Olyan feszes és kemény volt, amilyennek a nadrágon keresztül látszott. Szerencsém van, gondolta magában Kahlan: a szellemek ragaszkodhattak volna ahhoz is, hogy valami undorító emberhez menjen feleségül. Ehelyett azt követelték, hogy Drefanhoz menjek hozzá, Drefan pedig egyáltalán nem volt undorító. Nem volt olyan csinos, mint Richard - Kahlan szemében senki sem volt olyan csinos, mint Richard - de a nők mind törleszkedtek Drefanhoz. Most ez a férfi az ő férje volt. Drefan hűséget esküdött Kahlannal Kahlan hűséget esküdött Drefannak.
Drefan volt az egyetlen gyönyör, ami engedélyezve volt számára. A szellemek csak ennyit hagytak meg neki. De ez legalább megmaradt - erre törvény adta joga volt.
Kahlan a csípőjénél fogva átfordította Drefant maga felé. Combját átvetette Drefan combja fölött, és kezeivel Drefan mellkasát simogatta. Drefan nem reagált rá. Talán meglepődött Kahlan hirtelen megváltozott viselkedésén. Talán összezavarodott. Ki kell vezetni a zavarából. Kahlan finoman belecsípett Drefan mellbimbójába, aztán a keze végigvándorolt a férfi feszes hasán, és még lejjebb. Megérezte, hogy a férfi nincs olyan állapotban, hogy neki haszna lehetne belőle. Ha akarta a saját kielégülését, Kahlannak gondoskodnia kellett róla, hogy Drefan állapota megváltozzon.
Megcsókolta a férfi mellkasát. Nedves csókokkal araszolt lefelé a hasán. Drefan légzése lassú, egyenletes maradt. Kahlan feldühödött, hogy a férfi nem reagál az ő jelzéseire. Elege volt belőle, hogy egyedül ő maradjon csalódott, mikor mindenki más kielégült.
Miután úgy döntött, hogy ő is megköveteli a maga gyönyörét, gondoskodnia kellett róla, hogy meg is kapja, amit akar. Senki nem fogja megadni neki, ezért magának kell elvennie. Kahlan csókjaival, nedves nyelvével lefelé siklott Drefan izmos, feszes hasán.
Mikor a szájába vette Drefan férfiasságát, saját vére ízét érezte rajta. Tudatosan kizárta gondolataiból az ízt, és tovább ingerelte reakcióra Drefant.
Először azt hitte, nem fog sikerülni, de amikor őt magát is elöntötte az érzéki szenvedély attól, amit művelt, érezte, hogy végre Drefan is felajzódik. Hamarosan olyan keménnyé vált, mint először.
Mire Drefan is készen állt, Kahlan már zihált a vágytól. Már nem számított, hogy Drefan az. Gondolatban Richardot képzelte a helyébe. Ettől a képzelgéstől hevesen nyögni kezdett, és felkapaszkodott Drefan testére, lovaglóülésbe helyezkedve rajta.
Ezúttal készen állt, hogy befogadja a férfit. Ezúttal akarta őt. Tudatából kizárta, hogy az ott alatta Drefan teste, gondolataiban Richard teste volt az. Mivel nem láthatta Drefan kék szemeit, könnyű volt elképzelni, hogy Richard van a helyében.
Visszaemlékezett rá, miket csinált Richarddal, és most megtette ugyanazokat a dolgokat. Képzeletében újra lejátszotta az akkori szeretkezésüket. Elnyílt szájjal, zihálva kapkodott levegőért. Testén izzadságpatakok ömlöttek, miközben vonaglott a férfin, vadul, erősen himbálva magát.
Most már Drefan is fújtatott. Kahlan meg akart szabadulni mindattól a feszültségtől, ami olyan hosszú ideje gyűlt fel benne: valahányszor megcsókolta Richardot, és ennél többet akart, valahányszor Richard hozzáért a testéhez, és Kahlan azt akarta, hogy tegyen többet is ennél. Most képzelete Richardja megtette.
Kahlan lehajolt, hogy megcsókolja a férfit. Drefan elfordította az arcát. Ekkor Kahlan felnyalábolta a férfi fejét, és magához szorította. Forrónak érezte az arcot a mellein. Hozzádörgölte izzadt mellbimbóit a borostás bőrhöz, és ez még jobban felszította a gerjedelmét. Még jobban zihált.
Úgy érezte, sikoltani fog, és követelni, hogy a férfi tegye végre a testére a kezeit, de eszébe jutott, hogy egy szót sem szabad kiejtenie a száján. Ehelyett megragadta Drefan csuklóit, és az egyik kezét oda helyezte, ahol érezni szerette volna, a másikat maga mögé, fel-alá hullámzó fenekére szorította, hogy elképzelhesse, Richard az, aki kívánja, vágyva magához öleli. Azt akarta, hogy azok a nagy kezek simogassák, szorongassák, amíg a férfin mozog.
Mióta együtt volt Richarddal, most először vad kéjt, szilaj gerjedelmet, fékezhetetlen vágyat érzett. Többé már az sem számított, hogy Drefannal. Már csak a felszabadulást akarta.
Az áradás kábító, éles, gyors hullámokban jött el. Erős sikolyaiba belerázkódott a teste. Combjai kővé merevedtek, lábujjai görcsösen begörbültek. Keményen felnyársalta magát a férfira, mikor a buja vágy fékezhetetlen kielégülése elárasztotta a testét.
Tökéletesen átadta magát neki, és tehetetlen, zabolátlan önfeledtséggel hagyta szabadon áradni testében a kéjt. Újra élesen felsikoltott, szinte az első visszhangjaként. Úgy tűnt, a gyönyör örökké tart, szinte túl sok volt hozzá, hogy el tudja viselni. Aztán egy utolsó rohammal lecsillapult. Végre véget ért.
Egy eltorzult pillanatig Kahlan szabad volt. Nem volt pestis, nem voltak haldokló emberek, nem volt kötelesség, sem felelősség, sem házasság Drefannal, sem Nadine. Erre a pillanatra mindezektől megszabadult, elmerült a kielégülésben. Erre a pillanatra szíve és gyönyöre megint Richardé volt.
Kahlan Drefan mellé rogyott zihálva, lélegzet után kapkodva Izzadt haját kisimította az arcából. Eszébe ötlött, hogy Drefan esetleg nem elégült ki most a második alkalommal. Kahlant ez nem érdekelte. Ő viszont kielégült, és ebben a pillanatban csak ez számított: ez az édes felszabadultság.
Egy csodálatos pillanatra mindentől szabad volt, és ha csak képzeletében is, de újra együtt lehetett a szerelmével. Kahlan észrevette, hogy szeméből az öröm könnyei szivárognak.
Oldalán feküdt, elfordulva Drefantól, és lassan lecsillapodott. Letörölte a gyönyör könnyeit az arcáról. Most, hogy a sürgető késztetéstől megszabadult, hirtelen szégyenérzet árasztotta el.
Jóságos szellemek, mit is tett? Mit? Hát élvezte a saját testét. Szüksége volt erre a kielégülésre. Akkor hát miért érezte magát hirtelen annyira mocskosnak?
Távoli vihar mennydörgése hangzott feléjük. Az égen felhők közé rejtett villám nyoma sejlett fel. Kahlan felnézett, kifelé az ablakokon. A felhők mélyén újabb, közelebbi villám cikázott át, egyetlen pillanatra fénybe borítva a hegycsúcsot. A másik épületből Nadine hosszan elnyúló sikolya hallatszott. Kahlan kizárta a hangot a tudatából. Bármennyire fájt is neki Nadine sikolya, immár legalább nem volt tőle annyira kétségbeesve, mint előtte.
Nadine három továbbit is sikoltott. Gyorsakat, álhatókat, sürgetőeket. Kahlan tenyereit a fülére szorította. Nadine már tudomására hozta, amit akart. Nem tudná végre abbahagyni?!
A szél hirtelen feltámadt, mintha egy óriási kaput nyitottak volna ki előtte valahol. A levegő lökése lavinaként zúdult rájuk. A romos épület megrázkódott. Az egész hegy remegett.
Kahlan feltámaszkodott a könyökére, kinézett az ablakon. Az örvénylő felhők között távoli villámok cikáztak. A hegyek között visszaverődve mennydörgés gördült tova. Minden villám egy kicsit közelebb volt, mint az előző.
Jön a Szelek Temploma - efelől Kahlannak semmi kétsége sem volt. Ez a gondolat újra Richardot juttatta az eszébe: hiszen érte jött a Templom. Hirtelen ismét elöntötte a szégyenérzet. Hogy hagyhatta cserben ilyen könnyen a szíve érzéseit?! Hogyan lelhetett ekkora örömöt egy másik férfi testében?! Hogy juthatott ilyen az eszébe is egyáltalán?!
Soha életében még nem érezte magát ilyen mocskosnak, mint most, hirtelen. Richarddal utána is csodálatos volt. Most pillanatról pillanatra rosszabbul érezte magát. Ha Richard valaha is megtudná ezt, soha nem tudná megérteni.
Richard soha nem fogja megtudni. Nem tud rájönni semmi módon. Hacsak Drefan el nem mondja neki. Kahlan szíve vadul vágtatott. Az ármányosságra gondolt, amit Drefan szemében látni vélt. Nem, nem fogja elmondani Richardnak.
De mi van, ha mégis?
Egy hirtelen közeli villám fényében Kahlan felült. Az ablakon át meglátott valamit. Egy épület körvonalait. Ahogy a Szél üzente, nem lehetett semmi kétség. Most már megszólalhat.
Visszapördült Drefan felé. Meg kellett bizonyosodnia róla, hogy Drefan hallgatni fog, még mielőtt elhagyják ezt a helyet. Ha Richard valaha is rájönne...
A szél a hegycsúcsot korbácsolta. A mennydörgés folyamatos dübörgésbe csapott át.
A sötétségben Kahlan kinyúlt, és megragadta Drefan karját.
- Drefan, hallgass ide! Meg kell ígérned! Nem mondhatod el soha senkinek, ami az előbb történt, amit csináltam veled. - A keze szorosabbra fonódott Drefan karján, körmei a húsába mélyedtek. - Egész további életemben azt fogom tenni, amit parancsolsz nekem, de ígérd meg, hogy soha nem mondod el - a szobát villámok szalagjai világították be - Richardnak...
A következő mennydörgés a sziklát is megrázta. A felhők alján kígyózó villámok éles ragyogással árasztották el a szobát.
A sűrű villanások fényében szürke szemek meredtek Kahlanra.
- Szerintem „Richard" már tudja.
Kahlan sikoltott.

13. FEJEZET
Kahlan megdermedt. Agyán a rémület viharának villámaiként cikáztak át a zűrzavaros gondolatok. Újra sikoltott, sikolya belehasított az éjszakába, olyan hangosan, hogy a kinti vihar mennydörgésén is áthatolt.

Képtelen volt pislogni. Nem tudta levenni a szemét Richard arcáról.
Nem értette, mi történt. Nem volt semmi értelme. A világ mintha a feje tetejére állt volna körülötte. Az agyában
kavargott minden, képtelen volt egy tiszta gondolatra.
Ahogy újabb villám világította meg a szobát, csak egy dolgot tudott biztosan: Ez itt Richard volt és nem Drefan. Richard arcán még soha nem látott olyan rettenetes kifejezést, mint most. A szemeiben semmi sem volt. Sem harag, sem halálos elszántság, sem határozottság, sem vérfagyasztó nyugalom, sem féltékenység, még csak üres
érdektelenség sem.
Nem volt... lélek azokban a szürke szemekben. Nem volt szív.
Kahlan két remegő kezét a szájára szorította. Addig hátrált, míg hátával a hideg kőfalba ütközött. Richard az első pillanattól tudta, amikor bejött a szobába. Richard tudta, hogy Kahlan az. Egész idő alatt tudta,
hogy ki van vele - attól a másodperctől, hogy Cara bevezette ide Kahlant.
Richard tudta! Megpróbálta megértetni vele, megszorította a kezét, hogy megnyugtassa. Ő ellökte magától azt a
kezet. Richard olyan gyengéd volt, amilyen csak lehetett. Le akarta törölni a könnyeit, az után. Ő eltaszította
Richard kezét. Nem engedte Richardnak, hogy megértesse vele, hogy kicsoda.
Kahlan rettegő nyüszítéssel rogyott össze a fal mellett.
- Nem! Édes szellemek, ne!
Richard nem sietett oda hozzá, nem mondott megnyugtató szavakat, nem is kiabált rá. Ehelyett odament, ahol a
ruhái hevertek az ajtó közelében, és öltözködni kezdett.
Kahlan a saját, közelben lévő holmijaihoz rohant. Kapkodva rángatta magára az alsóneműit, hirtelen
megalázónak érezve meztelenségét. Arra emlékeztette, mit művelt az előbb.
Felmarkolta a ruháját. Megállt, könnyei csorogtak le az arcán, Kinyúlt az ajtón, felvette és arca elé emelte az ott
heverő kardot a hüvelyével együtt. Jól emlékezett: bőrmarkolatú volt, ahogy látta is, nem dróttal körbefont. Nem
Richard kardja volt, nem az Igazság Kardja.
Kahlan megragadta Richard csuklóját, aki éppen a nadrágját emelte fel.
- Hogyhogy... ez Drefan kardja, nem a tiéd!
Richard elvette tőle a kardot, és a falhoz támasztotta.
- Elvették tőled az erődet. Nem tudtad volna megvédeni magad. Drefan lesz az, aki a közeledben lesz, nem én.
Odaadtam neki az Igazság Kardját, hogy meg tudjon védeni téged. - Richard végre egyenesen Kahlan szemébe
nézett. - Azt hiszem ez a kard is ugyanolyan jól ki tudja deríteni az igazságot, mint a másik.
Richard bedugta a lábát a nadrágszárba. Kahlan újra elkapta a karját.
- Richard, hát nem érted?! Te voltál az! Te voltál itt velem, nem Drefan! A szellemek különbséget tesznek... a
szándék és a tett között! Nem ő volt az, te voltál az egész idő alatt!
Richard elhúzta a karját. A szellemek tehetnek különbséget, ő nem tett. Richard számára a szándék azonos volt
a tettel.
- Richard, te nem érted meg. Nem az volt, amire te gondolsz!
Richard olyan rettentő erejű tekintetet vetett Kahlanra, hogy az hátratántorodott egy lépést. Richard várt.
Kahlan dermedten állt, képtelen volt szavakat találni, hogy megmagyarázza, mi történt. Richard folytatta az
öltözködést.
Kahlan magára húzta fehér inkvizítori ruháját. Odakint a villámok egyre közelebb csapkodtak. Egy közeli
villám fényében Kahlan egy valószínűtlenül nagy épületet látott kiemelkedni a szakadék szélénél: a Szelek
Templomát. Amikor a villám fénye kihunyt, az épület eltűnt, és a távolabbi villanások fényében a messzi hegyek
sötét ormai látszottak ismét.
- Richard! - Richard a csizmáját húzta, Kahlan zokogott. - Kérlek, szólj hozzám! Mondj valamit! Kérd, hogy
magyarázzam meg! Mondd azt, hogy nincs rá magyarázat! Kiabálj velem! Nevezz szajhának! Mondd, hogy utálsz!
Üss meg! Csinálj valamit, csak ne vegyél semmibe!
Richard elfordult, és felemelte a földről ujjatlan fekete alsóingét. Mialatt áthúzta a fején, Kahlan felkapta
Richard fekete ingét és a melléhez szorította, hogy megakadályozza Richardot az öltözésben.
- Richard! Kérlek! Szeretlek!!!
Richard ismét Kahlan szemébe nézett. Kahlan azt hitte, most végre mond majd valamit, de Richard újra
elfordult, és felvette bőrzacskókkal teleaggatott övét. Kahlan nem tudta, mit tehetne. Richard felvette Drefan
kardját, és felkötötte.
- Richard, kérlek, szólj hozzám! Mondj valamit! Ez a szellemek műve volt. Nem emlékszel, mit mondtam
neked, a nagyapa szellemének szavairól: A Szél úgy határozott, hogy te legyél a váltságdíj eszköze. Ők tették ezt
velünk!
Richard megint ránézett, de szemeiben már kihunyt az a rettenetes erejű sugárzás. Látta, hogy Kahlan nem
szándékozik visszaadni az ingét, így hát vállára terítette az aranypalástot.
Amint az ajtó felé fordult, Kahlan két kézzel kapaszkodott a karjába, és visszafordította maga felé.
- Richard én téged szeretlek! Muszáj elhinned nekem! Később el fogok mindent magyarázni, de most
egyszerűen hinned kell nekem. Téged szeretlek! Senki mást! A szívem egyedül a tiéd! Ó, drága szellemek, Muszáj,
hogy higgyél nekem!
Richard megragadta Kahlan állát, és hüvelykujját végighúzta Kahlan ajkán. Azután felmutatta Kahlannak, hogy
nézze meg a tomboló villámok fényében.
„- ... mert az, aki fehérben jár, az ő igaz szerelme elárulja őt az ő vérében."

Richard szavai Kahlan szívébe martak.
Szájába tömte Richard ingét, hogy azzal fojtsa el a sikolyát, mialatt Richard kisietett az ajtón. Megtette az egyetlen dolgot, amire megesküdött, hogy sohasem tudná megtenni: elárulta Richardot. Ennél súlyosabb árulást nem is követhetett volna el. Olyan árulás volt ez, ami összetörte Richard szívét.
Kahlan hisztérikusan zokogva Richard után rohant, ki a tomboló éjszakába. Tennie kell valamit, hogy meggyógyítsa Richard szívét! Nem hagyhatja, hogy Richard szenvedjen attól a kíntól, amit ő okozott neki. Jobban szereti Richardot, mint az életét, és mégis az elképzelhető legnagyobb szenvedést okozta neki.
Odakint a szél üvöltve vágtatott a hegyek között. A villámok fényében Kahlan látta Richard fekete árnyát, csupasz karjait, amint az út felé igyekszik.
Mikor Richard elérte az út végét a szakadék szélénél, Kahlan rávetette magát, és megállásra kényszerítette.
Az ég őrjöngő kisülések vad parádéjának színpadává vált. Kahlan a csontjaiban is érezte a mennydörgések vibrálását. Az égboltot fülsiketítő dörrenésekkel kísért villámok szaggatták darabokra. A szakadék peremén túl, mikor a legerősebb villámok lecsaptak, ott volt a Szelek Temploma - de csak ezek alatt a különösen vad villámlások alatt. A nagy villámcsapások közötti időben csak az üresség ásított a lábuk előtt.
- Richard, mit akarsz csinálni?
- Meg fogom állítani a járványt.
- Mikor jössz vissza? Itt fogok várni rád! Mikor jössz vissza?
Richard a körülöttük tomboló viharban egy hosszú pillanatig Kahlan szemébe fúrta a tekintetét.
- Itt számomra nem maradt semmi.
Kahlan görcsösen belekapaszkodott.
- Vissza kell jönnöd, Richard! Gyere vissza! Itt foglak várni. Szeretlek! Ó, drága szellemek, szükségem van rád! Richard, vissza kell jönnöd hozzám!
- Neked férjed van. Neki adtad az esküdet... és minden másodat is.
- Richard, ne hagyj magamra - nyüszítette Kahlan az őrület szélén. - Ha nem jössz vissza, soha nem bocsátom meg neked!
Richard a szakadék pereme felé fordult.
- Richard, neked feleséged van! Vissza kell jönnöd!
Mennydörgés rázta meg a hegyeket. Richard visszanézett a válla fölött.
- Nadine meghalt. Az esküm nem köt hozzá többé. Neked férjed van, és az esküd érvényes. Számomra nincs már itt semmi.
Durva villámostorok sújtottak le az útra a szakadék peremén túl, teljesen megvilágítva a Szelek Templomát.
Háta mögött messzire lobogó aranyköpennyel, Richard a villámlásba szökkent.
- Richard! Itt vagyok! Várlak téged! Találunk valami megoldást! Kérlek, gyere vissza hozzám!
Mikor a rettenetes villámlás elenyészett, a Templom eltűnt. Újabb villámsorozat jött, és a magasba ívelő tornyok egy másodpercre visszatértek, ezúttal halványabban, majd megint a semmibe vesztek.
Kahlan a földre rogyott, magához szorítva Richard fekete ingét. Tönkretette Richardot!
Oldalról Kahlan egy vörös villanást látott. Cara rohant a szakadék széle felé. Éppen akkor rugaszkodott el, amikor egy újabb vakító villám csapott le, belevillantva a Szelek Templomát az élők világába. Cara az égi úton landolt, és amikor a villámfény kihunyt, a Templom, Richard és Cara nem voltak sehol.
Kahlan összetörten bámulta a tomboló vihart, amelyben időről időre előtűnt a másik világból a fantom templom. Egyetlen egyszer sem látszott többé elég szilárdnak, különben Kahlan is átugrott volna. Át kellett volna ugrania. Nem értette, miért is nem teszi meg. Miért csak áll ott, és nézi?
Mert Richardnak nem kellett. Mert elárulta Richardot.
Hogy tehette ezt vele? Richard azt mondta, mindig szeretni fogja. Azt mondta, együtt maradnak a következő világban is. Richard ígéretet tett neki. Richard örök szerelmet esküdött neki.
Ő is megesküdött, aztán elárulta Richardot.
Valahonnan kintről, a vihar mélyéből Kahlan távoli nevetést hallott. A gonosz kuncogástól végigfutott a hideg a hátán.
Drefan lépett melléje. Drefan egyedül volt.
- Hol van Nadine? - kérdezte tőle Kahlan.
Drefan megköszörülte a torkát.
- Mikor a villámlás elkezdődött, és Nadine meglátta, hogy én vagyok vele, nem Richard, sikoltozni kezdett. Megőrült. Leugrott a szakadékba.
Kahlan felbámult Drefanra. Richard tudta. Megmondta Kahlannak, hogy Nadine meghalt. Richard varázsló volt. Kahlan ezt is meglátta a szemeiben, a végén, az utolsó pillanatban, mielőtt Richard átugrott a Templomhoz vezető útra. Akkor mágia volt Richard szemeiben.
- Hol van Richard?
Kahlan kifelé nézett az üres levegőbe, az éjszaka sötét falára.
- Elment.

A Szelek Templomához vezető úton kísérteties csend honolt. Richard kivonta a kardját. Egy pillanatra meglepődött a kard idegenségének érzetén, amíg eszébe nem jutott, hogy kinek a kardja.
Nem volt többé az Igazság Keresője. Már megismert minden igazságot, amit el tudott viselni.
Itt nem volt éjszaka, sem nappal, mégis világosság volt. Nem napfény volt ez, inkább, mint egy borús nap világossága, ahol nem lehet pontosan tudni, merre is tartózkodik a nap az égen. Richard azonban tudta, hogy itt nincs nap. Ez nem az élők világa volt.
Ez itt része volt az Alvilágnak - egy elszigetelt, távoli, rejtett zuga a halottak világának. Mintha a varázslók egy félreeső zugot találtak volna, ahová elrejthették a Szelek Templomát.
Akkor is hasonlóképpen rejtegették, mikor még az élők világában volt.
A Szelek Templomának mérhetetlenül hatalmas falai ott magasodtak előtte, az ikertornyok ködpamacsok közé veszve törtek az ég felé. A Kymermosst hegy egész oldala ott volt előtte - az egész hegyoldal, ami hiányzott az élők világában.
Richard tudta, hová tart. Sokkal többet tudott, mint bármikor ezelőtt életében. Ismeretek árasztották el az elméjét. Harci mágus volt. A Szelek Temploma kinyitott egy, az agyába vezető zsilipet. Megismertetett vele mindent, amire szüksége volt, és még annál is sokkal többet.
Úgy érezte, mintha életében először lenne tudatos, érző lény.
Ellenszolgáltatás az árért, amit fizetnie kellett.
- Rahl Nagyúr!
Az elfúló lélegzetű Cara zárkózott fel mellé. Agiellel a kezében azonnal harci pozíciót vett fel. Az Agiel haszontalan volt itt, ebben a világban. Ami azt illeti, most már az élők világában is az lenne.
Richard szembefordult a széllel, és továbbindult. Már nem volt messze. Egyáltalán nem volt messze.
- Cara, menj haza! Te nem tartozol ide.
- Rahl Nagyúr, mi történt? Én...
- Eredj haza!
Cara rávicsorgott, és eltörtetett Richard mellett, hogy megóvja őt az útjába kerülő veszélyektől. Carának fogalma sem volt róla, miféle veszélyek tanyáznak itt.
- Én Mord-Sith vagyok. Azért vagyok itt, hogy a Rahl Nagyurat védelmezzem.
- Én már nem vagyok többé Rahl Nagyúr - suttogta Richard.
Cara felpillantott az előttük tátongó kapubejárat két oldalán álló hatalmas fekete kőoszlopokra. Az oszlopok mellett, a rézszínű balusztradokkal csíkozott tintasötét falakon hollófekete gránitba merevedve álltak a Skrinek, a két világ határának őrzői. Csak Cara tekintete számára tűntek kőmerevnek, Richard szemében nem.
Cara felemelt kezével állította meg Richardot, amíg előrekémlelt a távoli bejárat felé vezető úton, veszély után tekingetve. A lábaiknál csontok hevertek.
- Rahl Nagyúr, mi ez a hely?
- Ide nem léphetsz be, Cara.
- Miért nem?
Richard megfordult, és visszanézett arra, ahonnan jöttek - mindarra, amit maga mögött hagyott. A semmire.
- Mert ez az Elárultak Csarnoka.
Richard felpillantott az iker Skrinekre, az őrökre, akik két varázsló csontjait hagyták itt az úton, a lábaiknál.
Visszaemlékezett Ricker varázsló üzenetére, amit a Sliph adott át neki: Balra figyelj befelé. Most már értette, mit jelent.
Felemelte a bal karját ököllel kifelé fordítva a kőfal jobb oldalán lapuló Skrin felé. A „balra figyelj" azt jelezte neki, melyik karját használja, és melyik Skrinre figyeljen. Ha rossz karját emeli fel, nem léphetett volna be erre a helyre a holtak világában. Ricker egyik csapdája az ellenség számára.
A csuklópántja felforrósodott. A pánt alatti bőrpárna megóvta a kezét a karkötőben fókuszálódott energiától. Öklét zöld derengés vonta be. A jobb oldali Skrin, amelyikre most a születési jogán szerzett felhatalmazását irányította, ugyanolyan zölden derengett fel, összehangolódva az ökléből áradó energiával, és mozdulatlanná merevedett, engedélyezve Richardnak a belépést.
Richard felpillantott a bal oldalán álló gránitfekete őrzőre. Nevén szólította, egy torokhangú szótagot hallatva, amire az őrző válaszolt is. A fekete kő recsegett-ropogott, amint a Skrin parancsolója felé fordult, és várta az utasítását.
Richard ismét kiejtette a nevet jelentő hangot. Felemelt kezével Carára mutatott.
- Ez itt nem tartozik ide. Kísérd őt vissza az élők világába. Ne bántsd. Utána térj vissza az őrhelyedre!
A Skrin leugrott a kőfalról, és felnyalábolta Carát.
- Rahl Nagyúr, mikor jössz haza?
Richard Cara kék szemébe nézett.
- Én már itthon vagyok.
Fény villant, és távoli mennydörgés rázta meg a hang nélküli világot, amint a Skrin eltűnt Carával az élők világába vezető utazására.
Richard a szél felé fordult. A Négy Szél és a Látó figyelték őt a falakról. Richard végignézte a bejárat két oldalán a falakon lévő tömörarany-rúnákat, elolvasta a régvolt varázslók által ide írt üzeneteket és figyelmeztetéseket.
A szél nélküli világban Richard köpenye lebegett a háta mögött, ahogy az Elárultak Csarnoka felé indult öles lépteivel. Köpenye lobogása az őt körülvevő erők áramlatairól és a hatalom hullámairól árulkodott.

Kahlan arca elé kapta a kezét az előtte váratlanul lecsapó villám elől. A Templomba vezető út ismét megvilágosodott egy pillanatra. A távolban meglátta Richard hátát, amint határozott léptekkel halad előre az úton.
Cara Kahlan lába mellé huppant a szakadék szélén.
A villámot követő mennydörgéssel a Templom és vele Richard képe újra eltűnt.
Cara gördülve állt talpra. Vad dühvel markolta meg Kahlan vállát.
- Mit tettél?!
Kahlannak túlságos fájdalmat okozott, hogy megszólaljon. A földre bámult, maga elé.
- Mit tettél, Inkvizítor Anya?! Én elrendeztem neked a dolgot! Mit csináltál Richarddal?
Kahlan felkapta a fejét.
- Micsoda?!
- Esküt tettem. Nővérek vagyunk az Agielben. Megesküdtem, hogy ha bármi is történne, ha bármi rosszul sikerülne is, gondoskodni fogok róla, hogy te legyél az, ne Nadine, aki Richarddal hál.
Kahlannak leesett az álla.
- Cara, mit csináltál?
- Amit te akartál. Elmondtam a Szél üzenetét, ahogy nekem sugalmazta, de amikor téged és Nadine-t az épületekhez vezettelek, kicseréltelek benneteket. Nadine-t Drefanhoz vezettem, téged pedig Rahl Nagyúrhoz.
Azt akartam, hogy azzal lehess együtt, akit igazán szeretsz. Richardhoz vittelek téged.
Kahlan Cara karjaiba omlott.
- Ó, Cara, annyira sajnálom! Bíznom kellett volna benned! Jaj, drága szellemek, bíznom kellett volna benned!
- Rahl Nagyúr azt mondta, az Elárultak Csarnokába megy. Megkérdeztem tőle, mikor jön haza. Azt mondta, ő már otthon van. Nem jön vissza többé! Mit tettél vele?!
- Az Elárultak Csarnoka... - Kahlan a földre rogyott. - Beteljesítettem a próféciát. Segítettem Richardnak, hogy bejusson a Szelek Templomába. Segítettem neki megfékezni a járványt.
És ezzel tönkretettem őt.
És ezzel tönkretettem önmagamat.
- Annál is többet tettél - suttogta Cara.
- Mit akarsz ezzel mondani?
Cara felmutatta kezében az Agielt.
- Az Agielem. Elveszítette az erejét. A Mord-Sithek ereje csak akkor működik, ha jelen van a Rahl Nagyúrhoz kötő erő. Az Agiel azért létezik, hogy a Rahl Nagyurat védelmezze. A Rahl Nagyúr nélkül nincs kötődés. Elveszítettem az erőmet.
- Most már én vagyok a Rahl Nagyúr - szólalt meg Kahlan mögé lépve Drefan.
Cara rávicsorított.
- Te nem vagy Rahl Nagyúr! Neked nincs Tehetséged!
Drefan állta Cara metsző pillantását.
- Most én vagyok az egyetlen Rahl Nagyúr, aki létezik. Valakinek össze kell tartania a D'harai Birodalmat!
Kahlan a hasához szorította Richard fekete ingét.
- Én vagyok az Inkvizítor Anya. Én fogom összefogni a Szövetséget.
- Te is elvesztetted az erődet, drágaságom! Nem vagy többé Inkvizítor, még kevésbé Inkvizítor Anya! Megragadta Kahlant a hóna alatt, és felemelte. - Most az én feleségem vagy, és azt teszed, amit én parancsolok neked! Esküt tettél rá, hogy engedelmeskedsz nekem!
Cara megmozdult, hogy rákényszerítse Drefant, engedje el Kahlant. Drefan visszakézből szájon vágta Carát, aki elterült a földön.
- És te is csak fogatlan kígyó vagy már, Cara. Ha mellettünk akarsz maradni, neked is engedelmeskedned kell a parancsaimnak! Ha nem, nem veszem semmi hasznodat. Egyelőre csak mi tudjuk, hogy az Agieled nem működik. Tartsuk meg ezt az újságot magunknak. Úgy fogsz őrizni engem, mint Rahl Nagyurat! Cara gyilkos pillantást lövellt rá, és letörölte az ajkáról a vért.
- Te nem vagy Rahl Nagyúr!
- Nem? - Drefan felmutatta az Igazság Kardját. - Hát akkor most én vagyok a Kereső.
- A Kereső sem te vagy - mordult rá Kahlan. - Richard a Kereső!
- Richard? Nincs többé Richard. Most már én vagyok a Kereső és a Rahl Nagyúr. - Drefan magához húzta Kahlant, Darken Rahl-szemei izzó tekintettel meredtek rá. - Te pedig a feleségem vagy! Legalábbis az leszel, ha majd elháljuk a házasságunkat. De ez most nem az alkalmas hely, sem idő. Vissza kell mennünk. Dolgunk van.
- Soha! Ha valaha hozzám mersz nyúlni, elvágom a torkod!
- Esküt tettél nekem a szellemek előtt! Azt fogod tenni, amire megesküdtél! - Drefan elmosolyodott. - Hiszen te egy szajha vagy. Élvezni is fogod! Azt akarom, hogy élvezd, hogy örömöd leljen benne. Tényleg azt szeretném!
- Hogy mersz engem így nevezni?! Nem vagyok szajha, főleg nem a tiéd!
Drefan mosolya vigyorrá szélesült.
- Tényleg? Akkor hogyan árultad el Richardot? Miért hagyott itt anélkül, hogy egyszer is visszanézett volna? Én azt hiszem, azért, mert élvezted a dolgot, pedig azt hitted, hogy én vagyok az. Azt hiszem, Richard meglátta benned a szajhát. Mikor majd valóban én leszek veled, akkor is élvezni fogod. És ez nekem nagyon fog tetszeni. 14. FEJEZET
Verna finoman meglökte Warrent.
- Ébredj fel! Valaki jön.
Warren öklével megdörzsölte a szemét.
- Ébren vagyok.
Verna kinézett az ablakokon, hogy lássa, a megölt őrök még mindig a megfelelő helyzetbe vannak támasztva, mintha őrségben állnának. Az asztalon álló lámpa fénye éppen elegendő volt hozzá, hogy a kintről figyelő láthassa az őrök körvonalait, de Verna és Warren is felismerhető lett volna a fényben, ezért távol kellett maradniuk az ablakoktól.
- Hogy érzed magad? - kérdezte Verna.
- Jobban. Azt hiszem, most már rendbe jöttem.
Warren nem sokkal előbb még eszméletlen volt. A Tehetség okozta fejfájások mind gyakrabban gyötörték meg. Verna nem tudta, mit tehetne érte. Nem tudta, meddig lesz képes még kitartani Warren, mikor pusztítja el a saját Tehetsége. Az egyetlen, amit ki tudott találni, az volt, hogy ragaszkodik a tervükhöz. Warren azt mondta, az egyetlen esélye az életben maradásra, ha Vernával tart.
Az ablakon túli sötétségből, az út irányából két árnyalak közelített. A távoli dombok oldalai a rajtuk égő ezernyi tábortűzzel úgy festettek, mint a csillagos égbolt tükörképe egy tó vizén.
Verna megrázkódott a gondolatra, hogy a sok ezernyi tábortűz sok százezernyi emberi vadállatot jelent azokban a sátrakban. Minél hamarabb eltűnnek erről a helyről, annál jobb. Örült neki, hogy nem kell újra behatolniuk Jagang erődjébe. Kétszer egymás után nem sikerült volna ugyanazt a mágikus trükköt végrehajtani. Warren varázslatai nem csapták volna be még egyszer az őrséget.
Szerencsére egyetlen alkalom is elégnek bizonyult. Ezúttal a barátai, Janet és Amelia jönnek ki, hogy Vernával és Warrennel találkozzanak. Ha ugyan Janet és Amelia volt az a két árny, aki közeledett.
Ők kellett, hogy legyenek. Ez a telihold utáni negyedik éjszaka. Ez az a hely, ahol találkozniuk kell. Janet azt mondta, mostanra Amelia visszatér a sátrakból.
Verna aggódott, vajon milyen állapotban lesz Amelia. Valószínűleg gyógyításra szorul majd. Verna remélte, hogy ez nem fog sokáig tartani: már közeledett a hajnal.
Verna és Warren felváltva szundikáltak egy-egy keveset. Hosszú út várt rájuk, amíg visszajutnak Reibisch tábornok seregéhez, és pihenniük kellett az utazás előtt. Verna olyan messzire akart jutni erről a helyről, amennyire csak lehetséges, mielőtt az erődítményből riadót fújnának.
Verna remélte, hogy Janet már tájékoztatta Ameliát a Richardhoz kapcsoló kötésről, hogy erre se kelljen az időt vesztegetnie. Mihelyt Amelia leteszi az esküt Richardra, a kötés őt is védelmezni fogja az Álomjárótól. És akkor el tudnak menekülni.
Verna nagyon szerette volna megmenteni a többi Nővért is, de tudta, hogy a kapkodás kudarchoz vezet. Húszéves utazása alatt, távol a Próféták Palotájában folytatott kolostori életétől Verna megtanulta, hogy a kinti világban egy Nővérnek óvatosan kell tevékenykednie, ha bármilyen sikert szeretne elérni. A többi Nővér megmentése több mint bonyolult feladat volt, és az semmit nem segítene rajtuk, ha őt is elfognák, mialatt egyszerre próbálja őket kimenekíteni. Fontos, hogy az ember tisztában legyen a saját korlátaival, és egyszerre csak egy lépést tegyen előre. Idővel majd a többi Nővért is biztonságba fogja menekíteni az Álomjáró elől.
Most az volt a legfontosabb, hogy két barátját kihozza, és információkat szerezzen tőlük, ami segíthet megmenteni a többieket, és hogy Warren segítséget kapjon. Warren nélkül az ügyük veszélybe kerülhet. Warren Próféta volt, akinek a Tehetsége épp most kezdett kibontakozni - ha csak el nem pusztítja a Tehetség, mielőtt segítséget kapna.
Egyszerre egy lépés, figyelmeztette önmagát. Légy óvatos, használd a fejedet, és jó esélyed lesz a sikerre.
Kopogtak az ajtón. Verna résnyire kinyitotta, és kikémlelt. Közben Warren őr módjára kikiáltott, hogy igazolják magukat.
- Őexcellenciája két szolgája, Janet Nővér és Amelia Nővér.
Verna kitárta az ajtót, kinyúlt, és köpenyénél fogva berántotta az egyik Nővért, majd a másikat is a szobába. Mindkettőt a falhoz nyomta, hogy kívülről ne láthassák őket.
- Hála a Teremtőnek - sóhajtott fel. - Már azt hittem, soha nem értek ide.
A két nő tágra nyitott szemekkel állt, reszketve, mint a megrémült nyulak. Amelia arca teli volt horzsolásokkal, zúzódásokkal és repedésekkel.
Warren közelebb lépett Vernához. Verna megfogta Warren kezét, közben egyik halottsápadt arcról a másikra nézett. Szíve elfacsarodott Amelia nyilvánvaló fájdalmai láttán. De más valamit is látott Amelia szemeiben: rettegést.
- Mi baj van? - suttogta.
- Becsaptál minket - súgta vissza Janet fájdalommal a hangjában.
- Miről beszélsz?!
- A kötésről. A kötésről, ami megvéd minket Őexcellenciájától. Elmondtam Ameliának. Ő megesküdött Richardra azzal a szöveggel, amit tőled hallottam.
Verna elkomorult, és közelebb hajolt.
- A Teremtésre, miket beszélsz? Azt mondtam neked, hogy a kötés megvéd attól, hogy Jagang az elmétekbe hatolhasson.
Janet lassan megcsóválta a fejét.
- Nem, Verna, nem véd meg. Sem az én elmémet, sem Ameliáét... sem Warrenét... sem a tiédet.
Verna megnyugtatólag a rémült Janet karjára tette a kezét, próbálta lecsillapítani.
- De megvéd, Janet. Csak hinned kell benne, és biztonságban leszel.
Janet megint megrázta a fejét.
- Mielőtt letettem az esküt, Jagang ott járt az elmémben. Ismerte a gondolataimat. Tudta, mit mondtál nekem. Mindenről tudott.
Verna rémülten kapta a szája elé a kezét. Ezzel az eshetőséggel nem számolt.
- De letetted az esküt! Most már védett vagy!
Janet újra a fejét csóválta.
- Az első napon úgy is volt, de négy nappal ezelőtt, a telihold éjszakáján Őexcellenciája visszatért az elmémbe. Nem is vettem észre. Beszéltem Ameliának az esküről, ő is megesküdött, ugyanúgy, mint én. Azt hittük, biztonságban leszünk. Azt hittük, amikor visszatértek, elszökhetünk veletek.
- El is fogtok - biztosította róla Verna. - Mindnyájan el is indulunk azonnal.
- Egyikünk sem fog megszökni, Verna. Te már Jagangé vagy. Warren is. A Császár elmondta nekünk, hogy beférkőzött az elmétekbe, amíg aludtatok, a telihold utáni első éjszakán. - Janet szemébe könnyek szöktek. Sajnálom Verna! Soha nem lett volna szabad idejönnöd, hogy megments engem. Ez mindkettőtök szabadságába került.
Verna fokozódó rémülete ellenére mosolygott.
- Janet, ez egyszerűen lehetetlen. A kötés megvéd minket.
- Megvédene - mondta Janet hirtelen rekedtes, mély, baljós hangon - ha Richard Rahl még életben lenne. Négy nappal ezelőtt, a telihold éjszakáján azonban Richard Rahl elhagyta az élők világát.
Janet mély, rázkódó nevetésbe tört ki, bár közben könnyek csorogtak az arcán.
Verna levegőhöz sem tudott jutni.
- Richard... meg... meghalt?!
Warren hirtelen a fejére szorította mindkét kezét, és kíntól gyötörtén felordított:
- Neee! Neeee!
Verna elkapta az padlóra rogyó varázslót.
- Warren! Mi baj?!
- Őexcellenciája... Őexcellenciájának utasítása van számomra.
- Utasítása? Warren, mi van veled?! Mi történik?!
- Őexcellenciájának új prófétája van! - sikoltozta Warren. -Kérem, állítsa meg a fájdalmat! Mindent megteszek, amit parancsol!
Verna lekuporodott mellé.
- Warren!
Verna úgy érezte, mintha egy fehéren izzó vasrudat döftek volna át a koponyáján. Felsikoltott, és mindkét kezét a fejére szorította. Egész százötvenhat éves élete során semmi sem készíthette fel a fájdalomnak ekkora hullámára, ami most elborította a tudatát. A padló fellódult, és az arcába vágott. Végtagjai görcsös kínokban vonaglottak.
Gyötrelmein baljós nevetés zúgott keresztül, mint tűzvész lángja a romok felett.
Verna azért imádkozott a Teremtőhöz, hogy vegye el az eszméletét. Imája meghallgatatlan maradt.
Hangot hallott maga fölött. Janet hangját.
- Annyira sajnálom, Verna! Nem lett volna szabad ide jönnötök, hogy megmentsetek minket. Most ti is Őexcellenciája rabszolgái lesztek.

A szőke hajfonatú Cara követte őt a fogadóterembe. Három lépéssel hátramaradt, ahogy parancsolta neki. Cara most állandóan a vörös ruháját viselte, ahogy utasításba kapta tőle. Szerette a vörös bőrruhájukat. Úgy néztek ki benne, mint akik alvadt vérbe öltöztek. Egyikük mindig a közelében volt, vérvörös emlékeztetőül az eljövendő ragacsos, sikamlós orgiákra.

Cara elfordította tőle kék szemének pillantását, amikor ő hátranézett. Tudta, hogy a Mord-Sith csak azért marad mellette, hogy Kahlan közelében lehessen. Neki ez így is megfelelt. A fontos az volt, hogy ott legyen. Cara most már ártalmatlan volt, de jobban mutatott, ha a Rahl Nagyúrnak ilyenfajta testőrkísérete volt - rangjának megfelelő jelképeként.

Most már ő volt a Rahl Nagyúr, ahogy a hangok megígérték neki. Csak ő volt elég tudatos hozzá, hogy meghallja a hangokat, elég bölcs, hogy meghallgassa őket, elég intelligens, hogy hallgasson rájuk.
A hangok tanácsai győzelemre segítették. A részletekre fordított figyelme megtermette a maga gyümölcseit. Rendkívüli éleselméjűsége eljuttatta arra a hatalmi posztra, amit mindig is megérdemelt. Az ő Tehetsége a zsenialitása volt, és ez jobban szolgálta őt, mint holmi mágia.
Magasan mások fölött állt - és joggal. Felsőbbrendű volt a többieknél - elsőrangú intelligenciájú, különlegesen éles elméjű, és példátlanul erkölcsös férfiú, akit nem vezettek félre a nyakatekert ürügyek, amelyekkel a nők alantas élvezeteiket próbálták leplezni.
A saját erényessége megrészegítette.
Kahlan felkapta a fejét, amikor meglátta őt határozott léptekkel bevonulni a terembe. A nő arcán üresség honolt, mostanában szinte állandóan ezt az arckifejezést viselte. De Kahlan csak hitte azt, hogy az arca nem fejez ki semmit. Az ő számára ez az arckifejezés az érzelmek valóságos seregeit tükrözte. Kahlan bájos arcának részleteit vizsgálva feltárult előtte az érzelmeknek az a gazdag áradata, amit a nő megpróbált elleplezni.
Látta, hogyan nézett rá Kahlan. Korábban is észrevette, milyen pillantásokat vetett az ő testére. Tudta: Kahlan vágyik rá. Éhezik rá. Gyönyört szeretne kapni tőle.
Az, hogy Kahlan mindezt megpróbálta elleplezni, csak még jobban felizgatta őt. Hogy a nő durva szavak mögé bújtatta az iránta érzett vágyát, az számára csak bebizonyította e vágy létezését. Az, hogy viszolygást színlelt iránta, csak Kahlan szenvedélyének hihetetlen mélységeit tárta fel számára.
Ha Kahlan majd végül megadja magát a saját kéjvágyának, a várakozástól, az önmegtartóztatástól, a sóvárgástól csak még dicsőségesebb lesz a késleltetett beteljesülés. Akkor végre-végre meg fogja adni Kahlannak, amire az vágyik. Akkor majd meghallhatja a sikolyait...
A tábornok, aki Kahlan mellett állt, meghajolt.
- Jó reggelt... Rahl Nagyúr!
- Mi az?! - kérdezte a tábornoktól. Nem szerette, ha a katonák úgy vittek Kahlan elé ügyeket, hogy elmulasztották előtte informálni róla a Rahl Nagyurat.
- Csak a reggeli jelentések, Drefan - mondta Kahlan azon a tónustalan hangján.
- Akkor nekem miért nem szóltak?! A jelentéseknek a Rahl Nagyúrhoz kell először beérkezniük!
Kerson tábornok lopva Kahlanra pillantott. Újra meghajolt.
- Ahogy óhajtja, Rahl Nagyúr! Csak azt gondoltam...
- Gondolkodni én fogok! Maga csak katonáskodik!
A tábornok krákogott egyet.
- Természetesen, Rahl Nagyúr!
- Na, hát akkor mit mondanak azok a reggeli jelentések?
A tábornok újra Kahlanra pillantott. Drefan észrevette a nő apró kis biccentését. Mintha a tábornoknak Rahl Nagyúr feleségétől kellene engedélyt kérnie, hogy jelentést tehessen. Drefan megjegyzés nélkül hagyta a dolgot, mint mindig. Drefan élvezte Kahlan kisded játékait, ahogy a nő azt hitte, eltitkolhat előle dolgokat. Ez szórakoztatta Drefant.
- Nos, Rahl Nagyúr, a járvány már majdnem elmúlt.
- Pontosítsa, mit ért azon, hogy „majdnem elmúlt"! Mint gyógyító, vajmi kevés hasznát veszem a bizonytalankodásnak.
- A múlt héten a pestisből eredő halálok száma három bizonyitható esetre csökkent. Szinte mindenki meggyógyult, aki beteg volt, amikor Rahl... - a tábornok észrevette, hogy majdnem elszólta magát - amikor Richard elment. Bármit is tett Richard...
- A bátyám meghalt, azt tette. Én vagyok a gyógyító. Én vagyok, aki megfékezte a járványt!
Kahlan nyugalma eltűnt. Arcát nehezen visszafogott harag torzította el. Drefan eltűnődött, vajon hogyan torzulhat el Kahlan arca a fájdalom, vagy a rettegés hatására. Végül majd ezt is meg fogja tudni.
- Richard a Szelek Templomába ment! Feláldozta magát mindannyiunkért. Richard! Nem te, Drefan! Richard! Drefan egy könnyed kézlegyintéssel intézte el Kahlan kitörését.
- Képtelenség. Mit tudott Richard a gyógyításról? Én vagyok a gyógyító! Rahl Nagyúr az, aki megmentette a népet a járványtól!
- Drefan felemelt ujjal intette a tábornokot. - És jobban teszi, ha gondoskodik róla, hogy ezt mindenki megtudja!
Kahlan ismét alig észrevehetően bólintott a tábornok felé.
- Igenis, Rahl Nagyúr - felelte a tábornok. - Személyesen fogok gondoskodni róla, hogy mindenki megtudja, hogy maga a Rahl Nagyúr fékezte meg a pestist.
Kahlan arcán apró mosoly nagyon halvány árnyéka villant át a tábornok kétértelmű válasza hallatán. Drefan hagyta. Fontosabb dolgai voltak, mint hogy Kahlan férje iránti tiszteletlenségével foglalkozzon.
- Mi más jelenteni valója van, tábornok?
- Nos, Rahl Nagyúr, úgy látszik, néhány egységünk... hiányzik.
- Hiányzik? Hogy hiányozhatnak katonai csapatok?! Találják meg őket! Össze kell vonni a hadsereget, hogy védekezni tudjunk a Birodalmi Rend ellen! Nem fogom tűrni, hogy a D'Harai Birodalom a Birodalmi Rend martalékává váljon csak azért, mert a tisztjeim nem tartanak fegyelmet!
- Igenis, Rahl Nagyúr! Felderítőket fogok kiküldeni, hogy keressék meg azokat az egységeket, amelyek... elkóboroltak az állomáshelyükről.
- Ez a kötés, Drefan - szólalt meg Kahlan. - A d'haraiak nem kötődnek hozzád. A sereg szétbomlik, céltalanul kóvályognak, mert elvesztették a kötést, elvesztették a vezérüket. Nem tudják, mihez kezdjenek. Rahl Nagyúr nélkül maradtak...
Drefan megütötte. A teremben visszhangzott az éles csattanás.
- Állj fel! - Drefan megvárta, míg Kahlan feltápászkodik. - Nem tűrök el pimaszkodást a feleségemtől! Megértetted?!
Kahlan az orrára szorította a kezét, próbálta elállítani a vérzést. A bíborvörös patak átcsordult az ujjai között a szájára, onnan az állára. A látványtól kis híján elakadt Drefan lélegzete. Az Inkvizítor Anya vérének látványától reszketni kezdett a keze. Elöntötte a vágy a kaszabolás iránt, hogy vért láthasson rajta mindenütt, hogy hallhassa a sikoltozását, láthassa az arcán a rettegést.
De meg fogja várni, amíg a nő maga könyörög érte. Akárcsak Nadine. Drefan élvezte Nadine perverz éhségét. Gyönyörrel töltötte el a kis ringyó meglepődése, rémülete, szenvedése, mielőtt élve lehajította a szakadékba, hogy Nadine az egész hosszú zuhanás alatt eltűnődhessen a saját hitvány jellemén. Ez kielégítette Drefant. Egyelőre.
Tud várni, amíg az Inkvizítor Anya igazi romlottsága ismét felszínre nem tör, mint azon az első éjszakán. Richard biztosan elszörnyedt rajta, mennyire kívánta Kahlan az ő öccsét, hogy a nő, akit szeretett, olyan mocskos volt, mint a legutolsó útszéli ringyó. Szegény ártatlan, ostoba Richard! Még csak hátra sem pillantott, amikor elment.
Drefan tudott várni. Kahlannak előbb magához kell térnie a sokkból, hogy ő okozta Richard halálát. Drefan várhat. Nem fog sokáig tartani, amilyen nagyon kívánja őt Kahlan.
Karjai közé ölelte Kahlant.
- Bocsáss meg nekem, feleségem! Nem akartalak bántani! Kérlek, bocsáss meg! Csak a biztonságunkat féltettem a Rendtől: megzavart, hogy azok a semmirekellő katonák nem engedelmeskednek a parancsoknak, és ezzel mindnyájunkat veszélybe sodornak.
Kahlan kitépte magát Drefan karjából.
- Megértem.
Olyan rosszul hazudik! Szeme sarkából Drefan látta Cara megfeszülő, vörös bőrruhás alakját. Ha támad, Drefan le fogja sújtani. Ha nem, akkor még hasznát veheti.
Kahlan egy ujjal óvatosságra intette Carát. Cara vonakodva szót fogadott. Kahlan olyan okosnak tartotta magát, azt hitte, ő nem látja, hogyan osztogat parancsokat az embereknek körülötte. De pillanatnyilag ez nem számított.
- Kerson tábornok - csattant fel Drefan. - Azt akarom, hogy találja meg azokat az elbitangolt csapatokat! Fegyelmet kell tartanunk a hadseregben, másként a Rend áldozatául esünk. Ha megtalálják őket, végezzék ki a tisztjeiket!
- Micsoda?! Azt kívánja, hogy végeztessem ki az embereimet azért, mert elvesztették a kötést, ami...
- Azt akarom, hogy végeztesse ki őket árulásért! Ha a többiek megtanulják, hogy nem fogjuk eltűrni az efféle kötelességmulasztást, kétszer is meg fogják gondolni, hogy csatlakozzanak-e az ellenségeinkhez!
- Az ellenségeinkhez, Rahl Nagyúr?
- Persze. Ha nem teljesítik a D'Hara iránti kötelességüket, hogy szolgáljanak, és védelmezzék a D'Harai Birodalmat, nem is szólva a Rahl Nagyúrról, akkor az ellenségeinket segítik. Ettől árulókká válnak. Kockáztatják a feleségem életét! Mindnyájunk életét!
Ujját végigfuttatta a domború aranybetűkön az Igazság Kardja markolatán - az ő kardjáén. Jog szerint viselte ezt a kardot.
- Nos, van még valami jelenteni valója?
Kahlan és a tábornok lopva összepillantottak
- Nincs, Rahl Nagyúr.
- Rendben. Ez minden. Leléphet! - Drefan Kahlan felé fordult, és belekarolt. - Gyere drágám! Együtt fogunk reggelizni.
15. FEJEZET
Richard kábultan lépett le a varázslói trónról a Szelek Csarnokának közepén. Lépteit visszhangozták a távoli falak. Ez volt az ő jog szerinti helye: a varázslói trón. Ő volt az egyetlen harci mágus, az egyetlen, aki Alkotó és Pusztító Mágiával egyaránt rendelkezett.

A Szelek Templomának belseje több, mint kolosszális volt Szinte felfoghatatlanul hatalmasnak tűnt. Ezen a csend uralta helyen nem léteztek hangok, hacsak maga Richard nem keltett hangot, vagy nem alkotott egyet a kívánságával.

A büszke magasságot lezáró ívelt mennyezet alatt akár sasokat lehetett volna röptetni, és azok aligha vették volna észre, hogy be vannak zárva egy épület belsejébe. Hegyi sólymok lebeghettek volna a szédítő térben, ha lettek volna ilyenek errefelé, és otthon érezték volna magukat, akárha hegycsúcsok között repültek volna.

Oldalt óriás oszlopok támasztották a bordázott mennyezet távoli ívéig feltörő falakat. Ezeken a falakon hihetetlen méretű ablakokon áradt be a mindenütt jelen lévő, forrás nélküli szórt fény.
Richard legalább az oldalfalakat láthatta. A csarnok távoli vége egyszerűen beleolvadt a messzeség ködébe.
Szinte minden a sápadt délutánok színét viselte: a padló, a falak, az oszlopok, a mennyezet. Mintha mind valami áttetsző fényből épült volna.
Richard apró bolha volt egy hatalmas szakadék mélyén. És még így is, a csarnok nem volt olyan határtalanul nagy, mint a kinti falak.
Azelőtt Richard áhítattal vegyes döbbenetet érzett volna ettől a helytől. Most egyszerűen csak kába volt tőle.
Az időnek itt nem volt jelentése azonkívül, amit Richard adott neki. Az idő nem tud horgonyt vetni az örökkévalóságban. Richard itt lehetne akár egy évszázadig, nem pusztán hetekig, és rajta kívül senki-semmi nem érezné a különbséget. Ő is csak akkor, ha akarná. Az életnek sem volt sok értelme itt: távoli fogalom volt, mint az örökkévalóság túlsó oldala. Az életet is Richard hozta magával ide. És mégis, a Szelek Temploma érzékelt, és varázsló alkotta kőkeblére fogadta Richardot.
Amerre Richard elhaladt, a csarnok oldalfalaiban, minden boltív alatt, minden oszloppár között falifülkék voltak. Minden fülkében mágikus tárgyak hevertek: azok a varázseszközök, amelyeket az élők világából küldtek át ide, hogy biztonságban legyenek, és hogy az élők világa biztonságban legyen tőlük.
Richard megértette ezeket a tárgyakat és használni is tudta őket. Megértette, hogy ezek a dolgok mekkora veszélyt rejtettek magukban, és hogy egyesek miért akarták elzárni őket ide örökre. Most már övé volt a Szél minden tudása.
Ennek a tudásnak a segítségével megfékezte a pestist. Nem állt rendelkezésére a könyv, amivel a járványt elindították, de nem is volt szükség magára a könyvre ahhoz, hogy hatástalanítsa. A könyvet innen lopták el, ezért továbbra is a Szél hatalmában maradt. Pofonegyszerű dolog volt megváltoztatni a Szélből áramló erők irányát, amelyek működtették a könyv mágiáját az élők világában.
Tulajdonképpen olyan egyszerű volt, hogy Richard szégyellte, miért is nem jött rá hamarabb, hogyan kell megtenni. Ezrek haltak meg amiatt, hogy ő ilyen tudatlan volt. Ha tudta volna, amit most, nem kellett volna egyebet tennie, mint olyan hálót alkotni köré, amibe beleszövi a Tehetsége mindkét oldalát, és a könyv használhatatlanná vált volna Jagang számára. Annyi áldozat -pedig az egész milyen egyszerű!
Legalább annyit meg tudott tenni, hogy gyógyító erejét felhasználta. Megállította vele a betegség előrehaladását a legtöbb áldozatban, aki azelőtt fertőződött meg, mielőtt ő elvágta a mágia áramlását. A járvány végre véget ért.
Csak épp mindent feláldozott érte. Micsoda ár azért a sok életért! Micsoda árat szabtak a szellemek! Milyen árat!
Nadine élete is benne volt az árban. Richard mélységes sajnálatot érzett iránta.
Kiiktatta volna Jagangot is, és vele az Óvilágból fenyegető veszélyt is, de erről a helyről ezt nem tudta megtenni. Amaz odaát az élők világa volt, és ő innen csak azokat a dolgokat tudta befolyásolni, amik innen kerültek át oda, és azokat a károkat, amiket az ilyen dolgok okoztak.
Viszont megérintette az erő szívét a Templomban: többé már nem lehet belépni majd ide az Árulás Csarnokán át. Jagang nem fogja tudni megismételni az előző sikerét.
Richard megállt. Előhúzta a kardját. Drefan kardját. Feltartotta a tenyerén, nézte, hogyan veri vissza a fényt. Ez nem az ő kardja. Ez nem az Igazság Kardja.
Hagyta előáramlani az akaratát a lelke legmélyéről, az áramlat születési előjogon szerzett hatalmát hozta magával. Tehetsége sóhaj könnyedségével bukkant elő, míg korábban a legapróbb szilánkjának előhozásért is keményen meg kellett dolgoznia. Az erő kifelé áramlott, karjain át egyenesen a kezében tartott tárgyba.
Elméjével irányította az elemeket, mindegyiket a kívánt sor rendben és arányban egyensúlyozva a kívánt eredmény érdekében, míg a kard, amit a kezében tartott, ikerpárjává lényegült át az általa oly jól ismert másiknak. Az Igazság Kardjának ikrét tartotta a kezében, habár a hajdan azt szolgálók lelkeinek kiegészítő lenyomatai nélkül. A két kard minden más szempontból azonos volt: ebben is ugyanaz az erő feszült, ugyanaz a mágia rejlett.
Varázslók haltak bele a próbálkozásba, hogy megalkossák az Igazság Kardját, míg végül néhányuk sikerrel járt. Miután egyszer sikerült, azt a tudást ide rejtették el, ezért Richard hozzájutott, ahogy minden más itt felhalmozott tudáshoz is.
Richard megragadta a markolatot, és magasra emelte a pengét. Hagyta, hogy a Kard ereje, mágiája, dühe átáramoljon belé, tombolása átjárja a testét, csak azért, hogy végre érezzen valamit. Még a harag is valami!
Persze itt nincs szüksége kardra. A düh kihunyt, és helyét újra átvette az üresség.
Feldobta a Kardot magasra a levegőbe, és akaratával megtartotta. A Kard lassan forgott körbe egy, az erő által formált párnán. Aztán egy energialökéssel fémes porfelhővé robbantotta szét a Kardot, és egy másik gondolattal a port is semmivé foszlatta.
Ott állt ismét, üresen. Üresen és magányosan.
Valami jelenlét arra késztette, hogy megforduljon. A jelenlét egy újabb szellem volt. Időről időre eljöttek hozzá. Hogy lássák őt, hogy beszéljenek vele, hogy sürgessék, térjen vissza a saját világába, amíg még nem késő, mielőtt elveszítené az élők világába visszavezető fonalat.
Ennek az alaknak, ennek a szellemnek a láttán Richard lába görcsös kábulatban gyökerezett a földbe.
A szellem olyan volt, mint Kahlan.
A lágy, fénylő jelenség előtte lebegett a levegőben ugyanolyan színű fényt árasztva magából, mint minden más is ezen a helyen, de ez a fény valahogy intenzívebb, tömörebb volt.
A szellem olyan volt, mint Kahlan. Hetek óta először, Richard szíve hevesebben kezdett dobogni.
- Kahlan! Meghaltál?! Most te is szellem vagy?
- Nem - felelte a szellem. - Én Kahlan anyja vagyok.
Richard izmai újra elernyedtek. Elfordult, és folytatta útját a csarnokon keresztül.
- Mit akarsz?
A szellem követte Richardot, ahogy néha más szellemek is megtették, Richard iránti érdeklődésből, talán a világa iránti kíváncsiságból.
- Hoztam neked valamit - mondta a szellem.
Richard megfordult.
- Mit?
A szellem egy rózsát tartott Richard elé. A szár zöldje és a szirmok vöröse meghökkentő volt ebben a színek nélküli világban, a gyönyörűség kis hulláma Richard szemeinek. A virág illata megtöltötte a tüdejét kellemes zamatával. Szinte teljesen elfelejtette már efféle dolgok örömét.
- Mit kezdjek én ezzel?
A szellem sürgette, hogy vegye el a virágot. Richard nem félt a szellemektől, akik eljöttek hozzá, hogy megnézzék. Még azok sem tudtak volna ártani neki, akik gyűlölték őt. Tudta, hogyan védheti meg magát.
Elfogadta a rózsát.
- Köszönöm.
A rózsa szárát az övébe dugta.
Megfordult és továbbindult. Kahlan anyjának szelleme követte. Richard nem szívesen nézett a szellem arcába. Noha csak szellem volt, és vonásai a belőle áradó fény hálójában bizonytalanok voltak, mégis túlságosan hasonlított Kahlanra.
- Richard, beszélhetnék veled?
Richard léptei visszhangzottak az óriási csarnokban.
- Ha akarsz...
- Beszélni szeretnék neked a lányomról, Kahlanról.
Richard megtorpant, és a szellem felé fordult.
- Miért?
- Mert ő egy rész belőlem. A testemből való, akárcsak te az édesanyád testéből. Kahlan az én kapcsolatom az élők világához, ahová én is tartoztam egykor. Ahová neked vissza kell térned.
Richard megint tovább indult.
- Én itthon vagyok. Nem szándékozom visszatérni abba a keserves világba. Ha azt akarod, hogy üzenetet vigyek tőled a lányodnak, sajnálom, de nem tehetem meg. Hagyj magamra.
Felemelte a kezét, hogy elűzze a szellemet a csarnokból, de az könyörögve emelte magasba a kezeit, kérve, hogy Richard fékezze meg az erejét.
- Nem akarok üzenetet küldeni veled. Kahlan tudja, hogy szeretem. Veled szeretnék beszélni.
- Miért?
- Amiatt, amit Kahlannal tettem.
- Amit vele tettél? Mit tettél vele?
- Belé oltottam a kötelességtudatot. „Az Inkvizítorok nem szerethetnek, Kahlan. Nekik csak kötelességük van." Ezt mondtam neki. Szégyenletemre, soha nem magyaráztam el neki, mit is értettem ezalatt. Attól félek, ezzel kirekesztettem az életéből az életet. Kahlan minden Inkvizítornál, akiket ismertem, jobban szerette volna élni, élvezni az életét. A kötelességei miatt azonban nagyon sok mindenről le kellett mondania. Ettől lett olyan jó védelmezője a népének. Azt akarta, hogy nekik juthasson az élet örömeiből, mert pontosan látta, mit tagadott meg tőle az élete. Azokkal az apró örömökkel kell beérnie, amikkel még lehet.
- Van ennek valami értelme?
- Te nem élvezed az életet, Richard?
Richard rendületlenül ment tovább.
- Én megértem, mi a kötelesség. Én is arra születtem. Most már végeztem vele. Most már mindennel végeztem.
- Te is félreérted, mit értek én kötelesség alatt. A megfelelő személy számára, az olyanok számára, akik valóban arra születtek, a kötelesség a szeretet egy formája, amely által minden lehetségessé válik. A kötelesség nem mindig a dolgok megtagadása, hanem azoknak a kiterjesztése a többiekre. A kötelesség nem állandó robot, és legjobb szeretettel végezni.
Nem térsz vissza hozzá, Richard? Szüksége van rád!
- Kahlannak már férje van. Nincs helyem az ő életében.
- Van helyed a szívében.
- Azt mondta, sohasem fog megbocsátani nekem.
- Richard, te sose mondtál olyasmit elkeseredésedben, amit nem gondoltál komolyan? Sohasem kívántad, hogy bár visszavonhatnád a szavaidat?
- Nem térhetek vissza hozzá. Máshoz ment feleségül. Másnak adta az esküjét, és a... Nem megyek vissza.
- Még ha máshoz ment is feleségül, még ha nem is lehettek egymáséi, még ha össze is töri a szívedet, hogy nem lehet a tiéd, nem szereted őt eléggé ahhoz, hogy az ő szívét meggyógyítsd? Hogy békét adj a lelkének? Minden csak neked, és semmi neki, ilyen a te szerelmed?
Richard dühösen meredt a szellemre.
- Megtalálta a boldogságot a távollétemben is. Nincs szüksége semmire tőlem.
- Örültél a rózsának, Richard?
Richard rendületlenül menetelt.
- Igen, nagyon szép, köszönöm szépen.
- Akkor megfontolod, hogy visszamenj?
Richard megpördült a sarkán, és Kahlan anyjának szellemére nézett.
- Köszönöm a rózsát. Itt van ezer viszonzásul, nehogy azt mondd, bármivel is tartozom neked érte!
Richard felemelte a kezét, és a levegő megtelt körülötte rózsákkal. A rózsaszirmok vörös viharként örvénylettek és repkedtek a levegőben.
- Sajnálom, Richard, hogy nem tudtam megértetni veled. Látom, csak fájdalmat tudok okozni neked. Elhagylak.
Mikor a szellem eltűnt, a padló teli volt rózsaszirmokkal, amik leginkább egy nagy vértócsára emlékeztettek.
Richard lerogyott a padlóra. Túl rosszul érezte magát hozzá, hogy talpon maradjon. Hamarosan ő is közülük való lesz, szellem, akinek nem kell elviselnie ezt az átmenetet, ezt az ingadozást a világok között. Volt mit ennie, mikor megkívánta, alhatott, amikor akart, de nem lesz képes örökké fenntartani itt az életét. Ez itt nem az élők világa.
Hamarosan egy lesz ő is közülük, és leszámol ezzel az ürességgel, amit életnek hívnak.
Valaha Kahlan töltötte be ezt az ürességet. Valaha ő volt Richard számára minden. Megbízott benne. Azt hitte, Kahlannál biztonságban van a szíve. Többet képzelt, mint ami igaz volt. Hogy lehetett ekkora bolond? Hát minden csak illúzió volt?
Felkapta a fejét. A csarnok másik oldala felé nézett. Gondolatban végigfutott az itt raktározott tárgyak listáján. A megfigyelő medence. Ott volt, a csarnok túloldalán. Tudta, hogyan kell használni.
Felkelt és átvágott a csarnokon. Két oszlop közé tartott, hogy megkeresse a megfigyelő medencét. A medencének két tartálya volt két szinten. Az alsó derékmagasságban helyezkedett el, a felső éppen Richard feje fölé ért. Mindkét tartály téglalap alakú volt. A csillogó, szénfekete kőbe rúnák voltak vésve: utasítások, és az erő szimbólumai. Az alsó medence színültig volt töltve egy ezüstös folyadékkal, ami úgy nézett ki, mint a Sliph, de Richard tudta, hogy egészen más természetű.
Richard levette az ezüstkancsót a medence alatti polcról, és az alsó tartályba merítette. A kancsó tartalmát beleöntötte a felső tartályba, és ezt addig ismételte, amíg az színültig telt a csillogó folyadékkal.
Áthajolt az alsó tartály felett, és ujjait szélesre tárva kezeit a medence két oldalán a megfelelő szimbólumokra helyezte. Hangosan felolvasta az előtte lévő ősi szavakat, és tenyerét rászorította a megfigyelőt aktiváló rúnákra. Miután elmondta a szöveget, arra a személyre koncentrált, akit látni akart. Közben ereje egy piciny szálacskájával elindította a folyadék áramát a felső tartályból.
A tartály pengeéles peremén átcsorduló ezüstös folyadék vékony fátyollá összeállva folyt le Richard szeme előtt. A megfigyelő folyadék tükrében megláthatta azt a személyt, akit gondolatban előhívott: Kahlant.
Richardnak összeszorult a szíve a látványtól. Alig kapott levegőt, és gyötrődésében majdnem hangosan nevén szólította a lányt.
Kahlan a fehér inkvizítori ruháját viselte. Arcának ismerős vonásai láttán Richardot fájdalmas vágyódás öntötte el. Kahlan az Inkvizítorok Palotájában volt, lakosztálya, hálószobája közelében. Ahogy a lakosztály ajtajához lépve megállt, Richard szíve majd szétfeszítette a bordáit.
Drefan jelent meg Kahlan mögött. A nő vállára tette a kezét, megszorította és szájával a füléhez hajolt.
- Kahlan, hitvesem, szerelmem! Készen állsz rá, hogy ágyba menjünk? Nehéz napom volt ma. Annyira vágyom egy szerelmes éjszakádra!
Richard elengedte a medencét. Felemelt öklökkel tántorodott hátra. A medence szétrobbant. Súlyos kődarabok repültek szerteszét lángokba és füstbe burkolózva. A kisebb szilánkok süvítve szelték a levegőt, és eltűntek a csarnok mélyén. A nagyobb darabok éles vijjogás közepette emelkedtek a magasba tomboló lángok poklában, hogy azután lendületüket vesztve visszahulljanak, és porrá omoljanak a csarnok padlóján. A megfigyelő folyadék a padlóra ömlött.
Richard minden cseppben, minden kis tócsában Kahlan arcát látta. A pokoli lángok lecsaptak a padlóra is, elpárologtatva az ezüsttócsákat, de Richard még a felszálló legkisebb párafoszlányokban is csak azt az arcot látta. Ökleit magasba emelte. Körülötte minden cseppecske, minden gőzpamacs csillanva foszlott semmivé.
A csarnok közepén Richard bénultan rogyott a padlóra, a semmibe bámulva maga elé.
A csarnok levegőjén át gonosz kuncogás sodródott felé. Richard tudta, ki az. Az apja tért vissza, hogy újra meggyötörje.
- Mi a baj, fiam? - kérdezte Darken Rahl gúnyos sziszegéssel. - Nem is örülsz neki, hogy kit választottam férjül a te igaz szerelmednek? A saját fiam, a saját húsom és vérem vette el az Inkvizítor Anyát. Én magam nagyon is jó választásnak tartom. Drefan rendes fiú. Úgy láttam, az Inkvizítor Anya is elégedett. De hát ezt te úgyis tudod, nem igaz? Neked is boldognak kellene lenned, hogy ő boldog. Hogy olyan nagyon boldog!
Darken Rahl nevetése ide-oda verődött a csarnok falai, oszlopai között.
Richard nem vesződött vele, hogy elűzze a fölötte lebegő csillámló szellemalakot. Mit számított ez már?

- Nos, mit szól az én hitvesem?! Eltöltünk együtt egy szenvedélyes, vad éjszakát? Amilyet a bátyámnak mutattál be, mikor azt hitted, hogy velem vagy!
Kahlan teljes erővel Drefan mellcsontjába döfte a könyökét. Drefant készületlenül érte a támadás, nem számított rá. Összegörnyedt fájdalmában, nem kapott levegőt.
- Megmondtam neked, Drefan, ha hozzám mersz érni, elvágom a torkodat!
Mielőtt Drefan annyira magához térhetett volna, hogy kinevesse Kahlan haragját, vagy erőszakos fenyegetéseivel űzzön belőle csúfot, Kahlan besurrant a szobájába, és magára zárta az ajtót.
Reszketve állt a majdnem átláthatatlan sötétben. Egy pillanatra mintha érzett volna valamit. Egy másodpercig úgy tűnt, mintha Richard ott lett volna mellette. Kahlan majdnem nevén szólította, majdnem felsikoltott, hogy szereti.
Kezét kínlódva szorította a gyomrára. Mikor szűnik meg végre, hogy állandóan Richardra gondol?
Richard sohasem jön vissza.
Kahlan sietve átvágott dolgozószobája vastag, süppedő szőnyegén és bement a hálószobába. Mikor valaki elébe lépett, önkéntelenül védekező pozícióba görnyedt.
- Ne haragudj - suttogta Berdine - nem akartalak megijeszteni!
Kahlan nagyot sóhajtott, ökölbe szorított kezei ellazultak, és felegyenesedett.
- Berdine! - Átkarolta a Mord-Sith nyakát. - Ó, Berdine, úgy örülök, hogy látlak! Hogy érzed magad?
Berdine kétségbeesett, vigasztalást kereső gesztussal ölelte át Kahlant.
- Több hét telt el azóta, de még mindig úgy érzem, mintha Raina tegnap halt volna meg. Annyira haragszom rá, hogy itt hagyott! És amikor dühös leszek rá, akkor sírok, mert annyira hiányzik! Ha csak még néhány napig kitartott volna, akkor most is élne. Csak egy pár napig!
- Tudom. Tudom - suttogta Kahlan. Elengedte Berdine-t, és fojtott hangon megkérdezte tőle. - Mit keresel itt? Azt hittem, elmentél, hogy leváltsd Carát.
- El is mentem, de le kellett jönnöm, hogy veled beszéljek.
- Úgy érted, hogy most senki nem őrzi a Sliphet?
Berdine bólintott.
- Berdine, a Sliphet nem hagyhatjuk őrizetlenül! Sosem tudjuk meg, ha valaki besurran Aydindrilbe. Valaki, valami veszélyes mágiával. Ezért kell...
Berdine lepisszegte Kahlant.
- Tudom, de ez is fontos. Amellett mi a különbség? Most, hogy Cara és én elvesztettük az erőnket, úgy sem tudnánk megállítani valakit, aki mágiával rendelkezik, ha a Sliphen keresztül jönne! Beszélnem kell veled, Inkvizítor Anya, és napközben nem tudom megtenni, mert Drefan folyton körülötted lődörög.
- Meg ne hallja, hogy nem Rahl Nagyúrnak nevezed, mert...
- Ő nem Rahl Nagyúr! Nem az, Inkvizítor Anya!
- Tudom, de ő az egyetlen Rahl Nagyúr, aki maradt nekünk.
Berdine Kahlan szemébe nézett.
- Cara és én beszélgettünk. Úgy döntöttünk, hogy meg kell ölnünk. Muszáj segítened nekünk.
- Nem tehetjük meg! - Kahlan megszorította Berdine vállát. -Nem szabad!
- Dehogy nem tehetjük meg! Elbújunk az erkélyen, te kibűvölöd őt a ruháiból, hogy ne érje el azokat a nevezetes késeit, és amíg te... lekötöd a figyelmét, mi berontunk, és végzünk vele.
- Berdine, nem lehet!
- Hát jó, ha te félsz ettől a tervtől, könnyen kitalálhatunk egy másikat. A lényeg az, hogy meg kell ölnünk.
- Nem, a lényeg az, hogy nem ölhetjük meg.
Berdine mogorva arcot vágott.
- Ragaszkodsz hozzá, hogy ennek a... micsodának a felesége legyél? Előbb-utóbb ragaszkodni fog hozzá, hogy érvényesítse a férji jogait!
- Berdine, hallgass rám! Még ha meg is teszi, el kell viselnem. El kell viselnem, hogy megerőszakoljon, ha életek múlnak rajta. Nem ölhetjük meg Drefant, mer ő az egyetlen Rahl Nagyúr. Amíg ki nem találjuk, hogy mit tehetnénk, ő tartja össze a hadsereget. A katonák most össze vannak zavarodva Drefan agresszív parancsosztogató modora miatt. A d'haraiak hozzászoktak, hogy a Rahl Nagyúr parancsait teljesítsék, és egyelőre fej vakarva tűnődnek rajta, hogy ő most Rahl Nagyúr-e vagy sem.
- De hát nem az! - erősködött Berdine.
- Igaz, de ebben a percben csak ő tartja össze ezt az egészet. Ha a sereg széthullik, a Birodalmi Rend egyszerűen letarolja a Középföldet. Ennyiben igaza van Drefannak.
- De te vagy az Inkvizítor Anya! Kerson tábornok lojális hozzád. Most, hogy a kötés elveszett, miattad maradt itt a csapataival. A tisztek többsége is így van vele. Miattad maradnak, nem Drefan miatt. Lehet, hogy sikerülne!
- És az is lehet, hogy nem. Lehet, hogy nem szeretem Drefant, de nem tett semmit, amivel rászolgált volna, hogy meggyilkolják. Akármennyire is ellenszenves számomra, ahogy a dolgokat intézi, mégis csak megtesz mindent, hogy összetartsa a szövetséget. Ha ő meg én együttműködünk, lehet, hogy minden megmarad, ahogy eddig volt.
Berdine közelebb hajolt.
- Nem marad, és ezt te is jól tudod.
Kahlan megtörölte a homlokát.
- Berdine, Drefan a férjem, és én hűséget esküdtem neki.
- Igen, hűséget esküdtél?! Akkor miért nem engeded az ágyadba?!
Kahlan kinyitotta a száját, hogy válaszoljon, de nem tudott mit mondani.
- Mert ő nem a Rahl Nagyúr, igaz?! Te még hiszel benne, hogy vissza fog jönni, ugye? Azt akarod, hogy visszajöjjön.
Kahlan a szájára tett ujjával hallgattatta el Berdine-t. Aztán elfordult.
- Ha Richard vissza akart volna jönni, már megtette volna.
- Lehet, hogy csak a járvány miatt marad el. Lehet, hogy még nem fejezte be a járvány elfojtását. Lehet, hogy ha végez, vissza fog jönni.
Kahlan fázósan maga köré fonta a karját. Tudta, hogy ez nem igaz.
- Inkvizítor Anya, azt akarod, hogy visszajöjjön, nem igaz?
- Férjhez mentem Drefanhoz. Férjem van.
- Nem ezt kérdeztem. Azt akarod, hogy visszajöjjön. Muszáj, hogy azt akard!
Kahlan megrázta a fejét.
- Azt mondta, örökké fog szeretni. Azt mondta, a szíve mindig az enyém marad. Megígérte! - Kahlan visszanyelte a fájdalmát. - Elhagyott. Lehet, hogy... bántottam, de ha igazán szeretett volna, nem tette volna ezt velem. Adott volna egy esélyt...
- De azért azt akarod, hogy visszajöjjön.
- Nem. Nem akarom még egyszer átélni ugyanezt a fájdalmat. Nem akarom újra kitenni magam ekkora szenvedésnek. Először is akkor hibáztam, mikor hagytam, hogy beleszeressek. - Kahlan ismét megrázta a fejét. Nem akarom, hogy visszajöjjön.
- Nem hiszek neked. Csak feldúlt a dolog, mint engem Raina halála. De ha Raina visszajönne, egy pillanat alatt megbocsátanám neki, hogy meghalt, és itt hagyott. Azonnal visszafogadnám.
- De én Richardot nem. Nem bíznám rá még egyszer a szívemet. Függetlenül attól, hogy mit tettem, nem volt joga hozzá, hogy úgy meggyötörjön, ahogy tette. Egyszerűen itt hagyott, azután, hogy megígérte, bármi történjen is, örökké szeretni fog. Ezen a vizsgán megbukott. Soha nem hittem volna, hogy ilyen fájdalmat fog okozni nekem. Azt hittem, bármi törtéjen is, nála jó helyen van a szívem, de tévedtem.
Berdine megragadta Kahlan vállát, és maga felé fordította.
- Inkvizítor Anya, ezt nem gondolod komolyan. Biztos, hogy nem. A bizalom kölcsönös dolog. Ha igazán szereted, akkor bíznod kell benne, akármi is történik, épp úgy, ahogy te elvártad tőle, hogy mindig higgyen neked.
Kahlan arcán könnycseppek gördültek végig.
- Nem tudok, Berdine! Túlságosan fáj! Még egyszer nem tudnám elviselni. Különben sem számít. Hetek múltak már el azóta. Richard soha nem fog visszajönni.
- Nézd! Én nem tudom pontosan, mi történt ott a hegyen, de kérdezd csak meg magadtól: Ha fordított helyzetben lennél, ha te lennél az ő helyében, te mit éreznél?
- Mit gondolsz, nem ezt teszem nap mint nap?! Tudom, hogy én mit éreznék! Azt érezném, hogy elárultak. Az ő helyében soha nem bocsátanék meg magamnak. Gyűlölném magam, ahogy ő is gyűlöl.
- Dehogy - csillapította Berdine. - Ez nem igaz! Ő nem gyűlöl téged. Lehet, hogy a Rahl Nagyúr összezavarodott. Lehet, hogy szenved. De gyűlölni soha nem tudna téged!
- De igen! Meggyűlölt azért, amit tettem! Ez a másik oka, amiért soha nem fogadnám vissza: mert túl nagy szenvedést okoztam neki. Hogy tudnék még egyszer a szemébe nézni?! Képtelen lennék rá. Nem tudnám arra kérni, hogy még egyszer bízzon bennem.
Berdine Kahlan nyaka köré fonta a karját, és a vállára húzta a fejét.
- Ne zárd be a szívedet, Kahlan! Nővérek vagyunk az Agielben. Mint a nővéred, kérem tőled, hogy ne tedd!
- Úgy sem számít - szipogta Kahlan. - Soha többé nem lehetek vele, mindegy, hogy mit gondolok, vagy hiszek, vagy remélek. A szellemek arra kényszerítettek, hogy feleségül menjek Drefanhoz. Esküt tettem Drefannak és a szellemeknek emberi életekért cserébe. Tiszteletben kell tartanom az eskümet, és Richardnak is tiszteletben kell tartania.

16. FEJEZET
- Ébreszd fel! - csattant Verna fejében a parancsoló hang.
Verna felsikoltott. Olyan érzése volt, mintha az egész testét darazsak lepték volna el, és most mind egyszerre

szúrna belé. Vadul dörzsölte a karjait, a vállait, a lábait, az arcát. Rémülten sikoltozott, és csapkodott, csapkodott.
- Ébreszd fel! követelte újra a hang a fejében.
Őexcellenciája hangja.
Verna kikapta a rongyot a vödörből. Megfordította Warren fejét, aki egy asztalra fektetve eszméletlenül hevert.

Megtörölgette Warren arcát, homlokát a vizes ronggyal. Remegő kezeivel visszasimította a próféta haját a homlokából. Warren nem volt még túlságosan régóta ájult, ezért Vernának jó esélye volt rá, hogy eszméletre tudja téríteni.
- Warren! Kérlek, térj magadhoz, Warren!
Warren nyögdécselt lázálmában. Verna az ajkához nyomta a nedves ruhát. A másik kezével Warren hátát dörzsölgette, és megcsókolta az arcát. Vernának a szíve majd' meghasadt, hogy szerelmét így látja szenvedni, nemcsak az Álomjáró miatt, hanem az elszabadult, ellenőrizetlen Tehetsége miatt is. Ujjait Warren tarkójához nyomta, és hagyta, hogy Hanjának meleg sugárzása átáramoljon a férfi testébe. Azt remélte, ettől majd erőre kap, ezzel magához térítheti.

- Warren - zokogta - kelj fel, kérlek! Térj magadhoz a kedvemért! Őexcellenciája dühös lesz! Kérlek szépen, Warren!
Könnyek ömlöttek végig Verna arcán, de nem törődött vele. Ha nem tudja magához téríteni Warrent, Őexcellenciája mindkettőjüket megbünteti. Soha nem is gyanította volna, hogy az ellenállás lehet ennyire reménytelen. Soha nem gondolta volna, hogy ilyen könnyen kényszeríteni lehet rá, hogy mindent eláruljon, amiben eddig hitt.
Még azzal sem tudta oltalmazni azokat, akiket szeret, hogy megpróbálta megölni magát. Jaj, de mennyire megpróbálta! Őexcellenciája nem engedte: mindkettőjüket élve akarta, hogy szolgálhassák őt. A Tehetségükre volt szüksége.
Verna tudta, hogy a hír igaz kell, hogy legyen: Richard halott. A hozzá fűződő kötés eltűnt, és védtelenek maradtak az Álomjáróval szemben. Ahogy akart, úgy hatolt be az elméjükbe. Jagang ijesztő könnyedséggel törte meg Verna akaratát. Olyan volt, mintha nem lehetne többé ura a legegyszerűbb cselekedeteinek sem. Ha Jagang úgy akarta, Verna karja felemelkedett, és ő csak nézhette tétlenül a saját engedetlen izmai mozgását. Jagang kontrollálta azt is, hogyan használja Verna a Hanját. A Richardhoz fűződő kötés nélkül Verna tehetetlen volt.
Warrenből újabb bizonytalan nyögés szakadt ki. Végre saját erejéből is megmozdult. Úgy tűnt, amikor a Tehetség miatti fájdalmaktól elájult, csak Verna volt képes magához téríteni. Ez volt az egyetlen oka, amiért Jagang nem küldte ki Vernát a sátrakhoz.
Warrent kizárólag a szíve vonzalma volt képes ilyenkor magához téríteni. Verna tudta, hogy Warrennek ártott, ha visszahozlak az eszméletbe, amikor a Tehetsége öntudatlan állapotban tartotta - a Tehetség ezzel akarta meghosszabbítani Warren tűrőképességét, amíg megfelelő segítséghez juthat - de nem volt más választása. Verna szerelmüket használta fel, hogy Warrent felébressze ájulásából, és ezzel közelebb vitte őt a halálhoz, de Jagangot ez egyáltalán nem érdekelte, amíg Warren megtette, amit Jagang kívánt tőle.
- Sajnálom - motyogta Warren - nem... tudtam...
- Tudom - vigasztalta Verna. - Tudom. Ébredj, fel Warren, légy szíves! Őexcellenciája azt akarja, hogy folytassuk a munkát. Dolgoznunk kell.
- Nem... nem tudok... Verna. A fejem...
- Könyörgök, Warren! - Verna nem tudott parancsolni a könnyeinek. Ezernyi darázs állandó csípései az egész testén képtelenné tették rá, hogy uralkodjon magán. Az arca folyamatosan rángatózott. - Warren, tudod, hogy mit fog tenni velünk! Kérlek, Warren! Folytatnod kell a munkát a könyvekkel! Idehozom őket. Csak mondd meg, melyikekre van szükséged! Majd én elhozom.
Warren bólintott, és feltápászkodott. Verna közelebb tolta hozzá a lámpát, és felcsavarta a kanócot. Odatolta elé a kötetet, amelyiken azelőtt dolgozott, hogy elájult volna, és megütögette a nyitott oldalt.
- Ez az, Warren. Ez az. Itt tartottál. Őexcellenciája azt akarja tudni, ez mit jelent.
Warren két ököllel szorította a halántékát.
- Nem tudom. Kérem, Excellenciád, nem tudom! Nem vagyok képes akarattal előidézni a víziókat! Még nem vagyok igazi próféta. Még csak most kezdem!
Felkiáltott, és vonaglani kezdett a székében.
- Megpróbálom! Megpróbálom! Kérem, hadd próbálhassam meg!
Warren zihálva könnyebbült meg, amikor a kínjai alábbhagytak. A könyv fölé hajolt, és megnyalta az ajkát. Remegő ujjal követte a könyvben a szavak sorát, a próféciát tartalmazó sorokat.
A múlt lekicsinylése - motyogta magában félhangon. - A múlt lekicsinylése ugyanazon hátrányokat idézi elő, bár új gazdának új módjára alakítván... Jaj, Drága Teremtő, nem tudom mit jelent! Könyörgök, küldj rám látomást!

Clarissa kinézett a sötétbe a megálló kocsiból. A levegőben porfelhő lebegett a kocsit kísérő szellemalakként. A kocsi ablaka mellett egy erődítmény kőfala magasodott. Sötét volt, így Clarissa nem láthatta az egész építményt, de amennyit látott belőle, attól szíve vadul kezdett vágtatni.

Ujjait tördelve várakozott, amíg egy katona lépett a kocsi ajtajához, és kinyitotta.
- Clarissa - suttogta a katona - ez az a hely.
Clarissa elfogadta a feléje nyújtott segítő kezet, és kilépett a tintafekete éjszakába.
- Köszönöm, Walsh!
Nathan másik katonabarátja, Bollesdun a bakon ült, feszesen tartva kezében a gyeplőt.
- Most siess! - mondta Walsh. - Nathan nem akarja, hogy pár percnél többet időzz odabent. Ha bármi történne
ketten nem túl sokat tudunk tenni azért, hogy erővel kihozzunk téged innen.
Clarissa tudta, hogy ez igaz. Olyan sok sátor mellett hajtottak el, hogy Clarissa megdöbbent a számukon. A csorda, amelyik Renwoldot lerohanta, semmi sem volt az itt tanyázó emberek számához viszonyítva.
Clarissa fejére húzta a köpenye csuklyáját.
- Ne aggódj! Több eszem van hozzá, semhogy húzzam az időt. Nathan elmagyarázta, mit kell tennem.
Összehúzta magán a köpenyt. Megígérte Nathannak. Nathan olyan sokat tett érte! Az életét mentette meg. Megteszi Nathan kedvéért. Megteszi, hogy másoknak ne kelljen meghalniuk!
Bármilyen rémült volt is, akármit megtenne Nathanért. Az egész világon nem volt Nathannál jobb ember! Nem volt kedvesebb, jobb szívű, bátrabb.
Walsh mellette haladt. Átmentek egy vas kapurostély alatt, és bejutottak egy dongaboltozatos átjáróba. Egy sercegő fáklya mellett két durva kinézetű, bőrmentés, rémítő fegyverekkel felszerelt katona állta útjukat.
Clarissa szorosan összefogta a köpenyét, csuklyáját mélyen az arcába húzta. Fejét lehajtotta, hogy az őrök ne láthassák a beárnyékolt arcát. Az utasítás szerint hagyta, hogy Walsh tárgyaljon velük.
Walsh a kezével Clarissa felé intett.
- Őexcellenciája teljhatalmú megbízottjának, Rahl Nagyúrnak a követe - jelentette be gorombán, mint aki meg van sértődve, hogy ilyen lakájmunkát bíztak rá.
A szakállas őr felmordult.
- Ideszóltak. - Hüvelykujjával az ajtó felé bökött. - Menjetek be. Valaki majd fogad benneteket.
Walsh megigazgatta a fegyverszíját.
- Rendben. Nekem ezt itt még ma éjjel vissza kell vinnem. El tudod te ezt képzelni? Még reggelig sem várhat. Az a Rahl Nagyúr olyan hajcsár, hogy még olyat!
Az őr nyögött egyet, mint aki pontosan tisztában van az éjszakai szolgálat kellemetlenségeivel.
- Ó, igen - tette hozzá Walsh, mint akinek most jut eszébe. - Rahl Nagyúr azt is tudni akarta, hogy a követe átadhatja-e az ő üdvözletét Őexcellenciájának.
Az őr vállat vont.
- Sajnálom, Jagang elment ma reggel. Majdnem mindenkit elvitt magával. Csak egy páran maradtunk, hogy ügyeljünk a dolgokra.
Clarissa elkeseredett a hír hallatán. Nathan egy kicsit reménykedett benne, hogy Jagang az erődben lesz, de azt is mondta, hogy bár ezt reméli, Jagang valószínűleg ennél okosabb lesz. Nem olyan valaki volt, aki ne biztosítaná be az életét egy Nathanhoz hasonló nagy erejű varázsló képességeivel szemben.
Walsh karon fogta Clarissát, és maga elé terelte. Az őrtől egy barátságos vállveregetéssel búcsúzott.
- Kösz.
- Nincs mit. Csak menjetek végig egyenesen a folyosón. Az egyik nő ott vár rátok. Amikor utoljára láttam, a második fáklyasor mellett járkált fel-alá.
Walsh és Bollesdun a Birodalmi Rend katonái voltak, és semmi nehézségükbe nem került szót érteni a többi katonával. Clarissa nem is szeretett arra gondolni, mi lett volna vele a két katona nélkül, valahányszor az őrjáratok megállították a kocsijukat, és a küldetésükről kérdezősködtek. Walshnak és Bollesdunnak az sem okozott gondot, hogy átvigyék Clarissát az ellenőrző pontokon.
Clarissa nagyon is élénken emlékezett rá, mi történt a nőkkel Renwoldban. Még ma is megjelent rémálmaiban, ami Manda Perlinnel történt, mikor a Rend csapatai elfoglalták Renwoldot. És ráadásul ott, helyben a padlón, ahol a katonák percekkel előbb a férjét, Rupertet meggyilkolták.
Sietős lépteik visszhangzottak a kőfolyosón. A folyosó sötét volt, nyirkos és nyomasztó. Clarissa néhány fapadtól eltekintve semmi kényelmi berendezést nem látott benne. Ez a hely katonáknak készült, nem arra, hogy családok éljenek itt.
A nő a második fáklyasor közelében várta őket, ahogy az őr megmondta.
- Tessék, mit akartok? - kérdezte tőlük, amikor odaértek.
Clarissa megállt a nő előtt, és látta, hogy az arca csúnyán össze van törve. Teli volt csúf kinézetű horzsolásokkal és véraláfutásokkal. Alsó ajkának egyik fele duplájára volt dagadva. Még Walsh is hátrált egy lépést, amikor alaposabban szemügyre vette a nőt.
- Azért jöttem, hogy Amelia Nővérrel találkozzam. Őexcellenciája teljhatalmú megbízottja küldött.
A nő mintha összement volna, ahogy a megkönnyebbüléstől kiszállt belőle a feszültség.
- Jól van. Én vagyok Amelia Nővér. Nálam van a könyv. Remélem nem fogom látni soha többé!
- Őexcellenciája teljhatalmú megbízottja arra is utasított, hogy tegyem tiszteletemet egy ismerősénél, Verna Nővérnél. Ő is itt van?
- Hát nem is tudom, hogy szabad-e...
- Ha magad nem engeded meg, hogy találkozzam vele, Őexcellenciája nagyon elégedetlen lesz, amikor a teljhatalmú megbízottja beszámol róla, milyen durván megtagadta a kérését egy közönséges rabszolga! Én magam is rabszolga vagyok Őexcellenciája szolgálatában, és mondhatom neked, nem leszek hajlandó magamra vállalni a felelősséget érte.
Clarissa elég ostobán érezte magát, mialatt ezt a szöveget elmondta, de ahogy Nathan előre megjósolta, ezek a szavak csodát műveltek.
Amelia Nővér a Clarissa alsó ajkába fűzött aranykarikára bámult, és habozása eltűnt.
- Hát persze. Kövess. Úgyis ott tartom a könyvet is.
Clarissa tehát követte Amelia Nővért a gyászos erőd belsejébe. Walsh a közelében maradt, és menetközben keze soha nem távolodott túl messzire rövid kardja markolatától. Hosszú folyosón mentek végig, aztán elfordultak. Clarissa gondosan eszébe véste az útvonalat arra az esetre, hogyha gyorsan kellene távozniuk, nehogy téves irányba induljanak, és a végén még elfogják őket.
Amelia Nővér megállt egy ajtó előtt, és egy pillanatra Clarissára nézett, aztán lenyomta a kilincset, és bevezette őket. A szobában egy férfi és egy nő volt. A férfi egy egyszerű deszkaasztal mellett ült, és az asztalon heverő nyitott könyvet olvasta. A nő a könyvbe kukucskált a férfi válla felett.
Amikor beléptek, a nő feltekintett. Valamivel idősebb volt, mint Clarissa, göndör, barna hajú, és nagyon mutatós külsejű. Clarissa úgy ítélte meg, hogy egy parancsoláshoz és tekintélyhez szokott nő lehet, akit a megaláztatások összetörtek. Arcán szenvedés látszőtt, Clarissa nem tudta volna megmondani, hogy testi vagy lelki gyötrelem okozta.
Amelia Nővér a nőre mutatott.
- Ő Verna.
Verna felegyenesedett. Az alsó ajkában ő is aranykarikát viselt, olyat, mint Amelia, olyat, mint Clarissa. A kócos, szőke hajú férfi fel sem pillantott. Úgy látszott, borzasztó mód el volt merülve a könyvében.
- Örülök, hogy találkoztunk - üdvözölte Vernát Clarissa.
Verna szó nélkül visszafordult a férfi és a könyve felé.
Clarissa hátralökte a csuklyáját, és Amelia Nővérhez fordult.
- A könyv?
Amelia Nővér meghajolt.
- Persze. Itt van ni.
A szoba nem túl nagy volt. A kőtömbökből rakott falak egyike mellett durván ácsolt könyvespolc állt. Nem túl sok könyv volt rajta, talán száznál is kevesebb. Nathan reménykedett benne, hogy sokkal több lesz, de azt is gyanította, hogy Jagang nem fogja egy helyen tartani az értékes gyűjteményét.
Amelia Nővér a polchoz sietett, leemelt róla egy kötetet, és az asztalra tette. Látszott rajta, azt is kellemetlennek találja, hogy meg kell érintenie a könyvet.
- Ez az.
A könyv borítója olyan volt, amilyennek Nathan leírta: furcsa fekete színű, ami mintha magába szívta volna a fényt a szobából. Clarissa felnyitotta a könyv borítóját.
- Mit csinálsz?! - kiáltott rá Amelia Nővér, és közelebb lépett.
Clarissa felnézett.
- Megmagyarázták, hogyan tudom megállapítani, hogy ez-e a megfelelő könyv. Kérlek, hagyd csak rám.
Amelia Nővér kezeit tördelve hátralépett.
- Persze, jól van. De nagyon is jól meg tudom én is mondani, hogy ez az a könyv. Ez az, aminek az átadásába Őexcellenciája beleegyezett.
Clarissa óvatosan kinyitotta az első lapot. Amelia nővér az ajkát rágva figyelte.
Clarissa a köpenye alól kis bőrzacskót húzott elő, amit Nathan adott neki. A zacskóból kevés port szórt az első oldalra. Az oldalon lassan szavak formálódtak ki:
„A szélnek adományozta Ricker Varázsló."
Ez volt az a könyv, amiért jött. Nathan nem tudta a varázsló nevét, de megmondta, hogy a szöveg ez lesz: „A szélnek adományozta", és aztán egy név. Elégedetten becsukta a könyvet.
- Amelia Nővér, magunkra hagynál bennünket egy percre?
Amelia térdet hajtott, és kisietett a szobából.
Verna komor arccal újra felegyenesedett.
- Mi ez az egész?
- Láthatnám a gyűrűjét, kérem?
- A gyűrűmet?
Verna felsóhajtott, és némi habozás után kinyújtotta a kezét, megmutatva Clarissának a gyűrűt a harmadik ujján. Az a napsugárdíszes minta volt rajta, amiről Nathan beszélt.
- Miért kíváncsi a... - most először, Verna észrevette Clarissa testőrét. Szeme elkerekedett. Meglökte Warren vállát, és halkan felkiáltott: - Walsh?!
Warren felkapta a fejét.
Walsh elmosolyodott.
- Hogy vagy, Prelátus?
- Nem túl jól.
Clarissa közelebb lépett. A férfi, Warren, meglepettnek és zavarodottnak látszott.
- Rahl Nagyúr küldött, hogy elvigyem neki ezt a könyvet. -Clarissa Vernára is, Warrenre is jelentőségteljes pillantást vetett. - Engem kötés fűz Rahl Nagyúrhoz.
- Richard halott - suttogta Verna színtelen hangon.
- Tudom. De engem Rahl Nagyúr küldött. Nathan Rahl, D'Hara Ura. Azt kérte, hogy adjam át az üdvözletét.
Vernának leesett az álla. Warren székét hátralökve ugrott talpra.
- Értitek?! - kérdezte Clarissa gondos hangsúlyozással. - Ha igen, akkor jobb lesz, ha gyorsan cselekszetek!
- De hát... Nathannak... mi nem...
- Nos - vetette oda Clarissa - vissza kell térnem Rahl Nagyúrhoz. Vár rám. Kocsival jöttem, és azonnal indulnom is kell vissza.
Verna kérdőn tekintett Walshra, aki bólintott.
Verna térdre hullott. Elkapta Warren ibolyaszín köntösét, és lerántotta maga mellé a varázslót.
- Csináld, Warren!
Verna összekulcsolta a kezeit, lehajtotta a fejét, és a szavak önkéntelenül tódultak ki az ajkán.
- „Rahl Nagyúr, vezess minket! Rahl Nagyúr, taníts minket! Fényedben gyarapodunk. Kegyelmedben oltalmat találunk. Bölcsességed előtt fejet hajtunk. Azért élünk, hogy szolgáljunk. Életünk a tiéd."
Warren is elmondta az eskü szavait, alig valamivel lemaradva Verna mögött.
Verna egy pillanatig még térden állva maradt, kezeit imára kulcsolva. Hirtelen örömtelit sikoltott, és olyan nevetésben tört ki, mint aki megbolondult.
- Hála a Teremtőnek! Meghallgatta az imáimat! Megszabadított! Érzem, hogy az Álomjáró elment az elmémből!
Clarissa megkönnyebbülten felsóhajtott. Nathan figyelmeztette, hogy ha Verna megtagadja, hogy letegye az esküt, ott helyben meg kell halnia.
Verna és Warren összeölelkeztek, és zokogtak örömükben. Clarissa mindkettőjüket megragadta, és sürgette őket, hogy álljanak fel.
- El kell tűnnünk innen, de először meg kell tennem valamit Rahl Nagyúrnak. Meg kell keresnem néhány könyvet.
- Könyveket? - kérdezte Warren. - Milyen könyveket?
- A hegy ikre, Selleron hetedik próbája, Az átfordítás és a kettőzés könyve, és a Tizenkét üzenet az Értelemnek.
Warren az asztalon heverő könyvhöz lépett. Ez itt a Tizenkét üzenet. Azt hiszem, a többiek közül is láttam egy-kettőt. Clarissa a polchoz lépett.
- Segíts keresni! Nathan tudni akarja, hogy itt vannak-e. Tudnia kell.
Mind nekiláttak a könyvek gerincén a címeket elolvasni. Némelyik kötetet ki kellett venniük a helyéről, mert a gerincen nem bit felirat. Az átfordítás és a kettőzés könyve kivételével végül mindet megtalálták.
Clarissa leveregette a port a kezeiről.
- Meg kell elégednünk ennyivel. Nathan mondta, hogy nem biztos, hogy mind itt lesz. Az, hogy csak egy hiányzik, jobb, mint
amit remélhettünk.
- Mit akar Nathan ezekkel a könyvekkel? - kérdezte Warren.
- Nem akarja, hogy Jagang kezében maradjanak. Azt mondta, túl veszélyesek lennének, ha Jagang birtokában maradnak.
- Ez itt mind veszélyes lehet - jegyezte meg Verna.
- Ezt bízzátok rám - felelte Clarissa, és az asztalon heverő könyvet becsúsztatta a polcra egy üres helyre. Nathan csak azt akarta tudni, hogy milyen könyvek vannak itt. Most már mehetünk.
Verna elkapta Clarissa ruhaujját.
- Van itt két barátom. Őket is magunkkal kell vinnünk. Azt mondtad, kocsival jöttél. Abban mind elférünk.
- Kik azok? - kérdezte Walsh.
- Janet és Amelia.
Walsh rezignáltan mormogott egy „Tudhattam volná"-t, miközben Clarissa aggodalmasan pislogott az ajtóra.
- De Nathan azt mondta...
- Nézd, ha ők is esküt tesznek... a Rahl Nagyúrra, ők is el tudnak szökni. - Verna megérintette a karikát Clarissa ajkában. - Te nem tudod, mit művelnek ezek itt a nőkkel! Láttad Amelia arcát?
- Tudom, mit művelnek - mondta csendesen Clarissa, és gondolatban felidézte a renwoldi képeket. - Meg fognak esküdni?
- Hát persze! Te nem tennéd meg, ha ez lenne az ára, hogy megszabadulj innen?
Clarissa nagyot nyelt.
- Akármit megtennék.
- Akkor siessünk - sürgette Walsh. - Van elég hely a kocsiban, de nagyon kell igyekeznünk!
Verna bólintott, és kifordult az ajtón.
Amíg Verna oda volt, hogy elhozza a másik két Nővért, Clarissa kicsatolta a nyakában lógó míves aranyláncot. Warren homlokráncolva nézte, ahogy a lány kiemelt egy könyvet az egyik alsó polcról, és az asztalra tette.
A láncot lerakta a polcra, a felszabadult helyre. Óvatosan kinyitotta a rajta függő medaliont, azután az egészet egy ujjal betolta az üres helyre, egészen a falig. Ujjaival intett Warrennek, aki felvette a könyvet, és visszaadta Clarissának. A lány visszatette a könyvet a helyére, eltakarva vele a láncot.
- Most mit csináltál? - érdeklődött Warren.
- Amire Nathan kért meg.
Verna berobbant a szobába, kezeiknél fogva húzott maga után két sugárzó arcú nőt. Az egyik az összetört arcú Amelia Nővér volt.
- Letették az esküt - lihegte Verna elfúló lélegzettel. - Védi őket Rahl Nagyúr kötése. Menjünk innen!
- Éppen ideje - jelentette ki Walsh, de arcán egy nagyon apró, Vernának szánt mosoly ült. Clarissa számára egyértelmű volt, hogy ezek ketten jól ismerik egymást.
Walsh karon fogta Clarissát, és elindultak vissza az útvonalon, amelyen bejutottak az erődbe. A többiek követték őket. A sötét, víztől csepegő kövek rothadásszagot árasztottak. Az erődben alig néhány őrt láttak, az állomány nagy része elvonult Jaganggal a Császár sátraiba.
Nathan elmesélte, hogy Jagang mindig nagy kísérettel utazott, és hatalmas, kerek sátrakat vitt magával, amelyek egy palota minden kényelmével el voltak látva. A hátramaradott emberek között volt néhány tiszt, őrök, és egy pár nő, Jagang és hadserege rabszolgái.
Ahogy befordultak egy sarkon, meglátták az egyik rabszolgát, aki két kis gőzölgő, a szaga után ítélve birkahúslevessel teli üstöt cipelt. Ugyanúgy volt öltözve, mint Vernát kivéve az összes többi nő, akiket Clarissa itt látott. A ruhák, amiket viseltek, Clarissa szemében nem is voltak igazi ruhák. Amennyit a fátyolszerűen átlátszó anyag eltakart, attól ezek a nők akár meztelenek is lehettek volna.
Mikor az üstöket cipelő nő meglátta őket, főként Walshot közeledni, azonnal a falhoz húzódott, hogy ne legyen az útjukban.
Clarissa hirtelen megtorpant, és a nőre bámult, aki a padlóra szegezte a tekintetét.
- Manda? - suttogta Clarissa. - Manda Perlin, te vagy az?
Manda felpillantott.
- Igen, asszonyom?
- Manda, én vagyok az, Clarissa! Renwoldból. Clarissa vagyok!
A fiatal nő végigmérte Clarissát, a drága ruháit, az ékszereit, a csigákba rakott haját. Aztán tekintete találkozott Clarissáéval, és a szemei elkerekedtek.
- Clarissa, tényleg te vagy az?!
- Igen.
- Nem is... alig ismertelek meg! Olyan... másképp nézel ki. Olyan... - A szikra kihunyt a szemében. - Szóval akkor téged is elfogtak odahaza? Látom a karikádat.
- Nem, engem nem fogtak el.
Manda szemei megteltek könnyel.
- Jaj, de jó! Annyira örülök, hogy te megmenekültél. Olyan borzalmas...
Clarissa átölelte a fiatalasszonyt. Manda eddig összesen nem beszélt vele ennyit, mióta Clarissa ismerte, és ha szólt is hozzá, a szavai nem voltak tapintatosak. Clarissa mindig gyűlölte Mandát a kegyetlen szavaiért, a gonosz fintoraiért, a leereszkedő pillantásaiért. Most sajnálatot érzett iránta.
- Manda, nekünk mennünk kell. Szeretnél eljönni velünk?
Verna megmarkolta Clarissa karját.
- Ezt nem tehetjük!
Clarissa dühösen nézett Vernára.
- Azért jöttem ide, hogy téged megmentselek. Engedtem, hogy magunkkal hozd a barátaidat. Én is ki akarom hozni innen a barátomat.
Verna sóhajtott, és elengedte Clarissa karját.
- Hát persze.
- Barátod? - nyüszítette Manda, és arcát kimondhatatlan fájdalom torzította el.
- Igen - felelte Clarissa - és téged is ki tudlak hozni innen.
- Megtennéd értem?! Azok után, hogy én annyiszor... - Manda hüppögve vetette magát Clarissa nyakába. - Ó, igen! Ó, Clarissa, kérlek! Kérlek, Clarissa, hadd mehessek veled!
Clarissa megfogta Manda csuklóit, és eltolta magától.
- Akkor most nagyon figyelj! Egyetlen esélyt kapsz. Az én mesterem olyan mágiával rendelkezik, ami megvédi az elmédet az Álomjáró ellen. Esküt kell rá tenned, és hűségesnek kell lenned hozzá.
Manda térdre hullott, és belekapaszkodott Clarissa ruhája szegélyébe.
- Igen, megesküszöm!
- Akkor mondd utánam ezeket a szavakat, és teljes szívedből gondold őket komolyan!
Clarissa elmondta a Rahl-imát, elegendő időt hagyva a szavak között Mandának, hogy utánamondhassa. Mikor befejezték, Verna és Clarissa talpra segítették a síró fiatalasszonyt.
Clarissa mindig annyira félt Mandától, a lekicsinylésétől, a gúnyos megjegyzéseitől... Hányszor ment végig az utcán lehajtott fejjel, hogy Manda figyelmét elkerülje!
- Most már aztán siessünk! - sürgette őket Walsh. - Nathan azt mondta, hogy gyorsan tűnjünk el innen.
A kijáratnál Walsh mesélt valamit arról, hogy Őexcellenciája teljhatalmú megbízottja néhány nőt kíván magának. Az őr értő szemekkel nézett végig a majdhogynem mezítelen nőkön, cinkosan mosolygott, és hátba veregette Walshot.
Mind bezsúfolódtak a kocsiba, Walshot kivéve, aki a bakra kapaszkodott fel Bollesdun mellé. A kocsi nagyot rándult, és elindult. Clarissa félretolta Janetet és Mandát a padlóra, és felnyitotta az ülés bőrrel bevont fedelét. Kihúzott belőle egy hosszú köpenyt. Csak egy köpenyt hozott: eredetileg csak Vernát és Warrent akarták kiszöktetni. Mivel Vernának volt köpenye, Clarissa Mandának adta a tartalék köpenyt, míg Janet és Amelia részére takarókat keresett elő. Mindhárom hő végtelenül hálás volt, hogy végre eltakarhatják magukat.
Clarissa az ülés szélén ült, kezében a különös fekete könyvvel, amelyért Nathan elküldte. Amelia ült a másik szélen, köztük pedig Manda, aki most is vigasztalást keresve kapaszkodott Clarissába. Folyamatosan ott szipogott Clarissa vállán, és nem győzött köszönetet mondani neki. Clarissa átölelte Manda vállát, és közölte vele, hogy pont elégszer köszönte már meg. Persze azért jó volt érezni, hogy a szépséges Manda Perlin a változatosság kedvéért felnéz rá, nem lenézi, mint eddig. És Clarissa ezt is Nathannak köszönheti. Mennyire megváltoztatta Nathan az életét -mennyire megváltoztatott mindent!
Háromszor állították meg őket katonák, hogy ellenőrizzék a kocsi belsejét. Egyszer ki is szállították őket a kocsiból, és fel kellett sorakozniuk mellette. Mandának, Janetnek és Amelianak a kocsiban kellett hagyniuk a köpenyt és a takarókat, amíg a katonák megszemlélték őket.
Walsh igencsak keresetlen szavakkal fejtette ki az őrjáratnak, mihez akar kezdeni ezekkel a rabszolgákkal, hogy azért viszi őket, hogy Őexcellenciája teljhatalmú megbízottjának a kedvét töltsék. A katonákat kielégítette Walsh magyarázata, és útjukra engedték őket.
A kikötőnél északra fordultak, és a parti úton haladtak tovább. Clarissa megkönnyebbülten sóhajtott, amikor az utolsó sátrak árnyai és az utolsó tábortüzek is elmaradtak mögöttük a sötétségben. Már egy órája maguk mögött hagyták az utolsó katonákat is, és felértek a dombtetőre, amikor a villanás kivilágította mögöttük az eget egy pillanatra.
Clarissa hangos éljenzést hallott a bakról. Walsh fél kezével az üléskorlátba kapaszkodva behajolt hozzájuk az ablakon, majdnem fejjel lefelé lógva.
- Szép munka volt, Clarissa! Megcsináltad!
Clarissa elvigyorodott. Walsh feje eltűnt az ablakból, aztán Bollesdunnal együtt diadalüvöltésben törtek ki. Ekkor érte el őket a robbanás hangja, amitől Manda ijedten ugrott egyet ültében.
Verna, aki a szemközti ülésen ült középen, kis lángot gyújtott felfelé fordított tenyerében, és Clarissához hajolt.
- Munka? Mit csináltál?
Clarissa megpaskolta a tintafekete könyvet az ölében. Nathan ezért a könyvért küldött engem, és azt akarta, hogy pusztítsam el azokat, amik ott maradtak. Azt mondta, nagyon veszélyesek lehetnek, ha te, és különösképpen Warren megmagyarázza Jagangnak a bennük lévő próféciák értelmét. Nathan nem akarta, hogy Jagang fel tudja használni azokat az információkat.
- Értem - felelte elgondolkodva Verna. - Szerencsénk van, hogy beleegyeztünk a... Rahl Nagyúrhoz való hűségeskübe, és veled tartottunk.
Clarissa bólintott.
- Nathan meghagyta, hogy ajánljam fel nektek a lehetőséget, de minden esetben hagyjam hátra a kinyitott medaliont. Azt mondta, hogy ha Warren is és a próféciák is Jagang karmai között maradnak, és esetleg megfejtetek neki egy-két fontos dolgot, az mindent tönkretehet.
Verna összeszorított ajkakkal sóhajtott egy nagyot. Értő pillantást váltottak Warrennel.
- El sem tudom hinni, hogy ennyi idő után végre magával a Prófétával találkozhatok - jelentette ki Warren. Nem is olyan régen már feladtam minden reményt, és most... Nathannal fogok találkozni.
Verna krákogott egyet.
- Csöbörből vödörbe. El sem tudom hinni magamról, hogy hűséget esküdtem arra az őrült vénemberre.
Clarissa előredőlt.
- Nathan ragyogó férfi! Nem is öreg!
Vernából kitört a nevetés.
- Gyermekem, te el sem tudod képzelni, mennyire.
- És nem is őrült! Nathan a legkedvesebb, legjobb lelkű, legcsodálatosabb ember, akit valaha is ismertem!
Verna rápillantott Clarissa ruhakivágására, és a szemében az a pillantás jelent meg, amit Clarissa másoktól már olyan jól ismert.
- Igen - mormogta Verna. - Hát persze, hogy az, biztos vagyok benne, drágám.
- Nem találhattál volna jobb embert, akinek hűséget esküdj -lelkesedett Clarissa. - Amellett, hogy kedves és figyelmes, Nathan hatalmas varázsló is. Saját szememmel láttam, hogy egy másik varázslót egy marék porrá sújtott le.
Verna összeráncolta a szemöldökét.
- Másik varázslót?
Clarissa bólintott.
- Egy Vincent nevűt. Vincent, egy másik varázsló, és két Nővér, Jodelle és Willamina meglátogatták Nathant. Bántani akarták. Nathan egy marék hamuvá változtatta Vincentet.
Verna felvonta a szemöldökét.
- Azután már - folytatta Clarissa - nagyon udvariasak voltak hozzá, és Jagang beleegyezett, hogy átadja a könyvet - megtapogatta a könyvet az ölében - Nathannak. Jagang azt üzente, Nathan megkaphatja akár a könyvet, akár Amelia Nővért. Most mindkettő Nathané lesz. Nathannak nagy tervei vannak. Egy napon Nathan fog uralkodni a világ felett!
Verna és Warren oldalpillantást váltottak egymással. Aztán Verna Ameliára nézett.
- Miféle könyv ez, Amelia?
- A Szelek Templomából loptam el - felelte rekedten Amelia. - Én vagyok az egyetlen, aki képes használni. Elindítottam vele egy pestisjárványt. Ezrek haltak meg amiatt, amit tettem. Jagang így semmisítette meg Richard Rahlt.
- Hála a Teremtőnek, hogy itt maradt nekünk Nathan Rahl, hogy megvédjen bennünket a hozzá fűző kötés segítségével!
- Jaj, Drága Teremtőm! - motyogta Verna. - Mibe mentünk bele egy Nathan-féle alaknak tett hűségesküvel?!
17. FEJEZET
Amikor Richard felismerte a felé lebegő szellemet, felkelt a varázslói trónról. Nem tudott megidézni egy meghatározott szellemet, és nem mindig ismerte azokat, akik eljöttek hozzá, de ezt megismerte. Ehhez valaha nagyon mély kapcsolat fűzte.

Azt a személyt, aki egykor ez a szellem volt, Richard gyűlölte, és rettegett tőle. Csak egyetlen egyszer tudta megérteni, és csak azután tudott megszabadulni tőle, miután megbocsátotta neki az ellene elkövetett bűneit. Ezt a valakit Richard megölte, és ezzel a cselekedetével megmentette a lelkét az örök szenvedéstől.

Ez a szellem volt az, aki később lehetővé tette Kahlannak és Richardnak hogy együtt legyenek a világok közötti helyen.
- Richard! - szólította őt a szellem, és úgy látszott, mintha mosolyogna.
- Denna.
- Úgy látom, Agielt viselsz, de nem az enyémet.
Richard lassan megrázta a fejét.
- Ez egy másik Mord-Sithé, aki szintén miattam halt meg.
- Raina. Ismertem őt az élők világában, és ismerem őt itt is. Mivel a Szél megszentségtelenítése után került át a szellemek világába, ő nem jöhet el hozzád. Nem tartozik azok közé, akiknek beleszólásuk van a téged és a Szelet érintő ügyekbe. Tudnod kell, hogy a lelke megtalálta a békéjét. Te megadtad a lelkének a békét az élők világában, ezért megkért rá, hogy jöjjek el hozzád.
Richard az ujjai között forgatta a vörös Agielt.
- A te Agieledet Kahlannak adtam. Ahogy egyszer mondtam is neked, csak ő képes rá, hogy nálad is nagyobb fájdalmat okozzon nekem.
- Csak te magad okozhatsz magadnak nagyobb fájdalmat annál, amire én képes voltam, Richard.
- Ahogy akarod. Nincs kedvem vitatkozni. Jó téged újra látni, Denna.
- Lehet, hogy megváltozik a véleményed, mire végzünk.
Richard elmosolyodott rajta, hogy Denna alaptermészete még így szellemalakban is kiütközik rajta.
- Itt nem bánthatsz engem, Denna.
- Úgy gondolod? Lehet, hogy a testednek nem árthatok, de azért még tudok neked fájdalmat okozni. - Denna bólogatott magának. - Ó igen, Richard, meg tudlak én kínozni.
- Éspedig hogyan?
- Rá tudlak kényszeríteni, hogy emlékezz. Emlékezz, és újra úgy éld át a múltat, mintha valóság lenne.
Richard széttárta a karját.
- És mi a célod vele?
Denna is kitárta fénylő, áttetsző karjait.
- Azt döntsd el te magad, Richard.
Richard agyában egy villanással eltűnt a Szelek Temploma, elenyészett a tudatából, és újra ott volt azon a helyen, amire nagyon is jól emlékezett: Tamarang kastélyában.
Újra ott volt.
Érezte a nyelvén a rettegés ízét. Denna foglyul ejtette. Napok óta kínozta. Richard hagymázas állapotban volt, legyengülve.
Minden lépése szörnyű kínokat okozott, miközben Dennát követte a nagy ebédlőcsarnokon át. Csuklói megdagadtak és kisebesedtek a bilincsektől, amivel Denna a gerendához szokta bilincselni. Amíg Denna meg-megállt, hogy pár szót váltson egyes emberekkel, Richard tekintetét Denna varkocsára szegezve csendesen várakozott mögötte.
Denna uralta Richard életét. Ő volt Richard végzete. Csak azt volt szabad tennie, amit Denna megengedett neki. Mióta Denna elfogta, Richard egy falatot sem kapott enni. Sóvárgott rá, hogy ehessen. Akármit.
A fejében őrjítően zsongott a királynő vendégeinek duruzsolássá egybeolvadt fecsegése, nevetgélése. Denna egyike volt a királynő vendégeinek. Richard, akinek a nyaka köré erősített fémgallérról lánc vezetett Denna kezébe, Denna foglya volt.
A kínzás napjai alatt Denna nem adott neki enni, és Richardnak ételre volt szüksége. Mikor Denna leült az ebédlőasztalhoz, pattintott az ujjával, és széke mögé, a padlóra mutatott. Richard lerogyott a padlóra, már ezért az apró kényelemért is hálás volt. Legalább pihenhetett. Nem lógott bilincsekben a gerendáról, nem kellett egész éjszakán át állva maradnia, nem kínozták. A vendégek mind ettek. A különböző illatok külön szenvedést okoztak Richardnak. Az éhség már szabályosan fájt neki. Mindenki más evett, de neki ott kellett ülnie Denna széke mögött a padlón, és nézni, hogyan élvezik mások azt, amit tőle megtagadtak.
Richard arra gondolt, amikor Kahlannal ültek a tábortűz mellett, és nyárson sült nyulat, vagy bogyókkal édesített zabkását ettek. Megnyalta a száját, és kívülről ropogós barnára sült, forró, puha húsról álmodozott. Annyira szeretett Kahlannal együtt enni! Az étel és Kahlan társasága tökéletes kombináció volt.
Most az az élet elérhetetlenné vált számára, átrángatták egy másfajta világba.
Miután mindenki jócskán evett már, egy szolga egy tál híg kásalevest hozott be. Denna intett a szolgának, hogy adja oda Richardnak. Richard reszkető kezekkel tartotta a tálat. Bármikor máskor undorral fordult volna el az ilyen ételtől, de most ez volt minden, amit kapott.
Arra kényszerítették, hogy a padlóra tegye a tálat, és kutyamód lefetyelje a levest. Fülében közben a vendégek harsány nevetése csengett. Nem törődött vele. Végre megengedték neki, hogy ehessen.
Csak kásalevest kapott, de abban a percben, kínzó éhsége állapotában csodálatos étel volt. Szabadulást jelentett az éhség mardosásától, a nyomorúságtól, hogy mások lakomáját kellett éhesen bámulnia, egy egyszerű, de régóta megtagadott szükséglet kielégítését jelentette.
Lefetyelte, nyeldekelte a levest, élvezte az ízét. Ebben az új életében, amibe neki semmi beleszólása nem lehetett, nem tudott megszabadulni a fogságából. Ezért úgy döntött, ha nem kap mást, csak kásalevest, elfogadja tényként, és azzal veri el az éhséged amit adnak neki.
Ismét fény lobbant az agyában.
A színek szinte fájdalmas lassúsággal fakultak el a szeme előtt, és újra a Szelek Templomának ködös homálya vette körül.
Richard négykézláb állt a padlón, zihálva a rémülettől. Denna fénylő szellemalakja magasodott föléje.
Denna igazat mondott. Még most is képes volt rá, hogy megkínozza. Ezt a fájdalmat azonban már szeretetből mérte rá.
Richard tántorogva állt talpra. Hogyan hihette, hogy eddig tudatlan volt, és a Szelek Temploma adta meg neki a látás képességét? Egész idő alatt képes lett volna látni, csak éppen nem látott. A tudás szív nélkül csak üresség.
Ricker Varázsló üzenetet hagyott neki a Sliphnél.
„Balra figyelj befelé. Jobbra figyelj kifelé. Őrizd a szívedet a kőtől."
Nem óvta a szívét a kőtől, és ezért kis híján mindenét elveszítette.
- Köszönöm neked, Denna, a fájdalomnak ezt a csodálatos ajándékát!
- Tanultál belőle valamit, Richard?
- Hogy haza kell mennem. Haza, az én világomba.
- Köszönöm, Richard, hogy megfeleltél annak, amit elvártam tőled!
Richard elmosolyodott.
- Ha nem lennél szellem, most megcsókolnálak.
Denna áttetsző mosolya szomorkás volt.
- A gondolat maga az ajándék, Richard.
Egy hosszú pillantást váltottak egymással, egy világok közötti pillantást.
- Kérlek, Denna, mondd meg Rainának, hogy mi mindannyian szeretjük őt.
- Raina tudja. A szív érzései át tudnak jutni a Határon.
Richard bólintott.
- Akkor azt is tudod, mennyire szeretünk téged.
- Azért álltam ki érted a szellemek között a Szél után való kutatásod ügyében.
Richard kinyújtotta a karját.
- Elkísérnél az átjáróig? Békét lelnék a társaságodban, amíg el nem hagyom ezt az üres helyet. A dolog legrosszabb része még előttem áll.
Denna Richard mellett siklott, amíg az a kifelé vezető átjáró felé tartott, utoljára haladva át a Szelek Csarnokán. Nem beszéltek egymáshoz: a szavak túl sekélyesek voltak hozzá, hogy kifejezzék, amit Richard a szívében érzett.
A nagy kapu közelében Darken Rahl szelleme várakozott.
- Igyekszel valahová, fiam? - szavai fültépően visszhangzottak a hatalmas csarnokban.
Richard haragosan nézett a szellemre.
- Vissza az én világomba.
- Ott nincs már számodra semmi. Kahlan, az igaz szerelmed máshoz ment férjhez. Megesküdött egy másik férfinek a szellemek előtt.
- Úgysem tudnád soha megérteni, miért megyek vissza.
- Kahlan Drefan fiam felesége lett. Őt már nem kaphatod meg.
- Nem azért térek vissza.
- Hát akkor miért hagyod itt ezt a helyet? Az élők világában téged már csak az üresség vár.
Richard faképnél hagyta az apja szellemét. Nem köteles az indítékairól magyarázkodni olyan valakinek, aki annyi szenvedést okozott neki. Denna továbbra is Richarddal tartott.
A kapuknál ismét előttük termett Darken Rahl szelleme, és elállta az útjukat.
- Nem mehetsz el.
- Nem tudsz megállítani.
- Ó, igen, fiam, meg tudlak állítani.
- Tovább kell engedned őt - avatkozott közbe Denna.
- Csak ha elfogadod a feltételeket.
Richard Dennához fordult.
- Miről beszél ez?
- A szellemek megszabták a feltételeket, amelyeket teljesítened kellett, hogy beléphess a mi világunkba. Mivel egy kizárólag számodra kijelölt útról van szó, Darken Rahlt is bevonták a feltételek kidolgozásába, és megfelelő döntési jogot is kapott fölötte, hogy milyen árat fizettessenek veled, hogy milyen áldozatot kell hoznod a jogért, hogy hozzánk bejuthass. Darken Rahl szabta meg a legsúlyosabb kikötéseket, például azt, hogy Drefan vegye feleségül Kahlant. Ha egy szellem, aki részt vett az idejöveteled előkészítésében, úgy akarja, ahhoz is joga van, hogy a távozásod elé feltételeket szabjon.
- Egyszerűen elűzöm innen - mondta Richard. - Most már tudom, hogyan kell. Kiűzöm a Templomból, és aztán elmegyek.
- Ez nem ilyen egyszerű - figyelmeztette Denna. - Te az élők világából az Alvilágon át jutottál erre a helyre a szellemek világába. Vissza is az Alvilágon át kell térned. A szellemek megszabhatják ennek is az árát. Az árnak viszont tisztességesnek kell lennie az érintett világok és erők mércéje szerint, és olyannak, amit módodban áll megfizetni.
Richard ujjaival a hajába szántott.
- És muszáj fizetnem?
- Ha olyan árat nevez meg, ami megfelel a kikötéseknek, akkor fizetned kell, ha vissza akarsz jutni a saját világodba.
Darken Rahl jellegzetes gonosz vigyorával szellemarcán, közelebb siklott hozzájuk.
- Csak két apró, jelentéktelen feltételem van. Teljesítsd őket, és máris visszatérhetsz Drefan öcsédhez és a feleségéhez.
Richard gyűlölettel meredt apja szellemére.
- Nevezd meg őket, de ha túl magas árat szabsz, és úgy döntök, hogy nem fizetem meg, hanem inkább itt maradok, akkor esküszöm, annak szentelem a rám váró örökkévalóságot, hogy a lelkedet a legválogatottabb kínzásokkal gyötörjem. Te is tudod, hogy meg tudom tenni - a Szél megtanított rá.
- Azt hiszem, neked kell eldöntened, mennyire fontos neked, hogy visszatérj, fiam. Azért úgy gondolom, meg fogod fizetni az árat.
Richard nem akarta, hogy Darken Rahl megtudja, mennyire fontos számára a visszatérés, mert akkor csak még feljebb srófolta volna az árat.
- Nevezd meg az árát, és majd eldöntöm, hogy fizessek-e. Eleinte itt akartam maradni, és még mindig választhatom azt is.
Darken Rahl közelebb lebegett, olyan közel, hogy kiáradó szellemfénye fájdalmat okozott Richardnak. Richard majdnem hátrább is lépett, de aztán kényszerítette magát, hogy ne hátráljon meg, és mágikus pajzsot se alkalmazzon védelemül.
- Ó, az ár magas lesz, igen magas. Én azért azt hiszem, hajlandó leszel megfizetni. Ismerlek téged, Richard. Ismerem azt a bolond szívedet. Még ezt az árat is hajlandó leszel megadni érte, hogy viszontláthasd Kahlant.
Darken Rahl csakugyan belelátott Richard szívébe. Elvégre is ő volt az, akinek majdnem sikerült összetörnie...
- Mondd az árat, vagy tűnj el!
- Először: A Szelek Temploma tudásának nem voltál birtokában, mielőtt ide jöttél. Úgy térj vissza, ahogy jöttél: az itt megszerzett tudásod nélkül. Odaát a te világodban olyan leszel, mint azelőtt, hogy ide indultál volna.
Richardot nem lepte meg a feltétel, várt valami ilyesmit.
- Rendben.
- Jaj, nagyon jó, fiam! Milyen türelmetlen vagy, és milyen őszinte! Vajon a második feltételbe is ilyen könnyen bele fogsz egyezni? - Mosolya olyan metsző volt, hogy le lehetett volna vele vágni a húst a csontról. - Igazán kíváncsi vagyok! - A hangja gyilkos sziszegéssé torzult.
Mikor Darken Rahl megnevezte a második feltételét, Richard lábaiból kiszaladt az erő, és kis híján összecsuklott.
- Hát ezt is megteheti?! - Richard hangjából nem futotta suttogásnál többre. - Hát még ezt is kérheti tőlem?
Denna komor szellemszemével nézett Richardra.
- Igen.
Richard elfordult a két szellemtől. Fejét lehajtotta, kezeit a szemére szorította.
- Igen, ilyen fontos nekem - mondta fojtott hangon. - Elfogadom az árat.
- Tudtam, hogy elfogadod! - Darken Rahl gonosz nevetése végighullámzott a Szelek templomán, és a falakról visszaverődve gördült ide-oda. - Tudtam, hogy érte még ezt is megadod.
Richard összeszedte magát. Lassan, nagyon lassan a gonosz szellem felé fordult, és felemelte a karját.
- Ezzel a feltétellel kimutattad, mi rejlik a lelked mélyén! Ezzel, drága jó apám, nagy hibát követtél el, mivel most fel tudom használni ellened ezt a benned lévő ürességet.
A nevetés elhalt.
- Beleegyeztél az árba, amit jogomban és hatalmamban állt kiszabni. Nem tehetsz többet, mint hogy kiűzöl a Szelek Templomából, és ettől az ár még nem válik érvénytelenné: most, hogy a feltételek elhangzottak, és te elfogadtad őket, a szellemek rád fogják kényszeríteni.
- Úgy igaz - felelte Richard. - Te viszont megismerheted a bosszúmat mindazért, amit tettél, beleértve az általad kiszabott feltételeket is, amikor pedig megállhattál volna az elsőnél. Az még korrekt lett volna.
Ezzel Richard szabadon engedte az ősi Pusztító Mágia áramát, amelyben egy szemernyi nyoma sem volt az Alkotó Mágiának. Ez a mágia maga az Üresség volt.
Darken Rahl lelkét körülzárta a Fény teljes hiánya.
Elhaló üvöltés tört föl a sötét burokból. Darken Rahl belezuhant az Alvilág Őrzőjének abszolút árnyékába, ahová a Teremtő alkotta Fénynek még a legparányibb nyoma sem hatolt be.
A Fény tökéletes megtagadásának a fájdalma volt az Őrző sötét örökkévalóságának valódi kínszenvedése.
Mikor Darken Rahl szelleme eltűnt, Richard újra visszafordult az élők világába vezető átjáró felé.
- Sajnálom, Richard - mondta Denna gyengéden. - Senki más nem kért volna tőled ilyet, csak ő.
- Tudom - felelte halkan Richard, miközben megidézte a villámot, ami visszaviszi az élők közé. - Ó, édes szellemek, de mennyire tudom!

18. FEJEZET
Drefan megmarkolta Kahlan karját, és magához húzta. Fehér inge fodrai között két vörös Agiel függött.
- Nem lenne már ideje végre, hogy felhagyj ezzel a képmutató viselkedéssel, drága hitvesem? Nem lenne már itt

az ideje, hogy engedj végre a vágyaidnak, és beismerd magadnak, hogy mennyire kívánsz engem?! Kahlan gyűlölködve meredt Drefan kék Darken Rahl-szemeibe.
- Tényleg ilyen bolond vagy Drefan, vagy csak megjátszod? Azért egyeztem bele, hogy hozzád menjek, mert

életek múltak rajta, nem azért, mert azt akartam. Mikor fogod már végre magad előtt is beismerni? Nem szeretlek téged, és soha nem is foglak!
- Szeretni? Ki beszélt itt szerelemről? Én a szenvedélyre gondoltam.
- Magadat áltatod, ha azt hiszed, hogy én valaha is...
- Egyszer már megtetted. És újra szeretnéd megtenni.
Kahlannak a szívéig hatolt a fájdalom, hogy Drefan ilyen könnyedén kikövetkeztette, mi történt Kahlan és Richard között. Nem is mulasztott el egyetlen alkalmat sem, hogy Kahlan orra alá dörgölje. Folyton ezzel gúnyolta. Kahlan számára ez volt az örök kínszenvedés azért, amit tett, a folt, amit nem lehetett eltávolítani.
A hegyek közül távoli mennydörgés hallatszott, ahogy a várost nemrég megtépázó tavaszi vihar tovavonult észak felé. A vad villámlások Richardot juttatták Kahlan eszébe. Az ablak mellett állt, bámulta az erőszakos villanásokat, és emlékezett.
- Soha!
- A feleségem vagy! Megesküdtél nekem!
- Igen, Drefan, a feleséged vagyok, esküt ettem rá. Nem fogom megszegni a szavamat, de a szellemek megelégedtek annyival, amit megtettem. Nem kívánnak többet tőlem, különben a járvány nem ért volna véget. Elrántotta a karját Drefan kezéből. - Ha engem akarsz, meg kell erőszakolnod, mert csak úgy kaphatsz meg! Nem megyek önként az ágyadba, sőt nem is teperhetsz le könnyűszerrel!
Drefan mosolya őrjítő volt.
- Tudok várni, amíg meg nem adod magad a kéjvágyadnak! Azt akarom, hogy te is élvezd. Arra vágyom, hogy fogadd el a saját bujaságodat. Hogy végül te könyörögj nekem érte.
Elfordult, és elindult, de megállt, amikor Kahlan utánaszólt.
- Mit keres nálad Cara és Berdine Agiele?
Egy Agielt érinteni csak olyanok számára okozott fájdalmat, akik ellen már használták ezt a fegyvert - akiket már megtámadott egyszer egy Mord-Sith. Az Agiel csak annak a Mord-Sithnek a kezében működött fegyverként, akihez tartozott, de az igazi Rahl Nagyúrhoz kapcsoló kötés nélkül az Agielek immár használhatatlanok voltak. Drefan számára nem jelentettek egyebet, mint egyféle perverz dekorációt.
Drefan felemelte a mellére lógó vörös bőrrudakat, és szemügyre vette őket.
- Nos, úgy gondoltam, hogy mivel most már én vagyok a Rahl Nagyúr, viselnem kellene ezeket, mint a hatalmam jelképeit. Végül is, Richard is ilyet viselt. Te is viselsz.
- Számunkra az Agiel nem hatalmi jelkép. Mi azok iránti tiszteletből viseljük az Agielt, akik egykor ezeket használták.
Drefan vállat vont, és elengedte az Agieleket. Azok visszahullottak a mellkasára.
- A katonák kellőképpen meg vannak tőle illetődve, hogy ezeket hordom. Nekem ez bőven elég. Jó éjszakát, kedvesem! Aludj jól! - Gúnyos vigyora ismét megjelent az arcán. - Csak szólíts, ha szükséged lenne valamire!
Orra alatt átkozódva Kahlan a vállával nyitotta ki a lakosztályába vezető ajtót. Kimerült volt, és semmi mást nem akart, mint bezuhanni az ágyába, de tudta, hogy száguldó gondolatai úgysem fogják hagyni elaludni.
A dolgozószobában Berdine várta.
- Elment végre lefeküdni? - kérdezte Berdine, Drefanra célozva.
- Igen - válaszolta Kahlan - és én is azt szándékozom tenni.
- Nem lehet. Velem kell jönnöd!
Kahlan összeráncolt homlokkal vizslatta Berdine halálosan komoly arckifejezését.
- Hová akarsz vinni engem?
- Fel kell mennünk a Toronyba.
- Mi baj van? A Sliph-fel van gond? Valaki megpróbált bejutni a Sliphben?
Berdine elutasítóan legyintett, és közelebb lépett Kahlanhoz.
- Nem, dehogy. Nem a Sliphről van szó.
- Hát akkor miről?
- Éppen csak azt akarom, hogy gyere fel velem a Toronyba, ennyi az egész. Társaságra van szükségem.
Kahlan megsimogatta Berdine vállát.
- Berdine, én tudom, hogy mennyire magányos vagy, de nagyon késő van, fáradt vagyok, és fáj a fejem. Egész délután és este tárgyaltam Drefannal, Kerson tábornokkal, meg egy csomó más tiszttel. Drefan azt akarja, hogy a csapatok vonuljanak vissza D'Harába; hogy mi mindannyian költözzünk át D'Harába. Át akarja engedni a Középföldet a Rendnek, és D'Hara védelmére akar összpontosítani. Kékre mérgelődtem magam rajta.
Le kell feküdnöm, és pihenni valamennyit, hogy reggel újult erővel próbáljam meggyőzni őket Drefan tervének ostobaságáról. A tábornok nem olyan biztos benne, hogy Drefannak nincs igaza. Én meg vagyok győződve róla.
- Aludj később! Most feljössz velem a Toronyba.
Kahlan farkasszemet nézett a Mord-Sith-szemekkel. Mert most azok voltak: Mord-Sith-szemek. Most nem Berdine szólt Kahlanhoz, hanem Berdine Úrnő, hideg és követelő, mint akármelyik Mord-Sith.
- Nem, amíg meg nem mondod, hogy miért - felelte Kahlan monoton hangon.
Berdine karon ragadta Kahlant.
- Feljössz velem a Toronyba! Vagy nyeregben ülve, vagy keresztbe fektetve a nyergen. Ezt te döntöd el, de mindenképpen feljössz, mégpedig most, azonnal.
Kahlan még soha nem látott ekkora eltökéltséget Berdine szemeiben. Rémisztő volt. Ez volt rá az egyetlen helyes kifejezés: rémisztő.
- Jól, van, ha ez olyan fontos számodra, akkor menjünk. Csak azt szeretném tudni, hogy miért.
Válasz helyett Berdine megszorította Kahlan karját, és az ajtóhoz vonszolta. Résnyire nyitotta az ajtót, kikukucskált rajta, majd a fejét is kidugta.
- Tiszta a levegő - suttogta. - Gyerünk!
- Berdine, megrémítesz! Mi folyik itt?
Berdine szó nélkül kilökte Kahlant az ajtón. A hátsó lépcsőn mentek le, és elkerülték azokat a folyosókat, ahol sűrűn őrjáratoztak a katonák. Berdine korábban nyilván megbeszélte a dolgot azokkal a katonákkal, akikkel most találkoztak, mert amikor az őrök észrevették kettőjüket, elfordultak, és úgy tettek, mint akik senkit sem láttak.
Két ló várt rájuk, két felnyergelt katonaló, nagy testű herélt pej mindkettő.
Berdine egy katonaköpenyt dobott oda Kahlannak.
- Tessék, vedd ezt fel, hogy eltakarja a fehér ruhádat, és ne ismerjenek fel az emberek, különben Drefan mindjárt tudomást szerez róla, hogy hova mentünk.
- Miért nem tudhat róla Drefan, hogy hová megyünk?
Berdine megfogta Kahlan bokáját, és beletuszkolta a lábát a kengyelbe. A kengyel nagy volt és laza, férficsizmához méretezett. Berdine rácsapott Kahlan fenekére.
- Gyerünk, ugorj már fel!
Kahlan felhagyott az ellenállással. Berdine nyilvánvalóan nem fogja elmondani, mi olyan sürgős neki. Csendben lovagoltak fel a Toronyba, és ugyanolyan hallgatagon masíroztak keresztül az üres folyosókon, átjárókon és termeken.
Mielőtt a Sliphhez vezető utolsó folyosóra ráfordultak volna, Carába ütköztek, aki egy ajtó előtt őrködött. Cara Berdine-hez hasonlóan merev, rideg, kifürkészhetetlen arccal figyelte, ahogy sietve közeledtek felé.
Az ajtóhoz érve Berdine egyik kezével a kilincset markolta meg, a másikkal Kahlan karját. Hangjában félreérthetetlen fenyegetés csendült:
- Ne merészelj csalódást okozni nekem, Inkvizítor Anya, vagy meg fogod tudni, mi is az pontosan, amiért az emberek rettegnek a Mord-Sithektől. Cara és én a Sliphnél leszünk.
Cara a Sliph terme felé indult, anélkül, hogy visszatekintett volna. Berdine egyetlen további szó nélkül kinyitotta az ajtót, és durván belökte Kahlant a szobába. Kahlan megbotlott, próbálta visszanyerni az egyensúlyát, és hátranézett Berdine-re, aki akkorra már csukta is befelé az ajtót kívülről.
Kahlan megfordult, és arra eszmélt, hogy egyenesen Richard szemeibe néz.
Elakadt a lélegzete, és vele együtt mintha a szívverése is megállt volna.
Richard szürke szemeiben apró fénypontokként tükröződött egy kovácsoltvas-állványon égő fél tucatnyi gyertya fénye. Nagyobbnak látszott a valóságos alakjánál. Minden apró részlet úgy nézett ki rajta, ahogy Kahlan emlékeiben élt. Egyedül a kardja hiányzott, ennyiben tért el a Kahlan emlékezetében őrzött képtől.
Kahlan nem tudott megszólalni a benne feltörő vegyes érzelmektől.
Végre talált néhány szót.
- A járvány véget ért.
- Tudom.
Olyan szűknek érződött a szoba. A kő olyan sötétnek tűnt. A levegő olyan súlyosnak. Kahlan küszködve próbált lélegzethez jutni, és lecsillapítani hirtelen őrülten meglódult szívverését.
Richard homlokán veríték gyöngyözött, bár idebent a Torony mélyén kifejezetten hűvös volt. Egy izzadságcsepp gördült le az arccsontján, csillogó nyomot hagyva maga után.
- Akkor mit keresel itt? Nincsen semmi értelme. Férjes asszony vagyok. Nincs mit mondanunk egymásnak... azután nincs, hogy... itt, így, kettesben nincs.
A hűvös hangsúly hallatán Richard tekintete szabadon engedte Kahlan szemeit.
„Jaj, drága szellemek, mondja már, hogy megbocsát nekem!"
Ehelyett Richard azt mondta:
- Megkértem Carát és Berdine-t, hogy hozzanak fel téged ide, beszélhessek veled. Azért jöttem vissza, mert beszélnünk kell. Megteszel értem ennyit?
Kahlan nem tudta, mit kezdjen a kezeivel.
- Persze, Richard.
Richard köszönetet bólintott. Úgy tűnt, mintha fájna valamije. Az arcán szenvedés látszott. Szemeit kín tompa fátyola lepte be.
Kahlan semmi mást nem szeretett volna jobban, mint hogy Richard azt mondja, megbocsát neki. Csak ez gyógyítaná meg Kahlan összetört szívét. Számára csak a megbocsátás szavai jelenthettek volna bármit is. Teljes erejéből kívánta, hogy Richard mondja ki ezeket a szavakat, De Richard csak állt ott, és tekintete valahová a hideg kőfalakon túlra szegeződött.
Kahlan úgy döntött, hogy ha Richard egyáltalán kimondja a megbocsátás szavait, csak úgy fogja megtenni, ha Kahlan kikényszeríti belőle.
- Azért jöttél, hogy megbocsáss nekem, Richard?
Richard válasza halk, de nagyon határozott volt.
- Nem azért jöttem, hogy megbocsássak. Én nem bocsáthatok meg neked, Kahlan.
Kahlan elfordult. Most végre tudott mit kezdeni a kezeivel: mindkét öklét a gyomrára szorította.
- Értem.
- Kahlan! - hallatszott mögüle Richard hangja. - Nem bocsáthatok meg neked, mert hibás dolog lett volna részemről, ha megbocsátani jövök el hozzád. Mit bocsássak meg? Hogy ember vagy? Hogy iszol, ha szomjas vagy? Hogy eszel, ha megéhezel? Hogy megérzed az arcodon a napfény melegét?
Kahlan letörölte a könnyeket az arcáról, aztán megfordult.
- Miről beszélsz?!
Richard övébe egy szál rózsa volt bedugva. Most kihúzta onnan a virágot, és Kahlan felé nyújtotta.
- Ezt az édesanyádtól kaptam.
- Az anyámtól?!
Richard bólintott.
- Megkérdezte tőlem, örülök-e a virágnak. Mikor azt válaszoltam, hogy igen, akkor azt kérdezte, visszajövök-e hozzád. Sokáig tartott, mire megértettem, hogy mit értett ezen.
- És mit értett rajta?
- Azt, hogy megvan a képességünk rá, hogy örüljünk az efféle dolgoknak. Ha tetszik neked egy rózsa színe, illata, helytelen viselkedés-e ez részedről, csak azért, mert nem tőlem kaptad? Hogyan lehetne megbocsátani azt, ami nem igényel megbocsátást?
- Richard ez a dolog egészen más, mint örömet lelni egy szál rózsa illatában!
Richard fél térdre ereszkedett. Kezét a hasára helyezte.
- Kahlan, én valaha testileg kötődtem egy nőhöz, ahogy te is kötődtél az édesanyádhoz. Ez az egyetlen lehetséges testi kötődés az életünkben.
Kezét most a mellkasára tette.
- Attól kezdve mindig itt kapcsolódunk egymáshoz. Csak a szívünkben kötődhetünk. Te a szívedet nem adtad oda neki. Az az enyém volt, és csak az enyém. A szellemek, a Szél, elvették tőled, amit követeltek. Neked nagyon keveset hagytak, és te úgy döntöttél, megtartod azt a keveset, és megpróbálsz tovább élni. Azt választottad, hogy ember maradsz. Azt választottad, hogy a lehetőségek szerint jól használd ki, ami számodra megmaradt. Harcoltál az életedért. Egyszerűen onnan vetted el a gyönyört, ahonnan jogod volt rá.
Te nem vagy a tulajdonom. Nem vagy a rabszolgám. Nekem nincs mit megbocsátanom neked. A szíved mélyén sohasem árultál el. A legnagyobb fokú felfuvalkodottság lenne részemről, ha felajánlanám, hogy megbocsátok, mikor a szívedben soha nem is árultál el.
Kahlan légvétel közben is érezte a teste reszketését.
- Bántottál engem, Richard. Azt hittem, biztonságban van nálad a szívem, bármi történjék is, hiszen azt ígérted, aztán pedig otthagytál engem. Még azt sem hagytad, hogy megmagyarázzam!
- Tudom - lehelte Richard.
Másik térde is a padlóra ereszkedett. Leborult Kahlan lábai elé.
- Ezért jöttem vissza. Azért jöttem, hogy a te bocsánatodért könyörögjek. Én voltam, aki hibázott. Én okoztam neked az igazi fájdalmat. Én voltam az, aki elárulta a szíveink kötését, nem te. Ez a legszörnyűbb bűn, amit elkövethetünk, és én ebben vagyok bűnös.
Nincs mivel védekeznem. Erre nincs mentség.
Sajnálom, amit veled tettem, Kahlan. Nem tudom meg nem történtté tenni a kárt, amit okoztam. Megsebeztem a szívedet, ezért leborulok előtted, és a megbocsátásodért könyörgök. Nem érdemlem meg, és nem kérhetem tőled, csak könyöröghetek érte.
Ahogy Richard térdre borult a lábainál, Kahlan fölébe magasodott.
- Richard, megbocsátasz nekem?
- Nincs hely a szívemben irántad semmi másnak, csak szerelemnek, akkor is, ha soha nem lehetünk egymáséi. Bár én felszabadultam az esküm alól, téged a tiéd máshoz köt, és ezt nekem is tiszteletben kell tartanom. Azon azonban nem tudok változtatni, hogy rajtad kívül nem tudok senki mást szeretni. Ha ez a szíved kívánsága, akkor hát megbocsátok neked. Kérlek, Kahlan, az egyetlen dolog, amit még kaphatok ettől az élettől, az a te bocsánatod, ha megadod nekem.
Néhány pillanattal ezelőtt Kahlan még bizonytalan volt magában a Richard iránti valódi érzései felől. Most azonban lavinaként zúdult rá az abszolút bizonyosság.
- Megbocsátok neked, Richard. Szeretlek, és teljes szívemből megbocsátok.
Richard szomorúan mosolygott.
- Köszönöm.
Kahlan átélte a csodát. A csodát, ahogy meggyötört szíve megújul, ahogy lelke ürességébe beköltözik a boldogság, ahogy visszatér belé az igazi élet.
- A szertartáson, mikor Drefannál összeadtak, a szavakat hangosan úgy mondtam, ahogy elvárták, de gondolatban neked mondtam el a házassági esküt.
Richard letörölt egy könnycseppet Kahlan arcáról.
- Én is.
Kahlan megszorította Richard karját.
- Richard, most mit fogunk csinálni?
- Nem tehetünk semmit. Drefannak esküdtél hűséget.
Kahlan egy ujjal megérintette Richard arcát.
- De mi lesz veled? Mi lesz velünk?
Richard elkomorodott. Megrázta a fejét.
- Nem számít. Megkaptam, amire szükségem volt, amiért ide jöttem. Visszakaptam a szívemet tőled.
- De hogy folytathatjuk így tovább? Ráadásul más gond is van. Sürgősen tennünk kéne valamit. Drefan vissza akarja vonni a csapatokat D'Harába, és ott akar szembeszállni a Renddel.
Richard szemében harag lobbant.
- Nem! Nem hagyhatod, hogy megtegye, Kahlan. Ha engeditek, hogy Jagang megossza az Újvilágot, részenként fogja elfoglalni, D'Harát hagyva utolsóként. Ezt nem engedheted meg Drefannak! Ígérd meg, hogy nem hagyod!
- Nem kell megígérnem. Te vagy a Rahl Nagyúr! Most már te is megállíthatod Drefant. Én vagyok az Inkvizítor Anya. Együtt fogjuk csinálni.
- Neked kell megtenned, Kahlan. Én nem segíthetek.
- De hát miért nem?! Visszajöttél! Minden rendben lesz! Kitalálunk valamit. Találunk valami megoldást. Te vagy a Kereső, te mindig találsz megoldást!
- Én meg fogok halni.
Jeges dermedtség bénította meg Kahlan szívét.
- Tessék?! Hogy... hogy érted azt, hogy meg fogsz halni?! Nem lehet, azok után, hogy... Nem, Richard, dehogy! Most már minden rendben van! Visszajöttél! Minden rendbe fog jönni!
Aztán meglátta. Látta Richard szemében a kínt, amikor a földre zuhant. Rájött, hogy Richard meg sem tud állni a lábán.
- A szellemek feltételhez kötötték, hogy visszajöhessek.
Richard felköhögött, arca megrándult a fájdalomtól. Kahlan mellérogyott, és átölelte.
- Miről beszélsz? Miféle feltételről?
- Mikor a Szelek Templomában voltam, megismertem az összes oda rejtett tudást. Megértettem a Tehetségemet, és tudtam használni is. Annak a segítségével állítottam meg a járványt. Valahogyan megszakítottam a mágia kiáramlását a Szélből, ami lehetővé tette a varázskönyvnek, hogy hatékony legyen ebben a világban.
- Úgy érted, többé nem tudod megtenni? Úgy érted, a járvány vissza fog térni?!
Richard felemelte a kezét, hogy Kahlan félelmét eloszlassa.
- Nem, a pestis nem tér vissza. De a visszatérésem ára az volt, hogy nem tarthattam meg a Széltől kapott tudást. Úgy kellett visszatérnem, amilyen előtte voltam.
- Na, de... úgy érted, hogy újra egyszerű halandó vagy, mint azelőtt?
- Nem. A szellemek ennél többet kívántak. Azt kívánták, hogy ha visszatérek, fogadjam magamba az ellopott könyv mágiáját, hogy az élők világának többi részétől elzárjam.
- Micsoda?! - zihálta Kahlan tágra nyílt szemekkel. - Nem azt akarod mondani, hogy...
- Megkaptam a pestist.
Kahlan fél kezével megragadta Richard vállát, a másikat a homlokára tette. Richard teste tüzelt a láztól.
- Richard, miért nem mondtad el nekem hamarább?
Richard a fájdalmán át is elmosolyodott.
- A bocsánatod volt az egyetlen, amire szükségem volt, de tudnom kellett, hogy valódi, nem csak szánalomból bocsátasz meg nekem.
- Richard, nem halhatsz meg! Most már nem! Édes szellemek, nem halhatsz meg!
- Az édes szellemeknek ehhez semmi közük. Darken Rahl volt, aki azt követelte, hogy Drefanhoz menj feleségül annak áraként, hogy bejuthassak a Szelek Templomába, és Darken Rahl volt, aki ezt szabta rám a visszatérésem feltételeként.
- Visszatérés! Ne mondd azt nekem, hogy csak meghalni jöttél vissza! Jaj, Richard, miért csináltál ekkora ostobaságot?!
- Ha a Szelek Templomában maradtam volna, alkalmasint akkor is meghalok egyszer, de a te megbocsátásod nélkül. Ehelyett úgy döntöttem, hogy visszajövök, és reménykedtem benne, hogy van benned még egy kis rész, ami eléggé szeret ahhoz, hogy megbocsásson nekem, hogy legalább ezt megkaphassam a halálom előtt. Hogy a szerelmedet visszakapjam. Nem tudtam volna tovább élni azzal a tudattal, hogy mit tettem veled, hogy mennyire összetörtem a szívedet.
- És úgy gondolod, ez nem töri össze a szívemet? Richard, kell lenni valaminek, ami segíthet! Mit tehetnénk? Kérlek szépen! Odaát biztosan tudtad!
Richard oldalára fordulva összegörnyedt, kezeit a hasára szorította.
- Sajnálom Kahlan, de nincsen segítség. Magamba fogadom az ellopott könyv mágiáját. Amikor meghalok, ez a mágia is meghal velem.
Kahlan ráborult Richardra, belekapaszkodott, könnyeivel öntözte.
- Richard, kérlek, ne tedd ezt velem! Könyörgök, ne halj meg!
- Sajnálom Kahlan. Nem tudom megállítani. Örömmel fizettem meg az árat. A szívem végre megtalálta a békéjét. - Felnyúlt a kezével, és megérintette a Kahlan nyakában függő Agielt. - Mikor végre megértettem, egy pillanatig sem haboztam tovább. Denna segített benne, hogy megértsem.
Richard visszafordult a hátára. Kahlan átölelte.
- Richard, kell lennie valaminek! Biztosan tudtad, mit lehetne tenni, mielőtt elvették tőled a tudást! Próbálj meg emlékezni! Könyörgök, Richard, próbálj emlékezni!
Richard szemhéja leereszkedett.
- Pihennem... kell. Sajnálom. Elhasználtam minden erőmet. Kicsit pihennem kell.
Kahlan két kezébe fogta Richard kezét, és zokogott. Túl sok volt mindez, hogy el tudja viselni. Visszakapni Richardot, csak azért, hogy rögtön újra elveszítse - ez elviselhetetlenül súlyos csapás volt.
Kinyitotta Richard erőtlenül lelógó kezét, hogy az arcához szoríthassa, és valamit meglátott a tenyerében. Kihajtogatta az ujjakat, és írást látott a tenyérben.
„Élni: könyvet megkeresni, elpusztítani."
Kahlan átnyúlt az eszméletlen testen, és megragadta Richard másik kezét. Abban is írás volt.
„Csipetnyi fehér varázslóhomok harmadik oldalra. Rádobni egy szemcse fekete varázslóhomokot."
Három további szó is volt ott, de összezavarodott, kaotikus gondolatai közepette Kahlan nem tudott rájönni, hogyan kell kiejteni őket.
Richard tudta, hogy mindent el fog felejteni, és üzenetet írt magának. Csak épp azt is elfelejtette, hogy megírta.
A könyv! Meg kell szerezni a könyvet!
És már rohant is, kiáltozva futás közben.
- Cara! Berdine! Segítsetek! Cara! Berdine!
A két Mord-Sith kirontott a Sliph terméből a fekete pocsolya körüli járdára, amikor meghallották hogy a feléjük rohanó Kahlan a nevüket kiáltozza.
Kahlan a bőrruhájukat megragadva próbált egyszerre elmondani mindent. Cara és Berdine két oldalról karon kapták Kahlant, és a falhoz szorították.
- Lassíts! - szólt rá Berdine.
- Nem értjük, amit mondasz - tette hozzá Cara. - Lélegezz nagyokat! Hagyd abba sírást és lélegezz!
- Richard - Kahlan mutatni akarta az irányt, de lefogták a karját. - Richard megkapta a pestist... Szükségünk van a könyvre!
Berdine közelhajolt.
- Rahl Nagyúr... pestises?!
Kahlan kétségbeesetten bólintott.
- Meg kell szereznem a könyvet! A könyvet, amit a Szelek Templomából loptak el. Meg kell szereznem, különben Richard meghal. - Kahlan kirántotta a karjait a két nő szorításából. - Kérlek, segítsetek! Richardot megfertőzte a pestis!
- Mit akarsz, mit tegyünk?
- Én az Óvilágba megyek. Vigyázzatok Richardra!
- Az Óvilágba? - kapkodott lélegzet után Berdine. - Tudod! hol a könyv? Elmondta Rahl Nagyúr, hol találod meg? Adott egyáltalán valami tippet?
Kahlan megrázta a fejét. Erre nem volt idő. Sietnie kellett. Indulnia kellett.
- Nem tudom, hol van a könyv, de Richardnak ez az egyetlen esélye. Magába fogadta a pestis mágiáját, hogy visszatérhessen ebbe a világba. Azért, hogy az én bocsánatomért könyörögjön! El akarta mondani nekem, mennyire sajnálja, hogy fájdalmat okozott nekem. Ha nem semmisítjük meg a könyvet, meg fog halni: csak, mert bocsánatot akart kérni! Meg fog halni! Mennem kell!
- Na, de Inkvizítor Anya - akadékoskodott Berdine - az Óvilág nagyon nagy hely! Ha Richard megkapta a pestist... hogyan reméled, hogy megtalálhatod a könyvet?
Időben. Ezt akarta mondani Berdine. Hogy remélheti, hogy még időben megtalálja a könyvet? Mielőtt Richard meghal.
Kahlan megmarkolta a vörös bőrruhát.
- Meg kell próbálnom! Vigyázzatok Richardra! Drefan ne tudja meg, hogy Richard visszatért. Meg ne mondjátok neki!
Cara megrázta a fejét.
- Emiatt ne aggódj! Nem mondjuk meg Drefannak. Vigyázunk Richardra, amíg oda leszel. Elrejtjük itt a Toronyban. De nagyon siess! Ha nem találod meg a könyvet, légy szíves, gyere vissza mielőtt...
Kahlan berontott a Sliph szobájába. Odarohant a kúthoz. A Sliph elmosolyodott, amikor meglátta Kahlant.
- Akarsz...
- Utazni! Utaznom kell! Most rögtön!
- Hová szeretnél utazni?
- Az Óvilágba.
- Hová az Óvilágba? Sok helyet ismerek ott. Oda megyünk, ahová csak akarod. Elviszlek. Meg leszel elégedve.
Kahlan két kezét a halántékára szorította, és elkeseredetten mormogott, miközben a Sliph sorolni kezdte a sok helynevet, amelyekről Kahlan sohasem hallott.
- Az a hely, ahová Richardot vitted, a Mesteredet, amikor értem jött, hogy kiszabadítson. Amikor először utaztam veled.
- Ismerem a helyet, amiről beszélsz.
Kahlan felkapta fehér ruhája szegélyét, és felkapaszkodott a kút kávájára.
- Oda vigyél, arra a helyre! Siess! A Mestered élete forog kockán!
- Vigyázzatok Richardra! - kiáltotta oda Carának és Berdine-nek.
- Mit mondjunk Drefannak, ha kérdezné, hogy hol vagy? -szólt utána Berdine.
- Nem tudom. Nektek kell kitalálnotok valamit.
- Vigyázunk Richardra, amíg visszatérsz - mondta Cara. - A jó szellemek legyenek veled!
Mondjátok meg neki, hogy szeretem. Ha... mondjátok meg neki, hogy szeretem! - kiáltotta még utoljára Kahlan, amint a Sliph ezüstös karja leemelte a kútkáváról.
Kahlan hangja még visszhangzott a kőfalak között, amikor ő már belehullott az ezüstös habba. Mohón beszívta tüdejébe a Sliphet, közben a jó szellemekhez imádkozott, hogy segítsenek neki megtalálni a könyvet. Kétségbeesett igyekezettel vetette bele magát abba, amit a múltban ezüstös gyönyörként élt meg.
Most csak sötét rettegést talált.

19. FEJEZET
Ann odahajolt Zeddhez.
- Ez a te hibád volt, tudod?
Zedd, aki Ann mellett a szoba közepén ült a padlón, rápillantott a Prelátusra.
- De te törted el az asszony kedvenc tükrét!
- Az csak véletlen volt - állította Ann. - Te viszont tönkretetted a házioltárukat.
- Csak ki akartam tisztítani. Honnan tudhattam volna, hogy olyan könnyen kigyullad? Nem lett volna szabad

körülrakniuk azzal a sok száraz virággal. Az viszont te voltál, aki az asszony legjobb ruháját leöntötte bogyóborral! Ann felhúzta az orrát.
- Túlságosan teli volt a kancsó. De te töltötted annyira tele! Ráadásul te törted el a gazda kedvenc késének a

nyelét! Soha az életben nem fog találni még egy olyan gyönyörűen erezett feketedió-gyökeret. Érthető, hogy olyan ideges volt.
Zedd krákogott egyet.
- Mit tudhatok én a késélezésről? Varázsló vagyok, nem kovács!
- Ez nyilván megmagyarázza az elöljáró lovának az esetét is.
- Azt igazán nem kenhetik rám! Nem én hagytam nyitva a kaput. Legalábbis meglehetősen biztos vagyok benne, hogy nem én voltam. Akárhogy is, biztosan talál másik, ugyanolyan gyors lovat. Van elég pénze hozzá! Én csak azt szeretném tudni, hogy sikerült az elöljáró harmadik feleségének a haját olyan rémes zöldre festened.
Ann összefonta a karját.
- Nos, az véletlen baleset volt. Azt hittem, azoktól a növényektől majd jó illatú lesz a haja. Meg akartam lepni vele. De az elöljáró kedvenc nyúlbőr fejdísze: az nem véletlen volt, hanem közönséges lustaság. Hamarabb rá kellett volna nézned, nem otthagyni felügyelet nélkül száradni a tűz fölött. Az a fejdísz igazi műalkotás volt, azzal az ezernyi rávarrott gyönggyel.
Zedd vállat vont.
- Hát mi soha nem állítottuk, hogy jók vagyunk a házimunkákban. Soha nem mondtunk nekik ilyet.
- Milyen igaz! Sohasem mondtuk. Nem a mi hibánk, hogy nem voltunk túl ügyesek. Ha kérdezték volna, megmondtuk volna nekik.
- Persze, hogy megmondtuk volna.
Ann a torkát köszörülte a beállott csendben.
- Mit gondolsz, mit fognak csinálni velünk?
Háttal egymásnak ültek, egy durva kötéllel összekötözve, mialatt a szoba másik felében folyt a tanácskozás. A karkötők, amelyek meggátolták őket a mágiájuk használatában, még mindig rajtuk voltak.
Zedd átpillantott a szoba túlsó felébe, ahol éppen élénk vita folyt. A kopasz elöljáró, az első felesége, a Si Doak közösség néhány befolyásos tagja, akik igénybe vették a két fogoly szolgálatait, és a Si Doak sámán versengve panaszkodtak egymásnak a káraikról, amik a foglyok miatt érték őket. Zedd nem értette minden szavukat, de eleget értett ahhoz, hogy az érvelésüket követni tudja.
- Úgy gondolják, hogy meg kell állítani a további veszteségeiket, és meg kell szabadulniuk a háziszolgáiktól súgta Ann-nak.
- Most mi történik? - kérdezte Ann, amikor a zajongás végre elült. - Hogy döntöttek? Szabadon engednek bennünket?
A Tanácskozók tekintete mind a foglyok felé fordult. Zedd figyelmeztető hangjelzést adott Ann-nak.
- Azt hiszem, egy kicsivel több figyelmet kellett volna fordítanunk a házimunkákra - súgta hátra a válla fölött. Szerintem komoly bajban vagyunk.
- Miért, mit akarnak csinálni velünk? - gúnyolódott Ann. -Visszavinni a Nangtongokhoz és visszakövetelni a takaróikat?
Zedd a fejét rázta. A Si Doakok felálltak. A sámán nyakláncai csilingelve verődtek egymáshoz. Az elöljáró koppantott a botjával.
- Bárcsak azt tennék. Vissza akarják nyerni az értünk kifizetett árat, és még valamennyit a veszteségeikből is. Elvisznek bennünket egy kis utazásra.
Éppen most döntötték el, hogy a legjobb árat akkor kaphatják értünk, ha emberevőknek adnak el bennünket.
Ann rémülten fordította hátra a fejét.
- Emberevőknek?!
- Ezt mondták. Emberevőknek.
- Zedd, te a gallért is le tudtad venni a nyakadról. Nem tudod leszedni ezeket a nyavalyás karkötőket a csuklóinkról? Azt hiszem, épp itt lenne az ideje.
- Attól tartok, még a leveseskondérba is úgy megyünk, hogy ezek rajtunk lesznek.
Zedd nézte, ahogy egy haragos elöljáró, és egy dühtől fortyogó sámán közeledik feléjük.
- Hát, jó móka volt, Ann. De attól tartok, az előadásnak ezennel vége.

Verna a botladozó Warren dereka köré fonta a karját, így próbálta támogatni. Clarissa mögött haladtak, aki viszont Walsh és Bollesdun nyomában lépkedett. Janet Warren másik oldalára lépett, és a fiú karját a válla köré emelve segített Vernának.

- Biztos vagy benne? - kérdezte Verna súgva Walshtól. - Itt? Nathan a Hagen Erdőben akar találkozni velünk?
- Igen - szólt hátra Walsh a válla fölött.
- Nekem is ezt a nevet említette - erősítette meg Clarissa.

Verna dühösen fújtatott. Jellemző Nathanra, hogy a Hagen Erdőbe rendeli őket. Verna nem szerette ezt a helyet, még akkor sem, ha Richard már megtisztította az erdőt a mriswithektől. Verna mindig gyanakodott rá, hogy Nathan veszélyesen kiegyensúlyozatlan személyiség, és az, hogy iderendelte őket a találkozóra, csak megerősítette Vernát ebben a hitében.

A fákról hosszú mohafoszlányok lógtak, mint régi holtestekről a szakadozott rongyok. A sötétségben gyökerek gáncsolták el őket. A meleg, nyirkos levegőben kellemetlen szagok terjengtek. Verna soha nem járt még ilyen mélyen a Hagen Erdőben - és jó okkal.

- Hogy érzed magad, Warren? - kérdezte suttogva.
- Remekül - motyogta vissza Warren bizonytalan hangon.
- Már nem tart soká, Warren. Mindjárt odaérünk. Csak még egy kicsit tarts ki, és vége lesz. Nathan segíteni fog rajtad.
- Nathan - motyogta alig hallhatóan Warren. - Figyelmeztetni kell.

Egy jókora kőtömbhöz értek, amin szemmel látható volt az emberi kéz nyoma: kocka alakúra volt faragva. A követ szinte teljesen benőtték a göcsörtös gyökerek és a kígyózó indák. A sűrű növényzet között újabb kövek tűntek fel, mint holdfényben fehérlő ősi csontmaradványok. Egy fal és néhány oszlop leomlott, töredezett szélű romjai voltak, de Vernának olyannak tűntek, mint valami régen elpusztult szörnyeteg porladó csontjai.

Az aljnövényzeten fény szűrődött át hozzájuk. Villódzásából egy tábortűz lángjaira lehetett következtetni. Walsh és Bollesdun félrehúzták az ágakat, hogy a többiek át tudjanak haladni köztük. A tűz egy kövekből rakott kör közepén égett, az ősi romos épület egy hajdani szobájának kőpadlóján. A tűzön túl Verna egy nagy kút, vagy valami verem kerek káváját vette észre. Verna nem tudott róla, hogy a Hagen Erdőben ilyen rom rejtőzik, de ez nem is volt meglepő, amilyen ritkán jártak az emberek ebbe az elátkozott erdőbe.

Nathan, aki úgy volt öltözve, mint valami gazdag nemes úr, felállt a tűz mellől, hogy üdvözölje őket. Nagyon magas ember volt, és félelmetes látványt nyújtott, különösen a nyakáról hiányzó Rada'Hanja nélkül. Mikor mindnyájan előkeveredtek a tisztásra, Nathan arcára kiült magabiztos Rahl-vigyora. Walsh és Bollesdun hangos nevetésben törtek ki, míg Nathan jóindulatúan hátba veregette őket.

Clarissa átsiklott a katonák karja alatt, és szorosan átölelte Nathan derekát. Nathan felnyögött, mikor Clarissa teljes erővel és lelkesedéssel megszorongatta. Átvette Clarissától a büszkén feléje nyújtott könyvet. Rámosolygott a lányra azzal a csak neki szánt, sokatmondó mosolyával. Clarissa szemei felragyogtak.

Verna a szemeit forgatta.
- Verna! - szólította meg Nathan, amint felismerte. - Örülök, hogy sikerült megcsinálnotok.
- Olyan jó viszontlátni téged, Rahl Nagyúr!
- Nem szabadna ilyen mogorva arcot vágnod, Verna. Meg fogsz ráncosodni! - Nathan végignézett a többieken
is. - Janet, hát te is csatlakoztál hozzánk! - A szemöldöke kissé feljebb ugrott. - És Amelia. - Az oldalt álló szép arcú nőre pillantott. - Hát itt meg kit látok?
Clarissa kinyújtott kézzel, hívogató ujjaival magához intette Mandát. Manda belülről összefogta a nyakánál a köpenyét, és félénken közelebb lépett.
- Nathan, ez itt egy barátom, Manda. Renwoldból.
Manda fél térdre ereszkedett, és mélyen meghajolt.
- Rahl Nagyúr, rendelkezz az életemmel!
- Renwoldból. - Nathan ismét felrántotta a szemöldökét, és gyorsan megnézte magának Mandát. - Igen. Hát, örülök, hogy sikerült megszöknöd Jagangtól, Manda.
- Csak Clarissának köszönhetem - mondta Manda, miközben felállt a meghajlásból. - Ő a legbátrabb nő, akivel valaha találkoztam.
Clarissa kuncogva simult Nathanhoz.
- Butaság. Olyan hálás vagyok a jó szellemeknek, hogy oda vezettek téged, ahol találkoztunk, különben tudomást sem szereztem volna róla, hogy ott vagy.
Nathan visszafordult Vernához.
- Na, és ki van még itt? Feltételezem, az ifjú Warren?
Verna legjobb igyekezete szerint próbált barátságos arcot vágni.
- Nathan...
- Rahl Nagyúr!
Nathan szigorú arckifejezésén azonban átkandikált a vigyorgás.
- De hát mi régi barátok vagyunk, Verna. Neked, és a régi barátoknak továbbra is csak Nathan. Verna picit megbiccentette a fejét, közben azonban belülről az arcába harapott.
- Nathan - kezdte újra. - Igazad van, ő itt Warren. Tudnál segíteni rajta? Most kezd beletanulni a prófétaságba. Kezdenek látomásai lenni. Egy idővel ezelőtt levettem róla a gallérját, és most nincs semmi, ami megvédené őt a Tehetségtől. Előjöttek a fejfájásai, és már nagyon súlyosak. Követlek téged, ahová csak akarod, ha segítesz rajta.
- Segítsek rajta?
- Kérlek, Nathan! Könyörgök!
- Semmiség az egész, Verna. Boldogan segítek a fiún. - Nathan intett. - Hozzátok ide, a tűz mellé!
Warren motyogott valamit, talán a nevét, de félig öntudatlan állapotban volt. Verna és Janet odaültették, ahová Nathan mutatott, és megtartották, hogy el ne dőljön.
Nathan feljebb húzta a nadrágja térdét, és törökülésbe ereszkedett a hajdani épület kőpadlójára. A könyvet letette maga mellé. Szemöldöke és homloka jellegzetes Rahl-ráncokba gyűrődött, amíg Warren arcát tanulmányozta. Intett Vernának és Janetnek, hogy húzódjanak arrébb. Most Nathan mágikus hálója tartotta ülő helyzetben Warrent. Nathan közelebb araszolt hozzá, míg végül a térdeik összeértek.
- Warren! - szólalt meg Nathan jellegzetes, mély, parancsoló hangján. - Emeld fel a kezeidet!
Kinyújtott ujjakkal Warren is, Nathan is felemelték a kezüket. Az ujjaikat egymáséihoz szorították, tekintetük egymáson függött.
- Engedd be a Hanodat az ujjaid hegyébe - utasította nyájasan Nathan a fiút. - Nyisd ki a hetedik kaput. Zárd le a többit. Érted, miről beszélek?
- Igen.
- Ügyes fiú! Akkor csináld! Könnyebb lesz a dolog, ha te is segítesz.
A két alakot lágy, meleg fényburok ölelte körül. Az éjszakai levegőben szinte duruzsolt a fényburokból áradó energia. Ennek a fénynek nem volt sem hője, sem lángja. Verna értette, mit csinál Nathan, csak azon csodálkozott, hogy Nathan is érti.
A Próféták Palotájában Nathant mindig valamiféle rejtélyes figurának tartották. Már akkor is öreg embernek nézett ki, amikor Verna még kislány volt. Még a legnagyvonalúbb Nővérek is úgy tekintettek Nathanra, mint aki legalábbis kiegyensúlyozatlan személyiség.
Voltak olyanok a Palotában, akik nem hitték, hogy a prófétaságot leszámítva Nathannak a Tehetségről a legkisebb fogalma is lenne. Mások azt gyanították, bár biztosra soha nem vehették, hogy Nathan sokkal többet tud, mint amit valaha is mutatott nekik. Ismét mások annyira rettegtek tőle, hogy be sem mertek menni a szobába, ahol Nathant tartották bezárva, még úgy sem, hogy Nathan a nyakán viselte a Rada'Hant. Verna mindig két lábon járó gondnak tekintette Nathant.
Most meg azt nézte végig, ahogy ez a bajkeverő vén kéjenc varázsló minden tőle telhetőt megtesz, hogy megmentse az életét annak az embernek, akibe Verna szerelmes volt. A fény időnként erősebbé vált az egyik, majd a másik ember körül, aztán az élesebb fény átvándorolt, majd újra visszatért, mintha ott felejtett volna valamit, és most visszamenne érte.
Walsh és Bollesdun a Nathan mögötti kerek kútkáva körül őgyelegtek, de a többiek lenyűgözve figyelték a két varázslót. Most már Vernának sem volt sokkal több fogalma róla, hogy mit csinál Nathan, mint akár Mandának.
Ami legjobban zavarta Vernát, az az volt, hogy a két férfi összeérő térdekkel, egymáshoz nyomott ujjakkal néhány centiméterrel a föld fölött lebegett. Megkönnyebbülten sóhajtott fel, mikor végre visszaereszkedtek a padlóra.
Egyszerre Nathan összecsapta a tenyerét.
- Ez az - jelentette ki. - Ezzel megvolnánk!
Vernának fogalma sem volt, hogyan terelhette Nathan ennyi idő alatt helyes irányba Warren Tehetségét.
Warren viszont szélesen vigyorgott.
- Nathan, hát ez... csodálatos volt! A fejfájásom teljesen elmúlt. Olyan tiszta fejűnek, olyan... élőnek érzem magam!
Nathan felvette a földről a tusfekete könyvet, és felállt.
- Én is élveztem a dolgot, fiam. Annak a Nővéreknek nevezett libafalkának közel háromszáz évébe tellett, mire nálam elérték azt, amit épp most tettem meg veled. De hát persze ők egy kétbalkezes társaság voltak. Oldalpillantást vetett Vernára. - Elnézést, Prelátus, nem akartalak megbántani.
- Nem sértődtem meg. - Verna Warrenhez sietett. - Köszönöm neked, Nathan. Úgy aggódtam miatta! Fogalmad nincs róla, mekkora megkönnyebbülés ez számomra!
Warren arcáról lassan lehervadt az örömteli kifejezés.
- Nathan, most, hogy ezt megtetted velem, sokkal tisztábban látom, hogy... akaratlanul is betekintést nyújtottunk Jagangnak egy olyan próféciába, ami...
Nathan felkiáltott. Clarissa felsikoltott. Verna megdermedt. Érezte, hogy a hátába valami éles tárgy nyomódik.
Amelia egy dacrát döfött Nathan combjába. Manda kést nyomott Clarissa torkához. Janet fegyvert szegezett Verna hátának. Warren megmerevedett, amikor Janet figyelmeztetve felemelte felé, és a két katona felé az ujját.
- Meg ne moccanj, Nathan - szólalt meg Amelia - vagy szabadon engedem a Hanomat, és egy szempillantás múlva halott vagy!
- Warrennek igaza van - mondta Janet. - Tulajdonképpen nagyon is értékes információt szolgáltatott Őexcellenciája számára.
- Amelia, Janet! - kiáltott rájuk Verna. - Mit műveltek?!
Amelia gonosz mosollyal válaszolt Vernának.
- Természetesen Őexcellenciája utasítását teljesítjük.
- De hát letettétek az esküt!
- Csak szavakban esküdtünk, nem a szívünkkel.
- Megszabadulhattatok volna Jagangtól! Nem kellene többé őt szolgálnotok!
- Lehet, ha először igazat mondtál volna, de egyszer megpróbáltuk, és a kötés elszakadt, amikor Richard meghalt. Őexcellenciája megbüntetett bennünket érte. Még egyszer nem vállaltuk a kockázatot.
- Ne tegyétek ezt! - könyörgött Verna. - Barátok vagyunk! Azért jöttem, hogy megmentselek benneteket. Esküdjetek meg a kötésre, és szabadokká váltok!
- Jaj, drágám, attól tartok, nem teheted meg. - Ez nem csupán Amelia hangja volt, hanem valami több. Az a hang is volt, amit Verna korábban a fejében hallott: Jagangé. Hirtelen reszketni kezdett, pusztán attól, hogy Jagang hangsúlyait és hanghordozását hallotta Amelia hangjában.
- Most pedig, hűséges és őszinte teljhatalmú megbízottam, add át a könyvet. Amelia Nővér és én több hasznát tudjuk venni.
Nathan kitartotta a könyvet oldalra. Azzal a kezével, amelyik nem tartotta a Nathan combjába fúródott dacrát, Amelia kikapta a könyvet Nathan kezéből.
- Nos - kérdezte Nathan - megölsz, vagy nem?
- Ó, igen, meg foglak ölni - felelte Amelia Jagang hangján. -Elárultad a megállapodásunkat, Rahl Nagyúr. Ráadásul én nem kedvelem az olyan alárendelteket, akik nem engednek engem bejutni az elméjükbe.
Mielőtt azonban meghalnál, úgy gondoltam, megmutatom neked, hogyan fogad szót egy igazi rabszolga. Gondolom, szeretnéd végignézni, hogyan vágom át a drága kis Clarissádnak a torkát.

Lélegezz!
Kahlan kifújta a Sliphet a tüdejéből, és kétségbeesett sietséggel szívta be az idegen levegőt. Tudatába berobbant a környező éjszaka. Nem pazarolta rá az időt, hogy megijedjen a hirtelen rátörő képektől és hangoktól, hogy időt adjon a tudatának, amíg rendesen befogadja a környezetét, ehelyett azonnal megragadta a kőkáva szélét, és fellendítette rá magát.
Ijesztő kép fogadta - megfelelt a hangoknak, amelyeket már korábban meghallott. A Sliph által kiélesített látása egyetlen szempillantás alatt, egyetlen villanással befogadta a teljes látványt.
Ahogy meglátta az öregembert, azonnal tudta, hogy ő Nathan. Jellegzetes Rahl kinézete volt, és Richard korábban már beszélt róla - magas, idősebb, vállig érő, hosszú fehér hajjal. Egy nő dacrát döfött Nathan combjába, és fogta a fegyver nyelét. Kahlan már a Sliphből kilépve hallotta a nevét: Amelia - aki a járványt elindította. Kahlan látta Vernát is, aki mögött egy másik nő állt. Egy fiatal férfi állt dermedten. Egy gyönyörű nőt is látott, aki egy másik nő csigákba göndörített haját markolta. A göndör hajú nem lehetett más, mint Clarissa. A szép nő a másik kezével kést tartott a halálra rémült Clarissa torkához.
Miközben Kahlan kilépett a Sliphből, hallotta az éppen elhangzó beszélgetést, és azonnal felismerte a Nathan lábában dacrát tartó nő torkából származó hangot. A jellegzetes hang által használt „drágám" szóra is ráismert. A varázsló, Marlin használta szívesen ezt a szót, aki Richardot akarta meggyilkolni. A hang, a szó Jagangé volt.
A Richard által viselt amulett képe önkéntelenül tolult Kahlan agyába. „Csak egy dolgot jelent, és ez az egy jelent mindent: lesújtani. Ha elkötelezted magad a harcra: lesújtani. Minden más csak másodlagos. Lesújtani."
A tanítás, amit katona apjától kapott, nagyon hasonló volt. „Ölj, vagy megölnek. Soha ne add fel. Ne várj semmire. Támadj."
Richard közeljárt a halálhoz, nem sok volt már hátra az utolsó lélegzetéig. Nem volt vesztegetni való ideje, nem volt idő gondolkodásra. Elhatározta magát. Lesújtani.
Egyetlen, megszakítás nélküli mozdulatsorban kirobbant a Sliphből, átvetette magát a kút káváján, kirántotta a rövid kardot az ott álló katona övéből, leszegte a fejét, előregurult, és felegyenesedés közben már le is sújtott a karddal.
Kahlan egy szívdobbanásnyi idő alatt ott termett, mielőtt bárkinek akár az arcizma is rándulhatott volna. Meg kellett állítania Ameliát, mielőtt szabadon ereszthetné a Hanját a Nathan combjába döfött dacrába, vagy Nathan meghal. Kardja villámként sújtott le, és könyökben vágta le Amelia karját.
Kahlan számára úgy játszódott le az egész jelenet, mint egy fájdalmasan lassú tánc. Minden arcot egyszerre látott. A nő, Amelia Nővér, akinek épp most vágta le a karját, sikoltva tántorodott hátra. Kahlan kardja megpördült, ahogy azonnal fogást váltott, és követte a pengével földre zuhanó ellenfelét. Verna villámgyorsan hátrafordult, dacrával a kezében, a mögötte álló, nagyon meglepett nő felé. A fiatalember a késes nő felé vetődött. Nathan keze kinyúlt Clarissa felé. Ordítása megremegtette az éjszaka levegőjét.
Clarissa Nathan felé nyújtotta a kezét. A haját markoló fiatal nő gonoszul vicsorított, és egy irgalmatlan rántással elmetszette Clarissa torkát.
Kahlan egy pillanatig látta a vér feltörő szökőkútját, mielőtt az éjszaka fellobbant a Nathan és a fiatal ember kezeiből egyszerre kicsapó villámoktól.
Bal kezével átfogva jobbját, Kahlan Amelia Nővér szívébe döfte a kardot, odaszegezve a testet a földhöz, mielőtt még a második katonának ideje lett volna kirántania kardját a hüvelyéből.
Verna dacrája rutinos ügyességgel iktatta ki a mögötte álló nőt a küzdelemből, egyidejűleg azzal, hogy a késes nő testébe két villám csapott, és szörnyű, véres masszaként szórta szét. Clarissa teste eközben még le sem rogyott egészen a földre.
Az erőszakos küzdelem véget ért, még mielőtt bárkiben is tudatosulhatott volna, hogy mi történt.
Nathan kábultan tántorgott Clarissa teste felé. Kahlan elsuhant mellette, és Clarissa teste mellé térdelt. A képtől, ami fogadta, elakadt a lélegzete.
Felugrott, és két kézzel mellbe taszítva állította meg Nathant.
- Túl késő, Nathan. Ő már a szellemek között van. Ne nézd meg. Kérlek, ne nézz oda! Láttam a szemeiben az irántad érzett szerelmét. Kérlek, ne lásd őt így! Emlékezz rá olyannak, amilyen volt!
Nathan bólintott.
- Jó szíve volt. Olyan sok ember életét mentette meg. Nagyon jó szívű volt.
Nathan kitárta a karjait. Tenyerét kifelé fordította, Clarissa teste felé. Kezéből vakító fény csapott ki, olyan tündöklő ragyogással árasztva el a halott lányt, hogy a közepében a testet már nem is lehetett látni.
- E fényből a tűzbe, a tűzből a Fénybe. Biztos utat a szellemek világába! - suttogta a varázsló. Mikor a fény kihunyt, a test helyén csak hamu maradt.
Nathan összeroskadt.
- A többi legyen a keselyűké!
Verna visszadugta dacráját a ruhaujjába. Az egyik katona kihúzta a kardját Amelia testéből, a másik visszadugta a sajátját a hüvelybe.
A fiatalember döbbent arccal állt.
- Bocsáss meg, Nathan! Elmagyaráztam Jagangnak egy prófécia jelentését, ami segíteni fogja. Nem akartam, de kényszerített rá. Nagyon sajnálom!
Nathan fájdalommal teli azúrkék szemei a fiatal férfi felé fordultak.
- Megértem, Warren. Nem rosszakaratból tetted. Az Álomjáró ott volt az elmédben, és neked nem volt más választásod. Most már megszabadultál tőle.
Nathan kirántotta a dacrát a lábából. Vernához fordult.
- Árulókat hoztál magaddal, Verna. Orgyilkosokat hoztál ide, de tudom, hogy nem szántszándékkal tetted. Néha a prófécia minden szándékunkat kicselezi, hogy kitérjünk előle, és készületlenül ér bennünket. Néha okosabbnak hisszük magunkat, mint amilyenek valójában vagyunk, és azt reméljük, hogy ellen tudunk állni a sorsnak, ha elég erős az akaratunk.
Verna eligazgatta a köpenyét a vállain.
- Azt hittem, megmentem őket Jagangtól. Fogalmam sem volt róla, hogy úgy teszik le az irántad való hűségesküt, hogy a szívükben nem kötelezik el magukat.
- Megértelek - suttogta Nathan.
- Nem értem én, mi megy végbe a te fejedben, Nathan! Rahl Nagyúr, hogyisne. - Verna oda pillantott, ahol fehér hamvak jelezték, hol hevert Clarissa teste - Azt is látom, hogy a szokásaidon sem változtattál. Megint sikerült megöletned a kis szajháid egyikét.
Nathan öklének becsapódása a levegőbe emelte Vernát. A Prelátus állkapcsa hangos reccsenéssel törött darabokra. Szájából vérpászmák freccsentek szét az éjszakába. Warren hangosan felkiáltott. Verna a hátára esett vissza, és nem mozdult.
Warren Verna mellé kuporodott, és kétségbeesett tekintettel nézett fel Nathanra.
- Nathan! Jóságos Teremtő, ezt meg mért csináltad?! Eltörted az állkapcsát! Miért akartad megölni?!
Nathan ökölbe szorította a kezét.
- Ha meg akartam volna ölni, most halott lenne. Ha azt akarod, hogy életben maradjon, javaslom, hogy gyógyítsd meg. Hallottam, hogy tehetséges vagy a gyógyításban, és amit ma éjjel tettem veled, azzal gyorsan meg tudod oldani. Ja, és amíg csinálod, közben egy kis jóérzést is tegyél a fejébe!
Warren Verna fölé hajolt, és kezeit az ájult nő arcára szorította. Kahlan semmit sem szólt. Látta Nathan szemében a szerelmet, amikor Clarissára nézett, és most a dühöt is látta.
Nathan lehajolt és felvette Amelia Nővér teste mellől a földön heverő könyvet. Felegyenesedett, és Rahl-tekintetét Kahlanra szegezte. Felé nyújtotta a könyvet.
- Te nem lehetsz más, mint Kahlan. Már vártalak. Prófécia, tudod. Örülök, hogy nem késtem el. Nincs túl sok időd. Add ezt oda Rahl Nagyúrnak. Remélem, tudja, hogyan kell elpusztítani.
- Mikor a Szelek Templomában volt, akkor tudta, de elmondta, hogy vissza kellett adnia a tudást, ezért üzenetet írt saját magának, a tenyerébe. Az üzenet így szól: „Csipetnyi fehér varázslóhomok harmadik oldalra. Rádobni egy szemcse fekete varázslóhomokot." Volt még utána három szó, de nem tudom, hogy azok mit jelentenek.
Nathan egyik nagy tenyerét Kahlan vállára tette.
- A három szó a három Összhangzat, a három Harmónia neve: Reechani, Sentrosi, Vasi. Nincs időnk rá, hogy a három Harmóniáról meséljek neked, de a nevüket a fehér homok kiszórása után, a fekete előtt kell elmondani. Ez a legfontosabb.
- Reechani, Sentrosi, Vasi - ismételte Kahlan, igyekezve emlékezetébe vésni a szavakat. Gondolatban újra és újra elmondogatta őket.
- Richardnak van fehér és fekete varázslóhomokja is, ugye?
Kahlan rábólintott.
- Igen, van mindkettő. Beszélt nekem róluk.
Nathan megrázta a fejét, mintha valamilyen belső gondolatával vitatkozna.
- Mindkettő - motyogta. Megszorította Kahlan vállát. - A próféciából tudok egyet s mást arról, miken ment keresztül. Tarts ki mellette. A szerelem túl értékes ajándék ahhoz, hogy elvesztegessük.
Kahlan elmosolyodott.
- Értem. Hozzák el a jó szellemek a te szívedbe is, Nathan. Nem tudom eléggé megköszönni neked, hogy segítesz Richardnak! Hogy segítesz nekem! - Elcsuklott a hangja. - Nem tudtam, mit fogok csinálni. Csak azt tudtam, hogy ide kell jönnöm.
Nathan átölelte. Kahlan úgy érezte, Nathan ezzel inkább saját magát akarta vigasztalni, mint őt.
- Helyesen tetted. Talán a jó szellemek vezéreltek. Most siess vissza, különben elveszítjük a Rahl Nagyurat!
Kahlan bólintott.
- Az öldöklésnek vége.
- Az öldöklés majd még csak most kezdődik.
Nathan elfordult, és mindkét öklét az ég felé emelte. Öklein rettenetes tűzcsóvák lobbantak fel, és törtek az ég felé. A lángok északnyugat felé csaptak, és fényük elhalványította a csillagokat.
Kahlan látta, hogy Verna Warren segítségével felül. Warren Verna már szinte teljesen begyógyult álláról törölgette a vért.
- Mit csináltál? - kérdezte Kahlan Nathantól.
Nathan egy pillanatig mereven nézett Kahlanra, aztán ravaszkásan elmosolyodott.
- Éppen most indítottam útnak Jagang részére egy kellemetlen kis meglepetést. Megadtam a jelet Reibisch tábornoknak a támadásra.
- Támadás?! Kit támadnak meg?
- Jagang előőrseit. Azok a csapatok lerombolták Renwoldot, és más zavarkeltésre is készülnek az Újvilágban, de nem tudnak róla, hogy ki jár a nyomukban. Nem lesz hosszú a csata. A prófécia szerint a d'haraiak olyan elszántan fognak küzdeni, mint még soha, és mielőtt ez az éjszaka véget ér, a hagyományos d'harai módon bánnak el az ellenséggel: irgalom nélkül.
Verna talpra állt Kahlan még soha nem látta ilyen szelídnek a Prelátust.
- Nathan, a bocsánatodért esedezem!
- Nem érdekel...
Kahlan Nathan karjára tette a kezét, és odasúgta:
- Nathan, kérlek, hallgasd meg őt a saját érdekedben!
Nathan egy hosszú pillanatig Kahlan szemébe nézett, aztán haragos arccal Vernához fordult.
- Hallgatlak.
- Nathan, én régóta ismerlek téged. Egész életemben ismertelek. Láttam olyan dolgokat korábban, amiket... lehet, hogy nem értettem meg. Azt hittem, azért teszed ezt az egészet, mert magadnak akarod a hatalmat. Kérlek, bocsáss meg nekem, hogy saját bűntudatom miatt, hogy a barátaim ellenem - ellenünk - fordultak, terád támadtam! Én néha... elhamarkodottan ítélek. Most már látom, hogy félreértettem, mi volt közted és Clarissa között. Ő bálványozott téged, és én azt hittem... Bocsáss meg nekem, Nathan, könyörgök!
Nathan felmordult.
- Téged ismerve, Verna, ez lehetett életed legnehezebb beszéde. Bocsánat megadva.
- Köszönöm, Nathan - sóhajtott fel Verna.
Nathan lehajolt Kahlanhoz, és arcon csókolta.
- A jó szellemek legyenek veled, Inkvizítor Anya! Mondd meg Richardnak, visszaadom a rangját. Lehet, hogy egyszer még újra találkozunk.
Derékon kapta Kahlant, és felrakta a kút kávájára.
- Köszönöm, Nathan. Most már értem, mit szeretett rajtad Richard. És Clarissát is megértem. Ő alighanem az igazi Nathant látta. Nathan mosolygott, de aztán elkomolyodott.
- Mikor hazaérsz, fel kell ajánlanod Richard öccsének, amire valójában vágyik, ha tényleg meg akarod menteni Richardot!
- Akarsz utazni? - kérdezte a Sliph.
Kahlan gyomra felkavarodott.
- Igen, vissza Aydindrilbe.
- Richard tényleg életben van? - kérdezte Verna.
- Igen - felelte Kahlan újraéledő pánikhangulatban. - Beteg, de jobban lesz, mihelyst visszaviszem hozzá ezt a könyvet, és elpusztítja.
- Walsh, Bollesdun - intett Nathan, és elfordult. - A kocsim vár. Induljunk!
- De Nathan - szólt közbe Warren - sokat kell még megtanulnom a próféciákról! Szeretném, ha melletted tanulhatnék!
- Az igazi Próféta úgy születik, Warren, nem pedig csinálják.
- Hová mész? - szólt utána Verna. - Nem mehetsz el! Te Próféta vagy! Nem járkálhatsz... Úgy értem, tudnunk kell róla, merre jársz, ha esetleg szükségünk lenne rád!
Nathan északnyugat felé mutatott, anélkül, hogy visszafordult volna.
- A Nővéreid arrafelé vannak, Prelátus. Északnyugatra. Menj hozzájuk, és ne vergődj vele, hogy követni próbálsz. Nem fog sikerülni. A Nővérek biztonságban vannak az Álomjárótól. A kötésüket magamra vettem Richardtól, amíg ő a holtak világában járt. Ha Richard életben marad, visszaveheti a kötéseket. A jó szellemek legyenek veletek, Verna. Warren!
Kahlan a gyomrára szorította a kezét. Ha életben marad?! Ha?!
- Siess! - kiáltott a Sliphre. - Siess!
Egy ezüstös kar felkapta a kútkáváról és berántotta az ezüsthabba.
20. FEJEZET
Csak mosolygott a nő küzdelmén. Tetszett neki, ahogy harcolni próbált vele. Élvezte, hogy megmutathatja, milyen reménytelen dolog szembefordulni egy olyan felsőbbrendű erővel és felsőbbrendű intellektussal rendelkező személlyel, mint ő. Elbűvölve nézte a nő szájából és orrából csordogáló vérpatakokat. A nő arcán is szivárgott a seb.

- Csak véresre vágod a csuklóidat - gúnyolódott - ha megpróbálod elszakítani a kötelet. De azért csináld csak, ha kedved van hozzá.
A nő feléje köpött, erre újra pofon vágta. Hüvelykujjával megnyomta a nő arcán a sebet, és megbabonázva bámulta a nyakán lecsorgó vér rajzolta mintázatot.
Ismerte a nő auráját. Egyszer már kitapintotta. Pontosan tudta, melyik pontokat kell megérintenie hozzá, hogy megbénítsa. Nem tartott sokáig, hogy legyőzze a nő ellenállását. Egyáltalán nem.
A nő fogát csikorgatva, megfeszülve küzdött a kötelékeivel. Erős volt, de nem elég erős. Hatalma és fegyvere nélkül nem volt több, mint egy nő. És egy nő nem volt ellenfél a férfi számára. Semmilyen értelemben.
Amikor elkezdte kigombolni a nő bordái fölött a gombok sorát, a nő vadul rángatni kezdte a bokáit és csuklóit rögzítő köteleket. A férfinak ez tetszett. Szerette nézni a nő vergődését. Azt ahogy vérzik. Öklével újból az arcába vágott.
Izgatta, hogy a nő nem jajgat, hogy nem könyörög kegyelemért. Hogy nem sikoltozik. Majd fog. Ó, de mennyire fog majd sikoltozni!
Az ökölcsapás egyelőre elkábította az áldozatot. Szemeit forgatva küszködött, hogy eszméleténél maradjon. A férfi durván szétrántotta a ruha elejét, lecsupaszítva a nő melleit és felsőtestét.
Ujjait a vörös bőrnadrág feszes dereka alá csúsztatta, és egy gyors mozdulattal letépte annyira, amennyire szüksége volt ahhoz, hogy megtehesse a nővel, amit akart.
Most már a nő egész hasa csupasz volt. Végigtapogatta. Feszes. Kemény. Teli volt sebhelyekkel. A sebhelyek felkeltették az érdeklődését. Megpróbálta elképzelni, mi okozhatott ilyen sebeket. A szabálytalan forradásokból és a sebhelyek fehérségéből ítélve elég véres sérülések lehettek.
A nő rávicsorított.
- Erőszakoltak már meg. Többször, is minthogy vissza tudnék emlékezni rá. Tapasztalatból mondhatom, nem vagy túl ügyes benne. Még csak le sem húztad hozzá eléggé a nadrágomat te, ostoba ökör! Gyerünk, csináld, ha képes vagy rá egyáltalán! Várok!
- Ó, Cara, nem foglak én megerőszakolni téged! Az nem lenne helyes. Soha nem erőszakoltam meg egyetlen nőt sem. Nekem csak akkor kellenek a nők, ha ők maguk is akarják.
Cara kinevette. Kinevette!
- Micsoda perverz fattyú vagy te!
Ellenállt a kísértésnek, hogy ismét belevágjon a nő arcába. Azt akarta, hogy Cara öntudatán maradjon az elkövetkezőkhöz. Hogy életben maradjon az elkövetkezőkhöz.
De egész teste rázkódott a dührohamtól.
- Fattyú?! - sziszegett ökölbe szorított kezekkel. - A hozzád hasonló ringyók miatt!
Öklével lecsapott Cara mellére. Cara szemét szorosra zárva, fogait összeszorítva vonaglott. Szeretett volna labdává gömbölyödni, de a testét kifeszítő kötelek miatt ez lehetetlen volt.
A férfi mélyeket lélegzett, igyekezett lehiggadni. Nem fogja hagyni, hogy ez a szuka a mocskos szájával elterelje a figyelmét arról, amit tenni akart.
- Most pedig kapsz még egy utolsó esélyt. Hol van Richard? A katonák közt futótűzként terjed a szóbeszéd, hogy Richard visszajött, hogy újra érzik a kötést. Hol rejtegetitek őt, ti szajhák?!
Az éteri hangok is mondták neki, hogy Richard visszajött. Azt mondták a hangok, hogy ha el akarja foglalni a jog szerinti helyét, Richardot el kell pusztítania.
- Na, és hol van az én szerető feleségem? Hová tűnt el?
A hangok megmondták neki, hogy Kahlan a Sliphben van, de a Sliph nem árulta el, hogy hová vitte.
Cara ismét feléje köpött.
- Én Mord-Sith vagyok. Túl ostoba vagy hozzá, hogy el tudd csak képzelni is, miket tettek már velem. A legjámborabb Mord-Sith-kiképzőnek sem léphetnél a poros nyomába sem! A te két balkezes kínzásocskáiddal semmit sem fogsz tudni kihúzni belőlem.
- Jaj, Cara, te még nem ismered a legjobb képességeim egyikét!
- Velem azt teszel, amit akarsz, Drefan, de Rahl Nagyúr, az igazi Rahl Nagyúr miszlikbe fog aprítani téged!
- És hogyan fogja tudni ezt megtenni egészen pontosan? -Drefan kicsit kijjebb húzta az Igazság Kardját a hüvelyéből, hogy Cara jobban láthassa az aranybetűkkel a markolatára írott IGAZSÁG szót. - Én vagyok az, aki a miszlikbe aprítást csinálom, Apró Richard-miszlikekbe. Hol van?!
Mikor Cara harmadszor is feléköpött, Drefan nem tudta türtőztetni magát, és öklével Cara felhasadt, vérző szájába vágott. A vér újra kifreccsent.
Drefan elfordult, és felvette az egyik, magával hozott tárgyat: egy vasfazekat. Szájával lefelé fordítva, a fazekat Cara hasára tette.
- Túl nagy darab vagyok hozzá, hogy megfőzz abban a fazékban te, vadszamár! Fel kell darabolnod hozzá! Hát mindent külön el kell magyaráznom neked?
Drefannak tetszett, ahogy Cara kötözködött vele, ahogy próbálta őt felbőszíteni, hátha elveszíti a fejét. Cara azt akarta elérni, hogy Drefan megölje. Ó, igen, meg is fogja ölni, de előtte Cara beszélni fog!
- Megfőzni téged? Á, nem, Cara. Félreérted a dolgot! Teljesen félreérted! Azt hiszed, én valami megszállott gyilkos vagyok. Én nem vagyok gyilkos. Én az Igazság keze vagyok. Én az Irgalom keze vagyok. Elhozom az örök erényt azoknak, akik addig erkölcstelenek voltak.
Ebben a fazékban nem téged akarlak megfőzni.
Ebben a fazékban patkányt fogok főzni.
Közben figyelte Cara arcát. Nagyon figyelte. A kék szemei rebbenését figyelte. Pontosan ezt akarta látni.
- Patkány! Remélem, nem vagy olyan ostoba, hogy azt hiszed, félek a patkányoktól, csak azért, mert nő vagyok! Nem olyan nő vagyok, mint amilyenekkel eddig találkoztál! Háziállatként szoktam tartani a patkányokat.
- Tényleg? Olyan rosszul tudsz hazudni. Az én drága, szerető, szenvedélyes hitvesem elmesélte nekem, hogy te mennyire irtózol a patkányoktól.
Cara hallgatott. Nem akarta kimutatni a félelmét. Drefan azért jól látta a szemeiben.
- Van itt nálam egy zsákra való patkány. Szép, kövér patkányok.
- Gyerünk már azzal az erőszakolással! Kezdek unatkozni.
- Mondtam már, hogy én nem szoktam nőket megerőszakolni. Ők akarják tőlem a dolgot. Ők kérik. Könyörögnek érte. - Megigazgatta az összegyűrődött kézelő fodrait. - Nem, Cara, neked valami mást tartogatok. Azt szeretném, ha megmondanád nekem, hol találom meg az én szerető bátyámat.
Cara elfordította a fejét.
- Soha. Kezdd már el azt a kínzást, mielőtt elalszom, és elmulasztom az egészet!
- Látod? Ahogy mondtam, mindig úgy kérnek engem rá a nők.
Leszorította a fazekat Cara hasára, és egy Cara teste köré tekert
lánccal odaerősítette, hogy el ne mozdulhasson. Egy ujját a fazék pereme alá erőltette, hogy lássa, elég szorosan tart-e a lánc.
Aztán meglazította a láncra kötött csomót, hogy be tudja tuszkolni a patkányokat a fazék alá. Cara egyáltalán nem reagált rá, mikor az elsőt becsúsztatta.
A másodiknak megmarkolta a bőrt a nyakán, és Cara arca elé tartotta, hogy a nő lássa, hogyan tekereg és visítozik az állat.
- Látod, Cara? Ahogy ígértem. Patkányok. Nagy patkányok.
Cara homlokát kiverte a veríték.
- Még tetszik is. Olyan jó puha érzés a hasamon. Lehet, hogy el is alszom.
Drefan berakta a másodikat, aztán a harmadikat is a fazék alá. Több hely már nem volt. Feszesre húzta a láncot, és újra megcsomózta.
- Jó puha - gúnyolódott. - Azt hiszem, ébren fognak téged tartani, Cara. Teljesen ébren, és rá fognak venni, hogy beszélni akarj. Hogy el akard árulni Richardot. A szajháknak nincs becsületük. El fogod őt árulni!
- Berdine hamarosan ideér. Elevenen fog téged megnyúzni!
Drefan felrántotta a szemöldökét.
- Leváltottad Berdine-t. Láttam. Azután hoztalak le ide, hogy ő elment. Jó darabig nem fog visszajönni, és ha visszajön, ő is ugyanígy fog járni.
Drefan szénfogóval egy nagy, izzó széndarabot emelt ki egy nagy csomó gyertya fölé erősített serpenyőből. A parazsat e felfordított fazék fenekére, a három vaslábat rögzítő karikán belülre ejtette.
- Tudod, Cara, a parázs felforrósítja a vasfazekat. Nagyon forró lesz. - Egyenesen Cara szemébe nézett. - A patkányoknak ez nem fog tetszeni. Ki akarnak majd jönni.
Cara légzése felgyorsult. Arcán izzadságcseppek gördültek le. Hova lett a bátor nagyszájúsága? Most bezzeg hallgat.
- Mit gondolsz, Cara, hogy fognak kijutni a patkányok? Amikor majd melegük lesz? Mikor a fazék már sütni fogja őket? Mikor megégetik az érzékeny orrocskájukat?
- Vágd el a torkomat, és legyünk túl rajta, te fattyú!
- Mikor a patkányoknak már nagyon melege lesz odabent, pánikba fognak esni. Kétségbeesetten ki akarnak majd jönni. Találd ki, hogy jutnak ki, Cara!
Carának nem volt erre olyan pimasz válasza, amivel a beállott csendet megtörte volna.
Drefan előhúzta a kését, és a nyelével megütögette a fazék oldalát.
- Hogy vagytok odabent, kis patkány barátaim?
Cara összerándult. Mikor ránézett Drefanra, az visszamosolygott rá. Drefan látta a félelmet Cara szemében. Igazi félelmet. Még vagy fél tucat parazsat halmozott a fazék fenekére.
- Hol van Richard?
Carának nem volt mondanivalója. Drefan még több parazsat rakott a fazékra, takaros, domború halomba. Amíg csak fért a karikába.
Carához hajolt, és hosszan a szemébe nézett. Cara arca hamuszürke volt. Izzadság csorgott az arcán, a mellei között.
- Hová bújtattátok Richardot, szajhák?!
- Bolond vagy te, Drefan. Nem szeretem, amit csinálsz, de ha így kell meghalnom, így halok meg. Rahl Nagyurat viszont soha nem fogom elárulni.
- Én vagyok Rahl Nagyúr! Ha megszabadulok a bátyámtól, senki sem fogja megkérdőjelezni a hatalmamat! Darken Rahl fia vagyok, és D'Hara jog szerinti ura!
Cara elfordította a fejét. Drefan látta, hogy nagyokat nyel, hogy a lábai reszketnek, és hogy egyenletes légzésébe egy-egy görcsös, fuldokló légvétel vegyül.
Drefan kacarászott.
- Megint meg fogom kérdezni, amikor majd a patkányok kezdik kirágni magukat a belső részeiden keresztül, hogy a tüzes vasbörtönükből kiszabaduljanak. Mikor majd az éles kis karmaikkal ásni kezdenek a hasadban. Mikor majd a beleiden át keresik a menekülést.
Cara egész teste megrándult. Aztán újra. Kitágult szemekkel meredt a mennyezetre, és igyekezett elfojtani a torkán feltörő nyögést. Drefan Cara hasára nézett, és egy vércseppet látott kigördülni a fazék pereme alatt.
- Úgy látom, máris ki szeretnének jönni. Akarsz már beszélni?
Cara Drefan felé köpött, aztán levegő után kapott. Nagy kék szemeit mereven a mennyezetre szegezte. Most már egész testében reszketett. Izmai görcsösen megmerevedtek. Zihálni kezdett. Szeme sarkaiba könnyek gyűltek, és lecsorogtak az arcán.
Külön érezte mindegyik patkány minden, legapróbb mozdulatát is: minden harapást, minden ásó mozdulatukat, minden karom tépését külön-külön.
Rövidet, aprót sikoltott. A hang metsző volt, éles, és félbeharapott.
Drefant elöntötte a kéj. És tudta, hogy ez még csak a kezdet. Még ha beszélne is Cara, most már esze ágában sem volt ezt félbe hagyni. Kívánta Cara sikolyait hallani. Igazi, zsigerből jövő sikolyokat.
Cara, mint aki szót akar fogadni, igazán sikoltani kezdett.
Különleges érzékelő képessége révén újabb részlet ragadta meg Drefan figyelmét. Ébersége ismét elnyerte a jutalmát. Mosolyogva fordult a Sliph kútja felé.
Lélegezz!
Kahlan kifújta a Sliphet, de már akkor tudta, hogy valami nincs rendben, mielőtt beszívta volna a tüdejébe az első lélegzetet.
A kőfalú szobában fülszaggató sikoly visszhangzott. Kahlan azt hitte, a sikoly kiszakítja a dobhártyáját.
Kivetődött a Sliphből, de mielőtt az egyensúlyát visszanyerhette volna, nagy, erős kezek nyúltak ki, és ragadták meg. Kahlan küszködött, hogy visszanyerje rendes érzékelését, hogy a hirtelen rátörő fények és hangok között rájöjjön, mi is történik valójában.
A kezek kitépték Kahlan szorításából a könyvet. Nyaka köré egy kar kulcsolódott, vasmarokkal kapcsolódva a felkarjára. Érezte, hogy csuklói köré kötél tekeredik.
Kivonszolták a kútból, és mialatt tekergőzve és rugdalózva próbált szabadulni, visszatérő látása előtt egy rémálom kelt életre. Egy gyomrára mért ütéstől összecsuklott. A padló a térdeinek ütközött. A karjait olyan erővel csavarták hátra, hogy úgy érezte, kiszakadnak a vállízületei.
Inkvizítori ereje után nyúlt - csakhogy eszébe jutott, mikor nem érte el, hogy a szellemek elzárták előle, hogy feleségül mehessen Drefanhoz. Védtelen maradt: Drefan támadott rá.
Cara ott hevert a padlón, feje fölött összekötött csuklóit kötéllel egy falba vert kampóhoz feszítették ki. Hasonlóképpen összekötözött bokáit a szemközti falhoz erősítették. A hasára vasfazék volt láncolva. Az izzó szén és az égő hús szaga megrohanta Kahlan orrát, és hányingert érzett tőle.
Drefan Kahlan hátrafeszített karjára térdelt, és szorosra húzta a kötelet a csuklóin. Kahlan megpróbálta combon harapni. Drefan visszakézből olyan erővel vágta pofon, hogy szemei előtt csak apró szikrákat látott. Kahlan ezekre a szikrákra koncentrált, hogy eszméletén maradjon. Tudta, hogy ha elájul, akkor vége.
Karjai össze voltak kötözve a hátán, nem tudta velük fékezni a zuhanását. Arcra esett, mikor Drefan lelökte a földre. Drefan ekkor ráült Kahlan hátára, leszorította, és a lábait is összekötözte. Kahlan lélegzethez is alig tudott jutni Drefan súlya alatt. Orrából ömlött a vér. Csuklóin olyan szoros volt a kötés, hogy az ujjai máris zsibbadni kezdtek.
Cara sikoltott. Ez volt a legáthatóbb, leghangosabb sikoly, amit Kahlan életében hallott. Olyan érzést keltett, mintha jeges tűket döftek volna Kahlan agyába. Kahlannak még az arca is megfájdult tőle.
A vasfazék pereme alól vér ömlött. Cara vergődött, dobálta magát a kötelékeiben. Aztán megfeszítette a testét, és újra sikoltott.
Drefan a hajánál fogva hátrahúzta Kahlan fejét.
- Hol van Richard?!
- Richard? Richard halott.
Kahlan felnyögött a veséjére mért ütéstől. Nem kapott levegőt. Drefan Cara felé fordította a figyelmét.
- Beszélsz már?! Hova rejtettétek Richardot?
Cara egyedüli válasza egy újabb iszonyatos sikoly volt. Mikor a sikoly elhalt, Cara zihált a fájdalomtól.
- Miért mondtad el neki? - zokogta. - Miért beszéltél neki a... patkányokról? Jaj, drága szellemek, mért mondtad el neki a patkányokat?
Kahlan tüdejében bennszorult a lélegzet a rémülettől.
A bőrét élénkpirosra festő vér immár patakokban folyt le a fazék pereme alól Cara oldalán. A fazék tetején füst kígyózott fel a parázsdarabokból. Aztán Kahlan meglátta a Cara hasán lévő fazék pereme alatt a kaparászó, véres, apró karmot. Hirtelen megértette, mi történik. Minden erejére szüksége volt, hogy leküzdje feltörő hányingerét.
Cara hisztérikusan sikoltozott, dobálta magát a kötelékeiben.
Kahlan őrjöngve próbált előre kúszni, elérni a láncot, hogy megpróbálja kioldani a fogával - hogy megpróbálja leoldani a vasfazekat Cara hasáról. Drefan a hajánál fogva rántotta vissza.
- Várj a sorodra, asszony!
Drefan visszalökte. Kahlan háttal csapódott a kőfalnak, és ahogy lecsúszott, valami keményet és éleset érzett maga alatt. A fájdalom könnyeket csalt a szemébe. Nadine táskája volt az, amire! ráesett, teli mindenféle szaruedényekkel. Kahlan addig tekergett és vonaglott, amíg sikerült oldalvást lecsúsznia a táskáról, és visszanyerni a lélegzetét.
Drefan rászegezte Darken Rahl-pillantását.
- Ha megmondod, hol van Richard, elengedem Carát!
- Meg ne mondd neki! - sikította Cara. - Meg ne mondd neki!
- Ha akarnám, se tudnám - kiáltotta vissza Kahlan Carának. - Nem tudom, hová bújtattátok. Drefan felemelte a könyvet, amit Kahlan hozott magával.
- Ez micsoda?
Kahlan a baljóslatú fekete könyvre meredt. Ha nem szerzi vissza a könyvet, Richard meghal.
- Hát, mindegy, nem érdekes, úgysem lesz rá szükséged többé.
- Ne! - sikoltott fel Kahlan, mikor rájött, mit akar tenni Drefan a könyvvel. - Kérlek!
Drefan visszanézett Kahlanra, mialatt a könyvet a Sliph kútja fölé tartotta.
- Mondd meg, hol van Richard. - Mosolygott, és felvonta az egyik szemöldökét. - Nem?!
Beejtette a könyvet a kútba. A Sliph, aki úgy szerette figyelni az embereket a szobában, ezúttal nem volt sehol. Biztosan a sikolyok riasztották el.
- Drefan, engedd szabadon Carát! Kérlek! Itt vagyok én. Tegyél velem, amit akarsz, de kérlek, őt engedd el!
Drefan olyan gonoszul mosolygott, amilyennek Kahlan még nem látta. Mintha Darken Rahl mosolyának ikertestvére lett volna.
- Ó, ne aggódj, szándékomban áll megtenni veled, amit akarok. Majd a maga idején.
Visszafordult Cara felé.
- Hogy érzik magukat a patkányok, Cara? Akarsz végre beszélni?
Cara összeszorított fogai között Drefant átkozta.
Drefan benyúlt a zsákba, és újabb patkányt húzott elő a nyakbőrénél fogva. Meglóbálta az állatot Cara szeme előtt, aki igyekezett elfordítani az arcát. Drefan félig Cara arcára eresztette a patkányt. Az állat vinnyogva, tekeregve próbált szabadulni Drefan fogásából, közben karmaival véres csíkokat szántott Cara arcán, állán, ajkain.
- Kérlek! - nyüszítette Cara. - Kérlek, vidd el őket innen!
- Hol van Richard?!
Cara teste görcsösen megvonaglott.
- Mama! - sikoltotta. - Mama, segíts! Szedd le rólam őket, mama!
Cara egyedül volt egy ketrecben a patkányokkal a rémület és a fajdalom karmai között. Tehetetlen gyermek volt megint, aki anyja oltalmáért és vigaszáért könyörög, aki sikoltozva hívja az édesanyját.
Kahlan csukladozva, görcsösen zokogott. Ez az ő hibája! Ő mondta el Drefannak, hogy Cara fél a patkányoktól.
- Cara, bocsáss meg! Én nem tudhattam!
Cara dobálta magát a kötelékeiben, kicsi lány, aki hisztérikusan könyörög az anyukájának, hogy vigye el innen a patkányokat.
Kahlan megfeszítette az izmait, hátha ki tudná szabadítani az egyik kezét. A kötél azonban túl szoros volt. Húzta, rángatta a kezeit. Ujjai zsibbadtak. A durva kötél belevágott a csuklójába. Kahlan Nadine táskájához préselte a csuklóit, valami éles dolog után tapogatva, amivel elvághatná a kötelet. A táska vászon volt, a fogantyúja sima, lecsiszolt fa.
A táska! Kahlan oldalt hajolt, ujjaival a gomb után kutatva, ami lezárta a táska fedelét. Megtalálta! Próbálta kigombolni, de az ujjai zsibbadtak voltak, és abban a szögben, ahogy a karjai ki voltak tekeredve, nem tudott velük elegendő erőt kifejteni. Hüvelykujja körmével feszegette a gombot, hátha át tudja fordítani a gomblyukon, vagy leszakítani a vászonról. A gomb vastag, erős cérnával volt felvarrva, hogy kibírja a táska súlya és a gyakori használat okozta terhelést. Végül a gomb mégis csak átbukott a gomblyukon.
Kahlan kikotorászta a holmikat a táskából, megpróbálta olyan helyre kiszórni őket, ahol megláthatja. Cara minden fültépő sikolyától összerándult. Valahányszor Cara az anyjáért kiáltott, hogy mentse meg őt a patkányoktól, Kahlannak meg kellett küzdenie feltörő zokogásával.
Amikor felpillantott, azt látta, hogy Drefan egy patkányt húzogat végig Cara arcán. Egy másiknak eltörte a gerincét, és a tehetetlenül karmolászó állatot Cara torkára tette. Kahlan összeszorított fogakkal kotorászta tovább kifelé a szaruedényeket a táskából.
Cara Nővére volt az Agielben. Kahlannak muszáj volt csinálni valamit. Cara csak Kahlan segítségében reménykedhetett. Kitekeredett nyakkal igyekezett szemügyre venni a jelöléseket az edénykék oldalán. Nem találta meg, amit keresett.
Ujjaival próbálta kitapogatni a szaruba karcolt jelzéseket. Talált valamit, amiről azt gondolta, az lesz a megfelelő, és egy pillanatra felcsillant előtte a reménység, hogy azután újra gyorsan lelohadjon, amikor megérezte, hogy három kör van az edény falára karcolva. Valahányszor egy edénykéről megállapította, hogy nem az, amit keres, félrepöckölte őket a keze ügyéből.
Mélyebben kotort a táskába, és talált egy újabb szaruedényt. Ujjai vakon tapogatták az oldalát. Egy kört tapintott ki. Arrébb csúsztatta az ujját, és egy másik kört talált. A kettő között vastagon bekarcolt egyenes vonal. Kahlan ujjhegyei közé csippentette a kis tartályt, és még jobban kitekeredett, hogy szemmel is próbáljon meggyőződni róla, hogy a megfelelő edényre bukkant. Oldalára gördült, hogy láthassa a kis szarucsövecskét a padlón.
Két kör volt a szaru felszínébe kapirgálva. Vízszintesen egy vastag vonallal mindkettő át volt húzva. Ez volt az, amit Kahlan keresett: őrölt Cayenne-bors.
Nadine figyelmeztette rá egyszer, hogy ki ne húzza a fadugót, mert ha az arcára, szemébe megy a por, egy időre cselekvésképtelenné teheti az embert. Nadine így mondta. Egy időre tehetetlenné teszi.
Kahlan ismét az ujjai közé ügyeskedte a kis tartályt. Billegetve próbálta meglazítani a fadugót. A dugó úgy volt megfaragva, hogy szorosan illeszkedjen, nehogy a veszélyes por kijusson az edényből.
Kahlan ujjai annyira zsibbadtak voltak, hogy semmi erő nem volt bennük. Fogcsikorgatva igyekezett kilazítani a dugót. Most még nem akarta teljesen kihúzni, de tudnia kellett, hogy ha szükség lesz rá, akkor majd ki tudja venni.
Hátrakötött kezekkel nem tudta volna elhajítani az edénykét. Kétségbeesetten gondolkodott rajta, mit tehetne. Valamit tennie kellett. Ha nem, Cara hamarosan meghal. Akkor pedig Drefan az ő szerető hitvesét veszi sorra következőként.
Cara vinnyogott kínjában.
- Kérlek, mama, vidd el a patkányokat Carától! Kérlek, mama, kérlek! Segíts, rajtam, kérlek, segíts!
A reményvesztett rettegés könyörgő sikolyai Kahlan szívét szorongatták. Nem várhatott tovább. Ha majd itt lesz az ideje, eldönti, hogy használja fel, amije van. Most kellett cselekedni.
- Drefan!
Drefan hátranézett.
- Most már megmondod, hol van Richard?
Kahlan visszaemlékezett valamire, amit Nathan mondott neki. „Fel kell ajánlanod Richard öccsének, amire valójában vágyik, ha tényleg meg akarod menteni Richardot." Lehet, hogy ezzel megmentheti Carát.
- Richard? Mit akarnék én Richarddal? Te tudod, hogy mi kell nekem!
Drefan elmosolyodott, értő, önelégült mosollyal.
- Hamarosan, drágám! Csak még egy kis idő. Addig tudsz várni.
Visszafordult Carához.
- Nem, Drefan! Nem tudok várni! Most kellesz. Most akarlak! Nem tudok tovább ellenállni. Nem tudok tovább színlelni. Kívánlak!
- Azt mondtam...
- Akárcsak az anyád!
Drefan megdermedt ezekre a szavakra.
- Akárcsak az a ringyó anyád kívánta az apádat!
Drefan arca viharossá sötétült. Megpördült, mint egy feldühített bika. Átható tekintetét Kahlanra szegezte.
- Ezt hogy érted?!
- Pontosan tudod, hogy értem! Azt akarom, hogy elkapjál. Pont úgy, ahogy az apád elkapta az anyádat. Úgy akarom. Csak te elégíthetsz ki engem! Csináld! Csináld most! Kérlek!
Drefan felemelkedett. Hatalmas volt, és lenyűgöző. Izmai táncot jártak a testén. Szemöldökét összevonta. Szemében metsző, ádáz Rahl-tekintet ült.
- Tudtam - lihegte rekedten. - Tudtam. Tudtam, hogy végül megadod magad a mocskos romlottságodnak!
Tétovázva nézett vissza Carára.
- Igen. Igazad van. Neked mindig igazad van, Drefan. Okosabb vagy nálam. Mindig is igazad volt. Nem tudlak többé bolonddá tenni. Add meg nekem, amire szükségem van! Add meg, ami kell nekem! Kérlek! Könyörgök, Drefan! Kellesz nekem!
Drefan arckifejezése vérfagyasztó volt. Az őrület ült az arcán. Kahlan, ha tudott volna, beleolvadt volna a mögötte álló kőfalba.
Drefan megnyalta a szája szélét. Övéből előhúzta a kését, és megindult Kahlan felé.
Kahlannak fogalma sem volt róla, hogy ennyire hatékony lesz, amit mond. Pánikba esve rángatta az edényke fadugóját. Drefan arca, egész testtartása átalakult. Egy dühöngő szörnyeteggé vált, aki most Kahlanra támad. Összeszűkült szemében vad utálat, állatias gyűlölet ült. Gyűlölet Kahlan iránt.
Kahlan visszanyelte a torkát szorongató rettegését. Jaj, drága szellemek, mit is csinált?! Próbált hátrább csúszni, lábát lehorzsolta a kőfalon. Már a falnál volt, nem volt hová hátrálni tovább.
Hogy szórja azt a port Drefan arcába?
„Drága szellemek, most mit csináljak?!"
Kahlan rángatta a dugót az ujjaival, ahogy csak bírta. A dugó végül engedett. Drefan fél térdre ereszkedett Kahlan mellett.
- Mondd meg, mennyire szeretnéd, hogy boldoggá tegyelek!
- Igen! Kívánlak! Add meg nekem azt a gyönyört, amit csak te tudsz megadni!
Drefan feléje hajolt, közben felemelte a kését.
Kahlan Drefan felé vetődött, közben elcsavarodott, teljes erejéből az oldalára gördült és Drefan arca irányába lökte a porral teli szaruedényt, aztán arcra borult a padlón.
Behunyt szemmel, arccal a padló felé nem láthatta, sikerrel járt-e. Nem tudta, célba talált-e, kihullott-e az olajos por az edényből, jó irányban állt-e az edény nyílása, elég közel volt-e Drefan arca. Visszafojtott lélegzettel várta a kés döfését, elképzelte a lesújtó pengét, tudta, hogy le fog sújtani. Szinte már érezte is az éles acélt, amint a testébe vág. Küzdött a rémületével, amit amiatt érzett, hogy nem tudta, hol fogja elérni a penge.
Drefan hátratántorodott. Kahlan arra fordította az arcát, és látta Drefant hanyatt esni, vonaglani, levegőért kapkodni.
Kahlan hasra fordult, és Cara felé kezdett gördülni. Meg akarta kerülni Drefant, de nem sok helye maradt a manőverezésre. Drefan tapogatózó keze elkapta Kahlan bokáját. Kahlan rúgott, kapálózott, próbált kiszabadulni Drefan fogásából.
Az ujjak szorosabbra zárultak a bokája körül. Az erős kar maga felé húzta. Drefan közben zihált, tapogatózott maga körül a másik kezével, próbálta felmérni, mi van körülötte. Drefan nem látott.
Kahlan látta Drefan arcán és nyakán a rátapadt sárga port. Nem sikerült közvetlenül Drefan szemébe szórnia, ahogy remélte. Az orrába, vagy a szájába sem. Csak az arcára. A por legnagyobb része nem találta el Drefant. Kahlan nem tudta, mennyi időre állíthatja ez meg az őrültet, de attól tartott, nem sokáig.
„Jaj, édes szellemek, csak elég legyen!"
Az edényke Drefan másik oldalán hevert, Kahlan nem tudott hozzájutni. Mikor Drefan húzni kezdte a lábát, Kahlan a húzóerőt is kihasználva teljes erejéből Drefan arcába rúgott. A fülén találta el, a rúgás erejétől a húsdarab félig leszakadt Drefan fejéről. Drefan felordított, és elengedte Kahlan bokáját. Kahlan elkeseredetten rúgta magát előre a lábaival, hogy kikerüljön a markolászó ujjak hatótávolságából. Sikerült arrébb araszolnia. Carába ütközött. Kahlan felült, és háttal a Mord-Sith felé visszaaraszolt hozzá.
- Tarts ki, Cara! Kérlek, tarts ki! Itt vagyok. Leszedem őket rólad. Esküszöm, leszedem őket!
- Kérlek, mama! - nyüszítette Cara. - Annyira fáj... Fáj! Fáj!
Kahlan maga alá húzta a lábát, hogy eléggé fel tudjon emelkedni. Nyakát nyújtogatva nézett vissza a válla fölött, hogy lássa, mit csinál. Hátrakötött kezei közé vette a láncot. A lánc megégette. Kahlan önkéntelenül visszarántotta a kezét. Rákényszerítette magát, hogy újra megfogja a láncot. Rángatta, rázta csavargatta a fémcsomót.
Megégett ujjaival is megérezte, hogy egy láncszem megcsúszik, és a csomó meglazul. Megkockáztatott egy pillantást Drefan irányába. A férfi még mindig alig tudott levegőt kapni, de a lábait kinyújtotta, és a karjait az oldalához szorította. Mit művel ez?
Kahlan érezte, hogy a lánc egy szeme kisiklik a csomóból. Újult erővel rángatta a láncot, lazította a csomót, hogy még könnyebben csússzon szét. Újabb láncszem szabadult ki. A csomó tovább engedett. Kahlan cibálta, nem engedte el, bár a forró vas égette a kezét.
Drefan légzése egyre szabályosabbá vált. Teljesen mozdulatlanul hevert. Mit csinál?
Kahlan felkiáltott örömében, amikor a lánc csörrenve lehullott a fazék mellé. Carának háttal a fazék pereme alá csúsztatta az ujjait, és hátra és felfelé lendítve lelökte az edényt Cara hasáról. Vonagló, tekergő, csurom vér patkányok hullottak a padlóra a fazék alól. Azonnal lábra álltak, és rémülten iramodtak el.
Kahlan közelállt a síráshoz az örömtől.
- Leszedtem őket, Cara! Leszedtem őket rólad!
Cara jobbra-balra dobálta a fejét. Szemei kifordultak. Összefüggéstelenül motyogott. Mikor Kahlan a válla fölött Cara hasára pillantott, gyorsan elfordult, hogy el ne hányja magát.
Felfelé gördült, Cara kezeihez. Vadul igyekezett kibogozni a csomót, de az Cara vergődésétől olyan lehetetlenül szorosra húzódott, hogy Kahlan meg sem tudta mozdítani. Ezt nem fogja tudni kibontani, ezt el kell vágnia.
Drefan kése ott hevert a padlón, a férfi közelében. Drefan teste tökéletes mozdulatlanságban hevert. Kahlannak sietnie kellett. Meg kellett szereznie a kést, és elvágni Cara kötelékeit. A sajátjait is. Még mielőtt Drefan magához tér.
Kahlan sarkával hajtva magát a kés irányába gurult. Mikor odaért, háttal fordulva ujjaival tapogatózott a kés után.
Drefan felemelkedett, és megragadta Kahlant. Derékon kapta, és úgy emelte fel, mintha Kahlan súlytalan lenne. Felvette a kést, és Kahlan arca elé tartotta.
- Ronda egy anyag az őrölt Cayenne-bors. Szerencsémre tudtam, hogyan lehet semlegesíteni a hatását az aurám segítségével. Most pedig, ringyó hitvesem, itt az ideje, hogy megfizesd a züllöttséged árát!
21. FEJEZET
Richard a Sliph szobája felé botladozott. Egy közeli szobában, ahová Cara és Berdine rejtette őt, hallotta a sikoltozást. Fogalma sem volt róla, mennyi ideig lehetett eszméletlen, mennyi idő telhetett el azóta, hogy ebbe a szobába hozták, de a sikolyok hangjára magához tért.
Valakinek segítségre van szüksége. És az utolsó sikoltás hangját megismerte: Kahlané volt! Feje szörnyű fájdalmasan lüktetett. Mindene fájt. Azt hitte, képtelen lesz talpra állni, de megtette. Azt hitte, képtelen lesz járni, de elindult. Meg kellett tennie.
Mezítláb volt és ing nélkül. Csak nadrág volt rajta. Tudta, hogy a Torony alsó részeiben kifejezetten hideg van, de ennek ellenére egész testét izzadságréteg borította, és alig tudott lélegezni a belül érzett forróságtól.
Minden akaraterejére szükség volt, hogy mozdulni tudjon.
Kihúzta magát, egyik kezével megtámaszkodott az ajtófélfában, és belépett a Sliph szobájába.
Drefan felnézett. Egyik karjával Kahlant tartotta a derekánál fogva, a másik kezében kés volt. Oldalt Cara hevert a padlón kikötözve. Egész hasa egy nagy nyílt seb volt. Életben volt, de egész teste reszketett, és úgy látszott, már nem sok van neki hátra.
Richard nem értette, mi történik.
- Az összes szellemekre, mi folyik itt, Drefan?
- Richard! - vicsorgott Drefan. - Pont az az ember, akit keresek!
- Nos, itt vagyok. Engedd el Kahlant!
- Ó, mindjárt elengedem, testvér. Nekem úgyis te kellesz.
- Miért?
Drefan felvonta az egyik szemöldökét.
- Hogy véglegesen elfoglalhassam a Rahl Nagyúr posztját. Ez az én jog szerinti helyem. A hangok megmondták. Apám is megmondta. Én leszek Rahl Nagyúr! Erre születtem.
A pestis távoli zsongás volt Richard testében és agyában, de ez a jelenet is inkább valami álomnak tűnt.
- Dobd el azt a kést, Drefan, és add fel! Engedd el Kahlant!
Drefan felnevetett. Fejét az ég felé vetette, és hangosan hahotázott. Mikor a nevetése elhalt, Drefan szemei félelmetes eltökéltséggel szűkültek össze.
- Ő engem akar! Könyörgött érte. Te is tudod, hogy ez igaz, testvér. Magad láttad, miféle ő. Csak egy kis szajha. Akárcsak a többiek. Akárcsak Nadine. Akárcsak az anyám! Meg kell halnia, akár a többieknek!
Richard Kahlan tekintetét kereste. Mi folyik itt? Jóságos szellemek, hogy fogja Kahlant megmenteni Drefantól?!
- Tévedsz, Drefan! Anyád szeretett téged: olyan helyre vitt, ahol biztonságban voltál Darken Rahltól. Szeretett téged! Kérlek, engedd el Kahlant! Könyörgök!
- Ő az enyém! Az én feleségem! Azt teszek vele, amit akarok.
Drefan Kahlan keresztcsontjába döfte a kést. Richard teste összerándult, mikor meghallotta, hogy a penge csontot ér. Kahlan felnyögött, szemei tágra nyíltak a döbbenettől. Drefan elengedte. Kahlan térdre hullott, és az oldalára roskadt.
Richard minden erejével próbált rájönni ennek az egésznek az értelmére. Nem tudta eldönteni, hogy ez most valóság, vagy lázálom. Annyi álma volt! Annyi rémálma! Ez is olyan volt mint a többi, de valahogy más. Azt sem tudta eldönteni, életben van-e még egyáltalán. Az egész szoba imbolygott a szeme előtt.
Drefan kirántotta az Igazság Kardját. Az acél pendülése visszhangzott a kőfalak között, az oly jól ismert jellegzetes csendüléstől Richard mintha felébredt volna. Egy rémálomra ébredt. Látta a kard dühét, a mágiát kiülni Drefan szemébe.
- Én jól vagyok, Richard - zihálta Kahlan rámeredve. - Nincs fegyvered! Menj el innen! Siess! Szeretlek! Kérlek, a kedvemért! Rohanj!
A düh Drefan szemében semmiség volt a Richard szívében tomboló őrjöngő haraghoz képest.
- Dobd el a kardot, Drefan. Most\ Különben megöllek!
Drefan körbesuhintott a karddal.
- Hogyan? A puszta kezeddel?
Richard élénken emlékezett rá, mit mondott neki Zedd, amikor először átadta neki az Igazság Kardját: A kard csak szerszám; A fegyver maga a Kereső. Az igazi Keresőnek nincs szüksége a kardra.
Richard megindult előre.
- És a szívemben izzó gyűlölettel.
- Élvezni fogom, hogy végre megölhetlek, Richard! Még akkor is, ha nálad nincs fegyver.
- Én vagyok a fegyver!
Richard már rohant. A távolság ijesztően fogyott köztük. Kahlan azt sikoltotta Richardnak, hogy meneküljön. Richard nem is hallotta. Már elkötelezte magát.
Drefan a feje fölé emelte a kardot, beszívta a levegőt, felkészült rá, hogy kettéhasítsa Richardot.
Ott volt a rés. Richard tudta, hogy a döfés mindig gyorsabb, mint a csapás.
Halálos elszántság kerítette hatalmába. Richard feloldódott a táncban a halállal.
Drefan felordított haragjában, és elindította lefelé a kardcsapást.
Richard bal térdére hullott, előrevivő lendületével, és testének fél fordulatával is fokozva a megnyílt résre irányított támadását. Kinyújtott karral, feszes, merev ujjakkal, teljes erejéből döfött előre. Mielőtt a kard elérte volna, Richard villámként csapott le, keze belevájt Drefan testének lágy középső részébe. Egy szempillantás alatt megmarkolta Drefan gerincoszlopát, és kezével visszarántva darabokra roppantotta.
Drefan előrebukott, rá a Sliph kútjának kávájára, ahonnan lecsúszott saját vérének egyre terjedő bíborszín tócsájába.
Richard lehajolt Kahlanhoz, és bal kezével végigsimította az arcát. Nem akarta Drefan vérével megérinteni. Kahlan szaggatottan lélegzett fájdalmában. Szeme sarkából Richard észrevette, hogy Drefan karja megmozdul.
- Nem érzem a lábaimat, Richard! Mintha nem is lennének lábaim! Édes szellemek, mit csinált velem?! Nem tudom mozgatni őket!
Richard addigra már átadta magát a kívánságnak. A Szelek Templomából való visszatérése áraként elfelejtette, hogyan kell gyógyításra használni a Tehetséget, de már megcsinálta régebben is. Gyógyított ő már ezelőtt is. Elvégre varázsló volt!
Nem törődött szédülő fejével, háborgó gyomrával. Nem hagyhatta, hogy most ilyesmi akadályozza.
Richard megtanulta Nathantól, hogy a Tehetségét előhívhatja kívánság útján, ha elég nagy volt a szükség, vagy harag útján, ha elég nagy volt hozzá az indulat. Szüksége sohasem volt még nagyobb, mint most, de haragja sem.
- Richard, jaj, Richard, annyira szeretlek! Azt akarom, hogy tudd, ha... hogyha...
- Cssss! - súgta gyengéden Richard. Kahlan arca sebes és véres volt. Richardnak fájt látni Kahlan szenvedését, rémületét. -Meg foglak gyógyítani. Feküdj nyugodtan, én majd teljesen rendbe hozlak.
- Jaj, Richard! Nálam volt a könyv. Elveszítettem. Jaj, annyira sajnálom! Nálam volt. Nálam volt és most nincs meg.
Richard gyomorszorító érzéssel értette meg, mit is mond Kahlan. Hogy ő, Richard, meg fog halni. Most már nincs mit tenni. Richard elveszett.
- Richard, kérlek, gyógyítsd meg Carát!
- Nem. Nem hiszem, hogy lesz elegendő erőm mindkettőtöket meggyógyítani. - A gyógyításhoz magába kellett fogadnia a betegnek a szenvedését. Drefan legyőzése szinte minden erejét kimerítette. - Téged kell, hogy meggyógyítsalak!
Kahlan a fejét rázta.
- Kérlek, Richard! Ha szeretsz engem, tedd meg, amit kérek! Gyógyítsd meg Carát! Az én hibám... amit Drefan tett vele. Az én hibám! - Egy könnycsepp gördült le Kahlan arcán. - Elvesztettem a könyvet. Téged nem tudlak megmenteni. Gyógyítsd meg Carát! - Elfojtott egy apró sikolyt. - Hamarosan újra együtt leszünk; akkor már örökre.
Richard megértette. Mindketten meg fognak halni. Együtt lesznek majd a szellemek világában. Kahlan nem akart élni Richard nélkül.
Richard megcsókolta Kahlan homlokát.
- Tarts ki. Ne add fel. Kérlek, Kahlan! Szeretlek. Ne add fel!
Richard Carához lépett. Már olyan rosszul érezte magát, hogy a látvány nem hatott rá úgy, mint normális körülmények között érintette volna. Ugyanakkor fájdalmat és szánalmat érzett Cara szenvedései láttán.
Cara véres, szétmarcangolt hasára tette a kezét.
- Cara, itt vagyok! Kitartás! Tarts ki az én kedvemért, hogy segíthessek rajtad!
Úgy tűnt, Cara nem hallotta Richardot. Lázasan motyogott magában, és jobbra-balra hányta-vetette a fejét.
Richard behunyta a szemét. Kitárta szívét, lelkét, szabadon engedte lelkéből a kívánságot. Feloldódott az együttérzés áramlatában. Semmi mást nem akart, csak azt, hogy Cara újra ép és egészséges legyen. Cara mindenét rájuk áldozta. Richard nem tudta, lesz-e elég ereje hozzá, hogy meggyógyítsa Carát, de egész valóját átadta ennek a vágynak.
Leereszkedett Cara szenvedéseinek örvényébe. Mindent érzett, amit Cara, együtt kínlódott vele. Fogát csikorgatta, visszafojtotta a lélegzetét, és magába vonta Cara fájdalmait, befelé, mindig csak befelé, semmivel nem törődve, nem kímélve önmagát.
Teste remegett a fájdalomtól, elméje üvöltött tőle. Beitta magába a fájdalmat, aztán még többet akart. Mindet akarta. Követelte.
Az egész világ egy folyékony, áramló, örvénylő fájdalommá vált. Richardot hátára vette és magával sodorta a fájdalom óriás folyama. Emésztő tűz marcangolta belülről.
Az időnek nem volt jelentése többé. Csak a fájdalom létezett.
Mikor úgy érezte, minden fájdalmat magába gyűjtött, szabadon engedte mágikus energiáit, gyógyító erejét - a gyógyító szeretetet.
Nem tudta, hogyan irányíthatná: egyszerűen csak hagyta, hogy átáramoljon Carába. Úgy érezte, mintha Cara egész lényét igényelné, átvenné magába. Úgy fogadta magába Richard gyógyító erejét, mint kiégett, kopár föld az éltető esőt.
Mikor Richard végre kinyitotta a szemét, keze Cara gyomrának sima, ép bőrén hevert. Cara újra ép és egész volt. Bár úgy látszott, Cara még nincs tudatában ennek, de meggyógyult.
Richard megfordult. Kahlan az oldalán feküdt, gyors, szaggatott zihálással lélegzett. Arca hamuszürke volt, izzadsággal és vérrel borítva. Szeme félig csukva.
Mikor Richard föléje hajolt, Kahlan ezt suttogta:
- Richard, oldozd ki a kezeimet! Át akarlak ölelni, amikor...
Amikor meghalok. Ezt akarta mondani.
Richard felkapott egy közelben heverő kést, és belevágott a kötelekbe. A harag érzése visszatért, de csak valamiféle távoli parázslásként. Már alig látta a szobát. Alig látta Kahlant. Alig hallotta őt.
Mikor Kahlan kezei végre kiszabadultak, karját Richard nyaka köré fonta, és magához húzta őt. Richard majdnem rázuhant Kahlanra.
- Richard, Richard, Richard - suttogta Kahlan elhalóan. - Szeretlek!
Richard viszonozta az ölelést, magához húzta Kahlant, és meglátta a lány teste alatt terjengő vértócsát.
Haragja újra fellobbant. Újra fellángolt benne a kívánság is, a szükség.
Karjába emelte Kahlant, és könyörgött a szellemekhez, hogy óvják meg szerelme életét.
- Kérlek, adjatok nekem erőt, hogy meggyógyíthassam őt, aki szívemnek a legkedvesebb! - mormogta fojtogató könnyei között. - Megtettem mindent, amit kívántatok tőlem. Feláldoztam mindent! Kérlek titeket, szerelmem élete ne legyen része ennek az áldozatnak! Én meghalok. Adjatok nekem elég időt! Segítsetek!
Ez volt minden, amit akart, amire vágyott. Magához szorította Kahlant, és azt kívánta, hogy éljen, hogy meggyógyuljon, hogy újra ép legyen.
Karjai közt tartva Kahlant újra belevetette magát az áradatba. Beszívta magába a fájdalmat, nem törődve a következményekkel, minden erejével magához vonzotta, örömest befogadta, büszkén átvállalta.
Ugyanakkor kifelé áramoltatta minden melegségét, szenvedélyét, szerelmét.
Kahlan görcsösen lélegzett.
Richard észrevette magán, hogy a karjai fénylenek, mintha egy szellemmel osztaná meg a testét. Lehet, hogy már ő maga is csak szellem volt, de már ez sem érdekelte. Csak az volt a fontos, hogy Kahlant meggyógyítsa, az nem számított, hogy milyen áron. Ő megfizeti, bármi legyen is az ára.

Kahlannak az érzéstől a lélegzete is elakadt. Érezte, hogyan áramlik a testébe az erő. Lábaiban zsibbadást érzett. Ez volt az első alkalom, hogy valamit is érzett bennük, mióta Drefan hátba döfte a késsel.
Richard a karjaiban, meleg, szerető ölelésében tartotta őt, és közben valami földöntúli ragyogás vette körül.
A gyönyör, amit a Sliphben érzett, ehhez képest maga volt a kínszenvedés. Ez minden eddig átélt érzését és tapasztalatát meghaladta. Érezte átáramlani Richard meleg, szerető, gyógyító mágiáját teste minden sejtjén, legkisebb rostjain is.
Olyan volt, mintha újjászületne. Életerő és energia buzgott fel benne. Áldott könnyek ömlöttek a szeméből, ahogy Richard karjaiban hevert, teljesen átitatódva Richard mágiája által.
Mikor végül Richard elengedte, Kahlannak nem okozott fájdalmat a mozgás. A lábai akarata szerint mozdultak. Épnek, egésznek érezte magát. Meggyógyult.
Richard a szemébe nézett, és gyengéden letörölte Kahlan ajkairól a vért.
Egymással szemben térdeltek a padlón, és amikor Kahlan megcsókolta Richardot, érezte összefolyó könnyeik sós ízét.
Aztán kibontakozott Richard öleléséből, megragadta a férfi karját, a szemébe nézett, és valami teljesen új fényben látta őt. Olyasmit osztottak meg az imént egymással, amit szavakkal lehetetlen kifejezni, ésszel lehetetlen felfogni.
Kahlan felállt, és kezét nyújtotta Richardnak, hogy felsegítse. Richard felemelte felé a kezét. Aztán arcára bukva elterült.
- Richard! - Kahlan villámgyorsan mellé kuporodott, és a hátára fordította. Richard alig lélegzett. - Richard! Kérlek, Richard, ne hagyj el! Ne hagyj itt engem!
Megrázta Richard vállát. A férfi teste sütött a láztól. Szemei zárva voltak, és minden egyes felületes lélegzetvétel szemmel láthatóan kínlódás volt számára.
- Ó, Richard, annyira sajnálom! Elvesztettem a könyvet. Richard, szeretlek! Kérlek szépen, ne halj meg, ne hagyj egyedül engem!
- Tessék! - szólalt meg egy visszhangot verő furcsa hang.
Kahlan felkapta a fejét. A hang olyan valószínűtlennek hangzott. Nem értette, mi az. Aztán rádöbbent.
Megpördült, és látta a Sliph folyékony ezüstarcát, amint lenéz rá, Egy ezüstös kar a fekete könyvet nyújtotta felé.
- A Mesternek kell - mondta a Sliph. - Vedd el.
Kahlan mohón elkapta a könyvet.
- Köszönöm! Köszönöm, Sliph!
Gyorsan Richard mellé kuporodott, hogy a varázslóhomokot őrző bőrzacskókat levegye Richard derekáról, de Richard nem viselte a széles bőrövét.
Kahlan most Carához ugrott, aki még mindig összekötözve hevert a padlón, rángatózó fejjel, motyogva. Nem tudta még, hogy Richard meggyógyította. El volt zárva saját rettegésének magányos cellájába.
Zedd azt mondta Kahlannak, hogy az elme betegségét a Tehetség sem tudja meggyógyítani.
- Cara, Cara, hol bújtattátok Richardot? Hol vannak a holmijai?
Cara nem válaszolt. Kahlan felkapta a földről a kést, és elvágta vele Cara kötelékeit. Cara továbbra is tehetetlenül hevert a padlón.
Kahlan kezei közé fogta Cara arcát, és kényszerítette, hogy ránézzen.
- Cara, most már minden rendben! Elmentek a patkányok! Elmentek. Biztonságban vagy! Richard meggyógyított! Minden rendben van.
- Patkányok - motyogta Cara. - Vedd le rólam. Kérlek... kérlek.
Kahlan átölelte.
- Cara, már elmentek! Én vagyok az, Nővéred az Agielben! Szükségem van rád. Kérlek, Cara, gyere vissza hozzám! Kérlek!
Cara csak motyogott.
- Cara - zokogta Kahlan. - Richard meghal, ha nem segítesz! Ezernyi szoba van a Toronyban. Tudnom kell, melyikben volt Richard. Kérlek, Cara! Richard segített rajtad. Most neki kell a segítség, különben meghal. Nincs időnk! Richardnak szüksége van rád!
Cara szemei fókuszálódtak, mintha kezdett volna magához térni.
- Richard?
Kahlan letörölte a könnyeit.
- Igen, Richard. Siess, Cara! Szükségem van az övre, amit Richard viselni szokott. Ha nem kapom meg az övet, Richard meghal!
Cara kezeivel megdörzsölte a csuklóit, amelyek most sértetlenek voltak, bár korábban a kötél véresre vágta őket. Megtapintotta a hasát. Még a régi sebhelyei is eltűntek.
- Meggyógyultam! - suttogta döbbenten. - Rahl Nagyúr meggyógyított!
- Igen. Cara, kérlek, Richard haldoklik! Nálam van a könyv, de szükségem van a holmikra, amiket az övén tart.
Cara hirtelen felült, és összehúzta a mellén a vörös bőrruhát. Két gombot begombolt, hogy a ruha ne nyíljon ki újra.
- Az öve. Igen. Maradj Rahl Nagyúrral! Idehozom.
- Siess!
Cara felállt, imbolygott egy pillanatig, aztán összeszedte magát, és kiviharzott a szobából. Kahlan magához szorította a tintafekete borítójú könyvet. Richard fölé hajolt, aki már csak szaggatottan lélegzett. Kahlan tudta, hogy ezek közül akármelyik Richard utolsó lélegzete lehet. Richard utolsó megmaradt erejét Carára és őrá áldozta fel.
- Drága szellemek, segítsetek rajta! Kérlek benneteket, csak még egy kicsi időt! Olyan sokat szenvedett. Csak annyi időt adjatok, amíg el tudom pusztítani azt a gonosz könyvet!
Richard fölé hajolt, és megcsókolta az ajkát.
- Tarts ki, Richard! Tarts ki az én kedvemért. Nálunk van a könyv, hallod? Tudom, hogyan kell elpusztítani! Kérlek, csak még egy kicsit tarts ki!
Kahlan az ajtó közelében egy tiszta helyre térdelt, és kinyitotta maga előtt a könyvet a harmadik oldalon, hogy készen álljon, mire Cara visszatér.
Halott föld képe tekintett vissza rá. A könyv látomásában dűnébe torlódott homok húzódott, ameddig a szem ellátott. Kahlan az élettelen világba bámult, és rúnákat látott a homokba rajzolva - geometriai mintákba rendeződött vonalakat.
Tekintetét magához vonzotta a rajzok vonalának örvénylő, torz kavargása. A rúnákból fény sugárzott sokszínű, csillogó, szivárványló fény, ami vonzotta, hívta őt magához.
- Inkvizítor Anya! - kiáltott rá Cara, és megrázta a vállát. - Nem hallod?! Meghoztam Rahl Nagyúr övét.
Kahlan pislogott. Megrázta a fejét, hogy kitisztítsa az agyát. Kikapta az övet Cara kezéből, és kirántotta a fedelet lezáró csonttűt abból a bőrzacskóból, amelyikben Richard a varázslóhomokot őrizte. Belül megtalálta a fehér homokot tartalmazó, bőrbe csavart kis csomagocskát.
Kahlan egy csipetnyi fehér homokot hintett a könyv nyitott lapjára. Cara Kahlan vállára támaszkodva nézte, mit csinál. A színek hirtelen fortyogni, csavarodni, tekergőzni, vonaglani, bukfencezni kezdtek. Kahlan erőszakkal elszakította a tekintetét a könyvlapról, és kezét a zacskóba visszadugva előhúzta a másik kis bőrcsomagot, amelyben a fekete varázslóhomok volt. Két ujjal óvatosan félrehúzta a csomag fedőlapját, és előtűnt a szurokfekete homok.
Kahlan zavartan megtorpant. Volt még valami, valami, ami ott mocorgott a tudata mélyén.
A szavak. Nathan azt mondta, ki kell mondani a szavakat, a Három Harmóniát, mielőtt a fekete homokot használja. Három szó. Mik is voltak?
Nem emlékezett rájuk. Agya vad hajszát indított a szökevény szavak után, de azok elfutottak, sötét sarkokon kanyarodtak el, és amikor utolérni vélte őket, nem voltak sehol. Gondolatai a rettegéstől bénán vánszorogtak. Annyira koncentrált, hogy az már fájt, de a szavak csak nem bukkantak elő.
Richard a tenyerébe írta őket! Kahlan megfordult, hogy kiolvassa a három szót Richard tenyeréből, és megdermedt.
Drefan ott állt a kút kávájához támaszkodva, ahol összerogyott. Valami csoda folytán még mindig kapaszkodott az életnek egy vékony szálacskájába. Feje fölött tartotta a csapásra emelt kardot. Richard ott hevert Drefan lába előtt a padlón, elérhető közelségben. Drefan rá akart lesújtani.
- Neee! - sikoltotta Kahlan.
De a kard már elindult lefelé halálos pályáján. Kahlan előre lökte az öklét, a Con Dar kék villámát szólítva, hogy megmentse Richardot. Az erő nem jött elő. El volt zárva Kahlan elől.
Cara ezalatt Drefan felé vetődött, de túl messze volt. Nem érhetett oda idejében. A kard már félúton tartott lefelé.
Ekkor egy ezüstkar csapott le Drefan csuklójára, és megállította. Kahlan visszafojtotta a lélegzetét.
Egy másik folyékony ezüstkar Drefan fejét borította be.
- Lélegezz! - búgta lágyan a Sliph. Hangjában gyönyör ígérete, állati, vad szenvedélyek beteljesülésének ígérete, földöntúli kéjek ígérete zengett. Elégíts ki engem! Lélegezz!
Drefan mellkasa megemelkedett, ahogy magába szívta a Sliphet.
Mozdulatlanná vált, benn tartotta a Sliphet a tüdejében. A Sliph elengedte, és Drefan összerogyott. A lélegzet kibukott belőle, kiengedve a belélegzett Sliphet.
A Sliph nem ezüstösen, hanem vörösen ömlött ki az orrán és a száján.
Kahlan hirtelen azt érezte, hogy valahol, lényének mélyén kibomlik valami, elhagyja valami - és megérezte, hogy inkvizítori ereje visszatért. A mámorító belső újraegyesüléstől a lélegzete is elakadt.
Drefan meghalt. Amíg a halál tőle el nem választ. Ezek voltak az eskü szavai.
Az eskü nem köti többé. A Szél visszaadta az inkvizítori erejét.
Kahlant Richard görcsös zihálásának hangja zökkentette ki kábulatából. Újraéledő pánikban, négykézláb mászott oda Richardhoz, és felemelte a jobb kezét, ahová Richard az üzenetet írta. Szétfeszítette az ökölbe zárt ujjakat.
A szavak eltűntek. A küzdelem, és Drefan vére lemosta-lekoptatta az írást.
Kahlan felsikoltott bénult dühében. Visszamászott a nyitott könyvhöz. Nem emlékezett a szavakra. Agya képtelen volt meglelni a három elveszett szót.
Most mit tegyen?
Esetleg, ha mindenesetre mégis csak odadobná a fekete homokot...
Nem, ennél jobban tudta, hogy egy olyan jelentős varázsló figyelmeztetését, mint Nathan, nem lehet figyelmen kívül hagyni.
Két tenyere közé szorította a fejét, mintha így akarná kipréselni belőle a szavakat. Cara letérdelt mellé, és vállon ragadta.
- Inkvizítor Anya, mi a baj?! Sietned kell! Rahl Nagyúr már alig lélegzik! Siess!
Kahlan arcán ömlöttek a könnyek.
- Nem emlékszem a szavakra! Jaj, Cara, nem emlékszem. Nathan elmondta nekem őket, de elfelejtettem.
Visszakúszott a padlón Richardhoz.
- Richard, térj magadhoz, légy szíves! Tudnom kell a szavakat! Kérlek, Richard, mik azok a szavak? Mi az a három szó?!
Richard görcsösen, kihagyásokkal lélegzett. Nem fog magához térni. Nem fog életben maradni.
Kahlan visszasietett a könyvhöz. Felkapta a bőrzacskót a fekete homokkal. A szavak nélkül kell megcsinálnia. Talán így is menni fog. Menni fog! Mennie kell!
Nem tudta rávenni magát, hogy megmozdítsa a kezét. Tudta, hogy nem szabad. Ha nem mondja ki a szavakat, nem fog sikerülni. Biztos, hogy nem fog. Kahlan varázslók között nőtt fel, sokat látta működésben a mágiát: tudta, hogy nem szabad semmibe vennie, amit Nathan mondott neki. A szavak nélkül nem fog sikerülni.
Jajgatva bukott előre, két öklével verve a padlót.
- Nem emlékszem a szavakra! Nem emlékszem!
Cara átkarolta Kahlant, felültette, és átölelve nyugtatgatta.
- Nyugodj meg! Lélegezz mélyen! Jól van. Kifújni. Most megint. Most képzeld el gondolatban azt az embert, azt a Nathant. Képzeld el, hogy mondja neked azokat a szavakat. Hogy milyen boldog vagy, hogy megmentheted Richard életét!
Kahlan megpróbálta. Annyira erősen próbálta, hogy kedve lett volna sikítani tőle.
- Nem jut eszembe! - zokogta. - Richard meg fog halni, mert nem emlékszem három ostoba szóra! Nem emlékszem a Három Harmóniára!
- A Három Harmóniára? - kérdezett vissza Cara. - Reechanit, Sentrosit és Vasit gondolod? Ezt a Három Harmóniát?
Kahlan hitetlenkedve bámult Carára.
- Ezek azok! A Három Harmónia. Reechani, Sentrosi, Vasi. Reechani, Sentrosi, Vasi! Emlékszem! Köszönöm neked, Cara!
Kahlan hüvelyk- és mutatóujja közé csippentve kivett egy szemcse fekete varázslóhomokot.
- Reechani, Sentrosi, Vasi! - mondta ki még egyszer, a biztonság kedvéért.
A könyvre dobta a fekete homokszemcsét.
Mindketten lélegzet-visszafojtva várakoztak.
A szobában lassan erősödő zümmögés hallatszott. A levegő vibrált és remegett, mintha táncolna. Fény csapott fel, ami minden elképzelhető színben kavargott, örvénylett és lüktetett. Együtt erősödött a zümmögéssel, míg végül olyan erőssé vált, hogy Kahlannak el kellett fordítania a fejét.
A kőfalakon fénypászmák söpörtek végig. Cara kezével takarta el az arcát. Kahlannak is ezt kellett tennie, a fény olyan élessé vált, hogy önmagában az sem segített, ha elfordult.
Azután sötétség formálódott és növekedett. Olyan volt, mint az Éjkövek tintafeketéje, vagy mint magának a könyvnek a borítója. A sötétség örvénylőn szippantotta be a fényt a könyvbe. Minden fényt magához vonzott a szobából, míg végül minden sötétbe borult.
A mindent eltakaró, vak, fekete éjből, ami rájuk borult, olyan rettentő nyögések hangzottak fel, hogy Kahlan hálás volt, hogy nem láthatja a forrásukat. Lelkek nyöszörgése és jajgatása töltötte meg a szobát őrült, vad, kavargó összevisszaságban, egymásba olvadva, széttöredezve: őrjöngő, reményvesztett, elveszett lelkek sikoltásai.
Egy távoli, Kahlan által túlságosan is jól ismert gonosz nevetés hangja kétségbeesett sikoltásba ment át, ami az örökkévalóságig nyúlt el.
Mikor a gyertyák fénye visszatért, a könyv eltűnt, csak egy hamufolt mutatta a korábbi helyét.
Kahlan és Cara Richardhoz siettek. Richard kinyitotta a szemét. Még igencsak rosszul nézett ki, de már sokkal éberebbnek látszott. Légzése erősebbé és egyenletessé vált.
- Mi történt? - kérdezte. - Kapok levegőt, és a fejem sem lüktet.
- Az Inkvizítor Anya megmentett téged - jelentette ki Cara. -Ahogy már annyiszor mondtam neked, a nők sokszor erősebbek, mint a férfiak.
- Cara - súgta oda Kahlan -, honnan tudtad a Három Harmónia nevét?
Cara megrántotta a vállát.
- Rishi Legátus ismerte ezeket a szavakat a szél üzenetéből. Mikor azt mondtad, „a Három Harmónia", egyszerűen eszembe jutottak a Legátus mágiája által, ahogy a Szél üzenetének többi része is a tudomásomra jutott.
Kahlan Cara vállához nyomta a fejét megkönnyebbülésében, szótlan köszönetül. Cara ugyanolyan hangtalan együttérzéssel Kahlan hátát simogatta.
Richard pislogott, és a szemét dörzsölte, mint aki álomból tér magához. Mikor felült, Kahlan hozzá hajolt, hogy megölelje, de Cara visszatartotta.
- Kérlek, Inkvizítor Anya, hadd legyek én az első! Attól tartok, ha te elkezded, nekem soha többé nem lesz alkalmam rá.
Kahlan elvigyorodott.
- Ebben igazad van. Tied, ameddig akarod.
Cara teljes erejéből átölelte Richardot, és szívből jövő, bizalmas, hálás szavakat suttogott a fülébe. Kahlan felállt, és szembe találta magát a Sliphfel.
- Nem tudom neked eléggé megköszönni, Sliph! Megmentetted Richard életét! Barátom vagy, és tisztelni foglak, amíg csak élek!
A folyékony ezüstarc elégedett mosolyba rendeződött. Lenézett Drefan testére.
- Neki nem volt mágiája, de felhasználta a tudását rá, hogy elállítsa a vérzését, és elég ideig életben maradjon hozzá, hogy a Mestert megölhesse. Akinek nincs mágiája, annak számára a halált jelenti, ha engem belélegez. Meg vagyok elégedve, hogy elvihettem őt utazni. Elutazott a holtak világába.
Richard bizonytalan lábakkal állt fel, és karját Kahlan dereka köré fonta.
- Sliph, fogadd az én hálámat is! Nem tudom tehetek-e valaha is valamit érted, de ha hatalmamban áll, mindent megadok, amit csak kérsz.
A Sliph mosolygott.
- Köszönöm, Mester. Boldog lennék, ha utaznál velem. Meg leszel elégedve.
Még ha járása bizonytalan is volt, a szikra már visszatért Richard szemébe.
- Igen, szeretnénk utazni. Először pihennem kell egy ideig, hogy felgyógyuljak, és visszanyerjem az erőmet, de akkor aztán utazni fogunk, ígérem neked.
Kahlan megfogta Cara kezét.
- Jól vagy? Úgy értem igazán jól vagy... minden szempontból?
Cara űzött tekintettel a szemében bólintott.
- Még itt vannak velem a múlt kísértetei, de jól vagyok. Köszönöm, Nővérem, hogy segítettél! Nem gyakran fordul elő, hogy egy Mord-Sith segítségre szorulna, de amikor Richard a Rahl Nagyúr, és te vagy az Inkvizítor Anya, úgy látszik, minden lehetséges.
Cara Richardra pillantott.
- Amikor az Inkvizítor Anyát gyógyítottad, úgy fénylettél, mintha egy szellem is lett volna veled.
- Azt hiszem, a jó szellemek segítettek. Komolyan azt hiszem.
- Én felismertem a szellemet. Raina volt az.
Richard rábólintott.
- Én is úgy éreztem, hogy Raina az. Amikor a szellemek világában voltam, Denna elmondta, hogy Raina lelke megtalálta a békéjét, és tudja, hogy szeretjük őt.
- Azt hiszem, ezt Berdine-nek is el kellene mondanunk.
Richard másik karját Cara dereka köré fonta, hármasban együtt indultak az ajtó felé.
- Én is azt hiszem.
22. FEJEZET
Néhány nappal később, mikorra Richard már majdnem teljesen felgyógyult, Tristan Bashkar nagybátyja, Jorin Bashkar király, Jara uralkodója lovagolt be Aydindrilbe a királyi lándzsások egy osztaga élén. A száz lándzsa mindegyikére egy-egy fej volt tűzve.

Kahlan az ablakból nézte, ahogy a lándzsákat d'harai katonák figyelő szemei előtt nyílegyenes kettős sorba rendezve letűzték az Inkvizítorok Palotájába vezető feljáró két oldalán. Az elöl haladó két jarai katona kezében hosszú rúdról lógtak az állami zászlók. Jorin Bashkar mögötte álló csillagjósával, Javas Kedarral egyetemben kivárta, míg a napfényben vakítóan csillogó páncélú lándzsások tökéletes sorokba fejlődtek, csak aztán indult el királyi tartással a két sor fej között a Palota bejárata felé.

Az ablakból bámuló Kahlan megérintette Cara karját.
- Menj el Richardért! A Tanácsteremben találkozunk.
Mire Kahlan elindult, hogy a Tanácsterembe menjen, Cara már kívül volt az ajtón.
Kahlan Amnell, Inkvizítor Anya, az első székben ülve Magda Searusnak, a legelső Inkvizítor Anyának és
varázslójának, Merrittnek a Tanácsterem mennyezetére festett képe alatt, a saját varázslóját várta.
Szíve megdobbant, amikor meglátta, amint határozott lépteivel besiet a terembe aranyszegélyes fekete harci mágusi öltözetében. Aranyköpenye lobogott utána, nyakában függő rubint-arany amulettje és fényesre csiszolt ezüst karpántjai meg-megcsillantak, amint áthaladt az ablakokon át bevilágító fénysávokon. Derekán az Igazság Kardja a ráeső fényben fényes szikrákat villantott a tükrös márványpadlóra.

- Jó reggelt, királynőm! - kiáltotta, hogy hangja visszaverődött a hatalmas teremben. - Hogy érzed magad ma reggel, szabadságod utolsó napján?
Kahlan ritkán nevetett a Tanácsteremben. Ez itt olyan nem helyén valónak tűnt. Most azonban felnevetett, és a csilingelő visszhang az őrt álló katonák arcára is kicsalta a mosolyt.
- Jól érzem magam, Rahl Nagyúr - felelte, és lesietett az emelvényről.
Cara és Berdine árnyékként követték Richardot, Ulic és Egan a két oldalán haladt.
- Mi történik? - kérdezte Richard, most már sokkal komolyabban. - Hallottam, hogy valami király éppen most lovagolt be a városba száz lándzsára tűzött fejjel.
- Jara királya. Elküldted neki Tristan fejét, behódolást követelve, emlékszel?
- Ó, az a király. - Richard lehuppant a Kahlan melletti székbe. - És a fejek kiknek a fejei?
- Azt hiszem, hamarosan megtudjuk.
Az őrök szélesre tárták a dupla ajtót. Fény áradt be az ajtón, kirajzolva a két közeledő alak körvonalait.
Mikor az emelvény elé értek, a király széttárta fehér rókaprémmel szegett ujjatlan köpenyét, fél térdre ereszkedett, és mélyen meghajolt. Mögötte a csillagjós két térdre rogyva borult a földre.
- Álljatok fel, gyermekeim! - üdvözölte őket Kahlan a köszöntésre adott formális válasszal.
- Inkvizítor Anya - mondta Jorin király -, nagy örömömre szolgál, hogy újra láthatlak.
Kahlan úgy vélte, hogy ápoltságával, gondosan nyírt hajával, ami úgy állt, mintha mindig szembe fordulna a széllel, míves hüvelyben hordott elegáns kardjával, széles selyemövvel átkötött piros-kék-arany hímzésű kabátjával, szalagjaival és ékköves jelvényeivel Jorin mindig is a legelegánsabb királyok közé tartozott.
- Részemről az öröm, Jorin király. - Kahlan Richard felé emelte a karját a hivatalos bemutatás gesztusával. - Ő itt Rahl Nagyúr, a D'Harai Birodalom Ura, leendő férjem.
A király felvonta a szemöldökét.
- Ahogy a hír is járja. Gratulálok!
Richard előrehajolt.
- Küldtem neked egy üzenetet. Mi a válaszod?
Kahlan arra gondolt, sok munkájába fog még kerülni, mire Richardnak meg tudja tanítani a megfelelő diplomáciai viselkedést.
A király szívből jövően felnevetett.
- Öröm lesz olyan birodalomhoz tartozni, amelyiknek a vezetője nem kínoz halálra holmi szószátyárkodással. Hüvelykujjával maga mögé, a csillagjósra mutatott. - Mint egyesek.
- Tehát ez a behódolást akarja jelenteni?
- Valóban azt, Rahl Nagyúr, Inkvizítor Anya. A Birodalmi Rendtől nagy létszámú küldöttség érkezett Sandilarba, és meghívtak minket, hogy csatlakozzunk a Birodalmi Rendhez. Mi valami égi jelre vártunk, ahogy Javas Kedar, itt mögöttem, tanácsolta. Tristan úgy gondolta, saját kezébe veszi a dolgok irányítását, és megpróbál kedvező egyezségre jutni a Birodalmi Renddel.
Mikor a járvány elkezdődött, attól tartottunk, hogy ez a Rend erejét bizonyítja, de amikor te kiseperted a pestist a Középföldről, számomra elégséges jelnek bizonyult. Javas, itt, kétségkívül hamarosan fel fogja fedezni a megfelelő égi jelet is, amely bizonyíthatja majd döntésem helyességét. Ha nem, hát vannak még más csillagjósok is az országomban.
Javas Kedar bíborvörösre gyulladt arccal hajolt meg.
- Ahogy már mondtam Felségednek, mint Felséged csillagjósa, gond nélkül képes leszek megerősíteni a döntést.
A király fenyegető tekintetet vetett hátra a válla fölött.
- Helyes.
- És a fejek? - kérdezte Richard.
- A Birodalmi Rend küldöttsége. Azért hoztam ide őket, hogy elhatározásom őszinteségét bizonyítsam. Meg akartam mutatni neked, hogy meggyőződésből hoztam meg a döntésemet. Úgy vélem, ez a megfelelő válasz egy olyan népnek, amelyik válogatás nélkül gyilkoló járványt szabadít az országainkra. Ez a tettük kimutatta valódi természetüket, és megcáfolta minden törleszkedő szavukat.
Richard fejet hajtott a király előtt.
- Köszönöm, Jorin király!
- Ki rendelte el az unokaöcsém, Tristan lefejezését?
- Én - felelte Richard. - Az erkélyen állva az Inkvizítor Anyával együtt tanúja voltam, amint Tristan behatolt az Inkvizítor Anya hálószobájába, és többször beledöfött az általunk odafektetett, törülközőkkel kitömött hálóingbe. Azt hitte, az Inkvizítor Anya fekszik ott.
A király vállat vont.
- Az igazságszolgáltatás mindenkire egyformán vonatkozik, rangjától függetlenül. Nem neheztelek érte. Tristan a népünknek sem tett jó szolgálatot. Alig várom a napot, amikor végét vethetjük a Rend fenyegetésének!
- Ahogy mi is - válaszolta Richard -, és a támogatásotokkal sokkal közelebb kerültünk ehhez a naphoz.
Mikor a király elment, hogy aláírja a szükséges okmányokat, és megbeszélje a logisztikai problémákat a d'harai katonai vezetőkkel, Richard és Kahlan távozni készültek, de az egyik őr megállította őket.
- Mit akarsz? - kérdezte tőle Kahlan.
- Három ember szeretne Rahl Nagyúrral találkozni.
- Három ember? Kicsodák?
- Nem mondták meg a nevüket, csak annyit, hogy ők Raug'Mossok.
Richard visszaült a székébe.
- Küldd be őket.
Kahlan megkereste Richard kezét az asztal alatt, és ujjaival körbe fogva bátorítóan megszorította. Ezalatt három lencsuhás, homlokba húzott csuklyájú, karba font kezű alak érkezett nesztelen járással az emelvény elé.
- Én vagyok Rahl Nagyúr - szólította meg őket Richard.
- Igen - felelte a legelöl álló. - Erezzük a kötést. - Kezével maga mögé intett. - Ez itt Kerloff Testvér, és ez itt Houck Testvér. -Hátralökte a csuklyáját, ami alól mély ráncokkal barázdált arc, és gyérülő ősz haj bukkant elő. Én pedig Marsden Tabor vagyok.
Richard óvatos tekintettel vizslatta a három férfit.
- Üdvözöllek benneteket Aydindrilben! Úgy hallom, engem óhajtottatok látni. Mit tehetek értetek?
- Drefan Rahlt keressük - mondta Marsden Tabor.
Richard az asztal szélén húzogatta a hüvelykujját, közben a három ember reakcióját figyelte.
- Sajnálom, a főpapotok halott.
A két hátul álló összenézett.
Marsden Tabor arca elsötétült.
- A főpapunk? Én vagyok a Raug'Moss főpapja, és mindig is én voltam, Drefan születése óta.
Richard összevonta a szemöldökét.
- Drefan azt mondta nekünk, hogy ő a főpap.
Marsden Tabor halántékát simogatva kereste a szavakat.
- Rahl Nagyúr, attól tartok, hogy az öcséd... téveszméknek esett áldozatul. Ha azt mondta, hogy ő a Raug'Moss főpapja, olyan okból tévesztett meg téged, amit félek végiggondolni.
Az édesanyja hagyta őt nálunk még kisgyermek korában. Mi neveltük fel őt, tudatában annak, mit tenne vele az apja, ha felfedezné a Tehetség nélküli fiát. Drefan képes volt... veszélyessé válni. Amikor erre rájöttünk, elzárva tartottuk őt a közösségünkben, megelőzendő, hogy kárt tehessen valakiben.
Tehetséges gyógyító volt. Mindig abban bíztunk, hogy egyszer megtalálja a belső békéjét. Reméltük, hogy a gyógyítás segítségével megtalálja a módját, hogy saját értékességét bebizonyítsa önmagának.
Nem is olyan régen eltűnt. Néhány gyógyító Testvérünket holtan találtuk. A lehető legszörnyűbb módon, megkínozva haltak meg. Azóta keressük Drefant. Jártunk néhány helyen, ahol látták őt, és a Testvéreinkhez hasonló módon meggyilkolt nők holttesteire találtunk.
Drefannak nagyon visszataszító volt a hozzáállása a nőkhöz. Bár testileg elkerülte az apja bosszúját, lelkében, úgy gondoljuk, nem tudta elkerülni az apai örökségét.
Csak abban reménykedem, hogy itt nem tett kárt senkiben.
Richard hallgatott egy ideig, mielőtt válaszolt volna.
- Járvány tombolt közöttünk. Rettenetes járvány. Ezrek pusztultak el. Drefan a Raug'Moss nemes eszméinek szellemében, önmaga épségére tekintet nélkül igyekezett segíteni a betegség sújtotta embereken. Megosztotta velünk a tudását, és ezáltal valószínűleg sokakat mentett meg a haláltól.
Testvérem a maga módján segített megállítani a járvány tombolását, és eközben életét áldozta.
Marsden Tabor újra összefonta maga előtt a karjait, közben mereven Richard szemébe nézett.
- Azt kívánod, hogy így emlékezzenek rá?
- Ő a testvérem volt. Részben az ő itt tartózkodásának köszönhetem, hogy megismertem a megbocsátás erejét.
Kahlan megszorította Richard kezét az asztal alatt.
- Köszönöm, hogy fogadtál minket, Rahl Nagyúr! - hajolt meg Marsden Tabor. - Fényedben gyarapodunk.
- Köszönöm - suttogta Richard.
A három gyógyító elindult, hogy távozzanak, de Marsden Tabor visszafordult.
- Ismertem az apádat. Te nem vagy olyan, mint ő. Drefan olyan volt. Nem sokan gyászolják apádnak és az öcsédnek az elmúlását.
A szemeidben, Rahl Nagyúr, egy gyógyítót látok, igazi gyógyítót a harcos mellett. A varázslónak, ha gyógyító, meg kell őriznie az egyensúlyát, vagy elvész. Hosszú idők óta először végre jó vezetője van D'Harának. Ha szükséged lesz ránk, hívj bennünket.
Mikor az ajtók becsukódtak a három Raug'Moss után, Ulic mélyet sóhajtott.
- Rahl Nagyúr, vannak további követek is, akik szeretnének találkozni veled.
- Mármint ha elég jól érzed magad hozzá - tette hozzá Cara.
- Mindig van valaki, aki velünk szeretne beszélni. - Richard felállt, és kezét nyújtotta Kahlannak. - Kerson tábornok majd foglalkozik velük. Nincs nekünk most valami ennél fontosabb dolgunk is?
- Biztos, hogy elég jól érzed magad hozzá? - kérdezte Kahlan.
- Sohasem éreztem magam jobban! Nem gondoltad meg magad, ugye?
Kahlan rámosolygott, megfogta Richard felé nyújtott kezét, és felállt.
- Soha. Ha Rahl Nagyúr eléggé rendbe jött már, akkor mire várunk? Én már összekészítettem a holmijaimat!
- Éppen ideje - morogta Berdine.

Amíg Richard visszatértére vártak, Kahlan megnyugtatólag Cara hátára tette a kezét.
- Ő nem hazudik nekünk, Cara. Ha azt mondja, hogy utazhatsz, akkor utazhatsz.
A Sliph megvizsgálta Carát, Berdine-t, Ulicot és Egant, mivel mindnyájan azt gondolták, hogy mint
testőröknek, Richarddal és Kahlannal kellene tartaniuk, hogy védelmezzék őket.
A Sliph tesztjén csak Cara ment át. Richard szerint azért, mert Cara összekapcsolódott Rishi Legátussal, az andóliai vezetővel, és Rishiben nyilván a mágia mindkét oldala jelen volt. Cara semmit nem szeretett, aminek köze volt a mágiához, és a Sliph határozottan eléggé mágikus dolog volt hozzá, hogy Carát elgondolkodtassa.
Kahlan közelebb hajolt, és Cara fülébe suttogta:
- Ennél nagyobb próbán is átmentél már te ebben a szobában. Nővéred vagyok az Agielben: egész úton fogom majd a kezed.
Cara Kahlanra nézett, aztán a Sliphre.
- Meg kell tenned, Cara - rimánkodott Berdine. - Te leszel az egyetlen Mord-Sith Rahl Nagyúr és az Inkvizítor Anya esküvőjén.
Cara szemöldöke megrándult. Odahajolt Berdine-hez.
- Rahl Nagyúr egyszer meggyógyított téged.
Berdine bólintott.
- Nem érzel azóta valami... különleges kötődést hozzá?
Berdine mosolygott.
- De igen. Azért is akarom, hogy velük menj. Énvelem nem lesz semmi baj. Tudom, hogy Raina is azt akarná, hogy kísérd el őket. - Kézfejével játékosan gyomron vágta Ulicot. - Amellett valakinek itt is kell maradnia, hogy kordában tartsa Ulicot és Egant!
Ulic és Egan egyszerre kezdte forgatni a szemét.
Cara Kahlan karjára tette a kezét, hozzá hajolt, és odasúgta:
- Mióta Rahl Nagyúr meggyógyított téged, éreztél... érezted te is?
Kahlan rámosolygott.
- Én már a gyógyítás előtt is éreztem. Ezt hívják úgy, hogy szeretni, Cara. Amikor igazán törődsz valakivel, nemcsak azért, mert kötés fűz hozzá, hanem azért is, mert megosztotok valami közöset a szívetek mélyén. Amikor meggyógyított, az irántad érzett szeretetét érezted meg.
- Arról tudtam azelőtt is.
Kahlan megrántotta a vállát.
- Lehet, hogy ez csak egy érzékletesebb bemutatása volt.
Cara kézbe vette az Agieljét, és forgatni kezdte az ujja körül.
- Lehet, hogy ő fivérünk az Agielben.
Kahlan újra elmosolyodott.
- Amennyi mindenen mi együtt keresztül mentünk, már olyan közel vagyunk egymáshoz, mintha egy család lennénk.
Richard csörtetett be a szobába.
- Készen vagyok. Utazhatunk?
Richard nem vihette be az Igazság Kardját a Sliphbe, mert a Kard mágiája összeférhetetlen volt az utazáskor az életfunkciók felfüggesztésére alkalmazott mágiával. Ezért Richard felment az Első Varázsló lakosztályába, hogy ott tegye biztonságba a kardját. Ott rajta kívül nem juthat hozzá senki más. Kivéve persze Zeddet, de Zedd már nem élt. Legalábbis Kahlan úgy vélte, hogy Zedd meghalt. Richard nem volt hajlandó ezt elhinni.
Richard összedörzsölte a kezeit.
- Hát akkor, Cara, jössz velünk, vagy sem? Tényleg szeretném, ha ott lennél. Nagyon sokat jelentene nekünk.
Cara rávigyorgott.
- Muszáj mennem. Egyedül nem lennél képes megvédeni magad. Egy Mord-Sith nélkül védtelen maradnál.
Richard az őket figyelő ezüstarchoz fordult.
- Sliph, tudom, hogy aludni küldtelek korábban, de nem maradtál alva. Miért?
- Nem küldtél olyan mély álomba, amiből csak a magadfajta tudna felébreszteni. Csak... pihenni küldtél. Amikor csak pihenek, mások is előhívhatnak.
- De nem engedhetjük meg, hogy azok a mások is használjanak téged. Nem utasíthatod vissza őket? Nem teheted meg, hogy egyszerűen ne válaszolj a hívásukra? Nem engedhetjük meg, hogy Jagang varázslói a te segítségeddel okozhassanak zűrzavart szerte az egész Teremtésben.
A Sliph elgondolkodó arccal nézte Richardot.
- Azok, akik Sliphet csináltak belőlem, ilyennek alkottak meg. Muszáj utaznom azokkal, akik hívnak, ha rendelkeznek a megfelelő erőkkel. - Közelebb hullámzott a kút pereméhez, Richardhoz. - De ha igazán aludnék, csak neked állna hatalmadban, Mester, hogy szólíts engem, és akkor mások nem használhatnának.
- De én megpróbáltalak már álomba küldeni, és nem sikerült!
A Sliph ismét elmosolyodott.
- Akkor nem volt nálad az ezüst, ami ehhez szükséges.
- Ezüst?
A Sliph kinyúlt, és megérintette Richard csuklópántjait.
- Ezüst.
- Úgy érted, hogy amikor a csuklóimat keresztezve el akartalak altatni, akkor azért nem sikerült, mert ezek nem voltak rajtam? És most, ha elküldelek aludni, akkor működni fog a dolog?
- Igen, Mester.
Richard egy pillanatig elgondolkodott.
- Neked... rossz az, vagy kellemetlen, ha elaltatnak?
- Nem. Nekem tiszta gyönyörűség, amikor alszom, mert olyankor együtt lehetek a lelkem másik felével.
Richard szeme kerekre nyílt.
- Vagyis, amikor alszol, akkor a lelkek világában vagy?
- Igen, Mester. Senkinek nem szabad megmondanom, hogyan lehet engem elaltatni, de mivel te vagy az egyetlen Mester, és te tudni akarod, nem fogsz megharagudni, ha elárulom neked.
Richard megkönnyebbülten felsóhajtott.
- Köszönöm, Sliph! Segítettél nekünk megakadályozni, hogy a nem megfelelő személyek felhasználhassanak téged. Örülök, hogy boldog leszel, ha alhatsz.
Richard megölelte Berdine-t.
- Legyen gondod mindenre, amíg távol leszünk!
- Akkor én leszek a főnök? - kérdezte Berdine.
Richard gyanakodva ráncolta a szemöldökét.
- Hárman együtt lesztek a főnökök.
- Biztos, hogy hallottad, Berdine Úrnő? - emelte fel a hangját Ulic. - Nem akarom, hogy később azt mondhasd, nem is hallottál efféle parancsot!
Berdine pofát vágott rá, miközben Richard felsegítette Kahlant a kút kávájára.
- Hallottam. Hárman együtt viselünk gondot a dolgokra.
Kahlan megigazgatta a karján a csontkést, és a hátán a csomagját. Megfogta Cara kezét, és segített neki felkapaszkodni.
- Sliph - jelentette be Richard széles mosollyal -, utazni akarunk!

23. FEJEZET
Lélegezz!
Kahlan kifújta magából a selymes gyönyört, beszívta tüdejébe a levegőt, vele együtt a külvilágot. Amint a Sliph kútjának kőfalán ültek, Kahlan hátba veregette Carát.
- Lélegezz, Cara! Gyerünk, engedd ki magadból! Ereszd ki a Sliphet, és lélegezz!
Cara végre előrehajolt, és kifújta a Sliphet a tüdejéből, aztán vonakodva lélegzetet vett. Kahlan

visszaemlékezett rá, milyen nehéz volt számára is az első alkalommal, nemcsak belélegezni a Sliphet, de azután újra a levegőt beszívni is. Cara az egész utazás alatt szorosan markolta Kahlan és Richard kezét. Cara bárgyú mosollyal nézett útitársaira.
- Ez... csodálatos volt!
Richard mindkettőjüket lesegítette a kút kávájáról. Kahlan ismét megigazgatta csontkését és hátizsákját. Jó érzés volt újra az útiöltözékét viselni. Cara úgy vélte, Kahlan furán néz ki nadrágban.
- Ez az, ahová jönni akartatok - mondta a Sliph - a Jocopo Kincs.
Richard körülnézett a barlangban. A mennyezet olyan alacsony volt, hogy meg kellett hajolnia.
- Nem látok itt semmiféle kincset.
- A következő teremben van - magyarázta Kahlan. - Valaki már vár bennünket. Itthagytak egy égő fáklyát.
- Felkészültél az alvásra? - kérdezte Richard a Sliphtől.
- Igen, Mester! Alig várom, hogy együtt lehessek a lelkemmel.
Kahlan megrázkódott, mikor arra gondolt, mivé tették a varázslók a Sliphet.
- Ha újra felébresztenénk... boldogtalan lennél?
- Nem, Mester. Mindig készen állok rá, hogy örömet szerezzek.
Richard bólintott.
- Köszönöm a segítségedet! Mindnyájan adósaid vagyunk. Aludj jól, szép... álmokat!
A Sliph rámosolygott, és Richard behunyt szemmel keresztbe tette a csuklóit, előhívta a mágiát.
A csillogó ezüstarc, amiben tükröződött a táncoló fáklyafény ellágyult, visszaolvadt a higanyfényű tavacskába. Richard öklei körül halvány fényudvar jelent meg. Az ezüst csuklópántok olyan erővel ragyogtak fel Richard kezén, hogy Kahlan meglátta a túloldalukat is Richard csuklójának áttetszővé vált húsán és csontjain át. Az érintkező ezüstpántok összefonódó kettős hurkot alkottak: a végtelen szimbólumát.
A szikrázó ezüsttavacska átvette a ragyogást. A Sliph először lassan, majd egyre gyorsabban kezdett lesüllyedni a kút mélyére, míg végül teljesen eltűnt a sötét üregben.
Richard kézbe vette a nádfáklyát, és hármasban elindultak a széles, alacsony járaton át, követve a barna sziklába vájt, kanyargó, zegzugos folyosót, míg végül egy tágas terembe értek.
Kahlan körbemutatott.
- A Jocopo Kincs.
Richard magasra emelte a fáklyát. A fény ezernyi aranyló szikraként verődött vissza az aranyrögöktől és nyers öntvényektől a mesteri ötvösmunkákig és míves szobrokig terjedő mindenféle formával zsúfolt teremben.
- Nos, nem nehéz megérteni, miért hívják ezt a helyet a Jocopo Kincsnek - jegyezte meg Richard. Aztán a polcokra mutatott - úgy tűnik, onnan hiányzik valami.
Kahlan, látta, mire mutat Richard.
- Amikor a múltkor itt jártam, azok a polcok összehajtott pergamentekercsekkel voltak megrakva. Beleszimatolt a levegőbe. - Valami más is megváltozott. Azelőtt valami borzasztó rossz szag terjengett ebben a teremben. Most az is eltűnt.
Kahlan visszaidézte magában, hogy a fojtó, rossz szagtól köhögnie kellett, hányingere volt, és alig bírta belélegezni a bűzös levegőt.
A barlangterem padlóján egy nagy rakás hamu hevert. Kahlan csizmája orrával belekotort a hamuba.
- Kíváncsi vagyok, mi történt itt.
Lobogó, csattogó fáklyafényben folytatták tovább útjukat felfelé a tekergőző járatban, és végül aranyló hajnalba léptek ki. A keleti égen áttetsző, ibolyaszínű felhőket sodort a szél. A felkelő nap arany szegélyt vont a felhők köré, sokkal lélegzetelállítóbbat, min a Jocopo Kincs aranyai.
Tiszta, friss illatot árasztó, zöldellő mező terült el előttük.
- Olyan, mint az Azrith síkság tavasszal - lelkesedett Cara - mielőtt a forró nyári nap kopárra égeti.
A lábaiknál vadvirágok széles pásztái húzódtak, nagyjából mutatva a Sáremberek faluja felé vezető irányt. Kahlan megfogta Richard kezét. Gyönyörű nap volt egy sétára a Vadvidék tavaszi mezőin. Gyönyörű nap volt az esküvőjükre.

Jóval azelőtt, hogy a Sáremberek faluját elérték volna, már hallották a dobok dübörgését. A reggeli szellő szárnyain nevetés és dalok hangja sodródott feléjük.
- Úgy hallom, a Sáremberek lakomát rendeznek - jegyezte meg Richard. - Mit gondolsz, milyen alkalomból?
Hangjában nyugtalanság bujkált. Kahlan is ugyanezt érezte: a Sáremberek általában olyankor rendeztek lakomát, amikor Gyűlésre készülődtek, hogy az Ősök szellemeit megidézzék.
A falu közelében Chandalen várta őket. Farkasbőrt viselt, a Vének hagyományos jelképét. Haja ragacsos sárral volt a fejére tapasztva. Mellkasa mezítelen volt. Ünnepi antilopbőr nadrágja volt rajta, övébe tűzve a legjobb kése, kezében a legdíszesebb lándzsája.
Chandalen zord tekintettel lépett oda Kahlanhoz, és pofon vágta.
- Erőt Kahlan Inkvizítornak!
Richard elkapta Cara csuklóját.
- Nyugalom - súgta oda. - Beszéltünk már neked erről. Így köszöntik egymást.
Kahlan visszaadta a pofont, hogy kimutassa tiszteletét a másik ereje iránt.
- Erőt Chandalennek, és a Sárembereknek! Jó újra itthon lenni. - Ujjával megérintette a farkasbőrt. - Most Vén vagy?
Chandalen bólintott.
- Breginderin Vén meghalt a láztól. Engem választottak a Vének közé.
Kahlan rámosolygott.
- Bölcs döntés volt, hogy téged szemeltek ki.
Chandalen Richard elé lépett, és egy pillanatig méregette. Valaha ellenségek voltak. Végül Chandalen pofon vágta Richardot, erősebben, mint Kahlant.
- Erőt az Indulatos Richardnak! Boldog vagyok, hogy feleségül veszed az Inkvizítor Anyát, aki így nem fogja Chandalent választani.
Richard megfelelően viszonozta a pofont.
- Erőt Chandalennek! Fogadd köszönetemet érte, hogy védelmezted Kahlant a közös utazásotok alatt - felemelte a kezét. - Ez itt barátunk, és oltalmazónk, Cara.
Chandalen népének Oltalmazója volt, és ezért ennek az elnevezésnek különleges jelentése volt számára. Felszegett állal nézett szembe Carával. Keményebben ütötte pofon, mint akár Kahlant, akár Richardot.
- Erőt az oltalmazó Carának!
Szerencse, hogy Cara most nem viselte a páncélozott kesztyűjét. Amilyen erősen ütötte pofon Chandalent, eltörte volna az állkapcsát. Chandalen vigyorogva rángatta helyre a nyakát.
- Erőt Chandalennek! - mondta neki Cara, aztán Richardnak: - Tetszik nekem ez a szokás.
Cara végigfuttatta az ujját Chandalen néhány sebhelyén.
- Nagyon szép. Ez itt egészen különleges. Nyilván speciális fájdalommal járhatott.
Chandalen értetlenül nézett Kahlanra, és a saját nyelvén megkérdezte:
- Mit jelent az a spe-micsoda szó?
- Azt, hogy a fájdalmad nagyon erős lehetett - válaszolta neki Kahlan. Chandalennek Kahlan tanította meg a nyelvüket, és a Sárember nagyon ügyes volt benne, de azért még volt mit tanulnia.
Chandalen büszkén vigyorgott.
- Igen, nagyon fájt. Akkor sírva hívtam az anyámat.
Cara fél szemöldökével jelzett Kahlannak.
- Rokonszenves ember.
Chandalen tetőtől talpig végigmérte Carát, a vörös bőrruháját, és benne az alakját.
- Jó melleid vannak.
Az Agiel egy villanással Cara markában termett. Kahlan csillapítólag tette a kezét Cara karjára.
- A Sáremberek szokásai mások, mint a mieink - súgta oda. - Náluk ez azt jelenti, hogy egészséges, erős nőnek látszol, aki képes gyerekeket szülni, és egészségesen felnevelni őket. Náluk ez teljesen illedelmes bóknak számít. Még közelebb hajolt, és úgy lehalkította a hangját, hogy Chandalen biztosan ne hallja meg. - Csak azt ne mondd neki, hogy szeretnéd látni sár nélkül a hajában, mert akkor arra hívod fel, hogy legyen ő azoknak a bizonyos gyerekeknek az apja.
Cara alaposan végiggondolta Kahlan szavait, és igyekezett mindent pontosan megérteni. Végül Chandalen felé fordult, és előre hajolva egy kicsit félrehúzta a bőrruha kivágását, amíg egy csúnya sebhely elő nem tűnt.
- Ez pont olyan fájdalmas volt, mint a tiéd.
Chandalen hozzáértő elismeréssel mordult egyet.
- Több is volt rajtam elöl, de Rahl Nagyúr eltüntette őket. Nagy kár. Egyik-másik egészen figyelemreméltó volt.
Richard és Kahlan Chandalen és Cara mögött haladtak. Chandalen megmutogatta Carának a fegyvereit, és megbeszélték, milyen helyeken a legrosszabb sebeket kapni. Carát teljesen lenyűgözte Chandalen szakértelme.
- Chandalen - kérdezte Kahlan - miért rendeztetek lakomát?
Chandalen úgy nézett hátra Kahlanra a vállán keresztül, mint egy elmeháborodottra.
- Esküvői lakoma. A ti esküvőtökre.
Kahlan összenézett Richarddal.
- De honnan tudtátok, hogy most jövünk összeházasodni?
Chandalen a vállát vonogatta.
- A Madarak Atyja szólt nekem.

Ahogy beléptek a faluba, körülzsongták őket az emberek. Gyerekek futkostak körülöttük, meg-megérintve a Vándorló Sárembereket, ahogy Richardot és Kahlant nevezték. Régi ismerősök léptek hozzájuk, és gyengéd pofonokkal üdvözölték őket.

Savidlin is ott volt, hátba veregette Richardot. Felesége, Weselan megölelgette, megcsókolgatta mindkettőjüket. A fiuk, Siddin átölelte Kahlan lábát, és a saját nyelvén lelkendezett hozzájuk. Olyan jó érzés volt ismét megborzolgatni a gyerek haját! Richard és Cara semmit nem értettek a hangzavarból: az ő nyelvüket a Sáremberek közül csak Chandalen beszélte.

- Azért jöttünk ide, hogy összeházasodjunk - mondta Kahlan Weselannak. Magammal hoztam a gyönyörű ruhát, amit te varrtál nekem. Remélem, nem felejtetted el, hogy megkértelek rá, te állj majd mellettem.
Weselan sugárzott a büszkeségtől.
- Emlékszem.
Kahlan meglátott egy hosszú, ezüsthajú, antilopbőr nadrágba és zubbonyba öltözött embert közeledni. Odahajolt Carához.
- Ez a vezetőjük.
A Madarak Atyja jelzésszerű, finom pofonokkal üdvözölte őket, ahogy az a falu területén volt szokásban. Atyailag megölelte Kahlant.
- A láz véget ért. Ősünk szelleme biztosan segített nektek ebben.
Kahlan rábólintott.
- Örülök, hogy hazajöttetek. Nagy öröm számomra, hogy összeadhatlak téged az Indulatos Richarddal. Minden készen áll.
- Mit mondott? - kérdezte Richard.
- Hogy minden készen áll az esküvőnkhöz.
Richard tekintete elborult.
- Ideges leszek, amikor az emberek olyasmiket tudnak, amiket el sem mondtunk nekik.
- Az indulatos Richard ideges? Nem tetszik neki, ahogy felkészültünk az esküvőre?
- Nem erről van szó magyarázta Kahlan. Minden tökéletes. Csak éppen azt nem értjük, honnan tudtátok, hogy most jövünk ide összeházasodni. Meglepődtünk. Mi magunk is csak pár napja határoztuk el magunkat.
A Madarak Atyja az egyik fűtetős, nyitott oldalú épületre mutatott.
- Az az ember mondta nekünk, aki most ott van.
- Igazán? - Richard homloka még borúsabbá vált, amikor Kahlan lefordította, amit a Madarak Atyja mondott. Nos, azt hiszem, ideje lenne egy pillantást vetnünk arra az emberre, aki többet tud rólunk, mint mi magunk!
Mikor elfordultak, Kahlan rajtakapta a Madarak Atyját, hogy álla kapirgálásával takarja el a mosolyát.
Át kellett vergődniük a sokaságon. A falu egész népe kint volt a szabadban, ünnepelni. Gyerekek és felnőttek egyaránt szájtátva hallgatták a zenészeket, bámulták a táncosokat. Az emberek mind szerettek volna pár szót váltani Kahlannal és Richarddal, ahogy elmentek köztük. A fiatalok, különösen a fiatal lányok, akik a múltban mindig kínosan szégyenlősen viselkedtek velük, most merészen elébük álltak gratulálni. Olyan vidám ünnepség volt ez, amilyet Kahlan még nem is látott.
Az emberek az illatoktól odacsábítva tülekedtek a különböző nyitott oldalú épületekben, ahol az ünnepi vacsora fogásai készültek, hogy egy kis kóstolóhoz juthassanak. Fiatal nők jártak körbe tálakkal és tálcákkal, amelyekből ételt osztogattak.
Kahlan az egyik szakácstűz mellett bizonyos asszonyokat látott, akik egyfajta különleges húst készítettek, amit csak a Gyűlés alkalmából szoktak felszolgálni. Itt senki nem várt kóstolóra. Ezt az húst csak azok a bizonyos asszonyok szolgálhatták fel, szigorúan meghatározott szertartás szerint, és csak azok kaphattak belőle, akiket külön meghívtak rá.
Carának nem tetszett, hogy az emberek ilyen közel tolongnak a védenceihez, de mindent megtett, hogy kellő türelmet és önuralmat tanúsítson, ugyanakkor éberen figyelt, azonnali beavatkozásra készen, ha szükséges. Nem tartotta a kezében az Agieljét, de Kahlan tudta, hogy ehhez csak egyetlen csuklómozdulatra lett volna szükség.
Fiatalasszonyok hagyományos étkekkel megrakott tálcákat hoztak-vittek ahhoz az épülethez, amelyet a Madarak Atyja mutatott nekik. Richard Kahlan kezét fogva húzta őt maga után, miközben utat tört az épület körüli tömegen át. Végre átjutottak a tolongáson, az épület belsejében levő emelvény széléhez. Richard és Kahlan döbbenten torpant meg.
- Zedd! - suttogta Richard.
Az emelvényen káprázatos ibolyaszín és fekete palástban Richard nagyapja heverészett. Az öltözéke keltette fenséges benyomást csak némileg zavarta meg hullámos, hosszú fehér hajának jellegzetes százfelé álló kuszasága. Mellette egy tömzsi asszony ült sötét ruhában és köpenyben, keresztbe tett lábakkal. A csontos öreg varázsló felpillantott az emelvény mellett álló fiatal nőkre, akik kóstolókkal megrakott tálcákkal sorakoztak elé.
- Zedd! - Richard egy ugrással az emelvényen termett.
Zedd mosolygott, és integetett.
- Á, hát itt vagy, fiam.
- Te élsz! Tudtam, hogy életben vagy!
- Hát persze, hogy...
Ennyit tudott kimondani, mire Richard felkapta, és olyan erősen szorította magához, hogy Zeddből a levegő is kiszaladt.
Öklével kezdte püfölni Richard vállát.
- Richard! - hápogta. - A kutyafáját, Richard! Összeroppantasz! Tegyél le!
Richard letette, csak azért, hogy Kahlan is odaugorjon, és megölelgesse Zeddet.
- Richard folyton erősítgetett, hogy életben vagy, de én nem hittem el neki!
A sötét ruhás asszony felemelkedett.
- Örülök, hogy látlak, Richard!
- Ann! Hát te is életben vagy!
Ann mosolygott.
- Hát nem a te bolond öregapádnak köszönhetem! - Bölcs öreg szemei Kahlanra fordultak. - Ő pedig nem lehet más, mint maga az Inkvizítor Anya.
Richard megölelte Annt, mielőtt a bemutatásokra kerített volna sort. Zedd ezalatt bekapott egy falat rizslepényt.
Richard odahívta Carát. Mielőtt megszólalhatott volna, Cara megelőzte.
- Én vagyok Rahl Nagyúr testőre.
Richard Cara szemébe nézett.
- Ez itt Cara, és több, mint egy testőr. Ő a barátunk. Cara, ez itt a nagyapám, Zedd, és Annalina Aldurren, a Fény Nővérei rendjének Prelátusa.
- Nyugalmazott Prelátus - javította ki Ann. - Örülök, hogy megismerhetem Richard barátját.
Richard visszafordult Zedd felé.
- El sem tudom hinni, hogy itt vagy! Ez a legszebb meglepetés, amit kaphattam. De hogy is van ez? Honnan tudtad, hogy ide jövünk összeházasodni?
Zedd teli szájjal válaszolt.
- Olvastam. Olvastam az egészről.
- Olvastad? Hol olvastad?
- A Jocopo Kincsben.
Kahlan is közelebb hajolt.
- Ott írás van az aranyakon?
Zedd legyintett a kezében tartott rizslepénnyel.
- Nem, nem az aranyon... a Jocopo Kincsben. A próféciákban. Azokon a tekercseken. Az volt a Jocopo Kincs. Elégettük őket, hogy ne kerülhessenek a Birodalmi Rend kezei közé. Elolvastam néhányat közülük, mielőtt felgyújtottuk őket. Ott olvastam róla az egyik próféciában, hogy ti ketten összeházasodtok. Ann rájött, hogy melyik napon. Ann eléggé jártas a próféciákban.
- Nos, hát nem volt egy nagyon bonyolult prófécia - szerénykedett Ann. - Egyik sem volt az. Ezért is lehettek volna olyan veszélyesek, ha Jagang rájuk teszi a kezét. Kis híján sikerült is neki.
- Tehát ti ketten semmisítettétek meg a próféciákat? - kérdezte Richard.
- Igen. - Zedd zsörtölődve emelte magasba a kezeit. - De micsoda rémes kalandok árán, hűha!
- Igen, rémes volt - erősítette meg Ann is.
Zedd pálcikaszerű ujját Richardra emelte.
- Amíg te Aydindrilben szórakoztál, mi igazi bajba keveredtünk!
- Bajba? Miféle bajba?
- Szörnyű bajba - mondta Ann.
- Igen - helyeselt Zedd. - Elfogtak bennünket, és a lehető legrémesebb körülmények között tartottak fogságban. Rettenetes volt! Egyszerűen rettenetes! Alig tudtuk megmenteni a puszta életünket!
- Kik fogtak el benneteket?
- A Nangtongok.
Kahlan a torkát köszörülte.
- A Nangtongok? Miért fogtak volna el benneteket a Nangtongok?
Zedd megigazította a palástját.
- Fel akartak áldozni bennünket. Kis híján emberáldozat lett belőlünk! Egész idő alatt halálos veszélyben voltunk!
Kahlan kételkedőn hunyorgott.
- A Nangtongok újrakezdték volna a tiltott szertartásaikat?
- Valami vörös Holddal kapcsolatban - magyarázta Zedd. - A legrosszabbtól féltek, és csak be akarták biztosítani magukat.
Kahlan félrebillentette a fejét.
- Attól függetlenül meg fogom látogatni őket, és megbeszélem velük ezt a dolgot.
- Meg is ölhettek volna benneteket! - mondta Richard.
- Szamárság! Egy varázsló és egy varázslónő együtt túl tud járni egy nomád Nangtong csapat eszén! Nem igaz, Ann?
Ann pislogott.
- Hát...
- Nos, igen, ahogy Ann is mondja, ennél azért egy kicsit bonyolultabb volt a dolog. - Elfordult Anntól. - De egyszerűen szörnyű volt az egész. Biztosíthatlak róla, szörnyű. Aztán eladtak bennünket rabszolgának.
Richard csodálkozásában felrántotta a szemöldökét.
- Rabszolgának?
- Úgy van. A Si Doakoknak. Rabszolgamunkát kellet végeznünk. De valami okból a Si Doakoknak nem tetszettünk. Valami olyasmiről volt szó, hogy Ann nem megfelelően dolgozott. Így aztán úgy határoztak, hogy eladnak bennünket az emberevőknek.
Richardnak leesett az álla.
- Az emberevőknek?
Zedd elvigyorodott.
- Szerencsére ezek az emberevők a Sáremberek voltak. Chandalent keresték fel az ajánlatukkal. Chandalen persze ismert engem abból az időből, amikor együtt vándoroltunk, belement a játékba, és megvásárolt minket, hogy kiszabadítson a Si Doakok fogságából.
És hogy nem tudtatok elszökni a Si Doakoktól? - kérdezte Kahlan. - Te varázsló vagy, Ann varázslónő...
Zedd a csupasz csuklóját mutatta.
- Mágikus karkötőket raktak ránk. Tehetetlenek voltunk - felnézett. - Teljesen tehetetlenek. Rettenetes volt. Tehetetlen rabszolgák voltunk korbács alá kényszerítve.
- Hát ez rémesen hangzik - sajnálkozott Richard. - És végül hogy tudtátok levenni a karkötőket?
Zedd tehetetlenül széttárta a karját.
- Sehogy.
Richard egyik tenyerét a homlokára szorította, a másikat megadóan felemelte.
- De hát most nincsen rajtatok!
Zedd megvakarta az állát.
- Hát, nincsenek. A karkötőket mágia tartotta rajtunk. Elég okos voltam... izé, szóval voltunk hozzá, hogy ne használjunk mágiát. Attól csak szorosabbra húzódtak volna rajtunk. Egyszerűen várnunk kellett, és tartózkodni a mágia használatától, amíg a karkötők erejüket nem vesztették. Mikor a Si Doakoktól elkerültünk, és elégettük a tekercseket, maguktól lehullottak rólunk.
- Vagyis elejétől fogva ez volt a tervetek?
- Hát persze!
Ann rábólintott.
- Bízzunk a Teremtőben, hogy idejében felfedi a terveit előttünk!
Zedd megfenyegette Richardot az ujjával.
- A mágia veszélyes dolog, Richard. Egyszer majd meg fogod tanulni, hogy a varázslómesterségben talán az a legnehezebb, hogy tudd, mikor nem szabad használni a mágiát. Ez egyike volt ezeknek az eseteknek.
Meg kellett találnunk a Jocopo Kincset. A sok bonyodalom közepette, ami közben adódott, tudtam, akkor lesz rá a legjobb esélyünk, ha mágia nélkül próbálkozunk vele. - Önelégülten összefonta a karjait. - És be is vált, ezzel is engem igazolva.
Chandalen hozzájuk lépett.
- Sok katona jött ide. - Délkelet felé mutatott. - Egy nagy felderítő csapat jött, hogy elvigye azokat a dolgokat, amiket Zedd elégetett. Amíg ő és Ann a holmikat égették, az embereim és én elkergettük az ellenséget.
Nyugaton nagy csata folyt az ellenség fő ereje ellen. A Rendnek ez a serege megsemmisült.
Elmentem oda, és beszéltem egy Reibisch nevű emberrel. Azt mondta nekem, hogy egy Nathan nevű küldte őt, hogy pusztítsa el az ellenségeinket.
Richard megrázta a fejét.
- Ez az egész olyan zavaros.
Zedd nagyvonalúan legyintett.
- Hát, igen, egyszer majd te is megtanulod, Richard. Ez a varázslóság nagyon bonyolult. Ha majd egyszer úgy döntesz, hogy csinálsz is valami értelmeset a Tehetségeddel, ahelyett, hogy a választottad szoknyáján üldögélsz, amíg én idekint a terepen kockáztatom a nyakamat, akkor majd meg fogod látni. Mellesleg, tényleg, mivel foglalatoskodtál, amíg az összes fontos dolog itt lezajlott?
- Mivel foglalatoskodtam? - Kahlan mosolyogva Richard vállára tette a kezét, amíg Richard azon morfondírozott, hogyan is fogjon bele. - Ja, igen, hát most én vagyok a Rahl Nagyúr, meg minden.
Zedd nyögött egyet, és lehuppant az emelvényre.
- Rahl Nagyúr, na persze. - Felkapott egy sült paprikát. - Az a sok papírmunka biztosan nagyon fárasztó lehet.
Richard a fejét vakargatta. Közben Ann is visszaült a helyére.
- Zedd, tudnál felelni egy kérdésemre? Az Első Varázsló magánlakosztályában miért vannak olyan düledező oszlopokba hányva a könyvek?
- Az egyféle jelzőrendszer. Pontosan emlékszem rá, hogyan voltak összerakva, így ha bárki is hozzányúlna, azonnal észreveszem. - Zedd mogyoróbarna szeme hirtelen nagyra tágult. - Micsoda?! A fenébe, is Richard, mit kerestél te ott? Az egy veszélyes hely! És egyáltalán hogy jutottál be oda?! - Zedd Richard mellkasára mutatott. Az amulett! Az is onnan való. Hogy tudtál bejutni oda? A francba is, Richard! Hol van az Igazság Kardja?! Rád bíztam azt a kardot! Csak nem voltál olyan ostoba, hogy odaadd valaki másnak?!
- Nos, szóval... a Sliphben nem tudtam volna utazni vele, ezért az Első Varázsló lakosztályában kellett hagynom, hogy senki ne tudjon hozzáférni.
- Sliphben? Mi az a Sliph? Richard, te a Kereső vagy. A Kardnak nálad kell lennie! Az a te fegyvered! Nem hagyhatod csak úgy szanaszét, mindenféle helyeken!
- Mikor rám bíztad a Kardot, azt mondtad, hogy a Kard csak egy eszköz, maga a Kereső az igazi fegyver.
- Azt mondtam hát. De nem gondoltam, hogy odafigyelsz. -Zedd a szeme sarkából nézett Richardra. - Remélem, a könyveket nem piszkáltad! Nem tudsz még eleget hozzá, hogy szabad legyen beléjük olvasnod!
- Csak egyet vettem el. A Tagenricht ost fuer Mosst Verlaschendreck nich Greschlechten-t.
- Az ó-d'haraiul van - legyintett Zedd könnyedén. - Ma már senki sem tud ó-d'harai nyelven. Olyan könyvvel, amit nem tudsz elolvasni, legalább nem kevered magad bajba. - Zedd fenyegetően rázta Richardra az ujját. - És még mindig nem mondtad meg, hogyan tudtál bejutni!
- Ó, nem volt nehéz! - a derű lehervadt Richard arcáról. - Sokkal könnyebb volt, mint a Szelek Templomába.
Zedd és Ann egy emberként ugrottak talpra.
- A Szelek Templomába! - kiáltották egyszerre.
- A Szelek Temploma kihallgatás és tárgyalás... ez volt a könyv. Tulajdonképpen muszáj volt egy kicsit megtanulnom ó-d'haraiul. - Richard átkarolta Kahlan vállát. - Jagang odaküldte Amelia Nővért. Amelia azon az úton jutott be, amit az Árulás Csarnokának neveznek. Elárulta az Őrzőt, hogy bejusson.
Mágiát lopott onnan, és járványt indított el vele. Emberek ezrei pusztultak el. Jagang parancsára a gyerekek között kezdte terjeszteni a járványt. Tehetetlenül néztük, hogy halnak sorra gyerekek, barátok.
Nem volt más választásom, meg kellett fékeznem a járványt, vagy tűzviharként söpört volna végig a világon, és majdnem mindenki áldozatul esett volna neki.
Azoknak a bizonyos asszonyoknak az egyike közeledett feléjük, aki részt vett a különleges hús elkészítésében. Egy tálcán, szépen elrendezve hozta a csíkokra vágott húst. Chandalennek kínálta először, mivel ő Vén volt. Chandalen leharapott egy falatot, aztán Richardra nézett.
Richard tudta, miféle hús ez. Kivett egy nagyobb darabot.
Kahlan a múltban mindig visszautasította ezt az ételt. Most, mikor neki kínálták fel, ő is vett egy darabot.
Zedd is elvett egy csíkot, aztán az asszony Ann-nak kínálta a tálcát. Kahlan mondani akart valamit, de Zedd figyelmeztető pillantással hallgattatta el.
Néhány másodpercig csendben ettek, aztán Richard megkérdezte:
- Ki volt?
- A Rend csapatainak a parancsnoka, akik megtámadtak bennünket a Jocopo Kincs miatt, amit Zedd elégetett. Ann riadtan felnézett.
- Úgy értitek...
- A fennmaradásunkért harcolunk - mondta Richard. - Ha veszítünk, mindannyian meghalunk, és az életben maradók fölött az az ember fog uralkodni, aki elterjesztette a pestist a gyerekek között. Minden mágia megsemmisül. Az emberek rabszolgákká lesznek. A Sáremberek azért teszik ezt, hogy megismerjék az ellenségük szívét, és megóvják a családjaikat.
Richard metszően nézett Annra.
- Egyél, hogy te is jobban megismerd az ellenségeidet!
Ezt nem Richard mondta, hanem a Rahl Nagyúr.
Ann egy percig állta Richard tekintetét, aztán lassan rágni kezdett. Mindannyian megettek egy csíkot az ellenség húsából, hogy jobban megismerjék.
- Amelia Nővér - suttogta végül Ann. - Ha ott járt a Szelek Templomában... akkor több, mint veszélyes.
- Amelia halott - mondta Kahlan, és visszaidéződött benne az egész borzalmas jelenet. Ann kérdő pillantására hozzátette: - Igen, biztos vagyok benne. Én döftem keresztül a szívét egy karddal. Dacrát döfött Nathan combjába. Meg akarta ölni.
- Nathan! - kiáltott fel Ann. - Hamarosan mennünk kell, hogy megtaláljuk. Hol történt ez a dolog? Hol van most Nathan?
Zedd Annra vicsorított.
- Mennünk?!
- Tanimurában történt, az Óvilágban, rögtön azután, hogy Richard visszatért a Szelek Templomából. Nathan segített nekem megmenteni Richard életét azzal, hogy megmondta a Három Harmónia nevét.
Zedd és Ann szemei kimeredtek. Úgy néztek ki, mint akik nem kapnak levegőt. Végül egymásra pillantottak.
- A Három Harmónia - kezdte Ann óvatosan. - Úgy érted, ugye, hogy csak megemlítette, hogy „a Három Harmónia". A neveiket nem mondta ugye? Nem ejtette ki őket előtted, ugye?
Kahlan bólintott.
- Reechan...
Zedd ás Ann egyszerre kapták magasba a kezüket.
- Ne! - kiáltották egyszerre.
- Nem mondta meg neked Nathan, hogy senki nem ejtheti ki a Három Harmónia nevét fennhangon, aki nem rendelkezik a Tehetséggel?! - Ann arca bíborvörösre váltott haragjában. - Nem mondta meg neked az az őrült vénember?!
Kahlan visszavicsorgott.
- Nathan nem őrült vénember! Segített benne, hogy megmentsem Richard életét. A Három Harmónia nélkül Richard meghalt volna, amikor visszajött a Szelek Templomából! Nagy hálával tartozom Nathannak. Mindannyian tartozunk neki!
- Én egy gallérral tartozom a nyakára - morogta Ann - mielőtt még ki tudja, milyen katasztrófát okoz! Zedd, meg kell találnunk őt, mégpedig nagyon gyorsan. - Lehalkította a hangját, hogy suttogását csak Zedd hallhassa meg. - És tennünk kell valamit efelől a... dolog felől.
Zedd merően nézte Kahlant.
- Magadban mondtad ki a neveiket, amikor megtetted. Magadban mondtad ki a Három Harmóniát. Tulajdonképpen nem ejtetted ki a neveiket hangosan. Mondd, hogy nem ejtetted ki őket hangosan!
- Muszáj volt! Cara emlékezett rájuk, és megmondta nekem. Aztán hangosan kimondtam a neveket egy párszor.
Zedd arca megvonaglott.
- Több, mint egyszer?
- Zedd - mormolta a fülébe Ann - mit tudunk tenni ez ügyben?
- Miért? - kérdezte Richard. - Mi a probléma?
- Semmi, ami téged érintene. Csak ne mondjátok ki a neveket többé hangosan. Egyikőtök sem!
- Zedd - suttogta újra Ann - ha Kahlan kiszabadította...
Zedd felemelte a kezét, megérintette Annt, elhallgattatta.
- Mit kellett volna tennem? - kérdezte Kahlan védekezően. -Richard magába fogadta a mágiát a könyvből, amit Amelia Nővér elhozott a Szelek Templomából. Megkapta a pestist. Hajszálnyira volt a haláltól. Legkésőbb néhány percen belül meghalt volna. Azt szeretnétek, hogy hagytam volna inkább meghalni?!
- Persze, hogy nem, kedvesem. Azt tetted, amit tenned kellett. - Zedd a szemöldökével intett Ann-nak, aki közelebb hajolt. -Majd megbeszéljük később.
Ann összefonta a karjait.
- Persze. Az egyetlen dolgot tetted, amit tehettél. Hálásak vagyunk neked, Kahlan! Helyesen cselekedtél. Zedd percről percre komolyabbnak tűnt.
- A fenébe is, Richard! A Szelek Temploma az Alvilágban van! Hogy jutottál be oda?
Richard kinézett az ünneplő tömegre.
- El kell mondjuk neked a történetünket mindketten. Legalábbis egy részét. De ez most az esküvőnk napja Kahlannal. - Richard elmosolyodott, de Kahlan úgy látta, erőltetetten. - Nehéz lesz elmondani. Inkább egy más napon mesélném el neked. Most nem tudom...
Zedd hüvelykujjával a simára borotvált állát simogatta.
- Persze, Richard, megértelek. És igazad van. Majd egy másik napon. De a Szelek Temploma... - Felemelte az ujját, nem tudta megállni, hogy fel ne tegyen még egy kérdést. - Richard, mit kellett otthagynod a Szelek Templomában, hogy visszatérhess?
Richard hosszan nézett a nagyapja szemébe.
- Tudást.
- És mit hoztál magaddal?
- Bölcsességet.
Zedd támogatón karolta át Richardot és Kahlant.
- Javadra szolgált, Richard, javadra szolgált. Mindkettőtök javára. Kiérdemeltétek ezt a napot mindketten. Hagyjuk későbbre ezt a másik dolgot, és ünnepeljük együtt a házasulandók boldogságát!
24. FEJEZET
Egész nap élvezték szeretteik és barátaik társaságát, beszélgettek, nevettek, együtt ünnepeltek a Sáremberekkel. Kahlan mindent megpróbált, hogy ne törődjön vele, mennyire közszemlére teszi a melleit kék esküvői ruhájának mély kivágása. Nem volt könnyű dolog, úgy, hogy a Sáremberek folyton odajöttek, és mondogatták neki, hogy milyen jó mellei vannak. Richard minden alkalommal megkérdezte, mit mondanak. Kahlan úgy gondolta, ebben a dologban legjobb lesz, ha füllent. Azt mondta Richardnak, azt dicsérgetik, hogy milyen szép a ruhája.

Mikor a leszálló nap aranyra színezte az eget, végre eljött az idő.
Kahlan úgy kapaszkodott Richard kezébe, mintha az lenne az egyetlen dolog a világon, ami vissza tudja tartani őt attól, hogy felrepüljön. Richardnak komoly erőfeszítésébe került, hogy ne bámulja folyton Kahlan kék esküvői ruhájának a kivágását. Valahányszor Kahlanra nézett, tehetetlen, némileg bárgyú mosoly terült szét az arcán.
Kahlan szíve repesett a boldogságtól, mikor látta, mennyire tetszik Richardnak a ruha, amit Weselan varrt neki. Annyit álmodott a pillanatról, amikor majd viselni fogja: erről a pillanatról. Olyan sokat reménykedett benne teljes szívéből, hogy egyszer eljön majd ez a nap. Olyan sokszor jött közbe valami, ami késleltette ezt a pillanatot! Most: most megtörténik!
Richard utánozta a Sáremberek szavait. Fogalma sem volt róla, hogy Kahlan melleit dicséri: azt hitte, Kahlan ruháját dicséri.
Mindenki elégedetten vigyorgott, mikor hallották, hogy Richard az ő nyelvükön mondja a szavakat, örültek, hogy Richard egyetért velük. Kahlan érezte, hogy az arca egyre vörösebbé válik.
Richard pompásan festett fekete-arany harci mágusi öltözékében. Valahányszor Kahlan ránézett, mosolyra húzódott az arca. Feleségül megy Richardhoz! Végre! A kék ruha alatt remegett a térde.
Cara Kahlan mögött állt, és bátorítóan megérintette a menyasszony hátát. Weselan, Kahlan mellett állva, sugárzott a büszkeségtől. Egy hasonlóan sugárzó Savidlin állt Richard túloldalán. Zedd és Ann mögöttük álltak. Zedd éppen evett valamit.
Kahlan imádkozott magában a jó szellemekhez, hogy ezúttal semmi ne jöjjön közbe, hogy történjen már meg végre. Nem tudta legyűrni az aggodalmát, hogy megint, újra elveszi tőle valami ezt a boldogságot.
A Madarak Atyja kihúzta magát előttük, és tapsolt a kezeivel. Mögötte felsorakozva ott állt a Sáremberek falujának teljes lakossága, szemben a házasulandókkal, hogy tanúi legyenek az esküjüknek.
Mikor mindenki elcsendesült, a Madarak Atyja belekezdett, és Kahlan aggodalma kezdett elenyészni, átadva helyét a boldog várakozásnak. Amint a Madarak Atyja megszólalt, a mellette álló Chandalen megismételte szavait azon a nyelven, amin Richard és néhányan mások beszéltek.
- Ez a két ember nem Sárembernek született, de bebizonyították nekünk, hogy közénk tartoznak erejükben és szívükben. Hozzánk kötötték magukat, és mi magunkat hozzájuk. Barátainkká és oltalmazóinkká váltak. Szívük tisztaságát bizonyítja, hogy Sáremberekként kívánnak házasságra lépni.
Mint népünk tagjai, ezek ketten nem csak e világ színe előtt óhajtják felvenni a házasság kötelékét, hanem az ezután következő világ előtt is, és e szándékból meghívták őseink szellemeit is, hogy csatlakozzanak hozzánk ezen a napon, és mosolyogjanak rá erre az egyesülésre. Üdvözöljük őseinket a szívünkben, hogy megosszák velünk az örömünket.
Richard keze Kahlan kezét szorította, és Kahlan megértette, hogy Richard gondolatai azonosak az övéivel: végre igazán megtörténik, és úgy történik, ahogy mindketten megálmodták. Kivéve, hogy még sokkal csodálatosabb volt, mint amilyennek Kahlan valaha is el tudta képzelni.

- Mindketten Sáremberek vagytok, és népetek színe előtt nem csak szavaitok fognak összekötni benneteket, hanem szívetek is. Egyszerűek a szavak, de hatalmas erő rejlik az egyszerű dolgokban.
Richard szemébe nézett.
- Richard, elfogadod-e ezt a nőt feleségedül, fogod-e őt szeretni és tisztelni minden módon és minden időben?
- Igen! - válaszolta Richard tiszta, érces hangon, ami messze zengett a gyülekezet feje felett.
A Madarak Atyja most Kahlan szemébe nézett, és Kahlannak az a határozott érzése támadt, hogy az ősz vezető nemcsak népe képviselőjeként szól hozzá, hanem a szellemek nevében is. Szinte hallotta a szellemek hangját visszhangozni a Madarak Atyja szavaiban.
- Kahlan, elfogadod-e ezt a férfit férjedül, fogod-e őt szeretni és tisztelni minden módon és minden időben?
- Igen! - mondta Kahlan a Richardéhoz méltó tiszta csengéssel.
- Akkor népetek, és a szellemek színe előtt mindörökre házasok vagytok.
Az összegyűltek halálos csendben álltak, amíg Richard karjába nem vette, és meg nem csókolta Kahlant. És ekkor elszabadult a hangzavar.
Kahlan nem is hallotta őket.
Az egész egy álomnak tűnt. Álomnak, amit oly gyakran álmodott, hogy most végre életre kelt.
Richard karjaiban lenni. Richardé lenni. Richard felesége lenni, és Richard az ő férje. Mindörökre.
És aztán mindenki őket ölelgette. Zedd és Ann. A Madarak Atyja és a Vének. Weselan és a többi asszonyok.
Cara könnyes szemekkel ölelte át Kahlant.
- Köszönöm mindkettőtöknek, hogy viseltétek az Agielt az esküvőtökön! Hally, Raina és Denna így eljöttek közénk, és láthattak benneteket. Köszönöm, hogy megtiszteltétek a Mord-Sithek áldozatát!
Kahlan hüvelykjével törölte le Cara arcáról a könnyeket.
- Köszönöm, hogy vállalni merted az utazást a Sliphben, hogy velünk lehess, Nővérem.
Az egész falu ott tolongott körülöttük, hogy gratuláljon az új párnak.
Kahlan attól félt, hogy összetörik őket. Az emberek ételt hoztak, virágokat, és mindenféle egyszerű, de szívből jövő ajándékokat.
Az ünneplés újra fellángolt az esküvői emelvény körül. Kahlan mindenkihez szólt egy jó szót, mindenkinek megköszönte az ajándékokat és a jókívánságokat, akárcsak Richard, mígnem, amint Richard éppen Chandalen egyik vadászát kérdezgette a csatáról, amit vívtak, aranyköpenye lobogni kezdett.
Egyáltalán nem fújt a szél!
Richard kihúzta magát, izmai megfeszültek. Sólyomtekintete végigsöpört az esküvői emelvény előtt összetorlódott emberek feje fölött. Ösztönösen a kardja után nyúlt. A kard nem volt a szokott helyén.
A tömeg hirtelen elcsendesedett. Zedd és Ann felléptek az emelvényre Richard és Kahlan mellé. Cara már a markában szorította az Agieljét, és az ifjú pár közé furakodott, hogy védelmezőn eléjük álljon. Richard szelíden visszatolta.
Az egész faluban csend lett. Az emberek utat nyitottak két közelítő alak előtt. Egyesek magukhoz húzták a gyermekeiket, és hátrébb húzódtak velük. Aggodalmas suttogás hullámzott végig a tömegen.
Ahogy a két magányos figura - egyik magas, a másik alacsony - közelebb ért, Kahlan felismerte, hogy Shota az, és kísérője Samuel.
A boszorkány, aki most is olyan remekül nézett ki, mint mindig, fellépett az emelvényre, kortalan, mandulavágású szemeinek tekintetét egész idő alatt Kahlanra függesztve.
Shota megfogta Kahlan kezét, és két oldalról megcsókolta az arcát.
- Gratulálni jöttem, Inkvizítor Anya, a sikereitekhez, és a házasságotokhoz.
Kahlan sutba dobva a gyanakvását, megölelte a boszorkányt.
- Köszönöm, hogy eljöttél, Shota.
Shota Richard szemébe nézett, rámosolygott, és lakkozott körmét végighúzta Richard állkapcsán.
- Keményen küzdöttél, Richard. Keményen küzdöttél. Megérdemled.
Kahlan a csendes gyülekezet felé fordult. Tudta, hogy a Sáremberek annyira félnek a boszorkánytól, hogy a nevét sem merik kimondani. Kahlan meg tudta érteni őket, maga is kis híján így volt vele.
- Shota azért jött, hogy kifejezze jókívánságait az esküvőnk napján. Ő segített nekünk a harcunkban. Shota a barátunk, és remélem, szívesen fogadjátok őt az ünnepségen, mert megérdemli, hogy itt lehessen, és én is szeretném, ha itt lehetne.
Kahlan Shotához fordult.
- Megmondtam nekik, hogy...
Shota mosolyogva tartotta fel a kezét.
- Tudom, mit mondtál nekik, Inkvizítor Anya.
A Madarak Atyja lépett előre.
- Légy üdvözölve az otthonunkban, Shota.
- Köszönöm, Madarak Atyja. Szavamat adom, hogy ez alkalommal nem hozok rátok semmi bajt.

Shota most Zeddre pillantott.
- Egy nap fegyverszünet?
Zedd ravaszul elmosolyodott.
- Fegyverszünet.
Samuel hosszú karja kinyúlt, és lecsapott a Madarak Atyja nyakában lógó faragott csontsípra.
- Enyim! Adde!
Shota a fejére ütött.
- Samuel! Viselkedj rendesen!
A Madarak Atyja mosolygott. Áthúzta a fején a síp zsinórját, és odatartotta Samuelnek.
- Ajándék egy barátnak a Sáremberektől.
Samuel nagyon óvatosan vette el a sípot. Aztán az arcán lassan egyre szélesedő vigyor jelent meg, ami feltárta

rettentő éles fogait.
- Köszönöm, Madarak Atyja! - mondta Shota.
Samuel megfújta a hangtalan sípot. Úgy látszott, mintha ő hallaná a hangját, és nagyon tetszene neki. Az

emberek kuncogtak, és lassan újra megindult a zsibongás. Kahlan megkönnyebbült, hogy a hangtalan síp szavára nem jöttek elő a keselyűk. Szerencsére Samuelnek fogalma sem volt róla, hogyan lehet bizonyos meghatározott fajta madarakat előhívni a síppal. Samuel folyamatosan vigyorgott, és a nyakába akasztotta az ajándékát, aztán újra megfogta Shota kezét.

Shota hipnotikus pillantása magához vonzotta Richard és Kahlan tekintetét. Ettől a pillantástól mintha csak ők hárman lettek volna az egész világon.
- Egyikőtök se higgye azt, hogy csak azért, mert gratuláltam nektek, meg fogok feledkezni az ígéretemről!
Kahlan nyelt egyet.
- Shota...
Shota szeme egyszerre volt gyönyörű, és ijesztő. Figyelmeztetően felemelt ujjával elhallgattatta Kahlant.
- Mindketten kiérdemeltétek ezt a boldog esküvőt. Tiszteletben fogom tartani az eskütöket, és azért, amit tettetek értem, óvni foglak benneteket, ahogy csak tőlem telik, mindaddig, amíg ti is emlékeztek a figyelmeztetésemre. Ha ebből a házasságból fiúgyermek születik, nem fogom megengedni, hogy életben maradjon. Ebben ne is kételkedjetek.
Richard pillantása kezdett felforrósodni.
- Shota, engem ne fenyegess, én nem...
Shota ujja ismét a magasba emelkedett, ezúttal Richardot intve csendre.
- Én nem fenyegetlek, én ígéretet teszek. Nem irántatok való ellenérzésből, hanem a világon élő összes többi ember iránti aggodalomból. Hosszú küzdelem áll még mindannyiunk előtt. Nem fogom hagyni, hogy a győzelem esélyét beárnyékolja, amit ti erre a világra szabadítanátok. Jagang is épp elég gondot jelent.
Kahlant valahogy cserben hagyta a hangja. Úgy tűnt, Richard sem találja a szavakat. Kahlan elhitte Shotának, hogy nem rossz szándékból teszi, amit tesz.
Shota megfogta Kahlan kezét, és beletett valamit.
- Ez az én ajándékom mindkettőtöknek. Azért adom, mert mindkettőtöket szeretlek, és azért, mert mindenkinek ez az érdeke. -Furcsa, szomorkás mosoly jelent meg az arcán. - Különös dolog, hogy egy boszorkány ilyet mondjon, nem igaz?
- Nem, Shota - felelte Kahlan. - Nem vagyok biztos benne, hogy elhiszem neked, amit a születendő fiúgyermekről mondasz, de azt tudom, hogy nem a gyűlölet vagy a rosszakarat mondatja veled.
- Jól van. Állandóan viseld az ajándékomat, és nem lesz semmi baj. Jól figyelj a szavamra: soha ne vedd le, amikor együtt vagytok, és mindig boldogok lesztek. Vedd semmibe, amit most mondtam, és akkor viseld a következményeit az ígéretemnek. - Keményen Richard szemébe nézett. - És jobban jársz, ha az Őrzővel szállsz harcba, mintha velem.
Kahlan kinyitotta a tenyerét: egy finom mívű nyaklánc hevert benne. Az aranyláncon egy kicsi, sötét kő függött.
- Miért? Mi ez?
Shota egy ujjal felemelte Kahlan állát, és a szemébe nézett.
- Amíg ezt viseled, nem fogsz gyereket szülni.
Richard hangja furcsa módon, nyájasan hangzott.
- De mi van akkor, ha mi...
Shota ujja ismét belefojtotta a szót.
- Szeretitek egymást. Keressétek a boldogságot ebben a szerelemben, és egymásban. Keményen megküzdöttetek érte, hogy egymáséi lehessetek. Ünnepeljétek a szerelmeteket, és az egyesüléseteket! Most megkaptátok egymást. Mindig is ezt akartátok. Ne dobjátok ezt el magatoktól!
Richard és Kahlan, mindketten bólintottak. Kahlan valahogy semmiféle haragot nem érzett. Nem érzett semmi egyebet, csak megkönnyebbülést, hogy Shota nem fog tenni semmit, amivel tönkretehetné a házasságukat. Az egésznek valahogy olyan álomszerű hangulata volt inkább; mint valami hivatalos megegyezésnek egy távoli, elhagyatott terület ügyében a tulajdonjoga felett civakodó két szomszédos nép között; mint valami egyezménynek a tanácsüléseken, amelyeken olyan gyakran elnököltem. Nem volt benne semmi érzelem. Csak egy egyszerű egyezség volt.
Shota megfordult, hogy távozzon.
- Shota! - szólt rá Richard. Shota visszafordult. - Nem maradnál egy kicsit?! Hosszú utat tettél meg idáig.
- Igen - tódította Kahlan is. - Tényleg nagyon szeretnénk, ha maradnál.
Shota boszorkánymosolyával figyelte, ahogy Kahlan felcsatolta a láncot a nyakába.
- Kérésetek nagy örömet okoz nekem, de hosszú út vár ránk. Indulnunk kell.
Kahlan lefutott az emelvény lépcsőin, az egyik asztalról felmarkolt egy csomó lapos tavakenyeret, és egy szögletes asztalkendőbe kötötte. A lépcső aljánál odalépett Shotához.
- Vidd el ezt magaddal az útra, köszönetünk jeléül, amiért eljöttél, és az ajándékodért!
Shota arcon csókolta Kahlant, és átvette a batyut. Samuel most nem akarta kikapni a kezéből: elégedettnek látszott. Hirtelen Richard is ott termett Kahlan mellett. Shota finoman elmosolyodott, és Richardot is arcon csókolta. Arcán különös, sóvárgó kifejezés ült.
- Köszönök mindent, mindkettőtöknek.
Azzal eltűnt. Egyszerűen csak eltűnt.
Zedd és Ann még ott álltak az emelvényen Carával, körülvéve a többi emberektől. Zedd Richardhoz és Kahlanhoz fordult.
- Mi történt Shotával? Fegyverszünetet kötöttünk, aztán meg egy szó nélkül eltűnik!
Kahlan összevonta a szemöldökét.
- Velünk beszélt!
Zedd körbenézett maga körül.
- Mikor? Eltűnt, még mielőtt bármit is mondhatott volna bárkinek!
- Én is szerettem volna beszélni vele - jegyezte meg Ann.
Kahlan felpillantott Richardra. Richard Zeddhez fordult.
- Mondott nekünk pár kedves szót. Lehet, hogy szégyellte volna, ha mások is hallják, hogy tud ő kedves is lenni.
Zedd gurgulázva fölnevetett.
- Alighanem!
Kahlan megérintette a nyaklánc sötét kövét. Richard dereka köré fonta a karját, és magához húzta a férjét.
- Te mit gondolsz? - suttogta a fülébe.
- Egyelőre igaza van: együtt vagyunk. Ez az, amire mindketten vágytunk. Azt hiszem, egyelőre boldogok lehetünk, hogy az álmunk végre valóra vált, és egymáséi lehetünk. Olyan elegem van már a gondokból, és még mindig ott van Jagang, aki miatt aggódhatunk. Most csak együtt szeretnék lenni veled, és szeretni akarlak.
Kahlan Richard mellére hajtotta a fejét.
- Azt hiszem, igazad van. Egyelőre ne bonyolítsuk a dolgokat.
- Majd ráérünk ezen rágódni később is. - Vigyorgott le Kahlan feje búbjára Richard. - Igaz?
Kahlan elfelejtette Shotát is, a jövőt is, és a jelenre gondolva boldogan visszavigyorgott.
- Igaz.
Az ünneplés késő este is folytatódott. Kahlan sejtette, hogy valószínűleg egész éjszaka tartani fog. Azt suttogta Richard fülébe, hogy nem szeretné az egészet végigcsinálni. Richard arcon csókolta, aztán megkérdezte a Madarak Atyját, megbocsát-e nekik, ha ők most visszavonulnak. A szellemházba akartak menni. A szellemházhoz különleges emlékek fűzték őket.
A Madarak Atyja rájuk mosolygott.
- Hosszú volt a nap. Aludjatok jól.
Richard és Kahlan mindenkinek köszönetet mondtak, aztán a csendes szellemházban, az ott folyton égő tűz lágy fényében végre-végre kettesben maradtak.
Egymás szemébe néztek, és a szavak hirtelen kevésnek bizonyultak a mondanivalójuk számára.

Berdine szálegyenes tartással nézett a kivágódó kettős ajtóra. Mintha egy hatalmas lángnyelv csapott volna be az Inkvizítorok Palotájának ajtaján - egy tucatnyi Mord-Sith masírozott be vörös bőrruhában.
A katonák bukdácsolva szóródtak szét az útjukból a síkos márványpadlón, ugyanakkor lehetőség szerint fenntartva a látszatot, miszerint nekik nem is olyan sietős. Biztonságos távolban aztán gyorsan újra felvették őrálló pozíciójukat. A tizenkét nő ügyet sem vetett a katonákra. A Mord-Sithek szemében a d'harai katonák nem is léteztek, kivéve, ha gondot okoztak nekik.
A csapat megállt Berdine előtt. A bejárati csarnokban újra csend lett.
- Berdine, de örülök, hogy látlak!
Berdine megengedett magának egy aprócska mosolyt.
- Isten hozott, Rikka! De mit kerestek ti itt? Rahl Nagyúr a Népek Palotájában hagyott benneteket, hogy ott várjátok meg a visszatérését!
Rikka tekintete rutinosan végigpásztázott az előcsarnokon, mielőtt visszatérve megállapodott volna Berdine-n.
- Hallottuk, hogy a Rahl Nagyúr most itt van, és úgy döntöttünk, a közelében kell lennünk, hogy védelmezhessük. A többieket otthagytuk a Népek Palotájában, arra az esetre, ha váratlanul visszatérne. Majd visszamegyünk vele együtt, mikor hazamegy.
Berdine megrántotta a vállát.
- Most többé-kevésbé ezt tartja az otthonának.
- Ahogy ő akarja. Most már mi is itt vagyunk. Hol van a Rahl Nagyúr? Be szeretnénk jelentkezni nála, és felállítani az őrséget körülötte.
- Elment, hogy megnősüljön. Valahová délre.
Rikka szigorúan összevonta a szemöldökét.
- És te miért nem vagy mellette?!
- Megparancsolta, hogy maradjak itt, és helyettesítsem őt a távollétében. Cara van vele.
- Cara. Helyes. Cara nem fogja hagyni, hogy bármi is érje. - Rikka elgondolkodott egy pillanatra, és sötét, zord arckifejezése visszatért. - Rahl Nagyúr megnősül?
Berdine bólintott.
- Szerelmes.
A többi Mord-Sith összenézett. Rikka csípőre vágta az ökleit.
- Szerelmes. Egy Rahl Nagyúr, aki szerelmes. Valahogy nem tudom elképzelni. - Hirtelen felfortyant. - Nyilván mesterkedik valamiben. Na, nem baj, majd rájövünk, miben sántikál. Na, és mi van a többiekkel?
- Hallyt nemrégen megölték. Egy csatában halt meg a Rahl Nagyurat védelmezve.
- Nemes halál. És Raina?
Berdine nagyot nyelt, és erőszakoltan semleges hangon mondta:
- Raina pár napja halt meg. Az ellenség ölte meg.
Rikka Berdine tekintetét kereste.
- Sajnálom, Berdine.
Berdine bólintott.
- Rahl Nagyúr megsiratta. Ahogy Hallyt is.
Az előcsarnokban halálos csend lett. A Mord-Sithek döbbenten meredtek Berdine-re.
- Ez az ember még sok bajt fog keverni - morogta Rikka.
Berdine elmosolyodott.
- Szerintem ő is valami hasonlót mondana rólad.

A kitartó kopogásra Kahlan zsémbesen felnyögött. Láthatólag nem vette kedvét a kopogónak, hogy figyelmen kívül hagyták. Megcsókolta Richardot, aztán egy takarót csavart maga köré.
- El ne menj, Rahl Nagyúr! Majd én kidobom őket.
Mezítláb ment keresztül a félhomályos, ablaktalan helyiségen.
Kinyitotta az ajtót, és belehunyorgott a hirtelen beözönlő fénybe.
- Zedd? Mi az?
Zedd egy darab távakenyeret evett. A másik kezében egy megrakott tálcát tartott. Odakínálta Kahlannak.
- Gondoltam, megéhezhettetek.
- Igen, köszönjük szépen. Nagyon figyelmes vagy.
Zedd megint harapott egyet a távakenyérből, és tekintete végigfutott Kahlan haján. Rámutatott a feltekert kenyérdarabbal.
- Sose fogod tudni kifésülni azt a kóctömeget, kedvesem.
- Köszönöm a divattanácsadást!
Kahlan be akarta csukni az ajtót Zedd orra előtt. Zedd nekitámaszkodott az ajtónak a kezével.
- A Vének kezdenek aggódni. Tudni szeretnék, mikor kaphatják vissza a szellemházat.
- Mondd meg nekik, hogy majd ha készen állunk rá, hogy visszaszolgáltassuk, értesíteni fogjuk őket.
Cara legzordonabb Mord-Sith-ábrázatát magára öltve Zedd mögé lépett.
- Majd én gondoskodom róla, Inkvizítor Anya, hogy ne zavarjon meg többé titeket!
- Köszönöm szépen, Cara!
Kahlan becsukta az ajtót Zedd mosolygó arca előtt.
Visszasietett Richardhoz. Letette a földre a tálcát, visszafeküdt Richard mellé, és a maga köré csavart takaró alá vonta.
- Csak egy undok rokon volt - magyarázta.
- Hallottam. Távakenyér és kócos haj.
- Mmhm. Hol is tartottunk?
Richard megcsókolta, és Kahlan már emlékezett is. Richard éppen bizonyos varázslatokat mutatott be neki.
Vége
Richard és Kahlan története folytatódik! Terry Goodkind legújabb regénye, A Tűz Lelke hamarosan megjelenik magyarul is!