Terry Goodkind:

Az Első Szabály

A Népek Palotája

Excalibur Könyvkiadó 1999

Terry Goodkind:

Az Első Szabály - A Népek Palotája

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Wizard's First Rule

Copyright © 1994 by Terry Goodkind

Hungarian Edition:

Copyright © 1999 Excalibur Könyvkiadó

Fordította: Pál Dániel és Tóth Roland

Borító: Szilícium Grafika

Műszaki szerkesztő: Savanya Zsolt

A kiadásért felel: a kiadó vezetője

Nyomdai munkálatok: Novum Kft, Szeged

ISBN: 963 85927 53

Excalibur Könyvkiadó,

6701 Szeged, Pf. 136

E-konvertálta: Dominansbab

Tartalom

Térkép. 3

Huszonkilencedik fejezet 4

Harmincadik fejezet 13

Harmincegyedik fejezet 26

Harminckettedig fejezet 36

Harmincharmadik fejezet 50

Harmincnegyedik fejezet 59

Harmincötödik fejezet 73

Harminchatodik fejezet 84

Harminchetedik fejezet 105

Harmincnyolcadik fejezet 112

Harminckilencedik fejezet 121

Negyvenedik Fejezet 132

Negyvenegyedik fejezet 145

Negyvenkettedik fejezet 161

Negyvenharmadik fejezet 178

Negyvennegyedik fejezet 191

Negyvenötödik fejezet 200

Negyvenhatodik fejezet 207

Negyvenhetedik fejezet 217

Negyvennyolcadik fejezet 229

Negyvenkilencedik fejezet 236

Térkép

Huszonkilencedik fejezet

Viola hercegnő hirtelen sarkon perdült, és pofon vágta Rachelt. Jó erősen. Nem mintha bármi rosszat is tett volna - a hercegnő egyszerűen csak szerette olyankor bántani, amikor a legkevésbé sem számított rá. Ebben különösen nagy öröme tellett. Rachel nem is próbálta leplezni, hogy fáj, mert ha esetleg nem fájna eléggé, akkor a hercegnő újból megütné. Rachel égő arcára szorította a tenyerét, a szemébe könnyek szöktek, a szája remegni kezdett, de ő csak állt némán.

Visszafordulva a komód megannyi, ragyogóan kifényesített fiókjához, Viola hercegnő párnás ujjait egy aranyfogantyú köré fonta, és kinyitott egy újabb apró rekeszt. Előhúzott egy szikrázó ezüstláncot, melyet nagy kék kövek díszítettek.

- Ez tetszik. Fogd össze a hajamat!

Odalépett a magas, fakeretes tükör elé, hogy megcsodálhassa magát. Miközben Rachel engedelmesen eltartotta fénytelen, barna haját az útból, a hercegnő a tokája alá igazította,  majd hátul összekapcsolta a láncot. Rachel lopva belepillantott a tükörbe, és szemügyre vette arcán a piros foltot. Gyűlölt tükörbe nézni, utálta a haját látni, miután a hercegnő egészen rövidre levágta. Természetesen nem növeszthette meg, mert ő csak egy senki volt, de úgy szerette volna, ha legalább egyenletesen vágták volna le! Szinte mindenkinek rövid volt a haja, de nem cakkos alul. A hercegnő szerette maga levágni Rachel haját, szándékosan jó egyenetlenre. Viola hercegnőnek tetszett, ha Rachelt csúnyának tartották.

Rachel a másik lábára állt, és megtornáztatta szabaddá vált bokáját, mert már teljesen elgémberedett. Egész délután a királynő ékszeres szobájában voltak. A hercegnő egyik láncot a másik után próbálta magára, majd minden egyes darab után hosszasan gyönyörködött a tükörképében. Ez volt a kedvenc időtöltése, a királynő ékszereinek próbálgatása és a tükör előtti forgolódás. Rachel pedig kénytelen volt vele tartani és mindent megtenni, hogy a hercegnő jól érezze magát, mivel ő volt a kijelölt játszópajtása. Parányi fiókok és rekeszek tucatjai álltak már nyitva, egyesek jobban, mások kevésbé. Némelyikükből szikrázó, kiöltött nyelvekként lógtak ki a láncok és karkötők. A padlót már szinte elborították a különféle ékszerek: gyűrűk, láncok, diadémok és brossok.

A hercegnő lepislantott a földre és egy kékköves gyűrűre bökött.

- Azt add ide!

Rachel ráhúzta a gyűrűt az elé tartott ujjra, aztán a hercegnő ismét a tükörnek szentelte a figyelmét, miközben ide-oda forgatta a kezét. Viola hercegnő végighúzta a kezét kék szaténruháján és a gyűrűt szemlélte. Egy hatalmas, unott sóhajt követően odasétált a terem másik végében álló, díszes, fehér márványból faragott állványhoz. Felnézett a tárgyra, amely az anyja kedvence volt, és amelyet folyton babusgatott.

A hercegnő húsos ujjacskái mohón felemelkedtek, és magukhoz rántották az ékkövekkel kirakott aranyszelencét.

- Viola hercegnő! - csúszott ki Rachel száján, mielőtt még végiggondolhatta volna. - Az anyukája megtiltotta, hogy ahhoz hozzányúljon!

A hercegnő arcán ártatlan kifejezéssel fordult felé, aztán hirtelen odadobta neki a szelencét. Rachel ijedten sikkantott és elkapta, nehogy széttörjön. Amikor viszont rájött, hogy a kezébe vette, rémülten le is tette a földre, mintha csak izzó parázs lett volna. Elhátrált az ékszertől, nehogy megkorbácsolják, csak mert a királynő szelencéjének közelébe merészkedett.

- Most meg mi bajod? - zsémbelődött Viola hercegnő. - Nem lehet a teremből kivinni a rábocsátott bűbáj miatt. Nem valószínű, hogy bárki el tudná lopni!

Rachel nem sokat konyított a mágiához, de azt tudta, hogy nem szeretné, ha valaki meglátná kezében a szelencével.

- Vacsoráig lemegyek az étkezőbe - közölte a hercegnő dölyfösen -, hogy lássam, amikor megjönnek a vendégek. Takarítsd össze, ezt a disznóólt, aztán menj le a konyhába, és mondd meg a szakácsoknak, hogy ne merjenek nekem olyan cipőtalpat adni, mint legutóbb, mert különben megmondom anyának, hogy jól korbácsolják meg őket mind egy szálig!

- Természetesen, Viola hercegnő - pukedlizett Rachel.

A hercegnő rosszindulatú arckifejezéssel fordította jókora orrát a kislány felé.

- És?

- És... köszönöm, Viola hercegnő, hogy elhozott ide, és megmutatta, milyen szépen mutatnak önön az ékszerek.

- Ez a legkevesebb, amit tehetek. Elvégre biztosan unod már a saját ronda képedet látni a tükörben. Anyukám mindig mondja, hogy legyünk kedvesek a nálunk kevesebb szerencsével megáldott emberekkel is.

Ezzel belenyúlt a zsebébe, és elővett valamit.

- Nesze. Fogd a kulcsot és zárd be az ajtót, ha már mindent visszatettél a helyére. Rachel ismét pukedlizett.

- Igenis, Viola hercegnő.

Miközben a kulcs félúton járt Rachel kinyújtott keze felé, a hercegnő másik keze váratlanul felemelkedett, és képen teremtette, még a szokottnál is erősebben. Rachel döbbenten állt, míg a hercegnő hangosan nevetve kisétált a teremből. A fejhangú, csikorgó nevetés, melybe enyhe bugyborékoló felhang is vegyült, szinte jobban fájt, mint maga a  pofon.

Rachel arcán csorogtak a könnyek, mialatt négykézláb keresgélte a szétgurult gyűrűket a szőnyegen. Egy pillanatra felült, és az ujja hegyével óvatosan megtapogatta az ütés helyét. Rettenetesen sajgott.

Egy darabig szándékosan kerülgette a királynő szelencéjét. Hozzáérni nem mert, csak a szeme sarkából figyelte, de tudta, előbb-utóbb kénytelen lesz megfogni, mert muszáj lesz visszatennie a helyére. Lassan dolgozott, aprólékos gonddal eligazította az ékszereket a helyükön, gondosan betolta a fiókokat, és abban reménykedett, hogy talán történik valami, és nem kell a szelencéhez nyúlnia, ami a királynő legdrágább kincse az egész földkerekségen.

A királynő egyáltalán nem örülne, ha tudná, hogy egy kis senki hozzányúlt a kincshez. Rachel nagyon jól tudta, hogy a királynő folyton lefejezteti az embereit. Néha, a hercegnő parancsára, neki is végig kellett nézni a kivégzéseket, de ő mindig szorosan becsukta a szemét. A hercegnő soha.

Mikor az összes ékszer visszakerült a maga helyére, és a legeslegutolsó fiókot is gondosan becsúsztatta a komódba, Rachel a szeme sarkából ismét a földön heverő szelencére pillantott. Úgy érezte, a szelence őt figyeli, hogy beárulhassa a királynőnek. Végül a félelemtől tágra nyílt szemmel leguggolt, és óvatosan felemelte a ládikát. Messzire eltartotta magától, úgy indult el vele az állvány felé. Csak csoszogni mert, nehogy elbotoljon valamelyik szőnyeg szélében, és elejtse. Attól félve, hogy esetleg valamit kipottyant a belsejéből, olyan óvatosan és körültekintően helyezte vissza a tartójába, ahogyan csak tőle tellett. Végül megkönnyebbülten elrántotta a kezét a szelencétől.

Amikor megfordult, egy ezüstszínű ruha szegélyét pillantotta meg a földön. Hirtelen még levegőt venni is elfelejtett. Nem hallott lépéseket. Lassan, szinte akaratlanul is feljebb emelte a tekintetét, végig a köpeny vonalain, a ruha ujjaiba rejtett kezeken, a hegyesre nyírt szakállon, a csontos arcon, görbe orron át a kopasz fejtetőig, majd vissza a sötét szempárig, mely a rémült arcot fürkészte.

A varázsló.

- Giller varázsló! - szűkölt Rachel, a lesújtani készülő halált várva. - Csak visszatettem a helyére! Esküszöm! Kérem, nagyon kérem, ne öljön meg!

Arcát barázdákba rántotta a kétségbeesés. Próbált elhátrálni, de a lábai nem engedelmeskedtek. Ruhája szegélyét a szájába vette, úgy nyöszörgött.

- Kérem!

Rachel reszketve összeszorította a szemét. A varázsló lassan leereszkedett mellé a szőnyegre.

- Gyermekem! - szólalt meg halkan.

A kislány óvatosan felnyitotta az egyik szemét, és meglepetten tapasztalta, hogy a varázsló mellette ül a padlón, és a fejük egy magasságban van.

- Nem foglak bántani.

Rachel bátortalanul kinyitotta a másik szemét is.

- Nem?

Nem igazán hitt a varázslónak. Hirtelen rémülten vette észre, hogy a terem óriási, nehéz ajtaja csukva áll, elvágva a menekülés lehetőségét.

- Nem - csóválta meg a fejét a férfi, és közben halványan elmosolyodott. - Ki vette le a szelencét?

- Játszottunk. Csak játszottunk, ennyi az egész. Éppen visszatettem a helyére a hercegnő helyett. Ó nagyon jó hozzám, olyan kedves. Én csak segíteni akartam neki! Ő mindig olyan rendes velem, és én nagyon szeretem...

A varázsló a mutatóujját a kislány szájához illesztette, elvágva vele a szavak áradatát.

- Értem, mit akarsz mondani, gyermekem. Te vagy a hercegnő játszópajtása. A lány komolyan bólintott.

- Rachel a nevem.

A férfi mosolya szélesebbre húzódott.

- Szép neved van. Örülök, hogy találkoztunk, Rachel. Ne haragudj, nem akartam rád ijeszteni. Csak a királynő szelencéjét jöttem ellenőrizni.

Még senki sem mondta, hogy szép neve van. Mégis becsukta a nagy ajtót.

- Akkor nem fog megölni? Vagy valami undorító dologgá varázsolni?

- Jaj, dehogy! - nevetett a mágus, aztán figyelmesen végigmérte. - Mitől ilyen piros az arcod?

A kislány nem mert válaszolni. A férfi lassan, óvatosan megérintette, előbb az egyik foltot, aztán a másikat. Rachel szeme nagyra nyílt. A fájdalom szertefoszlott.

- Így most jobb?

Rachel bólintott. Ilyen közelről nézve a varázsló szeme olyan hatalmasnak tűnt. Hirtelen kikívánkozott belőle az igazság.

- A hercegnő néha megver - vallotta be szégyenlősen.

- Igen? Akkor nem is olyan nagyon kedves hozzád, igaz?

A kislány lesütötte a tekintetét, és megrázta a fejét. Ekkor a varázsló valami nagyon megdöbbentő dolgot tett: magához vonta és jó szorosan átölelte. Rachel egy pillanatra megdermedt, aztán a férfi nyaka köré fonta a két karját. A mágus hosszú, fehér szakálla rettentően csiklandozta az arcát és a nyakát, az érzés mégsem volt kellemetlen.

A varázsló szomorúan nézett rá.

- Sajnálom, gyermekem. A királynő és a lánya néha kegyetlenek tudnak lenni.

Olyan szép hangja van - gondolta Rachel - akárcsak Brophynak. A mágus sasorra alatt széles mosoly terült el.

- Tudod mit? Van itt valami, ami talán segít.

Belenyúlt a zsebébe, és tekintetét felfelé fordítva kotorászott benne. Végül megtalálta, amit keresett. A kislány szeme tágra nyílt, amikor egy babát húzott elő a zsebéből. A baba haja éppolyan szőke volt, mint Rachelé. A mágus megsimogatta a baba hasát.

- Ez egy bánatbaba.

- Bánatbaba? - suttogta Rachel.

- Az bizony - bólintott a varázsló. Arcára ezernyi szarkalábat vont a mosolya. - Ha van valami bánatod, akkor csak mondd el neki, és ő majd segít eltüntetni a gondokat. Tud varázsolni is. Tessék, próbáld csak ki!

Rachel szinte levegőt sem mert venni, ahogy átvette a babát. - Óvatosan magához ölelte, aztán lassan maga elé nyújtotta, és az arcába nézett. A szemébe könnyek szöktek.

- Viola hercegnő azt mondja, csúnya vagyok - vallotta be neki. A baba arca mosolyra derült.

- De én szeretlek, Rachel! - mondta vékonyka hangon.

Rachelnek tátva maradt a szája a meglepetéstől. Felkuncogott, és teljes erejéből magához szorította a babát. Csak nevetett és nevetett, közben előre-hátra dülöngélt, és végig szorosan magához ölelte a babát.

Aztán hirtelen eszébe jutott. Elfordította a fejét és visszanyújtotta a varázslónak az ajándékát.

- Nekem nem lehet babám. A hercegnő mondta. Azt mondta, ha meglát nálam egyet, azonnal bedobja a tűzbe. Ha elfogadom, csak a tűzbe hajítaná.

Rachel alig tudott beszélni a torkát szorongató sírástól. A mágus az állát simogatta.

- Hadd gondolkozzam egy kicsit. Hol szoktál aludni?

- Legtöbbször a hercegnő hálószobájában. Éjjelre be szokott zárni egy dobozba. Szerintem ez nem szép tőle. Máskor pedig, mikor szerinte rossz voltam, ki szokott zavarni a kastélyból, hogy odakint aludjak. Azt hiszi, ezzel megbüntet, pedig én szeretek kint aludni, mert van egy titkos búvóhelyem, egy útszéli fenyő aljában. Tudja, a fenyőfán nincsen lakat, akkor megyek ki pisilni, amikor csak akarok. Néha elég hideg van, de szereztem egy kupac szalmát, az alá szoktam bemászni, ha fázom. Igyekeznem kell, hogy reggelente időben visszaérjek, mert ha utánam küldi az őröket, azok elárulják a rejtekhelyemet, és a hercegnő soha többé nem enged ki.

A varázsló gyengéden két kezébe fogta a kislány arcát. Rachelben különös melegség áradt szerteszét.

- Ó, kedves gyermekem - suttogta maga elé - és én részt vettem ebben az egészben!

A szeme nedvesen csillogott. Rachel nem tudta, hogy a mágusok is tudnak sírni. Azután hírtelen a férfi újra elmosolyodott.

- Van egy ötletem. Tudod, merre van a palotakert? Azokkal a nyírt sövényekkel?

Rachel bólintott.

- Igen, keresztül szoktam menni rajta, amikor a búvóhelyemre megyek. A hercegnő mindig a kertkapunál küld ki a falon túlra. Nem engedi, hogy az elülső kapun át menjek, a boltoknál, át a tömegen, mert fél, hogy valaki még befogad éjszakára. Azt is mondta, hogy nem mehetek le a városba, vagy a tanyákhoz. Az a büntetésem, hogy az erdőben töltsem az éjszakát.

- Nos, amikor átmész az ösvényen, a kert közepén, kétoldalt látsz egy sor kis urnát, sárga virágokkal.

Rachel bólintott, tudta miről van szó.

- Elrejtem a bánatbabát jobbról a harmadikban. Mágushálót bocsátok rá - tudod, ez olyan varázslatféle -, hogy senki más ne találhassa meg, csak te.

Ezzel a férfi visszavette a babát, és Rachel tekintetétől kísérve elsüllyesztette a köpenye mélyére.

- Ha legközelebb kikergetnek éjszakára, menj, és keresd meg a babádat. Azután már nyugodtan tarthatod a fenyő alatt, senki sem találhatja meg, és senki sem veheti el tőled. Adok neked egy varázspálcát is. Gyűjts össze egy kupac aprófát, de ne túl nagyot ám, aztán rakd körül kövekkel, és mutass rá a pálcával. Csak annyit kell mondanod, hogy „gyúlj meg, láng!" és a pálca meggyújtja neked a tüzet, hogy ne fázz.

Rachel a mágus nyakába vetette magát, és erősen átölelte, miközben a férfi a hátát simogatta.

- Köszönöm, Giller varázsló.

- Gyermekem, ha egyedül vagyunk, nyugodtan hívj csak Gillernek, jó barátok között ennyi is elég.

- Annyira köszönöm a babát, Giller! Még soha senkitől sem kaptam ilyen szépet. Ígérem, hogy nagyon-nagyon vigyázok majd rá. Most mennem kell. A hercegnő megkért, hogy szidjam le a nevében a szakácsokat. Aztán vele kell mennem:, hogy nézhessem, ahogyan eszik. - A kislány itt elvigyorodott. - Utána pedig ki kell találnom valami rosszaságot, hogy ma éjjel kint alhassak.

A varázsló öblös hangon felkacagott, a szeme vidáman csillogott. Összeborzolta a gyerek haját, azután kinyitotta neki a nagy ajtót, és be is csukta maguk mögött, majd visszaadta a kulcsot Rachelnek.

- Nagyon remélem, hogy máskor is tudunk majd beszélgetni - mondta Rachel, és felnézett a mágusra.

- Fogunk még beszélgetni, ebben egészen biztos vagyok - mosolygott vissza rá Giller. Rachel futtában még visszaintegetett, aztán végignyargalt a hosszú, üres folyosón, és boldogabb volt, mint valaha, mióta csak a kastélyba került. Messzire kellett mennie, le egészen a konyháig, se vége se hossza kőlépcsőkön, süppedős szőnyegekkel borított termeken át. A hosszú szőnyegek lóháton csatázó férfiakat ábrázoltak. A falakon festmények lógtak, a szobák ablakai ívesen az ég felé szárnyaltak az arannyal szegett súlyos brokátfüggönyök mögött. A festmények alatt álló székeknek arany volt a lábuk, borításuk pedig vérvörös bársonyból készült. Mindenfelé nyüzsögtek a szolgák, egyesek ágyneműt vagy megrakott tálcákat cipeltek, míg mások söprűt vagy rongyot és egy vödör szappanos vizet. A gazdagon díszített ajtókban strázsák álltak, rezzenéstelen arccal, társaik kettesével járőröztek fel-alá a folyosókon.

Rachelt sem az őrök, sem a szolgák nem méltatták figyelemre, még úgy sem, hogy siettében néha majdnem nekik szaladt. Mindannyian tudták, hogy ő a hercegnő játszótársa, és éppen eleget látták már ide-oda rohangálni a hercegnő parancsára.

Mire elérte a párában és füstben úszó konyhát, teljesen kifulladt. Kukták sürgölődtek, nehéz zsákok és kondérok alatt görnyedezve, roskadásig rakott asztalokat és egymást kerülgetve. Nagy vágódeszkákon szeletelték bőszen a hozzávalókat, bár hogy pontosan miket, azt Rachel nem látta a magas asztalok miatt. Serpenyők kongtak, szakácsok kiabálták utasításaikat, az inasok pedig egyre-másra akasztgatták le a különböző lábasokat és fémtálakat a kampókról. A termet betöltötte a habverők folyamatos kopogása, a serpenyőkben sülő fűszeres olaj sercegése, és közben úgy tűnt, mindenki egyszerre kiabál. Mindemellett, ez a zűrzavaros kavalkád olyan jó illatot árasztott, hogy a kislány egészen beleszédült.

Rachel megrángatta az egyik főszakács ruhájának ujját, hogy átadhassa a hercegnő üzenetét, de ő éppen egy másik szakáccsal veszekedett, és ráripakodott, hogy üljön le, és várja ki, míg befejezik. A kislány letelepedett egy sámlira a kemencék mellett, és a hátát nekivetette a langyos tégláknak. A konyhában fenséges illatok terjengtek, Rachelnek pedig majd kiesett a szeme az éhségtől. De jól tudta, hogy csak bajt hozna magára, ha enni kérne.

A két főszakács vadul hadonászva kiabált egymással egy hatalmas agyagtál felett. A tál hirtelen megbillent, óriási robajjal lezuhant a földre, és hosszában kettéhasadt. Barnás szósz ömlött szerteszét. Rachel felugrott a sámli tetejére, nehogy a lába beleérjen a tócsába. A szakácsok falfehér arccal, dermedten meredtek egymásra.

- Most meg mitévők legyünk? - kérdezte az alacsonyabb. - Nincs több a hozzávalókból, amit Rahl Atya küldött.

- Várj már egy percet! - felelte a magasabbik, kezét a homlokához szorítva. - Hadd gondolkozzam egy kicsit.

- Rendben, megvan! Támadt egy ötletem. Hozz egy másik tálat! Talán ha befogjuk a szánkat még a fejünk is a helyén marad. Keríts valami más alapanyagot!

- Miféle más alapanyagot?! - ordította a tömzsi szakács vörös fejjel. A magasabbik vészjóslóan föléje hajolt.

- Valamit, ami barna.

Rachel figyelte, hogyan szaladgálnak föl-alá. Összeszedtek ezt-azt, üvegekből fűszereket és folyadékokat öntöttek a tálba, kavargattak, kóstolgattak. Végül egymásra mosolyogtak.

- Rendben. Azt hiszem menni fog, csak hagyd, hogy én beszéljek! - mondta a langaléta főszakács megkönnyebbülten.

Rachel lábujjhegyen átkelt a tócsán, és ismét megrángatta a karját.

- Hát te? Még mindig itt vagy? Mit akarsz? - szólt a szakács, nem túl kedvesen.

- Viola hercegnő parancsolta, hogy ne szárítsák ki megint a sültet, mert különben megkorbácsoltatja magukat. - Rachel lesütötte a tekintetét. - Ezt üzente.

A magasabb szakács rámeredt, majd a társához fordult, és megfenyegette az ujjával.

- Nem mondtam még elégszer? Ezúttal a hercegnő adagját középről szeld le, aztán meg nehogy megint összecseréld a tányérokat, mert a végén még tényleg lefejeznek mindkettőnket!

Ezzel visszafordult Rachelhez.

- Te pedig semmit sem láttál ebből! - bökött rá a széttört tálra.

- A főzésből? Úgy érti, ne mondjam el senkinek, hogy főzni láttam? Igenis, úgy lesz - felelte Rachel egy kissé zavartan, és nekilátott átkelni a kiömlött folyadékon. - Senkinek sem mondom el, megígérem. Nem szeretem, ha bárkit is bántanak. Főleg korbáccsal. Nem láttam én semmit.

- Várj csak! - szólt utána a hórihorgas szakács. - Rachel a neved, igaz? A kislány visszafordult, és bólintott.

- Gyere csak ide!

Rachelnek nem nagyon volt ínyére a dolog, de azért mégis visszament. A szakács előhúzott egy irdatlan nagy konyhakést - Rachel óriási rémületére - és levágott vele egy szelet szaftos sültet. Rachel még életében nem látott ilyen gyönyörűségesen szép húst, legalábbis ilyen közelről még soha. Nem volt azon egy szemernyi zsír vagy mócsing sem. Ilyet csak maga a királynő és a hercegnő szokott enni. A szakács lehajolt, és a kislány kezébe nyomta.

- Sajnálom, hogy az előbb úgy rád kiabáltam, Rachel. Ülj csak le oda a sámlira, és edd ezt meg. Utána majd segítek megmosakodni, és akkor senki sem tudja meg. Rendben?

Rachel csak bólintani tudott, aztán a sámlihoz iszkolt a szerzeményével. Még a lábujjhegyen osonásról is elfeledkezett. Soha életében nem evett még ilyen finomat. Próbálta elhúzva, lassan enni, és közben inkább a nyüzsgő embereket figyelni, de egyszerűen képtelen volt fékezni magát. A szósz végigfolyt a két karján, aztán a könyökéről a földre csöpögött.

Mikor megette, odalépett hozzá a tömzsi főszakács. Letörölte a kislány arcát és a két kezét egy törölközővel, aztán adott neki egy szelet citromos pitét, egyenesen a kezébe, mint az imént a másik szakács. Azt mondta, hogy az előbb sütötte, és szeretné, ha Rachel megkóstolná, hogy megsült-e már. Rachel őszintén megmondta neki, hogy ez volt a legeslegfinomabb sütemény, amit valaha evett. A szakács csak mosolygott.

Csodálatos nap volt a mai - a legszebb, amire Rachel vissza tudott emlékezni. Két álomszép ajándék egyetlen napon, először a bánatbaba, most pedig az ennivaló. Már-már királynőnek érezhette magát.

Később, ahogy a tágas ebédlőben ült, a hercegnő mögött, a saját kisszékén, arra gondolt, most először fordul elő, hogy nem korog hangosan a gyomra, mialatt a fontos személyek étkeznek. A királynő asztala, ahol ültek, három lépcsőnyivel magasabban állt a többinél, így ha kihúzta magát, Rachel az egész termet belátta a székéről. Felszolgálók nyüzsögtek mindenütt, térültek-fordultak félig kiürült és teli tálcákkal a konyha és a díszterem között, miközben arról is gondoskodtak, hogy minden kupa folyamatosan teli legyen a legkiválóbb borokkal.

Megfigyelte a finom hölgyeket és urakat, akik mind-mind csupa előkelő ruhában, hímzett köntösökben ültek a hosszú asztalok mellett. Nézte, hogyan esznek a cifra tányérokról, és most végre azt is tudta, milyenek lehetnek a nekik felszolgált finomságok. Azt viszont még mindig nem értette, hogy miért van szükségük annyi sok villára és kanálra az étkezéshez. Egyszer régen meg is kérdezte a hercegnőt, hogy minek annyiféle evőeszköz az asztalon, de ő csak annyit felelt, hogy egy ilyen kis senkinek, mint Rachel, ezt nem kell tudnia.

Az ünnepség alatt Rachelre nemigen figyelt senki. A hercegnő is csak nagy ritkán nézett hátra, hogy ellenőrizze. Csak azért volt ott, mert ő volt a hercegnő játszópajtása, és a hercegnő azt akarta, hogy mindenki lássa. A királynő mögött is szolgák álltak vagy ültek, mialatt evett. A királynő szerint Rachel azért kellett a hercegnőnek, hogy gyakorolhassa rajta, hogyan kell parancsokat osztogatni.

Rachel egy kissé előrébb hajolt és odasúgta a hercegnőnek: - Elég szaftos a sült, fenség? Megmondtam a szakácsoknak, hogy csúnya dolog a hercegnőnek rágós húst felszolgálni, és hogy azt üzente nekik, többé ne csináljanak ilyet.

Viola hercegnő hátrafordult, álláról mártás csöpögött.

- Elég szaftos, hogy most az egyszer ne korbácsoltassam meg őket. És igazad van, ideje megtanulniuk, hogy ne gonoszkodjanak velem.

Miléna királynő szokásához híven a kutyáját is magával hozta az asztalhoz. Az állat az ölében reszketett, és pálcika lábaival a királynő vaskos karjait böködte, miközben apró falatokat harapdált. A királynő olyan húsokkal etette, amilyen Rachelnek még sosem jutott. Legalábbis aznap estig, gondolta mosolyogva.

Rachel nem szerette az ölebet. Sokat ugatott, és néha, amikor a királynő letette a földre, odaszaladt hozzá, és apró fogaival a lábába mart. Rachel ilyenkor nem mert szólni, csak tűrt, megadóan. És miközben a kutya a kislány lábát harapdálta, a királynő mindig figyelmeztette, hogy óvatosan harapjon, nehogy megsérüljenek a fogai. A kutyához mindig olyan furcsa, mézesmázos fejhangon beszélt.

Mialatt a királynő és miniszterei valamiféle szövetségről tárgyaltak, Rachel csak a lábát lóbálta, időnként egymáshoz koccantotta a két térdét, és közben a panaszbabára gondolt. A varázsló a királynő háta mögött állt, a jobb oldalon, és tanácsokat osztogatott neki, amikor szükség volt rá. Impozáns látványt nyújtott az ezüstszín palástban. Rachel azelőtt sosem szentelt neki különösebb figyelmet, csak egy volt a királynő fontos emberei közül, aki mindenhová vele tartott, akárcsak a kutyája. És persze az emberek tartottak tőle, akárcsak Rachel a kutyától. De most, ahogy megfigyelte, a legkedvesebb embernek tűnt, akit csak ismert.

A mágus nem törődött vele a vacsora alatt, még csak rá sem nézett. Rachel azt gondolta, biztosan csak azért, hogy ne hívja fel rá a hercegnő figyelmét, amit persze nem is volt tanácsos. A hercegnő bosszús lenne, ha megtudná, hogy a mágus szépnek találta Rachel nevét. A királynő hosszú haja ráomlott a drága faragott szék támlájára és hullámokat vetett, amikor rá-rábólintott a tanácsosok szavaira.

Mikor végül elfogyasztották a vacsorát, a szolgák egy kerekes kocsin begurították az agyagedényt, amiben a szakácsok által összeállított folyadék volt. Egyikük egy kanállal serlegekbe merte a nedűt, azután szétosztotta a vendégek között. Mindenkinek jutott belőle. úgy tűnt, valami fontos dologra készülnek.

A királynő a kutyával a hóna alatt felállt, és a magasba emelte a saját serlegét.

- Hölgyeim és uraim, íme a megvilágosodás itala. Igyunk hát, hogy mindnyájan részesei  lehessünk a végső igazságnak! Rendkívül becses nektár ez - keveseknek adatik meg, hogy ihassanak belőle. Én magam már többször fogyasztottam, hogy láthassam Rahl Atya jóságát, hogy a népemet a jó úton vezethessem. Egészségükre!

Úgy tűnt, sokaknak nem akaródzott inni a folyadékból, de egy pillanatnyi tétovázást követően nem akadt a teremben, aki nem hajtotta volna fenékig ki a poharát. A királynő maga is ivott, miután meggyőződött róla, hogy senki sem merészelte kivonni magát a szertartás alól. Lenyelvén az első kortyot, fintorogva dőlt hátra a székén. Odasúgott valamit az egyik szolgálónak. Rachel aggódni kezdett. Ha a királynő a homlokát ráncolta, általában fejek hullottak a porba.

A magasabbik szakács lépett be, arcán széles mosollyal. A királynő egy intéssel közelebb parancsolta. A szakács homlokán verejték gyöngyözött. Rachel arra gondolt, biztosan pokoli meleg lehet a konyhában. Mivel a hercegnő mögött ült, aki viszont a királynő balján foglalt helyet, Rachel minden szavukat jól hallotta.

- Nem olyan az íze, mint szokott! - mondta a királynő rosszindulatúan. Nem mindig beszélt ebben a hangnemben, de amikor igen, az rosszat jelentett.

- Nos, igen, felség, igaza van, valójában tényleg nem. Mármint, hogy nem olyan az íze. A királynő felvonta a szemöldökét, mire a szakács hadarni kezdett.

- Tudja felség, valójában az történt, hogy gondoltam, milyen fontos ez a mai bankett. Igen, tudja, és nem akartam, hogy bármi is balul süljön el. Felséged érti, mit akarok mondani. Nem akartam, hogy bárkivel is előforduljon, hogy ne világosodjon meg és, izé, ne lássa meg felséged zseniális álláspontját ebben az egész ügyben, így aztán - itt egy kissé közelebb hajolt, és halkabbra fogta a hangját - így aztán vettem magamnak a bátorságot és erősebbre készítettem el a megvilágosodás italát. Azért, hogy nehogy valaki ne lássa be felséged igazát. Biztosíthatom, felség, hogy az ital olyan tömény, hogy senkivel nem történhet meg, hogy ne jusson el a megvilágosodásig.

Ezen a ponton még közelebb hajolt, és még halkabban folytatta.

- Sőt, nyugodtan állíthatom, felség, hogy aki nem részesül a megvilágosodásban, és az ital elfogyasztása után is ellent merészel mondani felségednek, az csakis áruló lehet, az ellenség kéme.

- Valóban? - suttogta meglepetten a királynő. - Igen, gondoltuk is, hogy mintha most erősebb lenne.

- Felséged igen jó megfigyelő. És igen kifinomult az ízlése is. Egészen bizonyos voltam benne, hogy felséged azonnal észre fogja venni.

- Igen, igen. Nos, nem gondolod, hogy esetleg túl erős is lehet az ital? Máris érezzük, hogy átjár bennünket a megvilágosodás.

- Felséges királynőm - pillantott végig a meghívott vendégeken a szakács -, mivel felséged presztízséről volt szó, nem mertem gyengébbre készíteni a főzetet. Nehogy egyetlen áruló is elkerülje a figyelmünket.

A királynő végre elmosolyodott és kegyesen bólintott.

- Bölcs szakács vagy, és hűséges alattvalónk is egyben. Mától fogva te, egyedül te leszel felelős a megvilágosodás italának elkészítéséért.

- Köszönöm, felség. Felséged megtisztel a bizalmával.

A szakács néhányszor mélyen meghajolt, azután elhagyta a termet. Rachel megkönnyebbült, nem akarta, hogy a szakács bajba kerüljön a törött tál miatt.

- Hölgyeim és uraim, ritka kiváltságban lehetett ma este részük. A szakácsunk a mostani alkalomra különlegesen nagy erejűre készítette a megvilágosodás italát. Így nem fordulhat elő, hogy a valóban hűséges alattvalóink ne értsék meg, és érezzék magukénak, Rahl Atya tanainak bölcsességét.

A vendégek mindannyian szélesen mosolyogtak, és hevesen bólogatva jelezték egyetértésüket. Néhányan meg is jegyezték, hogy máris kezdenek betekintést nyerni a végső bölcsességbe.

- Hölgyeim és uraim, egy apró meglepetés, a szórakoztatásukra. Őrök, hozzátok azt a bolondot! - csettintett a királynő.

Az őrök betaszigáltak egy férfit, és a királynő elé lökdösték, az asztalokból formált kör közepébe. Nagydarab, erős ember volt, de kezét-lábát vasbéklyók tartották fogva. A királynő  közel hajolt hozzá.

- Mi itt mindannyian egyetértünk, hogy a szövetség a mi jóakarónkkal, Darken Rahllal, kizárólag csak haszonnal járhat a népünk számára. Mint ahogy abban is egy a véleményünk, hogy a földeken dolgozó kisemberek járnak majd a legjobban. Felszabadulnak azok elnyomása alól, akik irigységükben kizsákmányolnák őket a több pénz, a több arany érdekében. Innentől fogva együtt dolgozunk majd, a köz javáért, nem hagyva, hogy a saját érdekeink vezéreljenek.

A királynő itt elkomorodott, és egy széles gesztussal körbemutatott a teremben.

- Kérem, mondja el az itt ülő tudatlan uraknak és hölgyeknek is, hogyan lehetséges, hogy ön bölcsebb mindegyiküknél, amikor úgy véli, a saját munkájának gyümölcse csakis saját magát illetheti meg, nem pedig embertársait.

A férfi dühödten meredt rá. Rachel azt kívánta, bárcsak ne nézne ilyen dühösen, mert így csak bajt hoz vele magára.

- A köz java? - mutatott körbe a férfi ugyanolyan mozdulattal, mint az imént a királynő, csakhogy az ő karján nem lógtak láncok - Ezt nevezi a köz javának? Maguknak, cifra népeknek roskadozik az asztaluk a sok jótól, itt a tűz mellett. Az én gyerekeim pedig éhesen fekszenek le ma éjjel, mert a terményeimet elkobozták a közérdek miatt. Azok közös érdeke miatt, akik saját maguk túl lusták dolgozni, ezért aztán inkább az én munkám gyümölcseit aratják le maguknak.

A vendégek nevetni kezdtek.

- És megtagadnád tőlük az ennivalót, csak mert a te földjeiden gazdagabb volt a termés? - kérdezte a királynő. - Ez önzésre vall.

- Az ő földjükön is gazdagabb lenne a termés, ha vetnének bele valamit.

- És téged annyira nem érdekel embertársaid sorsa, hogy ezért éhhalálra ítélnéd őket?

- Az én családom éhezik! Azért, hogy másokat etessen, hogy Rahl katonái kövérre hízzanak! Hogy titeket, cifra uraságokat etessen, akik nem csináltok mást, mint a fejem felett megtárgyaljátok és eldöntitek, hogy miként osztjátok szét magatok között azt, amiért én dolgoztam meg!

Rachel azért imádkozott, hogy a férfi hagyja már abba. Így csak azt fogja vele elérni, hogy a fejét veszik. De a vendégek és a királynő rendkívül mulatságosnak találták.

- És a családom halálra fagy éjjel, mert még a tűzrakást is megtiltották - folytatta a férfi egyre sötétebb képpel, és a kandallókban lobogó tűzre mutatott. - Itt bezzeg meleg van, nehogy fázzanak, akik azt mondják; mostantól egyenlőek vagyunk, és senki sem lesz többé kiváltságos. Ami azt jelenti egyben, hogy nem tarthatom meg, ami joggal az enyém. Hát nem furcsa, hogy azok, akik azt prédikálják, hogy az új szövetségben mindenki egyenlő, maguk nem dolgoznak, csak elvesznek, és itt üldögélnek ékes ruhákban, teli hassal, a tűz melegénél? De nálunk otthon mindenki fázik és éhezik.

Mindenki harsogva nevetett, Rachelt kivéve. Ó tudta, milyen érzés korgó gyomorral, vacogva kuporogni.

- Hölgyeim és Uraim - mondta a királynő kacagva - hát nem megígértem, hogy nagyszerűen fogunk mulatni? A megvilágosodás italát elfogyasztva immáron a maga önző valójában láthatjuk ezt az embert. Csak gondoljanak bele - ez a férfi valóban azt képzeli, hogy joggal dúskálhat a javakban, mialatt mások éheznek. A saját nyereségét többre tartja, mint embertársai életét. Kapzsiságában halálra ítélné a nélkülözőket.

A teremben ülők együtt nevettek a királynővel.

A királynő ekkor váratlanul öklével az asztalra csapott. A tányérok a levegőbe emelkedtek és több pohár is felborult, vérvörös nedűt locsolva szét a fehér abroszon. Hirtelen néma csend lett, csak az öleb ugatott a férfira.

- Az ilyen kapzsiságnak egyszer és mindenkorra véget fogunk vetni, mihelyst ideér a Népek Békehadserege, és kiirtja ezeket a piócákat, akik csak a vérünket szipolyozzák! - kiabálta a királynő, miközben pufók arca egyre inkább felvette a kiömlött vörösbor színét.

Mindenki tapsban és éljenzésben tört ki. A királynő elégedetten dőlt hátra. A jobbágy arca is elvörösödött.

- Nem furcsa, hogy épp most, amikor minden paraszt és munkás a közös jóért dolgozik, most nem jut elég élelem, pedig azelőtt senki sem éhezett?

A királynő talpra ugrott.

- Hát persze, hogy nincs! - kiáltotta. - A hozzád hasonlók fösvénysége miatt!

Vett néhány mély levegőt, míg végre az arca kezdett valamelyest veszíteni bíbor színéből, azután a hercegnőhöz fordult.

- Viola, kedvesem, előbb vagy utóbb neked is meg kell tanulnod megbirkózni az állam ügyeivel. Meg kell tanulnod a nép érdekeit a sajátod fölé helyezni. Ezért ezt az ügyet a te kezedbe adom, ezzel is gyakorolhatod az ilyen helyzetekben való döntéshozatalt. Te mit tennél a népünk ezen árulójával? Te választhatod ki a büntetését, kedvesem.

Viola hercegnő felemelkedett. Mosolyogva körülhordozta a tekintetét a teremben.

- Én azt mondom - hajolt át az asztal felett a láncba vert férfi felé - azt mondom: le a fejével!

Kijelentését éljenzés és tapsvihar fogadta. Az őrök kivonszolták a férfit, aki közben olyan jelzőkkel illette őket, melyek jelentését Rachel nem ismerte. A kislány sajnálta a férfit és a családját.

Rövid megbeszélést követően az összegyűltek testületileg úgy döntöttek, hogy megtekintik a kivégzést. Amikor a királynő is távozott, és Viola hercegnő azt mondta Rachelnek, hogy ideje nekik is indulni, nehogy lemaradjanak valamiről, a kislány keze ökölbe szorult.

- Ez gonoszság volt! Kegyetlenség volt azt az embert lefejeztetni. A hercegnő csípőre tette a kezét.

- Igazán? Akkor ezek után akár odakint is alhatsz ma éjjel!

- De hiszen rettentő hideg lesz odakint, Viola hercegnő!

- Akkor, amíg kint fagyoskodsz, végiggondolhatod, hogy mersz-e máskor ilyen hangon beszélni velem! És, hogy jól megjegyezd, kint maradsz holnap egész nap, sőt, holnap éjjel is! Majd én móresre tanítalak!

A hercegnő arca ilyenkor nagyon hasonlított az anyjáéra.

Rachel mondani akart még valamit, de aztán eszébe jutott a panaszbaba, és hogy egyébként is szeretett volna kijutni a kastélyból éjszakára. A hercegnő a boltíves ajtóra mutatott, és a lábával toppantott.

- Eredj! Most azonnal! Ma este nem kapsz vacsorát!

Rachel lenézett a lába elé, és igyekezett szomorúnak tűnni.

- Igenis, Viola hercegnő - pukedlizett.

Leszegett fejjel somfordált ki a boltíves ajtón, és keresztül a nagytermen, ahol a falakat szőnyegek borították. Általában szerette a faliszőnyegeket díszítő képeket nézegetni, de ezúttal nem merte felemelni a fejét, hátha a hercegnő figyeli. Ezúttal muszáj volt szomorúnak tettetnie magát. A fényes mellvértbe öltözött, oldalukon kardot viselő, lándzsás őrök szó nélkül kitárták előtte a súlyos vaskaput. Sosem szóltak hozzá, akár kifelé ment, akár befelé. Tudták, hogy Rachel a hercegnő játszópajtása: egy kis senki.

Még amikor kijutott, sem merte felgyorsítani a lépteit, nehogy valakinek feltűnjön. A kőlapok jéghidegek voltak meztelen talpa alatt. A hóna alá dugta a kezeit, hogy az ujjai ne gémberedjenek el a hidegben, aztán óvatosan, egyesével lesétált a széles lépcsőkön a macskaköves gyalogúthoz. Odakint is járőrökbe botlott, de azok sem méltatták figyelemre, hiszen látták már elégszer. Ahogy közeledett a kerthez, egyre gyorsabban szedte a lábát.

A palotakertet átszelő sétányra érve ismét lelassított, és kivárta, míg az őrök hátat fordítanak neki. A panaszbabát pontosan ott találta, ahol Giller mondta. A tűzgyújtó pálcát zsebre dugta, aztán a babát gyorsan megölelte, mielőtt a háta mögé dugta volna. Oda is súgta neki, hogy most maradjon nyugton. Alig győzte kivárni, hogy eljusson a fenyőig, és elmondhassa a babának, milyen gonoszság volt a hercegnőtől, hogy lefejeztette azt az embert. Óvatosan körülkémlelt a sötétben.

Senki sem figyelt rá, nem láthatták, amikor magához vette a babát. A külső falakon katonák járőröztek fent a gyilokjárón, a kapuban pedig a királynő páncélos őrei álltak mereven. A páncél felett díszes egyenruhát viseltek, mellükön a királynő címerével, a fekete farkasfejjel. Felemelték Rachelnek a vaskos fémreteszt, aztán ketten kitárták előtte az óriási, nyikorgó kaput, de egyikük sem vetett egyetlen pillantást sem a kislány háta mögött dugdosott babára. Rachel meghallotta a helyére kattanó reteszt, hátranézett, de a falakon levő  őrök éppen háttal álltak neki. Ekkor végre elmosolyodott és nekiiramodott. A fenyőig még hosszú volt az út.

Egy magas toronyból egy sötét szempár figyelte észrevétlenül. Látta, ahogyan minden baj nélkül átjut a megkettőzött őrségen, láthatatlanul a maga jelentéktelenségében, akár egy szellő a fák között. Figyelte, amint áthalad a palotakert kapuján, amely számtalan elszánt támadónak és kémnek szegte már útját, át a felvonóhídon, melyet egykoron számlálatlan ellenség vére öntözött hasztalan, majd végül látta keresztülszaladni a földeken az erdő felé, a titkos búvóhely felé, mezítláb, fegyvertelenül, ártatlanul és felszabadultan.

Zedd dühösen csapott a hideg fémlemezre. A masszív kőajtó lassan csikorogva bezárult. A belső fal felé haladva átlépett a d'harai őrök holttestén. Tenyerét az ismerős, simára kopott köveken nyugtatta, és előredőlve lenézett az alatta elterülő alvó városra: Ilyen magasról nézve, a város békésnek tűnt. Ám amikor idefelé jövet átsurrant a sötét utcákon, mindenütt katonai járőröket látott. Katonákat, akik csak mindkét oldal óriási veszteségei árán jutottak el idáig.

De messze nem ez volt a legszörnyűbb.

Darken Rahl is itt járt. Zedd öklével a kőre ütött. Csak Darken Rahl vihette el!

A védővarázslatok szövevényes hálójának ki kellett volna tartania. Mégsem így történt. Túl sokáig volt távol. Hogyan is lehetett ilyen ostoba?

- Semmi sem egyszerű! - suttogta a varázsló.

Harmincadik fejezet

Kahlan - szólalt meg Richard - emlékszel, amikor a Sár Népénél jártunk, és az az ember azt mondta, hogy Rahl egy vörös démon hátán érkezett? Van valami elképzelésed, hogy mire érthette?

Savidlin vadászcsapata napokig kísérte őket a síkságon, mielőtt szomorúan búcsút vettek volna tőlük. Richard és Kahlan megígérték, hogy minden tőlük telhetőt megtesznek, hogy megtalálják Siddint. Mindez egy hete történt. Azóta hegyek közé értek, a Rang'Shada északkeleti vonulatába, amely Középföld gerincét alkotja. Messzi csúcsainak ölén terül el az Agaden-völgy. A völgyet Kahlan állítása szerint felhők fölé magasodó, járhatatlan, hegyes csúcsok veszik körül, töviskoszorúként szegvén útját az arra járónak.

- Azt akarod mondani, hogy neked fogalmad sincs? - kérdezte a lány meglepetten.

Richard megrázta a fejét, mire Kahlan leült egy nagyobb kőre, hogy kifújja magát. A férfi egy sóhajjal ledobta a hátáról a súlyos zsákot, és a lány mellé telepedett, hátát egy keskeny sziklának támasztotta. Most, hogy végre nem nehezedett rá a felszerelés súlya, két karját maga mögé nyújtva megmozgatta a vállát. Furcsa volt Kahlant látni, most, hogy lemosta az arcáról a fekete-fehér sármintákat. Már egészen hozzászokott a Sárembereknél, - Szóval? - kérdezte.

- Egy sárkány volt.

- Egy sárkány?! Középföldön sárkányok is élnek? Nem is gondoltam volna, hogy léteznek ilyen lények.

- Attól még élnek - fintorgott Kahlan. - Azt hittem te is tudod. Richard a fejét rázta.

- Na persze, honnan is tudhattad volna. Nyugatföldön nincs mágia, a sárkányok pedig mágikus lények. Azt hiszem, csak a mágia segítségével képesek repülni.

- Azt hittem, a sárkányok csak legendákban, meg régi mesékben léteznek. - Arrébb fricskázott egy kavicsot és figyelte hogyan pattog lefelé a kövek között.

- Talán azok a mesék egy régi korra emlékeznek vissza. Mindenesetre a sárkányok épp eléggé valóságosak. - A lány felemelte a haját a nyakáról, és behunyt szemmel a hűvös szellő felé fordult. - Többféle is van belőlük. Szürke, zöld, vörös, meg még néhány, de azok elég ritkák. A szürkék közülük a legkisebbek, és elég félénkek is. A zöldek már sokkal nagyobbak, de mind közül a legokosabbak és leghatalmasabbak a vörösek. Középföld népei közül többnél  is szokás otthon szürke sárkányokat tartani, házikedvencnek vagy vadászatra idomítani őket. Zöldet senki sem tartana, elég agresszívek, és veszélyesek lehetnek, ugyanakkor felettébb ostobák. - Kinyitotta a szemét, és felvont szemöldökkel Richardra pillantott. - A vörösek viszont egészen más lapra tartoznak. Egyetlen szempillantás alatt képesek ropogósra sütni, és jóízűen elfogyasztani a közelükbe merészkedőt. És mindemellett nagyon agyafúrtak.

- Emberevők? - nyögte Richard, és tenyerét a szemére tapasztotta.

- Általában csak akkor esznek embert, ha nagyon éhesek, vagy ha felbosszantják őket. Belőlünk nem telik nekik valami kiadós lakomára. - Amikor Richard elvette a szeme elől a kezét, és felnézett, tekintete egy ragyogó zöld szempárral találkozott: - Csak azt nem értem, mit keresett Rahl egy sárkány hátán.

Richardnak eszébe jutott az a vörös lény az égen, ami átrepült a feje felett a Vénerdő északi részén, mielőtt Kahlannal találkozott volna. Egy újabb kavicsot hajított le a sziklák közé.

- Így nagy távolságokat tud megtenni. A lány a fejét rázta.

- Nem, úgy értem, arra vagyok kíváncsi, vajon miért engedelmeskedik neki a sárkány, csak úgy. Az emberek dolgaiba nem szoktak beavatkozni, mert nem is érdeklik őket. Emellett hírhedten önfejűek, nem tűrik el a parancsokat. Inkább elpusztulnak, semmint fogságba kerüljenek. És nem adják könnyen az irhájukat, nekem aztán elhiheted! Ahogy már mondtam, a sárkányok mágikus lények. Egy vörös még annak a d'harainak is kemény ellenfél lenne. Ha pedig a saját mágiájával fenyegetőzne, az sem érdekelné őket, inkább a halált választanák a rabság helyett. Addig küzdenének, amíg vagy ők, vagy Rahl bele nem pusztul.

Kahlan közelebb hajolt hozzá, és a hangját jelentőségteljesen halkabbra fogta.

- Az, hogy Rahl egy vörös sárkányt használ hátasául, rettentően furcsa. Egyszerűen nem tudom elképzelni, hogy egy vörös sárkány hagyja magát megülni. - Egy ideig némán figyelte a férfit, majd a kövön nőtt zuzmót kezdte piszkálni.

- És ezek a sárkányok veszélyt jelenthetnek ránk?

Richard ostobának érezte magát, hogy azt kérdi, egy sárkány veszélyes lehet-e.

- Nem hiszem. Vörös sárkányt, közelről, még én is csak néhányszor láttam. Egyszer az úton sétáltam, amikor lecsapott egy a levegőből, és elragadott két tehenet a mezőről, közvetlenül mellőlem. Elrepült, a mancsaiban egy-egy tehénnel. Ha véletlenül összefutunk egy vörössel, és éppen rossz kedvében találjuk, gondolom, elég nagy bajban lennénk, de ezt nem tartom valószínűnek.

- Egyszer már össze is futottunk egy vörössel, és az valóban nagy bajt hozott - emlékeztette Richard.

A lány nem válaszolt. Az emlék neki is éppolyan fájdalmas lehetett, mint a férfinak, - Na, itt vagytok végre! - hallatszott egy ismeretlen hang.

Mindketten összerezzentek. Richard talpra ugrott, keze a kard markolatán; Kahlan pedig a háta mögé lépett, harcra készen.

- Üljetek csak le! - szólt az öregember, az ösvényen közeledve. Fehér szakálla rezgett a nevetéstől. - Nem akartalak megijeszteni. Csak a Vén John az, aki éppen benneteket keres. Üljetek vissza nyugodtan!

Sötétbarna csuhája alatt hatalmas hasa rengett a nevetéstől. Ősz haját pontosan középen kettéválasztva hordta, táskás, barna szemeit hosszú, göndör szemöldök árnyékolta. Kedélyes, pufók arcán széles vigyor terült el. Kahlan lassacskán visszaereszkedett. Richard félig- meddig maga is leült a szikla tövébe, amelynek az imént a hátát támasztotta. Lábait ugrásra készen maga alá húzta, keze nem engedte el a kard markolatát.

- Hogy érted azt, hogy bennünket keresel? - kérdezte, éppen csak hogy barátságos hangon.

- Öreg barátom, a mágus küldött, hogy találjalak meg... Richard ismét felugrott.

- Zedd! Zedd küldött?

Vén John a hasát fogta a nevetéstől.

- Miért, hány öreg mágust ismersz még, fiam? Hát persze, hogy a jó öreg Zeddről beszélek.

A jövevény a szakállát tépkedve fürkészte őket.

- Most fontos tennivalója akadt, de szüksége van rátok, igen, oda kell mennetek hozzá, most azonnal. Ezért jött el hozzám, hogy megkérjen, keresselek meg benneteket. Nem akadt épp más dolgom, így hát azt mondtam, megteszem. Azt is megmondta, merre talállak benneteket. Úgy látom, igaza volt. Mint mindig.

Erre már Richard is elmosolyodott.

- És ő hogy van? Merre van most, és mire kellünk neki?

Vén John mosolyogva bólogatott, közben kicsit erősebben cibálta a szakállát.

- Igen, igen, ezt is megmondta előre. Mondta, hogy folyton tele vagy kérdésekkel. Nos, ami Zeddet illeti, ő nem is lehetne jobban: Az a helyzet viszont, hogy fogalmam sincs, miért akarja, hogy odamenjetek. Amikor Zedd valamiért izgatott, olyankor az ember nem kérdez, csak megteszi, amit mond. Tehát most itt vagyok.

- És ő hol van? Messze van innen? - kérdezte Richard, akit teljesen felvillanyozott a lelkesedés, hogy újra láthatja Zeddet.

Vén John megvakarta az állát, és kissé közelebb hajolt.

- Az attól függ, hogy meddig szándékozol itt álldogálni, és kérdésekkel nyaggatni. Richard elmosolyodott, és felkapta a zsákját. Az előbbi fáradságát mintha a szél fújta volna el. Kahlan rámosolygott, aztán megindultak az öreg nyomában a sziklás ösvényen. Richard maga elé engedte a lányt, míg ő maga a környező erdőt figyelte. Nem lehettek messze a boszorkánytól.

Alig várta már, hogy viszontláthassa Zeddet. Idáig nem is tudatosult benne, hogy mélyen legbelül mennyire tele volt feszültséggel és aggodalommal öreg barátja miatt. Tudta, hogy Adie-nél jó kezekben van, de még ő sem ígérte biztosra, hogy nem lesz semmi baj. Reménykedett benne, hogy ez egyúttal azt is jelenti, hogy Chase is jól van. Teljesen magával ragadta a lelkesedés, hogy újra láthatja őket. Hiszen annyi minden mondanivalója és kérdése van! A gondolatai szerteszét csapongtak.

- Akkor ezek szerint jól van? - szólt előre Vén Johnnak. - Felgyógyult? Ugye nem fogyott le nagyon? Ha tovább aszalódik, egy napon teljesen el fog tűnni!

- Nem, dehogy - nevetett John, anélkül, hogy visszanézett volna - pont úgy néz ki, mint mindig.

- Hát ez esetben remélem, nem evett ki a vagyonodból!

- Ne aggódj, fiam. Mégis mennyit ehetne egyetlen vézna, öreg mágus?

Richard magában somolygott. Lehet, hogy Zedd jól van, de még nem épülhetett fel teljesen, mert akkor John kamrájában már egy morzsa sem lenne.

Néhány órányi gyaloglást követően, miközben igyekeztek lépést tartani vezetőjükkel, az erdő egyre sűrűbbé, sötétebbé vált, a fák egyre nagyobbak és dúsabbak lettek. Az ösvény tele volt sziklákkal, nehéz volt rajta a járás, különösen ebben az erőltetett tempóban. A homályból különös madárhangok hallatszottak. A trió egy elágazáshoz ért, de John gondolkodás nélkül elindult a jobb oldali úton. Kahlan habozás nélkül követte. Richard megállt, és egy pillanatra tétovázott. Valami nem hagyta nyugodni, de képtelen volt rájönni, mi az. Akárhogy törte a fejét, mindenről csak Zedd jutott eszébe. Kahlan meghallotta, hogy megtorpant, és visszafordult hozzá.

- Merrefelé van innen a boszorkány? - kérdezte tőle a férfi.

- Balra - felelte a lány enyhe megkönnyebbüléssel a hangjában, hogy Vén John a jobb oldali ösvényt választotta.

Hüvelykujját a hátizsák szíjába akasztotta, és állával a fák csúcsai felett alig kilátszó kopár sziklacsúcsok felé intett.

- Azok a hegycsúcsok már az Agaden-völgyet határolják.

A hófedte csúcsok ragyogtak a kristálytiszta levegőben. Richard még sosem látott ilyen barátságtalan hegyeket. Találó volt a töviskoszorú elnevezés, gondolta.

Végignézett a balra vezető csapáson. Hamar beleveszett a sűrű erdőbe, és úgy tűnt, ritkán járhatnak rajta. Vén John megállt, és csípőre tett kézzel feléjük fordult.

- Mi lesz, jöttök, vagy sem?

Richard visszanézett a bal oldali ösvényre. Muszáj megszerezniük az utolsó szelencét, mielőtt Rahl érne oda. Még ha Zeddnak szüksége volt rájuk, akkor is meg kell találniuk a szelencét. Most ez volt a legfontosabb.

- Gondolod, hogy Zedd tud várni egy kicsit? Vén John vállat vont, és a szakállát ráncigálta.

- Nem tudom. De az biztos, hogy nem küldött volna értetek, ha nem lett volna fontos. Rajtad áll a dolog, fiam. De Zedd erre van, az biztos.

Richard azt kívánta, bárcsak ne kellene ezt a döntést meghoznia. Bárcsak tudná, hogy mennyire sürgős Zeddel találkoznia. Bárcsak tudná, miért hívta magához. Ideje az eszedet használni és abbahagyni a nyavalygást - gondolta.

- Milyen messze? - ráncolta a homlokát.

Vén John felnézett a lebukó nap irányába, közben cibált egyet a szakállán.

- Hát, ha ma belehúzunk, és holnap korán kelünk, akkor holnap déltájban ott leszünk. Ezzel ismét Richard felé fordult, várakozón.

Kahlan egy szót sem szólt, de a Kereső pontosan tudta mi jár a fejében. A lány nem kívánkozott Shota közelébe, és különben is, ha Zeddet meglátogatták, még mindig visszajöhetnek, hiszen nem mennek messzire. És még az sem kizárt, hogy Zedd tudja, merre van az utolsó szelence, vagy éppen már nála is van, és akkor mégsem kell az Agaden-völgybe menniük. Logikusabb lenne először Zeddhez menni. Kahlan véleménye biztosan ez lenne.

- Igazad van - mondta Richard a lánynak. Kahlan értetlennek tűnt.

- Nem is mondtam semmit.

A férfi kedvesen rámosolygott.

- Kihallatszottak a gondolataid. Igazad van, Johnnal megyünk.

- Nem is tudtam, hogy ilyen hangosan gondolkozom - dünnyögte Kahlan. Richard Vén Johnhoz fordult.

- Ha egyáltalán nem állunk meg, még hajnal előtt ott lehetünk.

- Túl öreg vagyok én már az ilyen sietséghez - panaszkodott Vén John, azután lemondóan sóhajtott. - De azt is tudom, hogy mennyire szeretnétek minél előbb odaérni, és azt is, hogy Zeddnek szüksége van rátok.

Mutatóujjával megfenyegette Richardot.

- Jobban kellett volna hallgatnom rá, amikor rólad mesélt!

Richard elnevette magát, aztán ismét maga elé engedte a lányt. Kahlannak igyekeznie kellett, hogy lépést tudjon tartani az öreggel, aki közben már el is indult. Richard szórakozottan figyelte, hogy a lány belegyalogol egy hatalmas pókhálóba, lesöpri az arcáról, és kiköpködi a szájába került szálakat. Valami nem hagyta nyugodni, a belső hang azt súgta, valami nincs rendjén. Szeretett volna rájönni, hogy mi is az, de hiába gyötörte az agyát, minduntalan csak az jutott eszébe, hogy mindjárt odaérnek Zeddhez, és annyi minden megbeszélnivalójuk lesz. Próbált nem tudomást venni a hirtelen támadt érzésről, hogy minden lépését árgus szemek követik.

- Legjobban a testvérem hiányzik - közölte a babával, és hirtelen elfordította az arcát. - Azt mondták, meghalt.

Rachel a nap nagy részét a gondjai elmesélésével töltötte. Minden problémáját megosztotta a babával, ami csak az eszébe jutott. Ha közben el-elpityeredett, a baba megvigasztalta, azt mondta, szereti, és ettől mindjárt jobban is érezte magát. Néha-néha még nevetni is támadt kedve.

Rachel újabb fadarabot dobott a tűzre, Jó érzés volt a tűz mellett melegedni, ráadásul még sötét sem volt. De azért csak kicsi tüzet mert rakni, ahogy Giller mondta. Mégis, egyedül a tűznek köszönhette, hogy nem félt egyedül kint az erdőben, különösen éjszaka. Éjjel az erdőből időnként titokzatos hangok hallatszottak, amitől a kislány mindig halálra rémült, és néha sírva is fakadt. De még mindig jobb volt itt az erdő magányában, mint abba a dobozba bezárva.

- És, ez mind akkor volt, amikor még a másik helyen laktam. Tudod, amiről meséltem. Amikor a többi gyerekekkel együtt éltem, mielőtt még a királynő kiválasztott volna. Sokkal jobb volt ott lakni, mint most a hercegnővel. Ott mindenki kedves volt velem.

Rachel a babára pillantott, és amikor meggyőződött róla, hogy a panaszbaba figyelmesen  hallgatja, tovább folytatta.

- Volt ott egy bácsi, aki néha meglátogatott. Brophy volt a neve. Az emberek mindenfélét mondtak róla, de bennünket, gyerekeket, nagyon szeretett. Ő is kedves volt, mint Giller. Tőle is kaptam egy babát, de a királynő nem engedte, hogy magammal hozzam, amikor elhozott ide, a kastélyba. De engem nem is érdekelt, mert olyan szomorú voltam, hogy az öcsém meghalt. Az emberektől azt hallottam, hogy meggyilkolták. Azt hiszem, ezt azt jelenti, hogy megölték. A felnőttek miért ölik meg a gyerekeket?

A baba nem szólt, csak mosolygott. Rachel visszamosolygott.

Rachel arra az újonnan jött kisfiúra gondolt, akit bezárt a királynő abba a szobába. Furán beszélt, furán is nézett ki, de Rachelt így is a bátyjára emlékeztette. Azért lehetett, mert a kisfiú nagyon félt. Rachel testvére is folyton szorongott. Ezt onnan lehetett tudni, hogy amikor félt, mindig elkezdett fészkelődni és feszengni, nem tudott sosem nyugton maradni. Rachel sajnálta az új fiút. Azt kívánta, bárcsak valami fontos személy lenne, akkor segíthetne rajta.

A kislány a tűz fölé tartotta elgémberedett kezeit, aztán az egyiket a zsebébe dugta. Éhes volt. Keresett ennivalót, de csak néhány bogyót talált az erdőben. Az egyik nagyobb szemet a babának nyújtotta. A baba nem volt éhes, úgyhogy végül ő ette meg, aztán még egy marékkal, míg végül mind elfogyott. Még így is éhes maradt, de nem akart már bogyókat keresgélni. A bokrok, ahol találta őket, elég messze voltak, és időközben gyorsan sötétedett. Nem akart sötétben kimenni az erdőbe. Inkább maradt a fenyője alatt a babával, a meleget adó tűz mellett, a világosban.

- Talán a királynő is kedvesebb lesz, ha megkapja azt a szövetséget, akármi legyen is az. Mert folyton csak arról beszél, hogy mennyire kell neki az a szövetség. Talán akkor boldogabb lesz, és nem fejezteti le folyton az embereit. Tudod, a hercegnő mindig megparancsolja, hogy menjek vele a kivégzésre, de én nem szeretem nézni. Inkább becsukom a szemem. Most meg már Viola hercegnő is embereket fejeztet le. Napról napra gonoszabb lesz. Már attól félek, hogy egyszer engem is megölet. Bárcsak elmenekülhetnék valahogy!

Rachel ránézett a babájára.

- Szeretnék elszökni innen, és akkor vissza se jönnék soha. De téged magammal vinnélek. A baba mosolygott.

- Szeretlek, Rachel.

A kislány felkapta a babát, szorosan megölelte, és adott egy puszit a fejére.

- De ha megszökünk, akkor Viola hercegnő utánunk küldi az őröket, és ha elfognak, téged a tűzbe dobat. Nem akarom, hogy bajod essen! Szeretlek.

- Szeretlek, Rachel.

Rachel magához szorította a babát, és bemászott a széna alá. A babát is gondosan betakarta. Holnap vissza kell mennie, és a hercegnő megint csak zsarnokoskodni fog vele. Ráadásul, még a panaszbabát is itt kell hagynia, ha nem akarja, hogy Viola hercegnő a tűzbe dobassa.

- Ti vagytok a legeslegjobb barátaim, te és Giller.

- Szeretlek, Rachel.

Rachel hirtelen aggódni kezdett, hogy mi lesz majd a babával, ha ő elmegy. A baba meg itt marad egyedül a fenyő alatt. Biztosan nagyon magányos lesz majd. Mi lesz, ha a hercegnő soha többé nem zavarja őt ki éjszakára? Mi lesz, ha valahogy rájön, hogy Rachel szeretné, ha kizavarná? Akkor benntartaná minden áron, csak, hogy fájdalmat okozzon vele.

- Van valami ötleted, mitévő legyek? - kérdezte a panaszbabát, miközben a tűz fényének táncát figyelte a fenyő ágain.

- Segíts Gillernek! - mondta a baba. Rachel felkönyökölt, és a babára nézett.

- Segítsek Gillernek? - kérdezte. A baba bólintott.

- Segíts Gillernek.

A lemenő nap sugarai megvilágították a lehullott leveleket, fénylő csíkot varázsolva az  ösvényből, a két oldalt tornyosuló fák között. A színes levélszőnyeg alatt kövek rejtőztek. Richard hallotta, amint Kahlan csizmasarka meg-megcsikordul rajtuk. A levegőben a rothadás szaga terjengett, a nyirkosabb helyeken és a kövek között, a szél által összehordott kupacokban a levelek már oszlásnak indultak.

Bár az idő egyre hűvösödött, sem Richard, sem Kahlan nem öltötték fel köpenyüket, hiszen éppen eléggé kimelegedtek az öreg által diktált iramtól. Richard megpróbálta összeszedni a gondolatait, de folyton arra volt kénytelen figyelni, hogy ne maradjon le. Mikor végül rájött, hogy kezd végleg kifulladni, sikerült Zeddet kiűznie a fejéből. De egy gondolat csak nem hagyta nyugodni: valami nem volt egészen rendjén.

Végül a gyanú kezdett alakot ölteni a sok kusza gondolat között. Hogyan lehetséges, hogy egy öregember képes ilyen tempót diktálni, úgy, hogy továbbra is frissnek és kipihentnek tűnjön? Richard arra gondolt, hogy valami betegség gyengíthette le ennyire. Esetleg lázas is lehet. Megtörölte a homlokát: valóban melegnek tűnt. Lehet, hogy vele van a baj, ezért nem bír lépést tartani a vezetőjükkel. Eddig is sokat gyalogoltak, de nem ilyen iramban. De nem, nem érezte úgy, hogy valami komolyabb baja lenne, egyszerűen csak kifulladt.

Figyelni kezdte az előtte haladó lányt. Kahlannak is igyekeznie kellett, ha nem akart lemaradozni. Lesöpört egy újabb pókhálót az arcáról, aztán kocogásra váltott, hogy utolérje az öregei Ő is láthatóan lihegett, akárcsak Richard. A nyugtalanító belső hang erősödni kezdett.

Ekkor megpillantott valamit, ami velük együtt halad, mellettük, az erdőben. Biztosan valami apró állat, gondolta. De ez a valami természetellenesen hosszú végtagokon járva mozgott, aztán már el is tűnt. A Kereső torka kiszáradt. Csak képzelődsz, mondta magában.

Figyelmét Vén Johnra fordította. A csapás, amelyen haladtak, néhol széles volt, másutt egészen keskeny, ahol a környező fák alsó ágai jobban belógtak az út fölé. Mikor ilyen helyre értek Richard és Kahlan sokszor súrolta a lehajló ágakat, vagy egyszerűen félrehajtották őket az útból. De nem így az öregember. Ő végig az ösvény legközepén haladt a köpenyébe burkolózva, és gondosan kikerült minden útjába eső akadályt.

Richard szeme váratlanul megakadt egy mesterien szőtt pókhálón, amely teljes pompájában szikrázott a lebukó nap fényében, pontosan egy lépéssel Kahlan előtt. A következő pillanatban apró, libegő szálakra foszlott szét a lány combján.

Richard arcán a szemébe csorgó izzadság hirtelen jeges patakká változott. Hogyan lehetséges, hogy Vén John nem szakította el a hálót?

Richard felnézett, és meglátott egy faágat, mely a csapás fölé hajlott. Vén John arrébb lépett és kikerülte, majdnem az egészet, de az ág hegyének csúcsát mégsem. Az ág végéről kiálló gally úgy ment át az öregember karján, mintha az csak füst és káprázat lett volna.

Lenézett a lábnyomokra, amiket Kahlan hagyott a puha földben. Egyetlen lábnyom sem származott a vezetőjüktől!

Richard bal keze előre lendült, belemarkolt Kahlan ingébe és durván maga mögé rántotta a lányt. Kahlan meglepetten kiáltott fel. A férfi még hátrébb lökte, és közben előrántotta az Igazság Kardját.

Vén John a kard csengő hangjára megállt, és félig visszafordult feléjük.

- Mi az, fiam? Láttál valamit? - a hangja inkább egy kígyó sziszegése volt, mint emberi hang.

- Valóban, láttam valamit.

Richard két kézre fogta a kardot, és védekező állást vett fel. Mellkasa zihálva emelkedett és süllyedt. Érezte, hogy a felszabaduló harag elnyomja benne a félelmet.

- Hogy van az, hogy sem lábnyomokat nem hagysz, sem az utadba eső pókhálókat nem szakítod szét?

Vén John fél szemmel végigmérte és lassan, ravaszul elmosolyodott.

- Csak nem gondolod, hogy egy varázsló öreg barátjának nincsenek bizonyos képességei?

- Lehet - nézett szét a Kereső, a terepet mérlegelve. - De áruld el nekem, Vén John, mi is pontosan a te öreg barátod neve?

Az öregember felvonta a szemöldökét.

- Hát Zedd, természetesen. Honnan tudnám a nevét, ha nem lennénk barátok?

A köpenyét szorosan összefogta maga körül, és a fejét behúzta a két válla közé.

- Én voltam az, aki ostoba módon elárulta neked. És most mondd meg a teljes nevét! Vén John elkomorodott. Lassan fürkésző szemekkel mérte végig a férfit, mintha csak az erejét becsülgetné. A szemei egy állatéra emlékeztettek.

Az öreg egy hirtelen üvöltéssel sarkon perdült, a köpenye szélesre libbent. Richard akaratlanul is hátrébb hőkölt. Mire Vén John befejezte a mozdulatot, már kétszer akkorára dagadt, mint azelőtt volt.

A lény mintha egy lehetetlen rémálomból lépett volna elő: ahol egy pillanattal előbb egy joviális öregember állt, most csupa szőr, karom és agyar látszott. A szörny a férfira vicsorgott és a fogát csattogtatta.

Richard döbbenten meredt a rettenetes teremtmény kitátott pofájába. Az felordított, és természetfeletti sebességgel előre vetette magát. Richard gyorsan hátrált három lépésnyit. Olyan szorosan markolta a kardot, hogy már szinte fájt. Az erdő visszhangzott a lény mélyről jövő, dobhártyaszaggató, állatias hangjától. A szája mintha minden üvöltéssel szélesebbre tágult volna. A teremtmény Richard fölé tornyosult, agyaraival a férfi felé kapott, mélyen ülő, vörös szemei gonoszul izzottak. Richard sietve hátrált, a kardot végig közte és a lény között tartva. Megkockáztatott egy gyors pillantást hátrafelé, de sehol sem látta a lányt a háta mögött.

A lény ekkor váratlanul rávetette magát. Richardnak esélye sem volt meglendíteni a kardját. Megbotlott egy kiálló fagyökérben, és elterült a földön. Az összes levegő kipréselődött a mellkasából. Ösztönösen felemelte a kardot, hogy felnyársalja a szörnyet, ha az utána vetődik.

Nyáltól csöpögő, borotvaéles fogak villantak a kardot kikerülve, és az arcát kutatták. Felfelé suhintott a karddal, de a lény időben kitért előle. Ádáz vörös szemek meredtek a fegyverre. A szörny lassan hátrébb húzódott, és jobbról az erdőt kémlelte. A füleit hátrasunyva mordult rá valamire a fák között.

Felkapott egy szikladarabot, ami lehetett vagy kétszer akkora, mint Richard feje, tömpe orrát a levegőbe emelte, és egy nagyot ordítva összeszorította a követ. Hatalmas izmai csomókba ugrottak. Végül a kő egy sokáig visszhangzó, hangos reccsenéssel kettéhasadt. A levegő megtelt kőporral, és apró szilánkok záporoztak szanaszét. A teremtmény beleszimatolt a levegőbe, körülnézett, azután sarkon fordult, és egy alig követhető mozdulattal eltűnt a sűrűben.

Richard a hátán feküdt és levegőért kapkodott. Tágra meresztett szemmel figyelte a környező fákat; hátha a lény meggondolja magát. Kahlan nevét kiáltotta, de a lány nem felelt.

Mielőtt még teljesen talpra kecmereghetett volna, egy hamuszínű test hosszú, nyurga karokkal, ismét hanyatt döntötte. Támadója tombolva visítozott. Göcsörtös, erőteljes kezek próbálták a Kereső markából kicsavarni az Igazság Kardját. Az egyik bütykös ököl visszakézből úgy szájon vágta, hogy Richard szeme előtt sötét karikák ugráltak. A felhúzott, vértelen ínyek ölelte, éles fogak közül haragos üvöltés tört fel. Dülledt, sárgás szemek meredtek a férfira. A lény pókszerű lábai az arcát taposták. Richard minden erejével a kardot markolta, és próbált kiszabadulni a hosszú ujjak fájdalmas szorításából.

- A kardom! - hörögte a lény. - Adde! Adde a kardom!

A földön hemperegtek, reménytelenül egymásba gabalyodva. Levelek és gallyak repültek a levegőben. Az egyik izmos kéznek sikerült Richard hajába markolni, és elkezdte a fejét ritmikusan a földbe verni, egy kiálló kődarabot célozva. Mikor ezzel nem ért el sikert, a lény egyet mordulva váratlanul ismét a markolatért nyúlt, és sikerült róla letépnie Richard egyik izzadt kezét. Éles rikácsolása felverte az erdő csendjét. Richard bal kezét inas ujjak feszegették, a húsába éles karmok martak.

Richard érezte, hogy vesztésre áll. A szívós kis lény a mérete ellenére is erősebbnek bizonyult. Muszáj volt valamit kitalálnia, máskülönben pillanatok kérdése, hogy elveszítse a kardot.

- Adde! - sziszegte a teremtmény.

Vértelen képét egy gyors mozdulattal Richard felé fordította, és megpróbált az arcába harapni. A fogai közti résekben szürke, szivacsos törmelék díszelgett. Szájából dögletes bűz áradt. Kopasz, viaszos fejbőrét sötét foltok tarkították.

A legközelebbi alkalommal, amikor átbucskáztak egymáson, Richard utolsó mentsvárként  az övéhez kapott és előhúzta a kését. Egy vetődés, és az éles penge máris a lény ráncos nyakának feszült.

- Kérlek! - nyüszítette. - Nem öl!

- Akkor engedd el a kardot! Most azonnal!

A lény lassan, vonakodva szétnyitotta a markát. Richard a hátán feküdt, a büdös kis teremtménnyel a hasán. A lény elernyedt, mint akiből kiment a levegő.

- Kérlek, nem öl! - nyöszörgött újra.

Richard kiszabadította magát, és talpra állt. A gusztustalan szerzetet a hátára gördítette, és a kard hegyét keményen a mellének szegezte. A lény sárga szemei rémülten kitágultak.

A kardban szunnyadó harag, mely eddig mintha zavarában maradt volna el, most hirtelen rátört.

- Ha akár csak egy pillanatra is úgy érzem, hogy valami rosszban sántikálsz - bökött előrébb Richard - akkor beléd döföm. Világos?

A lény buzgón bólogatott. Richard közelebb hajolt hozzá.

- Hova lett a barátod?

- Barát?

- Az a nagydarab valami, ami majdnem elintézett, mielőtt a színre léptél.

- A Kaltrop? Nem barát - vinnyogta. - Szerencsés ember. Kaltrop éjjel öl. Várta éjjelt. Megölt volna. Éjjel hatalmas. Szerencsés ember!

- Nem hiszek neked! Vele jöttél!

- Nem - rázkódott össze a teremtmény. - Csak követtem. Amíg megöl.

- Miért?

A dülledt szemek a kardra vándoroltak.

- A kardom. Adde! Kérlek?

- Nem!

Richard körülnézett, Kahlant kereste. A lány zsákja a földön hevert, nem messze a háta mögött, neki nyoma sem volt. Richard aggódni kezdett. Tekintetével végigpásztázta a környező fákat. Azt tudta, hogy a Kaltrop nem vihette el, mert látta, hogy a lény egyedül tűnt el a sűrűben. Továbbra is a lábánál heverő valami mellének szegezte a kardot, miközben újra és újra a lány nevét kiáltotta, kétségbeesetten várva a választ. Csend.

- Csinos lány van úrnőnél. Richard visszaperdült a lény felé.

- Mit mondtál?

- Az Úrnő. Elvitte szép lány.

Richard lefelé bökött a karddal, jelezve, hogy többet akar hallani, de most rögtön.

- Követtünk. Figyeltük Kaltropot játszani veletek. Megvártuk, mi lesz. - A dülledt, sárgás szemek ismét a kardra vándoroltak.

- Hogy ellopjátok a kardot - nézett le rá a Kereső ellenségesen.

- Nem ellopni! Enyim! Adde!

A pókszerű karok ismét a kard felé nyúltak, de Richard egy kicsit erősebben ránehézkedett, mire a lény megdermedt.

- Ki a te úrnőd?

- Úrnő - reszketett a lény szánalmasan, mintha a névtől a megváltást várná. - Úrnő neve Shota.

Richard hátrébb hőkölt.

- A te úrnőd a boszorkány? Shota?

A lény lelkesen bólogatott. A Kereső szorosabbra fogta az Igazság Kardját.

- Miért vitte el a szép lányt?

- Nem tudja. Esetleg játszani fog vele. Vagy megöli. - A szerzet felnézett a férfira. - Talán, hogy téged lépre csaljon.

- Fordulj meg! - mordult rá Richard. A lény még jobban a földhöz lapult. - Fordulj hasra, vagy keresztüldöflek!

Erre a teremtmény villámgyorsan hasra vetette magát. Richard a csizmáját a lény hátának vetette, a keresztcsontja mögött, közvetlenül a gerincén végigvonuló tüskés nyúlványok alatt. Szabad kezével belekotort a zsákjába, és előhúzott egy darab kötelet. Két gyors mozdulattal  csúszó hurkot kötött rá, és a lény nyakába vetette.

- Neved is van?

- Kísérő. Vagyok Úrnő kísérője. Sámuel.

Richard talpra állította. Sámuel szürkés mellkasára levelek tapadtak.

- Na, Sámuel, most elmegyünk az úrnődhöz. Te fogod nekem mutatni az utat. De ha csak egyetlen gyanús mozdulatot teszel, én úgy megrántom ezt a kötelet, hogy menten kitörik a nyakad! Világos?

Sámuel gyorsan biccentett, aztán a szeme sarkából a kötélre sandított, és újra bólintott, de lassabban.

- Agaden völgye. A Kísérő elkísér. Nem megölöd, ugye?

- Ha elvezetsz az úrnődhöz, és a szép lánynak sem lesz baja, akkor nem. - Feszesre húzta a kötelet, hogy a lény lássa, ki az úr, aztán eltette a kardját. -Nesze, te fogod vinni a szép lány csomagját.

Sámuel kikapta a zsákot Richard kezéből.

- Enyim! Adde!

A göcsörtös kezek azonnal mélyen belekotortak a csomagba. Richard megrángatta a kötelet.

- Az nem a tiéd! Vedd le róla a kezedet!

A kidülledő, sárga szempár gyűlölködve nézett fel rá.

- Ha Úrnő megölt, Sámuel megeszi téged.

- Ha én nem eszlek meg addig - vicsorgott vissza Richard. - Meglehetősen éhes kezdek lenni. Jólesne út közben egy kis Sámuel-pörkölt...

A gyűlölet helyébe döbbent rémület költözött.

- Kérlek! Nem megöli Sámuelt! Sámuel elvezet úrnőhöz meg szép lányhoz. Ígérem. Sámuel felkapta a csomagot a vállára, és előrébb iszkolt, amíg a kötél engedte.

- Kövesd Kísérőt! - mondta, igyekezvén hasznosnak mutatkozni, nehogy megegyék. - Nem megfőzni Sámuelt - motyogta magában újra és újra, mialatt visszafelé haladtak a csapáson.

Richard el sem tudta képzelni, vajon miféle szerzet lehet. Volt benne valami zavarba ejtően ismerős. Nem volt éppen magas, ugyanakkor rendkívül erős volt. Richard álla még mindig lüktetett, ahol Sámuel megütötte, feje és nyaka pedig sajgott a földbe ütlegeléstől.

Sámuel furcsán kacsázva járt, két hosszú keze közben szinte a földet söpörte. Még mindig arról motyogott, hogy nem szeretne pörkölt lenni a férfi asztalán. Egyedüli ruhadarabja egy sötét színű rövid nadrág volt, amelyet vállpántok tartottak a helyén. A lába is olyan aránytalanul nagy volt, mint a két karja és kezei. Nagy, kerek hasa, kigömbölyödve feszült - hogy mitől, arról Richardnak a leghalványabb fogalma sem volt. A lény teljesen szőrtelen volt, és fakó bőréből ítélve évek óta nem járhatott a napon. Időről időre Sámuel felkapott egy- egy követ, vagy fadarabot, és közölte, csak úgy a világgal, hogy „Enyim! Adde!", hogy aztán egy perc múlva, elvesztvén az érdeklődését a tárgy iránt, újra elhajítsa.

Richárd árgus szemekkel figyelte az erdőt és a „Kísérőt", az utóbbit gyakran noszogatta sietősebb tempóra. Aggódott Kahlan miatt, önmagára pedig nagyon haragudott. Vén John, vagy a Káltrop, vagy akármi is volt, a bolondját járatta vele. Egyszerűen nem tudta elhinni, hogyan lehetett ennyire ostoba. Emésztette a szégyen.

Egyszer azt mondta Kahlannak, hogy az emberek könnyen elhisznek dolgokat, amelyekben szeretnének hinni, és most tessék, a lány a boszorkány foglya. Kahlan mindvégig ettől félt, és most bekövetkezett, mert Richard nem volt elég elővigyázatos. Valahogy úgy tűnt, valahányszor Richard hibát követ el, annak mindig Kahlán issza meg a levét. Megfogadta magában, hogy ha a lánynak bármi baja esik, a boszorkány a saját bőrén fogja megtapasztalni, milyen pusztítást tud véghez vinni egy felbőszült Kereső.

Aztán ismét észbe kapott. Túlságosan szabad utat engedett a képzeletének. Ha Shotának az lett volna a célja, hogy megölje Kahlant, azt helyben is megtehette volna. Akkor nem lenne semmi értelme elvinni az Agaden-völgybe. De akkor mégis miért vitte magával? Ha csak tényleg azért nem, hogy eljátsszon vele. Richard jobbnak látta erre a lehetőségre inkább nem is gondolni. A boszorkány őt akarta, nem a lányt. Valószínűleg ezért is hagyta ott a Kaltrop ilyen könnyen a prédáját. A boszorkány valamiképpen elijesztette.

Amikor elérkeztek az elágazáshoz, ahol egyszer már jártak, Sámuel gondolkodás nélkül a  bal oldali ösvényt választotta. Egyre inkább kezdett besötétedni, de a kísérő nem lassított. A csapás egyre inkább egy szerpentinre hasonlított, így hamarosan a fák vonala fölé értek, a csupasz sziklák közé. Az ösvényen járva kitartóan közeledtek a hófödte csúcsokhoz.

A hold fényénél a hóban két eltérő láb lenyomata látszott, az egyik közülük Kahlané volt. Richard ezt jó jelnek vette, mert így bebizonyosodott, hogy a lány életben van. Ez is azt támasztotta alá, hogy a boszorkánynak nem áll szándékában megölni a foglyát. Vagy legalábbis nem rögtön.

A csapás megkerülte a csúcsokat, az őket borító hósapkáknak csak a szegélyét érintette, ahol a hó nedves és tapadós volt. Nehéz járás esett benne. Richard rájött, hogy Sámuel nélkül, aki tudta, merre keresse a hágót, napokba tellene itt átjutnia. A leheletük hosszú, fehér csíkokat hagyott maga után a sziklák résein átsüvítő fagyos szélben. Sámuel reszketni kezdett. Richard beleburkolózott a köpenyébe, aztán előkereste Kahlan köpenyét a Sámuel hátán himbálózó zsákból.

- Ez a köpeny a szép lányé. Felveheted, amíg át nem érünk a havon, hogy ne fázz. A kísérő kikapta a kezéből.

- Enyim! Adde!

- Ha így viselkedsz, nem engedem, hogy felvedd!

Richard megrántotta a lény nyakába kötött kötelet, és visszaszerezte a köpenyt.

- Kérlek! - nyöszörgött Sámuel szánalmasan. - Sámuel fázik. Kéri szép lány köpenye. A Kereső visszaadta neki. Ezúttal a kísérő óvatosabban vette kézbe, és a nyaka köré kanyarította. Richard háta borsódzott, ha csak ránézett a lényre. Elővett a zsákjából egy darab távakenyeret, és menet közben elkezdte enni. Sámuel folyton hátra-hátranézett a válla felett, és figyelte, hogyan eszik. Végül Richard nem bírta tovább, és adott Sámuelnek is egy darabot.

A pókszerű karok a kenyérért nyúltak.

- Enyim! Adde!

Richard elkapta előle a darab kenyeret, mire a lény a holdvilágnál csillogó, könyörgő szemekkel nézett fel rá.

- Kérem!

Richard óvatosan a mohón kinyújtott kézbe helyezte az ennivalót.

Mialatt a vendégmarasztaló havat taposták Sámuel folyamatosan fecsegett. A kapott kenyeret egyetlen harapással eltüntette. A Kereső pontosan tisztában volt vele, hogy a lény gondolkodás nélkül elvágná a torkát, ha esélyt adna rá. Az apró teremtmény nem sok nemes tulajdonsággal büszkélkedhetett.

- Sámuel, áruld el nekem, Shota miért tart téged?

A kísérő a válla felett visszanézett; sárga szemei zavartan meredtek a férfira.

- Sámuel a Kísérő.

- És nem fog az úrnőd megharagudni, hogy ezúttal engem kísérsz, ráadásul egyenesen őhozzá?

Sámuel torkából valami bugyborékoló hang tört fel, amit Richard nevetésnek vélt.

- Úrnőnek nincs mit félni Keresőtől.

Hajnaltájt, egy sűrűn benőtt erdő széle felé ereszkedve, Sámuel nyurga karjával előre mutatott.

- Agaden völgye - gurgulázta, és egy gúnyos vigyorral visszanézett. - Úrnő - tette hozzá. A fák között fülledt meleg volt. Richard levetette a köpenyét, és visszagyömöszölte a zsákjába, aztán eltette a lányét is. Sámuel zokszó nélkül figyelte. A lény boldognak tűnt, és az önbizalma is megerősödött az otthoni terepen. Nem akarva magát elárulni, Richard úgy tett, mintha tudná, merre tartanak, holott a sűrű sötétben szinte az orra hegyét sem látta. Hagyta, hogy a kötél vezesse, akár egy vak embert. Sámuel úgy szedte a lábát, mintha verőfényes déli napsütés lenne. Amikor hátranézett, a szemei sárga lámpásként világítottak.

Ahogyan a felkelő nap fénye lassan kezdett átszűrődni a fák között, Richard kezdte kivenni a hatalmas fák körvonalait. A vaskos ágakról moha lógott. A fák között felgyűlt vizes posványból sűrű pára szállt fel, a fekete nyálka feletti homályból szempárok figyelték minden  lépésüket. Richard óvatosan lépdelt a vízből kiálló léggyökerek között. A ködből tompa cuppanások hallatszottak. Az egész az Öreglápra emlékeztette Richardot - az is pont ilyen büdös volt.

- Milyen messze van még?

- Közel - vigyorgott Sámuel.

Richard feszesebbre húzta a kötelet.

- Csak azt tartsd észben, hogy ha bármi balul üt ki, te leszel az első áldozat. A vigyor egy pillanat alatt lefagyott a vértelen ajkakról.

A sárban Richard ugyanazokat a lábnyomokat látta itt is, ott is, mint korábban a hóban. Kahlan még mindig a saját lábán járt. A göcsörtös fák között sötét árnyak követték őket, időnként egymásnak füttyögve és huhogva. Richard enyhe aggodalommal gondolt arra, hogy a hangok tulajdonosai lehettek akár Sámuel-szerű lények is, vagy még rosszabbak is. Egyesek közülük a fák koronáiban közlekedve tartották velük a lépést. Richard minden igyekezete ellenére megborzongott.

Sámuel leszaladt az ösvényről, és megállt egy csomó egymásba gubancolódott gyökér előtt, egy alacsony, széles fa tövében.

- Mire készülsz? - kérdezte Richard, és a kötélnél fogva megállásra kényszerítette. Sámuel gonoszul elvigyorodott.

- Csak figyel!

Felkapott egy jókora fadarabot, olyan vastagot, mint a csuklója, és a fa gyökerei közé hajította. A gyökerek megbolydultak. Mohón elkapták a botot, és egy pillanat alatt körbefonták. A fadarab eltűnt a gyökerek szövevényében. Richard hallotta a reccsenést, amikor darabokra tört. Sámuel gurgulázva nevetett.

Ahogy a nap egyre magasabbra emelkedett, úgy tűnt a völgy egyre sötétebbnek. A fejük felett halott ágak fonódtak össze; időnként ködfoltokon keresztül vezetett az út. Néha Richard egyáltalán nem is látta az ázott kötél másik végén gyalogló Sámuelt. De a zaj egy pillanatra sem szűnt meg: mindenhonnan füttyögés, csettintések, csikorgások és sistergő hangok hallatszottak. Néha a ködből örvénylő pamacsok szakadtak le a láthatatlan lények mozgása nyomán, de az örvények okozóit egyszer sem sikerült megpillantaniuk.

Richard nagyon is jól emlékezett Kahlan szavaira - itt csak a halál vár rájuk. Megpróbálta kiverni a kellemetlen gondolatot a fejéből. A lány azt is mondta, hogy személyesen sosem találkozott a boszorkánnyal, ő is csak a riasztó történeteket hallotta. Akik a völgybe tévedtek, még sosem jutottak ki élve. A lány szerint még egy varázsló sem merészkedne ide. De akkor is, mindezt Kahlan is csak úgy hallotta, ő sem találkozott még Shotával. Talán a történetek túloznak. Richard végigfuttatta tekintetét a környező mocsáron. Ám az is lehet, hogy nem.

Szemből, a fák kusza szövedékén át napfény csillant, és távoli vízcsobogás hangja ütötte meg a Kereső fülét. Minél tovább haladtak, annál világosabb lett. Nemsokára elérték az erdő szegélyét. A fák tövében az ösvény egyszerűen véget ért. Sámuel vidáman karattyolt.

Alattuk mélyen egy napsütötte, zöldellő völgy terült el. Körös-körül gigantikus sziklacsúcsok emelkedtek szinte függőlegesen a magasba. Gazdag őszi színekben pompázó tölgy-, bükk- és juharfák csoportjai között aranyló réteket borzolt a szél. A sötétlő láperdőből kitekintve olyan volt, mintha éjszakából szemlélték volna a nappalt. Mellettük nem messze a meredek szikláról víz zuhogott alá. A víztömeg szinte hang nélkül úszott a levegőben, amíg el nem érte a kristálytiszta kis medencét a szikla tövében. Lentről távoli zúgás és sistergés hallatszott. A levegő tele volt apró vízcseppekkel, melyek parányi gyöngyökként csapódtak le az arcukra.

A kísérő lemutatott a völgybe.

- Úrnő.

Richard bólintott, és intett, hogy induljanak tovább. Sámuel tévedhetetlenül vezette a sűrűn nőtt csalitosok, fák és moha fedte kőtömbök labirintusában, míg elérkeztek egy helyre, amit Richard egyedül sosem talált volna meg: egy kis ösvényhez a sziklák és indák takarásában, közvetlenül a meredély szélén, mely levezetett a sziklafalon a völgybe. Az ösvényen haladva csodálatos kilátás nyílt az egész völgyre, az apró dombok tetejét borító fákra, a dombok között kanyargó patakokra és a hihetetlenül tiszta, kék égre a fejük felett.

A völgy legközepén, a fák között egy lélegzetelállítóan kecses, pompázatos palota állt.

Karcsú, törékeny tornyok nyújtózkodtak az ég felé, köztük leheletnyi, karcsú hidakkal, a sarkokon álló lőtornyok körül kígyózó csigalépcsőkkel. Minden csúcson színes zászlók és lobogók lebegtek vidáman a szélben. Az egész pompázatos kastély mintha arra készült volna, hogy a levegőbe emelkedjen.

Richard egy ideig mozdulni sem tudott a döbbenettől, csak állt, tátott szájjal, mint aki nem hisz a saját szemének. Szerette Szarvasföldet, ahol született, de otthon sem látott semmi ehhez foghatóan szépet. Ez volt a legcsodálatosabb hely, amit eddig életében látott. Ez idáig még csak el sem tudta volna képzelni, hogy létezik ilyen tökéletes szépség, ilyen mértékű harmónia.

A pillanat elmúlt, és Sámuel megindult lefelé az ösvényen, a szikla peremén. Néhol, ahol a fal túl meredekké vált, lépcsőket találtak a kőbe vágva, sok ezernyi lépcsőt, melyek tekeregve, néhol a sziklák alá hatolva, csigavonalban vezettek le a mélybe. Sámuel olyan magabiztossággal ugrált le rajtuk, mint aki már ezredszer jár erre. Láthatóan boldog volt, hogy végre hazaért, az úrnője biztonságot nyújtó otthonába.

A sziklafal tövében egy napsütötte kis földút vezetett a fáktól tarkított dombocskák és zöld mezők felé. Sámuel lelkesen szökdécselve haladt, a maga furcsa dülöngélő járásával, közben magában gurgulázott valamit. Richard néha szorosabbra fogta a gyeplőt, hogy emlékeztesse a lényt: a kötél vége továbbra is az ő kezében van.

Ahogy keresztülhaladtak a völgyön, egy darabig egy kis patakot követve, egyre közelebb és közelebb a palotához, a fák kezdtek körülöttük sűrűsödni. Minden egyes fa gyönyörű példánya volt fajának, és enyhet adó árnyékkal oltalmazott a nap hevétől ösvényt, mezőt. Az út kissé felfelé vezetett. A dombtetőn a fák mintha védelmezően összegyűltek volna valami körül. Richard a lombok takarása mögött látta a kastély tornyait.

Aztán a fák gyűrűjén áthaladva egy csendes, árnyas, természet alkotta kis szentélybe értek. Richard a közelből a moha lepte kövek között csordogáló víz hangját hallotta. Más hang alig hatolt el idáig. Az ágak között homályos sugarakban tört utat a napfény. A levegőben avar és fűillat szállt.

Sámuel kinyújtotta a karját. Richard a körbezárt tisztás közepére nézett. Középen egy sziklatömb állt, a közepéből egy forrás tört fel, hogy aztán egy kis csermely formájában csörgedezzen a zölddel borított kövek között. A szikla szélén a beszűrődő napfényben, fehér ruhás, selymes, barna hajú nő ült, háttal feléjük. Kezét a forrás vizébe lógatta. Még így hátulról is volt benne valami ismerős.

- Úrnő - motyogta Sámuel, az áhítattól üveges tekintettel. Utána máshová mutatott, az út mellé, kicsit közelebb.

- Szép lány.

Richard valóban megpillantotta Kahlant, aki az ösvény mellett állt, furcsa, merev tartásban. Volt valami különös az egészben. Valami mozgott a lány testén. Sámuel hátrafordította sötét foltokkal tarkított fejét, és egyik szürke ujjával a kötélre mutatott. Sárgás szemével a férfira sandított.

- Kereső megígér - morogta mély hangon.

Richard leoldotta a kötelet a lény nyakából, levette a válláról Kahlan zsákját, és letette a földre. Sámuel vértelen ínyét felhúzta, és sziszegve Richardra vicsorgott, azután hirtelen odébb iszkolt, és lekuporodva figyelte az eseményeket.

Richard nagyot nyelt, és kiszáradt torokkal elindult a lány felé. Mikor végre elég közel ért hozzá, megrökönyödve látta meg a lány testén mozgó formákat. Kígyók. Kahlant kígyók vonagló tömege borította tetőtől talpig. Azok, amelyeket a férfi felismert, kivétel nélkül a mérges fajok valamelyikébe tartoztak. Nagy, kövér kígyók fogták körbe a combjait, egyikük a derekát ölelte át szorosan, míg mások, a két oldalt leeresztett karjait fonták körül. A hajában csak úgy nyüzsögtek az apróbb méretű csúszómászók, nyelvükkel bele-belekóstoltak a levegőbe. A nyaka körül is tekergőzött néhány, és a blúza alól is kígyófejek kandikáltak ki a gomblyukak között. Richard szíve dübörgött a mellkasában, küzdött a feltörni készülő pánikkal, miközben egyre közeledett a lány felé. Kahlan alig észrevehetően remegett, az arcán könnyek csorogtak.

- Maradj nyugton! - intette halkan a férfi. - Mindjárt leszedem őket valahogy.

- Ne! - suttogta vissza Kahlan. Rémülettől kitágult szemmel nézett Richardra. - Ha  hozzájuk érsz, vagy megmozdulok, belém marnak.

- Nem lesz semmi baj - próbálta megnyugtatni Richard - ki foglak szabadítani.

- Richard - suttogta könyörgő hangon a lány - én már úgyis halott vagyok. Hagyj itt! Menekülj! Fuss!

A férfi úgy érezte, mintha egy láthatatlan marok fojtogatná. A lány szemében látta, hogy a teljes pánik szélén áll. Próbált minél nyugodtabbnak látszani, hogy ezzel is bátorítsa.

- Nem foglak itt hagyni.

- Kérlek, Richard - suttogta Kahlan rekedten - nekem már túl késő. Fuss!

Egy karcsú, sávozott vipera farkát a lányhaja köré fonta, és leereszkedett az arca elé. A villás nyelv Kahlan felé villant. A lány lehunyta a szemét, és egy újabb kövér könnycsepp gördült végig az arcán. A kígyó eltekergőzött az arca mellett, le a kulcscsontja mellé. A csíkos test eltűnt a blúza alatt. Kahlan halkan megnyikkant, szája széle remegni kezdett: - Meg fogok halni. Már nem tudsz rajtam segíteni. Kérlek, Richard, legalább te menekülj meg! Kérlek! Fuss, amíg még lehet!

Richard attól félt, hogy Kahlan szándékosan megmozdul, hogy a kígyók megmarják. Akkor valóban nem lenne értelme maradnia. Muszáj volt meggyőznie, hogy ezzel nem ér el semmit. Higgadtan a szemébe nézett.

- Nem. Azért jöttem, hogy megtudjam, merre van a szelence. Addig nem megyek sehova, amíg meg nem tudom. Most pedig maradj nyugton!

A kígyó megmozdult a blúza alatt. A lány szeme tágra nyílt. Keményen beleharapott alsó ajkába, a homlokán ráncok szaladtak szét. Richard kiszáradt torokkal nyelt egyet.

- Kahlan, csak tarts ki! Próbálj valami másra koncentrálni!

Richard dühödten lépett a kövön neki még mindig háttal ülő nőhöz. Egy belső hang arra figyelmeztette, hogy ne húzza ki a kardot, de még ha akarta volna, sem lett volna képes visszafogni a haragját, azok után, amit a boszorkány Kahlannal tett. Szürcsögve vette a levegőt összecsikorduló fogai között.

Amikor odaért hozzá, a nő megfordult, és a nevén szólította, egy már-már elfeledett hangon. Richard szíve hirtelen a torkában kezdett verni, amikor a hanghoz tartozó arcot is megpillantotta.

Harmincegyedik fejezet

Az arc az édesanyjáé volt.

Richard úgy állt ott, mint akibe villám csapott. Az egész teste görcsösen megmerevedett. A belsejében tomboló harag visszarettent, majd paránnyá zsugorodott, annyira összeférhetetlen volt a halálos szándék az anyja képével.

- Richard!

A nő szomorúan rámosolygott, és ebben a mosolyban benne volt az összes iránta érzett szeretet és féltés.

Richard elméje vadul kereste a kiutat, hogy találjon valamilyen - bármilyen - magyarázatot az eléje táruló látványra. Ez nem lehetséges, gondolta, ez egyszerűen lehetetlen.

- Anya? - suttogta maga elé.

A jól ismert karok körbezárták, ezernyi emléket bolydítva meg. Richard torka elszorult, a szemébe könnyek szöktek.

- Sssh, Richard - mondta az anyja csitítóan - tudod, nagyon hiányoztál. Az ölelő kezek most a haját simogatták.

- Igen, nagyon hiányoztál.

Richard körül forgott a világ. Hősies harcot vívott a rátörő érzelmekkel. Minden erejével Kahlanra összpontosított. Egyszerűen nem engedhette meg, hogy újra a bolondját járassák vele, nem hagyhatta cserben a lányt. Egyszer már rászedték, az ő hiszékenységének köszönhették, hogy ilyen helyzetbe kerültek. Ez a nő nem az anyja, hanem Shota, a boszorkány. De mi van, ha valamiképpen mégis téved?

- Richard, mi szél hozott ide hozzám?

Richard rátette a kezét a keskeny vállakra, és gyengéden eltolta őt magától. A nő a férfi derekára csúsztatta karaját, és magához szorította. Richard újra és újra elismételte magában, hogy ez a nő nem az anyja, hanem egy boszorkány, ráadásul az a boszorkány, aki tudja, merre van Orden utolsó szelencéje, és neki muszáj megszereznie ezt az információt. De ha ez a nő a boszorkány, akkor miért viselkedik így? És mi van, ha téved? Lehetséges, hogy mégiscsak az anyja áll előtte?

A férfi ujja felemelkedett a sebhelyhez a nő bal szemöldöke felett, és végigfutott az ismerős kis dudorón. Azt a sebet az anyja neki köszönhette. Fakardokkal vívtak, ő és Michael, és Richard éppen akkor ugrott le az ágyról, és suhintott a bátyja felé, amikor anyjuk belépett a szobába. A fakard óriásit csattant a homlokán, és az anyja hangosan felkiáltott a fájdalomtól.

Még amikor az apja nadrágszíjjal megverte, az sem fájt annyira, mint a tudat, hogy megütötte a saját anyját. Aznap este az apja vacsora nélkül parancsolta az ágyba, és ahogyan ott sírdogált a sötétben, az anyja bejött hozzá, leült az ágyára, és megsimogatta a fejét. Richard felült, és bátortalanul megkérdezte, hogy nagyon fáj-e. És akkor az anyja azt felelte, hogy...

- Nem annyira, mint neked - suttogta a fehér ruhás nő.

Richard szemei szélesre nyíltak, a karján hirtelen felállt a szőr.

- Honnan...?

- Richard! - hallott egy figyelmeztető hangot a háta mögül. - Tartsd magad távol tőle!

A hang Zedd hangja volt. A nő két keze közé fogta Richard arcát, de a férfi nem törődött vele. Hátrafordította a fejét, és visszanézett az úton a domb tetejére. A magaslaton Zedd állt, legalábbis úgy tűnt, ő az. Szakasztott úgy nézett ki, mint a varázsló, de hát az előtte álló nő is olyan volt, mint az édesanyja. Zedd csak állt, mereven, és az arcán a már jól ismert, vészjósló kifejezéssel - Richard! - hallatszott ismét a varázsló hangja - hallgass rám, és menj onnan! Most rögtön!

- Kérlek, Richard! - könyörgött az anyja. - Ne hagyj itt! Hát nem ismersz meg? Richard a nő felé fordult.

- De igen. Te vagy Shota.

Richard megmarkolta a nő csuklóját, és leszedte a kezét a derekáról, azután hátrébb lépett. A nő könnyes szemmel nézte, aztán hirtelen a varázsló felé perdült. A kezei a levegőbe emelkedtek. Az ujjai hegyéből egy fülsiketítő csattanással kékes villám robbant elő, és tekergőzött a varázsló felé. Zedd kezei is mozgásba lendültek, fényesen tükröző pajzsot formálva a puszta levegőből. A boszorkány villáma egy dördüléssel lepattant a pajzsról, és egy hatalmas tölgyfába csapott. A fa törzse szilánkokra robbant szét, koronája a földre hanyatlott. A talaj megrendült a Kereső lába alatt.

Zedd támadásba lendült. Mágustűz kelt életre az intése nyomán. A folyékony tűzlabda süvítve szelte át a levegőt.

- Ne! - ordította Richard.

A tűzgolyó nyomán a tisztás árnyai semmivé foszlottak, minden vakító kékessárga fényben úszott. Richardnak tennie kellett valamit. Shota volt az egyetlen, aki tudta, merre van a hiányzó szelence. Ő volt az egyetlen reményük, hogy Rahlt legyőzhessék.

A boszorka mozdulatlanul állt. A tűzgömb bömbölve közeledett felé, közben egyre nagyobbra dagadt.

- Nem! - kiáltotta Richard, és a nő elé lépve előrántotta az Igazság Kardját.

Egyik kezével megragadta a markolatot, a másikkal a penge végét, és a kardot vízszintesen maga elé tartotta, mint valami pajzsot.

A mágia ereje végigszáguldott izmain. A harag szétáradt a testében. Aztán már nem volt ideje másra, a tűzlabda odaért. A lángok zúgása minden más hangot elnyomott. Richard elfordította az arcát, vett egy utolsó nagy levegőt, és összeszorította a fogát. Felkészült a halálra, de nem volt más választása. A boszorkány volt az egyetlen esélyük. Nem hagyhatta meghalni.

A testébe csapódó tűzlabda hátrébb lódította. A lángok átcsaptak a feje felett. Érezte a mindent elöntő forróságot. A fény még csukott szemmel is vakító volt. A mágikus tűz  bömbölve csapott össze a kard erejével.

Azután csend lett. Richard kinyitotta a szemét. A tűznek nyoma sem volt, de a varázsló sem vesztegette az idejét. Éppen egy maréknyi varázsport szórt a szélbe. Az apró szemcsék csillogó felhőként közeledtek. Richard valami mozgást látott a szeme sarkából. A boszorkány is port szórt a levegőbe. Shota porfelhőjében jeges kristályok képződtek. Szembetalálkozva a csillogó szemcsékkel kioltották Zedd varázslatát, aztán a mágus testének csapódtak. Zedd mozdulatlanná dermedt, egyik keze a levegőbe mutatott.

- Zedd!

Nem jött válasz. Richard a boszorkány felé fordult. Már nem hasonlított az anyjára. Shota vékony, gézszerűen légies anyagból készült ruhát viselt. A ruha felületén a szürke ezernyi árnyalata váltakozott, ahogy a laza szövet hullámzott a szellőben. A nő haja dús, barna hullámokban omlott hófehér vállára. Mandulavágású szemek ragyogtak a Keresőre. A boszorkány szépsége méltó volt a kecses kastélyhoz, az egész csodálatos völgyhöz. Richardnak szinte elakadt a lélegzete. Egyedül a kardból áradó harag mentette meg attól, hogy ott helyben belehabarodjon.

- Én hősöm! - szólalt meg a nő.

A hangja immáron nem az anyjáé volt, hanem tiszta, dallamos és selymesen könnyed. A telt ajkak ravasz mosolyra húzódtak.

- Természetesen teljesen felesleges volt, ám a szándék a fontos. Le vagyok nyűgözve.

- És most ki vagy? Egy újabb vízió? Vagy ezúttal az igazi Shotával állok szemben? Richard szinte magán kívül volt a dühtől. Pontosan tudta, hogy a harag nagy részéért a kard a felelős, mégis úgy döntött, hogy nem rakja el a fegyvert.

A boszorka mosolya kiszélesedett.

- Azok a ruhák téged jelentenek? - kérdezte kacéran. - Vagy csak egy ideig viseled őket, hogy a céljaidat szolgálják?

- Akkor most mi a célod azzal az alakkal, ahogyan megjelensz előttem? A nő felvonta a szemöldökét.

- Hát, hogy a kedvedre tegyek, Richard. Ennyi az egész.

- Egy illúzióval?!

- Nem - felelte a boszorkány valamivel szelídebben. - Ebben nincs semmi káprázat. Egyszerűen csak így nézek ki, legalábbis legtöbbször. Ez a valóság.

Richard tudomást sem véve a válaszról, a karddal a domb felé mutatott.

- Mit műveltél Zeddel?

Shota vállat vont, és egy szerény mosollyal elfordította a fejét.

- Mindössze magamat védtem tőle. Nincs semmi baja. Legalábbis egyelőre. - A csillogó tekintet megkeményedett. Majd később megölöm, ha túl leszünk ezen a beszélgetésen. A férfi szorosabbra fogta a kardot.

- És Kahlan?

Shota a lányra nézett, aki remegő szájjal, falfehéren, de mozdulatlanul állt, csak a tekintetével követte a boszorkány minden mozdulatát. Richard tudta, hogy Kahlan még a kígyóknál is jobban tart ettől a nőtől. Shota összeráncolta a homlokát, aztán újból felvette az iménti tartózkodó mosolyát.

- Az Inkvizítor egy rettentően veszedelmes nőszemély. - A boszorka szemében tükröződő bölcsesség meghazudtolta látszólagos korát. - Még veszélyesebb, mint ahogy azt ő maga hiszi. Meg kellett magamat védenem tőle.

Shota ismét vállat vont, és közben ügyesen elkapta a szellőben lebegő ruha egy csücskét. A ruha leereszkedett, mintha elvágták volna a szelet.

- Úgyhogy ezt tettem vele, hogy nyugton maradjon. Ha megmozdul, a kígyók belémarnak. Ha nem, nem fogják bántania. - Shota egy pillanatra eltöprengett. -Aztán majd őt is megölöm - jelentette ki. A hangja túlságosan is kellemes és selymes volt ezekhez a szavakhoz.

Richard fontolóra vette, hogy lefejezi a nőt a karddal. A belsejében tomboló harag ezt követelte, egyre hangosabban. Magában elképzelte a jelenetet, és remélte, hogy a boszorka most is olvas a gondolataiban. Azután egy kicsit visszafogta a dühöt, de csak annyira, hogy bármikor készenlétben álljon.

- És én? Tőlem nem félsz?

Shota felkacagott, aztán a férfira mosolygott. Az ujjait a szája elé kapta, talán a jókedvét leplezendő.

- Egy Keresőtől? Nem, aligha. Richard alig tudta magát türtőztetni.

- Pedig talán jobban tennéd.

- Talán. Normális körülmények között esetleg. De az idők változnak. Különben miért is jöttél volna ide? Hogy megölj? Hiszen éppen most mentetted meg az életemet.

A boszorka feddő pillantást vetett rá, mintha azt mondaná vele, hogy szégyellhetné magát, amiért ilyen ostobaságokat beszél, azután lassan, megfontoltan körbesétált a férfi körül. Richard vele fordult, és a kardot mindig közte és a nő között tartotta, de Shotát ez láthatóan a legkevésbé sem zavarta.

- Különös időket élünk, és a különös idők különös szövetségek kötését követelik meg, Richard. Csak az igazi hatalommal bírók láthatják ezt be még idejében.

Shota megállt, karba tette a kezét, elgondolkozva végigmérte a férfit.

- Én hősöm! Nem is emlékszem, mikor tette utoljára egy férfi kockára az életét, hogy megmentsen! - Kissé közelebb hajolt Richardhoz. - Rendkívül lovagias cselekedet volt. Komolyan mondom.

A boszorkány átkarolta a férfi derekát. Richard szerette volna megállítani, de valahogy mégsem tette.

- Csak ne bízd el magad! Megvolt rá az okom.

Richardot a boszorka könnyed csevegése teljesen összezavarta, ugyanakkor őrjítően vonzónak találta a nőt. Ám tudta, nincsen semmi oka vonzódni hozzá, hiszen éppen az imént hangzott el, egyenest a boszorkány szájából, hogy meg akarja ölni a két legjobb barátját, és Kahlan szavait figyelembe véve, valószínűleg egyáltalán nem viccből mondta. És ami még rosszabb, a kard mindvégig a kezében volt, de a fegyver sem védte meg. Hirtelen rájött, hogy a boszorkány még a kardban levő mágiára is hatással van. Úgy érezte magát, mint a fuldokló, aki a legnagyobb meglepetésére azon kapja magát, hogy élvezi a dolgot.

A nő mosolya még ragyogóbbá vált, mandulaszemei szikrázták.

- Ahogy már mondtam, csak a hatalommal rendelkezők elég bölcsek hozzá, hogy megkössék a szükséges szövetségeket. A mágus nem volt elég bölcs: megpróbált megölni. Kahlan sem elég bölcs, ő is megölne, ha módja lenne rá. Még csak nem is akart ide eljönni. Egyedül te voltál elég belátó, hogy rájöjj: nincs más választásod, mint velem szövetkezni.

Richard most már azért küzdött, hogy valahogyan fenntartsa magában a haragot. Egyedül ez védhette meg a nővel szemben.

- Nem kötök egyezséget azokkal, akik meg akarják gyilkolni a barátaimat!

- Még akkor sem, ha ők próbáltak először engem megölni? Már magamat megvédeni sincs jogom? Adjam meg magamat, csak mert a te barátaid készülnek megölni? Richard - csóválta a fejét szomorú mosollyal a boszorka - gondolj bele, mit kívánsz tőlem! Próbáld egy kicsit az én szememmel nézni a dolgokat.

Richard eltöprengett a hallottakon, de nem szólt semmit. A boszorka játékosan megpaskolta a derekát.

- Te viszont nagyon lovagiasan viselkedtél. Hősöm, kevesen vállalkoznának ilyen tettre! Az életedet kockáztattad értem, egy boszorkányért. Jó tett helyébe jót várj! Kiérdemelted, hogy teljesítsem egy kívánságod. Bánni is legyen a vágyad, csak egy szavadba kerül, és én teljesítem. - Szabad kezével tett egy íves mozdulatot a levegőben. - Akármit. A szavamat adom rá.

Richard mondani készült valamit, de a nő gyengéden az ajkához tette az ujját. A boszorka a férfihoz simult. A nő feszes testéből áradó forróság átsütött a vékony anyagon.

- Ne rombold le a rólad kialakított képemet azzal, hogy elhamarkodottam választasz. Bármit megadhatok neked. Ne vesztegesd el a kívánságot feleslegesen, inkább alaposan gondold át! Fontos döntés előtt állsz, talán ez lesz életedben a legfontosabb, és nem véletlenül ajánlottam fel neked a lehetőséget. Ha elkapkodod, az a halálodat is jelentheti.

Richardban forrt a harag, annak ellenére, hogy rendkívül vonzónak találta a nőt.

- Nincs rá szükségem, hogy átgondoljam. Azt akarom, hogy ne öld meg a barátaimat. Hogy engedd őket sértetlenül elmenni innen.

Shota sóhajtott.

- Attól tartok, ez egy kicsit bonyolultabbá teszi a dolgokat.

- Igen? Ezek szerint a szavad semmit sem ér?

A boszorka szemrehányó tekintetet vetett rá. A hangjába némi szigorúság vegyült.

- A szavamat mindig megtartom, történjék bármi. Egyszerűen csak azt akarom, hogy te is lásd, hogy miért bonyolítaná ez a kívánság a helyzetünket. Azért jöttél ide, hogy választ kapj egy létfontosságú kérdésre. Én pedig felajánlottam, hogy teljesítem egy kívánságod. Mindössze csak kérdezned kell, és megkapod rá a válaszodat. Vagy nem ez az, amit valóban szeretnél? Tedd fel magadnak a kérdést, hogy mi a fontosabb! Hányan fognak meghalni, ha nem tudod teljesíteni a feladatodat?

A boszorka újból átkarolta a férfit, arcára visszatért az iménti ragyogó mosoly: - Richard, a kard csak összezavar. A benne rejlő mágia megpróbálja befolyásolni a döntésedet. Tedd el, és gondold végig újra! Bölcsebb lenne, ha hallgatnál a tanácsomra. Jó okom van rá, hogy ezt mondjam.

Richard dühösen visszalökte a kardot a hüvelyébe, csak hogy megmutassa, ezzel nem változik semmi. Visszanézett Zeddre, aki továbbra is mozdulatlanná dermedve állt, aztán Kahlan felé fordította a fejét. A lány testén változatlanul nyüzsögtek a kígyók. Elszorult a szíve, amikor a tekintetük találkozott. Pontosan tudta, hogy Kahlan azt mondaná, válassza inkább a szelencét. Visszafordult Shotához - nem bírta tovább nézni a lány szenvedését. Elszántan a boszorkány szemébe nézett.

- Eltettem a kardot, Shota, de ez nem változtat semmin. A választ úgyis megkapom, hiszen a te életed is azon múlik, hogy megtalálom-e a szelencét. Ezt gyakorlatilag már be is ismerted. Nem fogom elpazarolni a kívánságomat. Akkor pazarolnám el, ha egy olyan kérdést tennék fel, amire mindenképpen válaszolni fogsz, és közben feláldoznám a barátaim életét.

Shota ősöreg szemekkel nézett rá.

- Drága Richard! - susogta. - Egy Keresőnek szüksége van a haragra, de ne engedd, hogy kiszorítsa a józan észt a gondolataid közül! Ne ítéld el mások cselekedeteit, amelyeket nem érthetsz! Nem minden az, aminek látszik. Lehet, hogy mindez a te védelmedben történik.

Shota keze lassan végigcirógatta az arcát. A mozdulat ismét az anyjára emlékeztette a Keresőt. A boszorka gyengédsége megnyugtatta, egyszersmind el is szomorította. Abban a pillanatban megszűnt félni a nőtől.

- Kérlek, Shota - suttogta - hallottad a kívánságom. Add meg, amit kértem!

- A kívánságod, drága Richard, parancs - suttogta a boszorkány szomorúan. A Kereső Kahlan felé nézett. A kígyók továbbra is rajta voltak.

- Shota, megígérted.

- Azt ígértem, hogy nem ölöm meg, és szabadon elmehet. Amikor te elmész, ő is veled mehet, nem fogom megölni. De továbbra is veszélyt jelent rám nézve. Ha nyugton marad, a kígyók nem fogják bántani.

- Azt mondtad, Kahlan meg akart volna ölni. Ez nem igaz, azért vezetett el ide, hogy a segítségedet kérje, velem együtt. És te meg akartad ölni, annak ellenére, hogy soha nem ártott neked. Most meg ezt teszed vele...

- Richard - vágott közbe a boszorka, és elgondolkodva dörzsölte az állát - amikor idejöttél, gonosznak hittél, nem igaz? Bár nem ismertél, készen álltál rá, hogy ha kell, bántalmazzál, az alapján, amit a fejedbe vettél. A hiedelmedet arra alapoztad, amit másoktól hallottál. - Shota hangjában nyoma sem volt rossz szándéknak. - Az ilyen történeteket azok terjesztik, akik irigykednek valamiért, vagy félnek valamitől. Azt is mondják, hogy nem szabad tüzet gyújtani, és akik mégis megteszik, azok a gonoszt szolgálják. És attól, hogy az emberek ezt mondják, mindez automatikusan igazzá is válik? Sokan mondanák, hogy az öreg varázsló gonosz, és emberek halnak meg miatta. Ez is igaz lenne? Néhány sárember azt mondja, a halált hoztad a falujukba. Attól, hogy a bolondok ezt mondják, vajon igaz lesz-e?

- És miféle ember akarja magát a rég halott édesanyámnak kiadni? - kérdezte Richard keserűen.

Shota ezúttal valóban megbántódott.

- Hát nem szereted az édesanyádat?

- Persze, hogy szeretem.

- Ki tudna annál nagyobb ajándékot adni, mint ha visszahozza halott szeretteinket? Hát nem örültél, amikor megláttad? És kértem én bármit is cserébe? Követeltem-e, hogy megháláld? Egy percre adhattam neked egy tiszta és csodálatos ajándékot, újra átélhetted az édesanyád szeretetét, és a saját, iránta érzett szeretetedet, olyan áldozat árán, amelyről neked fogalmad sem lehet, és te ebben is csak a gonosz szándékot látod? Cserébe pedig levágnád a fejemet azzal a karddal?

Richard nagyot nyelt, de nem felelt. A boszorkány szavai váratlanul érintették. Hirtelen jött szégyenében elfordította a tekintetét.

- Ennyire átjárta az elmédet a sok mérgezett, gyűlölködő szó? Mások félelmei? Én csak annyit kérek, hogy a tetteim alapján ítélkezz felettem, az alapján, amit a saját két szemeddel látsz, ne pedig mások történetei után. Richard, ne légy te is az ostobák tudatlan seregének önkéntese!

Saját elveit visszahallva a boszorkány szájából, Richard szóhoz sem jutott.

- Nézz csak körül - Shota körbemutatott a völgyön. - Hát gonosz hely ez? Visszataszító?

- Ez a legcsodálatosabb hely, ahol valaha is jártam - ismerte el Richard halkan. - De ez még nem bizonyít semmit. És mi van az erdővel, ott? - bökött a völgyet körülvevő láp felé.

Shota felpillantott.

- Gondolj arra az erdőre, mint a várárkomra! - mosolygott büszkén. - Távol tartja a bolondokat, akik ártani akarnak nekem.

Richard a legfogósabb kérdést tartogatta utoljára.

- És vele mi van? - mutatott az árnyak közé, ahol Sámuel kuporgott, izzó, sárga szemekkel figyelve őket.

- Sámuel, gyere ide! - szólalt meg a boszorka, de nem vette le a tekintetét Richard arcáról. Hangjába szánalom vegyült.

A visszataszító kis lény végigszánkázott a füvön az úrnője lábaihoz. Hozzádörgölőzött a boszorkányhoz, és furcsa torokhangon gurgulázott. Sámuel szemei megakadtak a kardon, és ott is maradtak. A nő lenyúlt hozzá, és szeretetteljesen megsimogatta a lény hamuszürke fejét. Shota bátran a Keresőre mosolygott.

- Azt hiszem, eljött az ideje a hivatalos bemutatkozásnak. Richard, engedd meg, hogy bemutassam az elődödet. Az egykori Keresőt.

Richard képtelen volt megszólalni, csak döbbenten bámulta a kísérőt.

- Enyim kard! Adde!

Sámuel kinyújtotta az egyik kezét. Shota, anélkül, hogy levette volna a szemét Richardról, a nevén szólította, figyelmeztetően. A kis lény azonnal visszarántotta a kezét, és ismét az úrnőjéhez bújt.

- Enyim kard! - panaszkodott halkan magában.

- Mitől lett ilyen? - kérdezte Richard, magában rettegve a választól.

Shota felvonta a szemöldökét, és a férfi arcát tanulmányozta. Szomorkás mosolya visszatért.

- Neked tényleg fogalmad sincs, igaz? A mágia miatt. A varázsló nem is figyelmeztetett? Richard a fejét ingatta. Még mindig nem jutott szóhoz. Olyan érzése támadt, mintha a nyelve a szájpadlásához nőtt volna.

- Ez esetben azt tanácsolom, hogy beszélgess el vele ez ügyben!

- Úgy érted, a kard velem is ezt fogja tenni? - préselte ki magából a kérdést. A boszorka nagyot sóhajtott.

- Sajnálom, Richard, de erre nem tudok válaszolni. A képességeim egyike lehetővé teszi, hogy betekintést nyerjek az idő folyamába, ahogyan az események a jövő irányába áramlanak. De a kard olyanfajta mágia, amelyet nem láthatok, mert varázslók hozták létre. A varázslók mágiájára nézve vak vagyok. Egyszerűen nem látom, hogyan hat a jövőre. Sámuel volt előtted az utolsó Kereső. Sok évvel ezelőtt vetődött ide, kétségbeejtő állapotban. Nem tudtam rajta segíteni, de szánalomból befogadtam. Aztán egy nap eljött ide az öreg varázsló, és elvitte a kardot.

Shota jelentőségteljesen Richardra pillantott.

- Meglehetősen kellemetlen élmény volt. Mindkettőnk számára. Be kell vallanom, hogy a mai napig nem igazán barátilag viszonyulok a vén mágushoz.

A nő arca ismét ellágyult.

- Szegény Sámuel még ma is a sajátjának tekinti az Igazság Kardját. De én tisztában vagyok a helyzettel. A kard és a benne rejlő mágia, ősidők óta a varázslók felügyelete alatt áll. Az egyes Keresők csak egy meghatározott időre jelöltetnek ki a kard birtoklására.

Richard emlékezett rá, hogy Zedd egyszer elmesélte, hogyan vette vissza a kardot egy hamis Keresőtől, kihasználva, hogy egy boszorkány behálózta. Sámuel volt az a Kereső, és Shota volt az a boszorkány. Kahlan tévedett: mégis létezik legalább egy mágus, aki bemerészkedne az Agaden-völgybe.

- Talán azért vált ilyenné, mert nem volt igazi Kereső - nyögte ki Richard, leginkább a saját megnyugtatására. A nyelve még mindig nehezen akart mozdulni.

A boszorka arca valódi aggodalmat tükrözött.

- Talán. Egyszerűen nem tudom.

- Biztos, hogy így van - suttogta Richard. - Máskülönben Zedd figyelmeztetett volna. Ő a barátom.

Shota komolyan nézett fel rá.

- Richard, itt a barátságnál nagyságrendekkel fontosabb dolgok forognak kockán. Zedd ezzel pontosan tisztában van, mint ahogy te is, hiszen az ő élete árán is meghoztad a döntésedet, amikor muszáj volt.

Richard felnézett Zeddre. Mennyire szerette volna mindezt megbeszélni vele! Annyira nagy szüksége volt most rá. Tényleg igaz lehet? Tényleg ilyen könnyedén, gondolkodás nélkül odadobná a varázsló életét a szelencéért cserébe?

- Shota, azt ígérted, szabadon engeded! A boszorka az arcát figyelte.

- Sajnálom, Richard.

Shota a varázsló felé intett a levegőben. Zedd alakja elmosódott, aztán semmivé foszlott.

- Csak egy apró kis csalás volt, egy bemutató. Zedd valójában nem volt itt. Richardnak minden oka meglett volna, hogy dühbe guruljon, de nem érzett magában haragot, csak csalódást, hogy Zedd nem lehet itt vele, és persze a boszorkány trükkje is rosszul esett. Aztán hirtelen elöntötte a félelem jeges hulláma.

- És az ott valóban Kahlan? Vagy már régen megölted, és az csak egy illúzió, egy újabb trükk? Egy „bemutató"?

Shota mellkasa felemelkedett, aztán visszaereszkedett, ahogy egy nagyot sóhajtott.

- Attól tartok, a lány nagyon is valódi - sóhajtotta. - Ez itt a gond.

A boszorka belekarolt Richardba, és Kahlan elé vezette. Sámuel követte őket, és megállt mellettük. A lény karja olyan hosszúra nyúlt, hogy miközben ő kiegyenesedve állt, ujjaival szórakozottan mintákat rajzolgatott a porba.

Shota elgondolkodva nézett a lányra, mintha valami problémán töprengene. Richard egyetlen gondolata az volt, hogy hogyan szabadíthatná meg a kígyóktól. A boszorka barátságos szavai ellenére Kahlan továbbra is láthatóan rettegett valamitől, és nem csak a kígyóktól. A tekintete folyton Shotát követte, mint ahogy a csapdába esett állat is a csapdát állító embert figyeli, nem magát a csapdát. A boszorka mélyen a lány szemébe nézett, miközben a Keresőhöz szólt.

- Richard, el tudnád őt pusztítani, ha muszáj lenne? Ha veszélyt jelentene a küldetésedre, meg tudnád őt ölni? Ha mindenki élete ezen múlna? Az igazat mondd!

A boszorka könnyed hangvétele ellenére a szavak jeges tőrként hasítottak Richardba. A férfi belenézett Kahlan nagyra nyílt szemébe, aztán a mellette álló boszorkányhoz fordult.

- Ő a vezetőm. Szükségem van rá - mondta egyszerűen. Hatalmas mandulaszemek néztek fel rá.

- Nem ezt kérdeztem, Kereső!

Richard nem szólt semmit, és igyekezett az arckifejezésével is leplezni a gondolatait. Shota szánakozón rámosolygott.

- Ahogy gondoltam. Ezért követtél el hibát azzal a kívánsággal.

- Nem követtem el hibát! - tiltakozott a Kereső. - Ha mást kívánok, megölted volna! Shota eltökélten bólintott.

- Igen, valóban megöltem volna. Zedd illúziója próbatétel volt. Kiálltad a próbát, így  kaptál tőlem jutalmul egy kívánságot. A célom nem az volt vele, hogy teljesítsem a vágyaidat, hanem, hogy elvégezzek helyetted egy kegyetlen feladatot, amire magadnak nem lenne bátorságod. Ez volt a második próbatétel. És ezen a próbán elbuktál, kedvesem. Én betartom a szavam, és megkapod, amit kívántál. Ez volt a hiba, amit elkövettél: hagynod kellett volna, hogy megöljem helyetted.

- Megőrültél? Először azt mondod nekem, hogy nem vagy gonosz, és a tetteid után kell megítéljelek, aztán most kimutatod a fogad fehérjét, és azt mondod, hagynom kellett volna, hogy megöld Kahlant! És miért? Valamiféle képzelt fenyegetés miatt! Sohasem fenyegetett semmivel, és nem is fog! Egyetlen vágya, hogy Darken Rahlt megfékezzük. Mint ahogy nekem, vagy neked!

Shota türelmesen kivárta, amíg befejezte. A szemébe ismét az a kortalan fény költözött.

- Úgy látom, nem figyeltél, amikor figyelmeztettelek, hogy nem minden az, aminek látszik. Hogy esetleg a te érdekedben teszek így. Most megint túl gyorsan ítélsz, anélkül, hogy ismernéd a tényeket.

- Kahlan a barátom. Ez az egyetlen tény, ami számít.

Shota vett egy nagy levegőt, mintha egy gyereknek akarna valamit megtanítani, amihez nagy türelemre lesz szüksége. A boszorkány arcára nézve Richard hirtelen egészen ostobának érezte magát.

- Richard, hallgass ide! Darken Rahl működésbe hozta Orden szelencéit. Ha sikerrel jár, akkor soha többé nem lesz senki, aki megállíthatná. Rengetegen fognak elpusztulni. Te is. Én is. A saját érdekem is azt diktálja, hogy segítsek neked, mert te vagy az egyetlen, akinek van esélye ezt megakadályozni. Hogy hogyan, vagy miért, azt nem tudom. Egyszerűen csak látom az erők áramlásában. Egyedül neked van esélyed. Ám ez nem jelenti azt, hogy sikerrel fogsz járni - ez csupán egy lehetőség. Akármilyen parányi ez az esély, akkor is benned rejlik. Azt is tudnod kell, hogy bizonyos erők kudarcra ítélhetnek, még mielőtt megpróbálhatnád ezt a lehetőséget kihasználni. A vén varázslónak nincs meg a hatalma, hogy Rahlt legyőzhesse - ezért adta neked a kardot. Nekem sincs hatalmam Rahlt legyőzni, de hatalmamban áll, hogy neked segítsek. Ez az egyetlen vágyam. Ha neked segítek, azzal magamon is segítek. Nem akarok meghalni. De ha Rahl győz, akkor meg fogok.

- Ezzel mind tisztában vagyok. Pontosan ezért mondtam, hogy anélkül is válaszolni fogsz a kérdésemre, hogy felhasználnám rá a kívánságomat.

- De vannak még dolgok, amikről én tudok, te viszont nem.

A nő gyönyörű arcán olyan szomorúság látszott, hogy Richard szíve belesajdult. A szemeiben ugyanaz a tűz lobogott, mint Kahlanéban, az értelem tiszta lángja. Richard érezte, hogy a boszorka valóban segíteni szeretne. Hirtelen félni kezdett attól, amit hallani fog. Megértette, hogy Shota nem akar neki ártani, egyszerűen csak az igazat mondja. Meglátta, hogy Sámuel a kardot bámulja, és rájött, hogy a keze a markolatot szorítja, és hogy az Igazság szó betűi a tenyerébe vájnak.

- Shota, áruld el, mit tudsz még?

- Kezdjük a könnyebbikkel - sóhajtott Shota. - Emlékszel, hogyan fékezted meg a varázslótüzet? Gyakorold a mozdulatot! Jó okkal választottam azt a próbatételt. Eljön az idő, hogy Zedd maga fog rád tűzlabdát dobni. Csak legközelebb a tűz is valódi lesz. Az idő folyama nem árulja el, hogy ki lesz a győztes, csak annyit, hogy lesz esélyed győzedelmeskedni.

Richard szeme tágra nyílt.

- Ezt nem hiszem! Ez nem lehet igaz...

- Éppoly igaz - vágott a szavába Shota - mint az, hogy egykoron egy apa egy fogat adott a fiának, egy titkos könyv őrzőjének, bizonyságul, hogy hogyan került hozzá.

Ez aztán a velejéig megrázta Richardot.

- És, mielőtt még rákérdeznél, nem tudom, ki az őrző. - A nő izzó szemei a veséjébe láttak.

- Őt neked, magadnak kell megtalálnod.

Richard alig kapott levegőt, alig bírta magát rávenni, hogy feltegye a következő kérdést.

- Ha ez volt a könnyebbik; akkor mi lehet a nehezebb?

A nő vörösesbarna haja leomlott a válláról, ahogy a tekintetét a Keresőről Kahlan felé fordította, aki kővé dermedve állt a nyüzsgő kígyók sokasága alatt.

- Én tudom, kicsoda Kahlan valójában, és hogy veszélyt jelent rám... - A boszorkány hangja elhalkult. - Te viszont nyilvánvalóan nem tudod, ki is ő, különben valószínűleg nem lennél mellette. Kahlan hatalommal bír, mágikus erővel.

- Ennyit én is tudok - vetette közbe Richard óvatosan. Shota a megfelelő szavakat kereste.

- Richard, én egy boszorkány vagyok. Ahogy már említettem, hatalmamban áll meglátni a jövőt. Ez az egyik oka, hogy azok a bolondok félnek tőlem.

A nő közelebb húzódott, kényelmetlenül közel. A lehelete rózsaillatú volt.

- Kérlek, Richard, te nem vagy ostoba. Nem félhetsz tőlem olyan dolgok miatt, amik nem függnek az én akaratomtól! Látom a jövőt, de befolyásolni, megváltoztatni nem vagyok képes. És az, hogy látom, nem jelenti azt, hogy örömömet lelem benne. Ha bölcs vagy, ezt inkább megpróbálod a saját hasznodra fordítani, és nem harcolni ellene.

- És mi az, amit látsz, Shota? - suttogta Richard.

A nő szeme lélegzetelállítóan megvillant, ám a hangjába acélos él költözött.

- Kahlan egy hatalom birtokosa, és ha nem ölöd meg, akkor ellened fogja fordítani. Shota gondosan figyelte a férfi reakcióját.

- Ehhez abszolút semmi kétség nem férhet. A kardod megvédhet a varázslótűztől, de az ő érintésével szemben védtelen vagy.

Richard úgy érezte, mintha a szavak egyenesen a szívébe fúródtak volna.

- Nem - suttogta Kahlan.

Mindketten Kahlanra néztek. Shota szavainak hallatán mély barázdákat vésett az arcára a fájdalom.

- Soha! Shota, esküszöm, hogy sosem lennék erre képes!

Az arcán könnyek csorogtak. Shota odalépett hozzá, átnyúlt a tekergőző kígyók között, és gyengéden megsimogatta.

- Ha nem ölnek meg, gyermekem, attól tartok, mégis megteszed.

Egy kövér könnycsepp gördült le a lány arcán. Shota óvatosan letörölte az ujjával. A hangjában szánalom csendült.

- Egyszer már majdnem meg is tetted. Egyetlen hajszál választott el tőle. Így történt, nem igaz? Mondd csak el! Mondd el, hogy lássa, igazat beszélek!

Kahlan zöld szemei a férfira vándoroltak. Ahogy a tekintetük találkozott, Richard visszaemlékezett a három alkalomra, amikor Kahlan megérintette, miközben a kezében volt a kard. A fegyver mágiája minden alkalommal figyelmeztetően megmoccant. Legutóbb, a Sáremberek falujában, mikor az árnyak megjelentek, a mágia olyan hevesen reagált a lány érintésére, hogy Richard majdnem keresztüldöfte, mielőtt még felismerte volna. Kahlan szemöldöke összeszaladt, nem tudott tovább a férfi szemébe nézni. Az ajkába harapott, és halkan nyöszörögni kezdett. Richard szíve elszorult.

- Kahlan, igaz ez? Tényleg egy hajszálon múlt, hogy nem fordítottad ellenem a hatalmadat, ahogyan Shota mondja?

Kahlan arca ijesztően elsápadt. Hangosan, fájdalmasan felnyögött. Lehunyta a szemét és a torkából egy éles, gyötrődő sikoly tört fel.

- Kérlek, Shota! Ölj meg! Muszáj! Megesküdtem, hogy megvédem Richardot, és segítek megfékezni Rahlt. Kérlek! - Kahlan fuldoklott a zokogástól. - Nincs más megoldás. Muszáj megölnöd!

- Nem tehetem - suttogott Shota. - Köt a szavam és az az ostoba kívánság.

Richardnak a szíve szakadt meg, hogy így látta a lányt, könyörögni a halálért. A torka elszorult, még levegőt is alig kapott.

Kahlan hirtelen felkiáltott, és az égnek emelte a két karját, hogy a kígyók belémarjanak. Richard megpróbálta megakadályozni, ám a kígyók hirtelen eltűntek. Kahlan felemelt karjain nyoma sem volt a hüllőknek.

- Sajnálom, Kahlan. Ha hagytam volna, hogy megmarjanak, megszegtem volna a szavamat.

Kahlan térdre rogyott, és arcát a fűbe temetve zokogott. Ujjai a földet markolászták.

- Annyira sajnálom, Richard! - hüppögte. A keze először egy fűcsomót tépkedett, aztán a férfi nadrágszárát. - Kérlek, Richard, kérlek! Esküt tettem, hogy megvédelek. Máris annyian  elpusztultak. Fogd a kardot, és ölj meg! Kérlek, Richard, ölj meg! Muszáj!

- Kahlan... Hogyan tudnálak... - Richard nem volt képes többet mondani.

- Richard - mondta a boszorkány, maga is könnyekkel küszködve - ha nem ölöd meg, akkor ellened fordítja a hatalmát, mielőtt még Rahl kinyitná a szelencéket. Ehhez semmi kétség nem férhet. Semmi! Nincs erő, ami ezt meg tudná változtatni, amíg Kahlan él. Én a szavamat adtam - nem ölhetem meg. Neked kell megtenned!

- Nem! - kiáltotta Richard.

Kahlan gyötrődve felkiáltott, és előhúzta a kését. Ahogy felemelte a pengét, készen arra, hogy magába döfje, Richard megmarkolta a csuklóját.

- Kérlek, Richard! - zokogta Kahlan, és átkarolta a férfi lábát. - Te ezt nem értheted! Muszáj! Ha életben maradok, egyedül én leszek felelős Rahl tetteiért! Mindenért, ami történni fog!

Richard a csuklójánál fogva felemelte, és magához szorította a lányt. A másik kezét, benne késsel, a háta mögé szorította, hogy ne tudja maga ellen fordítani. Dühösen nézett Shotára, aki leengedett karokkal állt, és kettejüket figyelte. Lehetséges lenne mind ez? Igaz lehet? Richard már azt kívánta, bárcsak hallgatott volna Kahlanra, és sosem jöttek volna el ide.

Lazított a szorításán, amikor Kahlan kiáltásából rájött, hogy már fájdalmat okoz vele. A keze reszketett. Kábultan arra gondolt, engedje-e, hogy a lány megölje magát.

- Richard, könyörgök! - mondta Shota, könnyekkel a szemében. - Gyűlölj, ha akarsz, azért, amit tettem, de azért ne, hogy elmondtam neked az igazságot!

- Az igazságot, ahogyan te látod, Shota! De lehet, hogy nem azt az igazságot, ami valóban megtörténik. Nem ölhetem meg Kahlant, csak mert te azt mondod!

Shota szomorúan bólintott, és könnyes tekintetét a férfira emelte. A hangja, amikor megszólalt, alig volt több elhaló suttogásnál.

- Miléna királynőnél van az utolsó szelence. De figyelmeztetlek: már nem sokáig lesz nála. Már ha elhiszed az igazságot, ahogyan én látom.

Ezzel Sámuelhez fordult.

- Sámuel - mondta gyengéden - vezesd ki őket a völgyből! Ne vegyél el tőlük semmit, ami az övék! Nagyon csalódott leszek, ha megszeged a parancsomat. És ez az Igazság Kardjára is vonatkozik!

Richard látta, hogy könnyek peregnek az arcán, amint hátat fordít nekik, és elindul az úton. Egy pillanatra még megállt, csodaszép vörösesbarna haja a háta közepét seperte. A fejét felemelte, de már nem nézett vissza.

- Ha ennek vége - szólt vissza, az érzelemtől elfúló hangón - és valahogyan mégis te győznél... ne gyere többé ide! Ha mégis eljössz... megöllek!

Ezzel tovább indult a palotája felé.

- Shota! - suttogta rekedten Richard. - Sajnálom.

De a boszorkány nem nézett vissza, még csak meg sem állt többé.

Harminckettedig fejezet

A sarkon befordulva Rachel kis híján nekiszaladt a nesztelenül közeledő férfi lábának. Felnézett, végig az ezüstszín ruhán, a férfi arcára.

- Giller! Halálra ijesztettél!

A mágus kezei eltűntek a köntös bő ujjában.

- Ne haragudj, Rachel, nem akartalak megijeszteni!

A férfi óvatosan szétnézett a folyosón, aztán leguggolt a kislány mellé.

- Mi járatban erre?

- Csak a hercegnő parancsait teljesítem - sóhajtotta Rachel. - Viola hercegnő azt mondta, először szidjam le a szakácsokat, utána menjek le a mosodába, és mondjam meg a mosónőknek, hogy megint szószfoltot talált a ruháján, és mivel ő sosem eszi le magát, csakis a mosónők lehettek, és ha még egyszer előfordul, akkor karóba húzatja őket. De a mosónők olyan kedvesek! Én nem akarok nekik ilyet mondani!

Rachel megtapogatta Giller ruhájának gazdagon hímzett kézelőjét.

- De az hercegnő azt mondta, nagy bajban leszek, ha nem teszem meg, amit parancsolt. Giller bólintott.

- Akkor, tedd, amit mondott. Biztos vagyok benne, hogy a mosónők tudni fogják, hogy igazából te másképp gondolod.

Rachel belenézett a mágus sötét szemeibe.

- Úgyis mindenki tudja, hogy folyton a ruhájára csöpögteti a szószt evés közben! Giller halkan felkacagott.

- Igazad van, már én is megfigyeltem. De akkor sem tanácsos megrángatni a szundikáló borz farkát.

A kislány nem értette, mit akar ezzel mondani, és elfintorodott.

- Ez annyit jelent, hogy csak bajt hozol magadra, ha ezt megmondod neki, úgyhogy jobb, ha inkább hallgatsz.

Rachel bólintott, hogy erre már maga is rájött. Giller újra széjjelnézett a folyosón, de még mindig egyedül voltak. Utána a varázsló közelebb hajolt a lányhoz.

- Sajnálom, hogy nem tudtam korábban beszélni veled. Megtaláltad a panaszbabát? Rachel mosolyogva bólogatott.

- Jaj, köszönöm szépen, Giller! Azóta már kétszer is kiküldtek éjszakára. A baba azt mondta, hogy nem szabad odamennem hozzád, hanem várjam ki, hogy te szólíts meg, úgyhogy vártam, ahogy mondta. Annyit, de annyit beszélgettünk, és most már sokkal jobban érzem itt magam!

- Örülök, kicsim - mosolygott a varázsló.

- Sárának neveztem el. Egy babának szüksége van ám egy névre! Giller felvonta a szemöldökét.

- Tényleg? Ezt nem is tudtam. De a Sára szép név, biztosan neki is tetszik.

Rachel elvigyorodott: boldog volt, hogy Gillernek is tetszik a babája neve. Hirtelen átölelte a férfi nyakát, és a füléhez hajolt.

- Sára is elmondta nekem a maga baját - suttogta. - Megígértem neki, hogy segítek neked. Nem is gondoltam volna, hogy te is szeretnél innen megszökni. Giller, mikor indulunk már végre? Egyre jobban félek Viola hercegnőtől!

A mágus hatalmas tenyere megpaskolta a kislány hátát.

- Hamarosan, kicsim. De néhány dolgot még elő kell készítenünk, nehogy elkapjanak. Ugye te sem szeretnéd, ha valahogy követnének, és visszahurcolnánk ide?

Rachel a varázslóhoz bújva megrázta a fejét. Aztán hirtelen léptek közeledtek a folyosón. Giller kiegyenesedett, és a léptek irányába fordult.

- Rachel, nagyon... kellemetlen lenne, ha meglátnák, hogy beszélgettünk. Valaki esetleg rájönne arra is, hogy kaptál tőlem egy babát. És akkor mi lenne Sárával?

- Akkor jobb, ha most megyek - mondta Rachel ijedten.

- Arra most nincs idő. Állj ide a fal mellé, és mutasd meg nekem, milyen bátor és csöndes kislány tudsz lenni.

Rachel engedelmeskedett, és a varázsló eléje lépett, hogy a palástjával eltakarja. A kislány páncélok csörgését hallotta. Csak néhány őr gondolta magában. Aztán ugatást hallott. A királynő kutyája! A királynő az, a testőreivel! Abból nagy baj lehet, ha a királynő megtalálja a mágus köntöse mögött bujkálva! Még esetleg a babára is rájöhet. Rachel még apróbbra húzta össze magát. A palást kissé mozdult, amikor Giller meghajolt.

- Felség! - hebegte a varázsló kiegyenesedve.

- Giller! - kérdezte a királynő gonoszan. -Te meg mit ólálkodsz erre?

- Ólálkodom, fenség? Én eddig úgy gondoltam, hogy az én feladatom arról meggyőződni, hogy senki se ólálkodjon erre. Ellenőriztem a mágikus pecsétet az ékszeres termen, hogy meggyőződjek róla, hogy senki sem próbált babrálni vele.

Rachel hallotta, hogy a kutya a mágus palástját szimatolja.

- Természetesen, ha fenséged úgy kívánja, a jövőben a dolgot a sors kezébe adom, és nem fogok utánajárni, ha valami aggaszt.

A kutya a varázsló mellé furakodott, egyre közelebb a kislányhoz; hallotta, hogy keres valamit - szimat, szimat, szimat. Rachel egyre inkább attól tartott, hogy bármelyik pillanatban  felfedezhetik, ha a kutya nem megy onnan.

- Akkor csak szépen ágyba bújunk, mindannyian, és imádkozunk a jó szellemekhez, hogy amikor Rahl Atya ideér, minden rendben menjen. Aztán, ha mégsem, akkor megmondjuk majd, hogy nem akartunk ólálkodni, úgyhogy nem is jártunk utána semminek. Talán ő is egyetért majd.

A kutya morogni kezdett: Rachel szemébe könnyek gyűltek.

- Nem kell mindjárt megsértődni, Giller! Csak megkérdeztem. Rachel egy apró fekete orrot pillantott meg a ruha szegélye alatt.

- Mit találtál ott, Kincsem? Mi van ott?

A kutya morgott, aztán vakkantott egyet. Giller hátralépett, még szorosabban a falhoz préselve a kislányt. Rachel Sárára gondolt, és azt kívánta, bárcsak most itt lenne vele.

- Mi az, Kincsem? Mit érzel?

- Attól tartok, fenség, hogy nemrég az istállóban is ólálkodtam. Bizonyára ezt érzi rajtam a kutyus.

- Az istállóban? - A gonosz felhang még nem egészen tűnt el. - Mi a nyavalya lehet az istállóban, amit meg kellett vizsgálni?

Rachel egyre hangosabban hallotta a királynő hangját - bizonyára éppen lehajolt a kutyájáért.

- Kincsem, mi a csodát csinálsz, ott lent?

A kislány a szájába kapta a köténye szegélyét, nehogy felsikítson, miközben egész testében reszketett. Giller keze előbújt a köntöse ujjából. Egy csipetnyi valamit szorongatott a hüvelyk- és mutatóujja között. A kutya befurakodott a köntös alá, és elkezdett ugatni. Giller szétnyitotta az ujjait, mire a kutya fejére csillogó por szóródott. Az ugatás fuldokló tüsszögéssé változott. A kutya vadul tolatni kezdett, aztán megjelent a királynő keze és felnyalábolta.

- Jól van, Kincsem, nincs semmi baj! Szegény kicsi kutyuskám!

Rachel hallotta, hogy a királynő szokása szerint cuppanós csókot nyom a kutya orrára, aztán váratlanul tüsszent egyet.

- Szóval, hogy is mondtad, Giller? Mit keres egy varázsló az istállóban?

- Amint már elkezdtem mondani - a varázsló hangja is tudott fenyegető lenni, de ha mindez a királynővel szemben történt, az olyan muris volt - ha, mondjuk ön egy orgyilkos lenne, és be akarna jutni a királynő várába, hogy egy szép kövér nyílvesszőt eresszen belé, akkor egyenesen a főkapun át jönne, fényes nappal? Vagy inkább elbújna az íjával egy szekéren, a széna alatt, vagy éppen egy rakás zsák mögött? Hogy aztán éjjel előbújhasson?

- Hát... ami azt illeti,... gondolja, hogy... vagy talált valakit?

- De, hát mivel nem szereti, ha az istállóban ólálkodom, így hát szépen kihúzom ezt is a listáról. De, ha felséged nem haragszik meg érte, akkor ezentúl a hivatalos alkalmakkor szeretnék felségedtől minél távolabb állni. Nem akarok útban lenni, ha valamelyik boldog alattvalója megragadná a lehetőséget, hogy kifejezze felséged iránti szeretetét.

- Giller varázsló - a királynőhangja egyszeriben negédessé vált, mint amikor a kutyával beszélt - bocsáss meg nekem, kérlek! Az idegeim már nem a régiek, és Rahl Atya nemsokára itt lesz. Csak annyit szeretnék, hogy minden simán menjen, és akkor nemsokára mindenünk meglesz, amit csak akarunk. Tudom, hogy te szíven viseled az érdekeinket. Kérlek, folytasd a munkádat, és hunyj szemet egy hölgy pillanatnyi ostobasága felett.

- Ahogy óhajtja, felség - hajolt meg ismét a mágus.

A királynő sietősen továbbindult a folyosón, s nagyokat tüsszentett. Aztán Rachel hallotta, hogy a döngő léptek és a fegyvercsörgés újra megtorpannak.

- Jut eszembe, Giller! Mondtam már neked, hogy érkezett egy küldönc? Azt a hírt hozta, hogy Rahl Atya a vártnál hamarabb ideérkezik. Jóval hamarabb. Ami azt illeti, holnapra már itt is lesz. Természetesen szüksége lesz majd a szelencére, hogy megpecsételje a szövetségünket. Kérlek, gondoskodj róla!

A varázsló olyan erősen összerándult, hogy majdnem feldöntötte Rachelt.

- Természetesen, felség!

Giller megvárta; míg a királynő és kísérete elég messze jár, aztán lehajolt, a derekánál fogva felkapta a kislányt, és a karjára ültette. Az arca most nem volt piros, mint általában,  hanem egészen sápadt. Az ujját Rachel szájához illesztette, és a kislány engedelmesen csendben maradt. Giller kinyújtóztatta a hátát, és széjjelnézett a folyosón.

- Már holnap! - mormolta magában. - Az átkozott! És én még nem készültem fel!

- Mi a baj, Giller?

- Rachel - suttogta a férfi, és nagy, kampós orra a kislányéhoz ért - a hercegnő a szobájában van?

- Nem - súgta vissza Rachel. - Elment, hogy kiválassza az anyagot az új ruhájához, Rahl Atya fogadására.

- Tudod, hol tartja a hercegnő az ékszerszoba kulcsát?

- Igen. Ha éppen nincs nála, akkor be szokta tenni az íróasztalába, az ablak felőli fiókba. A férfi elindult Viola hercegnő szobája felé. Olyan halkan lépdelt a vastag szőnyegen, hogy még a karján ülő Rachel sem hallott semmi neszt.

- Változott a terv, kicsim. Akarsz nekem és Sárának segíteni? Nagyon bátornak kell ám lenned!

Rachel bólintott, és szorosan a nyakába kapaszkodott, mert a férfi igencsak sietősre vette a lépteit. Elment a csúcsos, sötét faajtók mellett, míg a legnagyobbhoz, egy kőkeretbe foglalt dupla ajtóhoz nem ért. Az ajtó mögött volt a hercegnő szobája. A varázsló szorosan megölelte a kislányt, aztán letette a földre.

- Jól van suttogta. - Most menj szépen be, és szerezd meg a kulcsot. Én majd itt őrködöm. Siess!

A függönyök félre voltak húzva, a szobába besütött a nap. Rachel azonnal látta, hogy egyedül van. Senki sem volt a szobában, még a takarítószemélyzet sem. A tűz kialudt a kandallóban, de a szolgák még nem hordtak fel újabb adag fát éjszakára. A hercegnő baldachinos ágya bevetve állt. Rachel nagyon szerette a virágmintás ágytakarót. Jól illett az ágyat díszítő függönyhöz. Rachel sosem értette, miért kell a hercegnőnek ekkora ágy. Hiszen akár tízen is elalhattak volna rajta. Ahonnan jött, ott hatan aludtak egy fele ekkora ágyon, és a huzat sem volt mintás. Rachel elgondolkozott, hogy vajon milyen lehet a hercegnő ágyán feküdni. Ő még csak nem is ülhetett rá, soha.

Tudta, hogy Giller azt kérte, siessen, úgyhogy átsietett a terem túlsó végébe. Végiglépkedett a padlóra terített szőrmén, és odaállt a szépen erezett íróasztalhoz. Ujjait az arany fogantyúba fűzte, és kihúzta a fiókot. Rettentően ideges volt. Már máskor is vette ki onnan a kulcsot, de eddig mindig csak olyankor, ha a hercegnő utasította rá, önállóan még sosem. Az ékszeres terem ajtajába illő kulcs a vörös bársonyrekeszben hevert, mellette pedig Rachel alvódobozának apró kulcsa. A kislány zsebre vágta a kulcsot és visszacsukta a fiókot, gondosan ügyelve rá, hogy teljesen betolja a helyére.

Miközben az ajtó felé indult, a szeme megakadt az alvódobozon. Tudta, hogy sietnie kell, de nem tudta megállni, hogy oda ne szaladjon. Muszáj volt megnéznie. Négykézláb bemászott a sötét dobozba, egészen hátra, ahol a takarója hevert egy kupacban. Óvatosan félrehúzta a takarót.

Sára felnézett rá. A baba pontosan ott volt, ahol hagyta.

- Most mennem kell - suttogta. - Később visszajövök hozzád.

Rachel megpuszilta a baba fejét, aztán újra betakarta, és bedugta a sarokba, hogy senki se találhassa meg. Tudta, hogy nem lett volna szabad Sárát becsempésznie a kastélyba, de nem vitte rá a lélek, hogy kint hagyja a fenyő alatt. Tudta, milyen félelmetes ott kint egyedül.

A dolga végeztével visszaszaladt az ajtóhoz, résnyire kinyitotta, és kikukucskált. Giller bólintott, és intett, hogy tiszta a levegő.

- A kulcs?

A kislány előhúzta a kulcsot a zsebéből, ahol a varázspálcát is tartotta, és megmutatta neki. A férfi elmosolyodott, és megdicsérte. Még senki sem mondta Rachelnek, hogy „jó kislány", legalábbis már hosszú-hosszú ideje nem. A mágus újra felkapta, végigsietett vele a folyosón, aztán le a sötét lépcsőkön, ahol a szolgák közlekedtek. Szapora lépteit még a kövön sem nagyon lehetett hallani. Borostás arca csiklandozta Rachelt. A lépcső legalján letette a kislányt.

- Rachel - mondta, és leguggolt mellé - most figyelj jól ide, mert ez már nem játék. Ki kell jutnunk innen, minél hamarabb, különben le fogják vágni a fejünket, ahogy Sára mondta. De  óvatosnak kell lennünk, nehogy elfogjanak. Ha elkapkodjuk, és úgy menekülünk el, hogy előtte nem tesszük meg a szükséges lépéseket, akkor biztosan elkapnak. Ha pedig nem vagyunk elég gyorsak... hát inkább legyünk elég gyorsak.

A kislány szemébe könnyek gyűltek.

- Giller, félek, hogy levágják a fejemet! Azt mondják, az nagyon tud fájni! Giller magához ölelte.

- Tudom, kicsim. Én is félek.

Két kezét a lány vállára tette, és a szemébe nézett.

- De ha bízol bennem, azt teszed, amit mondok, és elég bátor vagy, akkor ki fogunk innen jutni, és elmegyünk egy olyan helyre, ahol senkit sem fejeznek le, és nem zárják egy dobozba éjjelre. Ott megtarthatod a babádat, és nem kell attól félned, hogy a tűzbe dobják. Rendben?

Rachel könnyei kezdtek felszáradni.

- Az csodálatos lenne, Giller!

- De bátornak kell lenned, és meg kell ígérned, hogy pontosan azt teszed, amit mondok! Vigyázz, nem lesz könnyű!

- Úgy lesz. Megígérem!

- Én pedig cserébe megígérem neked, hogy mindent megteszek, amit csak kell, hogy megvédjelek. Társak leszünk ebben az egészben, és sok más ember sorsa is rajtunk múlik. Ha jól csináljuk, rengeteg ártatlan embert mentünk meg a kínzásoktól és kivégzésektől.

Rachel szeme nagyra nyílt.

- Ó, az nagyon jó lenne, Giller! Gyűlölöm, ha embereket fejeznek le. Mindig nagyon meg szoktam ijedni.

- Rendben, akkor ezt meg is beszéltük. Először is, szeretném, ha lemennél a konyhába leszidni a szakácsokat, ahogy a hercegnő parancsolta, és ha már úgyis a konyhában vagy, szerezz nekem egy kenyeret, a legeslegnagyobbat, amit csak ott találsz! Nem számít, hogy hogyan szerzed meg, ha kell, tőlem akár el is lophatod. Csak szerezd meg! Aztán hozd fel az ékszeres terembe. Nyisd ki az ajtót a kulccsal, és várj meg odabent. Addig még nekem is van egy pár dolgom. Majd ott megbeszéljük, hogyan tovább. Gondolod, hogy menni fog?

- Persze - bólintott Rachel - könnyedén!

- Akkor most, futás!

A kislány átment a földszinti nagyterembe vezető ajtón, a varázsló pedig nesztelenül felszaladt a lépcsőn. A konyhába vezető lépcsősor a nagyterem másik végében volt, a főlépcső túloldalán. Rachel szeretett a főlépcsőn járni a hercegnővel, mert a főlépcsőt szőnyeg borította, és nem volt olyan jéghideg a talpa alatt, mint a szolgáknak készült, csupasz, rideg kőlépcsők. A nagyterem középen felfelé nyitott volt, itt vezetett le a főlépcső, szemben egy fekete-fehér márványköves teremmel. A márvány mindig rettentő hideg volt.

Rachel éppen azon töprengett, hogyan is szerezhetne egy nagy vekni kenyeret, anélkül, hogy lopnia kellene, amikor megpillantotta a teremből a főlépcső felé igyekvő hercegnőt. A udvari varrónő, és két segédje a nyomában loholtak, egy-egy vég szép rózsaszín szövetet cipelve. Rachel gyorsan körülnézett valami búvóhely után, de Viola hercegnő már észre is vette.

- Rachel, jó hogy itt vagy! Gyere ide! Rachel odament és pukedlizett.

- Igen, Viola hercegnő?

- Mit keresel itt?

- Csak a parancsait teljesítem. Éppen a konyhába készültem.

- Hát, az most nem is érdekes, hagyd csak!

- De, Viola hercegnő, muszáj odamennem! A hercegnő elkomorodott.

- De minek? Most mondtam, hogy felesleges.

Rachel az ajkába harapott, a hercegnő arckifejezésé megrémisztette. Megpróbált arra, gondolni, vajon Giller mint mondana.

- Persze, ha felséged nem akarja, akkor nem megyek - mondta. - Ugyanakkor felséged ebédje egyszerűen szörnyűséges volt, és nem szeretném, ha még egyszer ilyen szörnyű ételt szolgálnának fel felségednek. Felséged már biztosan nagyon vágyik valami igazán finomra.

De ha nem akarja, hogy beszéljek a szakácsokkal, akkor nem fogok.

A hercegnő ezen egy pillanatra elgondolkozott.

- Meggondoltam magam. Tényleg förtelmes volt az ebéd, menjél csak. Csak ne felejtsd el nekik megmondani, hogy mennyire haragszom rájuk!

- Igenis, Viola hercegnő.

A kislány pukedlizett, és elindult a konyha felé.

- Most elmegyek ezt felpróbálni.

Rachel illedelmesen visszafordult a hercegnő felé.

- Azután felmegyek az ékszerszobába, és keresek valamit, ami passzol majd az új ruhámhoz. Ha végeztél a konyhában, hozd el a kulcsot, és várj meg az ékszereknél.

Rachel torka hirtelen nagyon kiszáradt.

- De felség, nem várna inkább holnapig? Addigra elkészül a ruhája, és akkor mindjárt meg is nézhetné, hogy hogyan állnak önön az ékszerek az új ruhával.

Viola hercegnő meglepettnek tűnt.

- Nos, igen, valóban jó lenne együtt látni a ruhát az ékszerekkel. Ezen ismét elgondolkodott, aztán megindult felfelé a lépcsőn.

- Örülök, hogy az eszedbe jutott.

Rachel kifújta az eddig benntartott levegőt, és elindult a szolgák lépcsője felé. A hercegnő utána szólt.

- Meggondoltam magam. Mégis el kell mennem az ékszerszobába, mert a mai vacsorához is szükségem lesz valamire. Akkor nemsokára ott találkozunk.

- De, Viola hercegnő...

- Semmi de. Miután átadtad az üzenetet a szakácsoknak, menj el a kulcsért, és várj meg az ékszeres szobában! Én is odamegyek, mihelyt elkészülök a próbával.

A hercegnő ezzel eltűnt a lépcsőfordulóban.

Rachel törte a fejét, hogy most mitévő legyen. Giller is az ékszerszobához fog jönni. A kislány hősiesen küszködött a könnyeivel. Most mit csináljon?

Hát akkor most kell bátornak lenni, ahogy Giller mondta, ennyi az egész. Bátor lesz. És akkor nem fognák több embert lefejezni. Lenyelte a könnyeit, és lement a lépcsőn a konyhába. Vajon mire kellhet a varázslónak az a kenyér?

- Nos, mire gondolsz? - suttogta Richard. - Van valami ötleted?

Kahlan szorosan mellette hasalt a földön, és gondterhelten nézett le a szikla pereméről.

- Fogalmam sincs - suttogott vissza. - Életemben nem láttam ennyi rövid farkú gárt egy helyen.

- Vajon mit égethetnek?

- Semmit. A füst a földből tör elő. Nem véletlenül hívják ezt a helyet Tűzforrásnak. Azokon a réseken át gőz tör fel a föld alól. Máshonnét pedig forró víz bugyog elő. Amott pedig, ahol azokat a fortyogó üregeket látod, valami büdös sárga sár forr állandóan. A felszálló gőzök általában mindent és mindenkit elriasztanak. Fogalmam sincs, hogy mit keresnek itt a gárok.

- Nézd csak, ott fent, ahol az a szikla kiemelkedik, annál a nagy hasadéknál! Van valami tojásforma a tetején, körülötte meg gőz száll fel. Folyton oda járnak, azt nézegetik és tapogatják.

A lány a fejét rázta.

- A te szemed élesebb. Innen nem látom, mi az, még azt sem, hogy gömbölyű-e.

Richard nemcsak hallotta a föld morajlását, de a csizmáján keresztül érezte is. Időnként a mordulásokat követően a rések hatalmas párafelhőket okádtak magukból. A szörnyen fojtogató, kénes szag a széllel feljutott hozzájuk is a gerincre, és a pára nyúlós cseppekben csapódott le a környező elsatnyult fákra.

- Talán közelebb kellene mennünk, megnézni - mormogta Richard, félig magának, miközben az odalent nyüzsgő gárokat figyelte.

- Az már több lenne, mint vakmerő - suttogta Kahlan. - Egyenesen ostobaság lenne! Egyetlen gár is veszélyes tud lenni, vagy máris elfelejtetted? Odalent meg több tucatnyi van!

- Azt hiszem. És az mi, ott mögöttük, egy kicsit feljebb a hegy oldalában? Egy barlang? A lány követte a tekintetét a tátongó nyíláshoz.

- Igen. A Shadrin barlangjának hívják. Azt mondják, teljesen átéri a hegyet, és át lehet rajta jutni a túloldali völgybe. De senkiről sem tudok, aki biztosat tudna mondani róla, vagy meg akarná nézni magának.

A férfi figyelte, amint a gárok összevesznek a zsákmányon, és apró cafatokra tépik a szerencsétlen állatot.

- Mi az a Shadrin?

- A Shadrin egy szörny, ami állítólag barlangokban lakik. Vannak, akik szerint a Shadrin csak egy mese. Mások esküsznek rá, hogy létezik, de ez idáig senkinek sem volt kedve meggyőződni róla.

Richard ránézett, de a lány a gárokat figyelte.

- És te mit gondolsz? Kahlan vállat vont.

- Nem is tudom. Sok olyan hely van Középföldön, amiről azt mesélik, hogy szörnyek lakják. Ezek közül már jártam néhányban, de szörnnyel nem találkoztam. Ezeknek a meséknek a nagy része tényleg csak mese. De nem mindegyik.

Richard örült, hogy lány végre hajlandó volt beszélgetni vele. Napok óta nem beszélt ennyit összesen. A gárok különös viselkedése úgy látszik, felkeltette a kíváncsiságát, és hajlandó volt egy kicsit engedni a zárkózottságból. De akkor sem vesztegethették az időt beszélgethetésre a sziklán hasalva. És különben is, ha túl sokáig maradnak ott, a gárok vérböglyei előbb-utóbb rájuk akadnak. Óvatosan visszakúsztak a meredély széléről, aztán odébb osontak a fák között, halkan, kétrét görnyedve. Kahlan újra csöndbe burkolózott.

Amikor eléggé maguk mögött hagyták már a fenevadakat, ismét rátértek a lefelé vivő útra, Tamarang irányába. Tamarang a Vadvidék peremén terült el, ott uralkodott Miléna királynő. Nem sokkal később az ösvény kétfelé ágazott. Richard feltételezte, hogy a jobb oldali úton mennek tovább, mert Kahlan korábban azt mondta, Tamarang keletre van. A Tűzforrás és a gárok bal kéz felé voltak. Kahlan a bal oldali úton indult el.

- Mit csinálsz?

Amióta az Agaden-völgyet maguk mögött hagyták, folyton figyelnie kellett a lányt. Kahlan egyetlen vágya az volt, hogy valamilyen módon véget vessen az életének, és Richard jól tudta, ha nem figyeli minden lépését, előbb vagy utóbb sikerjel jár.

Kahlan ugyanazzal a kifejezéstelen tekintettel nézett rá, mint az elmúlt napok során mindig.

- Ez hívják fordított kereszteződésnek. Ha kicsit tovább megyünk, bent a sűrű erdőben, ahol a fák és a terep lejtése miatt nem lehet jól látni, a két út újra keresztezi egymást. A sűrű növényzet miatt nem látod, merre van a nap, és melyik égtáj felé haladsz. Ha most itt jobbra megyünk, akkor a gároknál fogunk kikötni. Ez itt a bal oldalon, ez vezet Tamarangba.

Richard a homlokát ráncolta.

- Vajon ki venné a fáradságot, hogy ilyen trükkös utakat építsen, és miért?

- Ez csak az egyik csel Tamarang régi uralkodóinak a kelléktárából, amellyel összezavarhatták és késleltethették a Vadvidék felől érkező támadókat. Ha eléggé feltartotta őket, akkor a védőknek volt idejük visszavonulni, újra rendezni soraikat; és ismét felvenni velük a harcot.

A férfi egy ideig az arcát tanulmányozta, hogy vajon igazat mond-e. Rettentően dühítette, hogy többé nem bízhatott Kahlan szavában.

- Te vagy a vezetőm - mondta végül - hát vezess!

Kahlan szó nélkül tovább indult, mint aki csak erre várt. Richard nem tudta, meddig bírja még ezt elviselni. A lány csak akkor szólalt meg, ha elkerülhetetlen volt, nem figyelt oda, mikor Richard beszélgetést próbált kezdeményezni, és elhátrált, ha a férfi túl közel merészkedett hozzá. Úgy viselkedett, mintha a férfi leprás lenne, de Richard tudta, hogy valójában Kahlan a saját érintésétől fél. Richard abban reménykedett, hogy miután hajlandó volt a gárokról beszélgetni, majd minden megváltozik, de kénytelen volt belátni, hogy tévedett.

Kahlan magából rabot, belőle pedig egy kelletlen börtönőrt csinált. Kénytelen volt elvenni  a lány kését - most ő hordta az övébe tűzve. Pontosan tudta, mi történne, ha visszaadná neki. Minden egyes lépéssel egyre távolabb kerültek egymástól, a szakadék kettejük között egyre mélyült. Richard érezte, hogy lassan elveszíti a lányt, de fogalma sem volt, hogy mit tehetne ellene.

Éjjelente, amikor a lányon volt az őrködés sora, az egyetlen, amit tehetett, hogy visszatartsa az öngyilkosságtól, az volt, ha megkötözte a kezét, lábát. A lány megadóan tűrte, Richard annál nehezebben. És még így is csak percekre merte lehunyni a szemét. A lány lábához feküdt, hogy fel tudja kelteni, ha baj van. Lassan már alig állt a lábán a kimerültségtől.

Átkozta a percet, amikor elhatározta, hogy elmegy Shotához. Elképzelhetetlen volt, hogy Zedd valamikor majd ellene fordul, az viszont, hogy Kahlan teszi ezt, egyenesen elviselhetetlen.

Richard előkotort némi ennivalót a zsákjából. Vidám hangon szólalt meg, hátha sikerül a lányt is felvidítania vele.

- Tessék, egyél egy kis szárított halat! Elég rettenetes. Kahlan nem nevetett a viccen.

- Köszönöm, nem kérek. Nem vagyok éhes.

Richardnak hatalmas erőfeszítésébe került, hogy továbbra is mosolyogva nézzen rá, és a hangjából se érződjön, hogy milyen dühös. A feje majd szétrobbant.

- Kahlan, már napok óta alig ettél valamit. Muszáj enned!

- Azt mondtam, nem kérek.

- Gyerünk, az én kedvemért! - próbálkozott tovább a férfi.

- Mi lesz a következő? Letepersz, és leerőlteted a torkomon?

A lány nyugodt hangja teljesen felbőszítette, de megpróbálta leplezni a hangszínével, ha a szavaival nem is.

- Hát, ha muszáj...

A lány szembefordult vele, a mellkasa vadul hullámzott.

- Richard, nagyon kérlek! Engedj elmenni! Nem akarok veled maradni, nem érted? Csak engedj el!

Először látszott érzelem az arcán, amióta elhagyták a boszorkányt. Most Richardon volt a sor, hogy leplezze a saját érzelmeit.

- Nem.

A lány dühösen rámeredt, zöld szemében tűz villant.

- Nem őrizheted minden lépésemet! Előbb vagy utóbb...

- Minden egyes másodpercben figyelni foglak, ha nem megy másképp.

Egy darabig dühösen bámultak egymás arcába, aztán a lány szemében kialudt a fény, és lehorgasztott fejjel tovább indult.

Összesen csak egy pár percre álltak meg, de ez is elég volt annak a lénynek, aki már régóta követte őket, hogy elkövessen egy újabb hibát, ezúttal nagyot. Nem figyelt eléggé, túl közel merészkedett hozzájuk, elég közel ahhoz, hogy Richard megpillantsa a sárga szempárt a növények között.

Elég régen tisztában volt vele, hogy valaki, vagy valami, követi őket. Már két nappal azután tudta, hogy elhagyták az Agaden-völgyet. Az erdőben egyedül töltött évek érzékennyé tették az ilyesmire. A többi szarvasföldi vezetővel gyakran játszották azt, hogy melyikük tudja tovább követni a másikat, anélkül, hogy az észrevenné. Akármi is volt, ami most követte őket, jól csinálta. De nem annyira, mint Richard. Eddig háromszor vette észre a sárga szempárt.

Tudta, hogy nem Sámuel az. A szemei sötétebbek voltak, és közelebb ültek egymáshoz, és a lény sokkal okosabb is volt. Nem lehetett szívkopó, mert az már régen rájuk támadott volna. Bármi is volt, beérte azzal, hogy követte őket.

Abban biztos volt, hogy Kahlan nem vette észre. Túlságosan is elmerült sötét gondolataiban. Előbb vagy utóbb, a lény felfedi magát, Richard pedig felkészülten fogja várni. De amíg a Kahlan ilyen állapotban van, addig lesz éppen elég baja, anélkül hogy még azzal lénnyel is meg kellene küzdenie.

Így aztán nem fordult vissza, hogy utánanézzen a dolognak, nem is nézett oda, nem került  a hátába, hanem csak nyugtázta magában a másik jelenlétét. Meglehetősen biztos volt benne, hogy a követőjük nem tudja, hogy felfedezték. Egyelőre jobb is volt így. Richard került fölénybe.

Inkább Kahlanra nézett, aki magába roskadva kullogott előtte. Azon töprengett, hogy mihez kezd, amikor pár nap múlva beérnek Tamarangba. Akár tetszik, akár nem, a lány állt nyerésre kettejük csatájában. Ő ugyanis megengedhette magának, hogy időről időre kudarcot valljon, hiszen elég volt egyszer győzedelmeskednie. Richardnak egyetlen esélye az volt, ha minden játszmáját megnyeri, kivétel nélkül. Ha egyszer hibázik, Kahlan megöli magát. Jól tudta, hogy végül mindenképpen veszíteni fog, és nem jutott eszébe semmi, amivel ezt megakadályozhatta volna.

Rachel a kis sámlin üldögélt, a magas, vörös bársonnyal fedett, aranyozott karosszék előtt, és a két térdét egymáshoz ütögette.

- Siess, Giller! - mondogatta magában. - Siess, mielőtt a hercegnő érne ide! Felnézett a királynő dobozkájára. Abban reménykedett, hogy ha Viola hercegnő megérkezik, hogy felpróbálja az ékszereket, nem nyúl megint hozzá. Legutóbb is halálra rémítette vele.

Az ajtó résnyire kinyílt. Giller dugta be rajta a fejét.

- Siess, Giller! - suttogta Rachel hangosan.

A varázsló belépett, a terembe. Kinézett az ajtón, szétnézett a folyosón, aztán becsukta maga mögött. Lenézett a kislányra.

- Megvan a kenyér?

- Itt van - bólintott Rachel.

Előhúzott egy batyut a szék alól, és a sámlira tette.

- Hoztam egy konyharuhát is, abba csomagoltam, hogy ne legyen olyan feltűnő.

- Ügyes kislány vagy! - mosolygott a mágus, és arrébb lépett. Rachel visszamosolygott, de aztán elkomorodott.

- El kellett lopnom. Még sosem loptam semmit!

- Biztosíthatlak, hogy a jó ügy érdekében tetted, Rachel. A varázsló a dobozkát nézegette.

- Giller, Viola hercegnő is idejön! Giller megperdült, és a lányra meredt.

- Mikor?

- Azt mondta, hogy előbb méretet vesznek az új ruhájához. Általában sokat szokott fontoskodni, úgyhogy lehet, hogy eltart még egy ideig, de nem biztos. Szereti magára próbálgatni az ékszereket, és a tükör előtt forgolódni velük.

- A szellemek vigyék el! - suttogta Giller. - Semmi sem könnyű! Sarkon fordult, és leemelte a királynő dobozkáját az állványról.

- Giller! Azt nem szabad! Az a királynőé! A férfi kicsit mérgesnek tűnt.

- Nem, ez sosem volt az övé. Várj, mindjárt megmagyarázom!

Letette a dobozkát a sámlira a kenyér mellé, aztán belenyúlt a köntöse zsebébe, és elővett egy másik dobozkát. Féloldalas mosollyal a kislány felé nyújtotta.

- Ez pontosan ugyanolyan! - ámuldozott Rachel.

- Az a jó!

A mágus feltette a dobozkát az állványra, a másik helyére, utána leült a zsámoly mellé, a földre.

- Most pedig jól figyelj rám, Rachel, mert nincs sok időnk, és nagyon fontos, hogy ezt megértsd!

Egyetlen pillantás a mágus arcára meggyőzte Rachelt, hogy komolyan beszél. A kislány bólintott.

- Figyelek, Giller.

A varázsló a dobozkára tette a kezét.

- Ebben a szelencében varázserő rejlik, ami egyáltalán nem a királynő tulajdona. Rachel a homlokát ráncolta.

- Nem? Akkor kié?

- Arra most nincs időnk, hogy ezt elmeséljem. Talán, ha már kijutottunk innen. Most az a fontos, hogy megértsd, a királynő nem jó ember.

Rachel bólogatott, ez igaz.

- Embereket végeztet ki, csak mert úgy tartja kedve. Senki másra nincsen tekintettel. De meg is van hozzá a kellő hatalma. Ez azt jelenti, hogy azt teheti, amit csak akar. Ebben a dobozban varázserő van, ami még több hatalmat ad neki. Pontosan ezért vette el.

- Értem, Hatalma van, mint a hercegnőnek, hogy felpofozzon, hogy cakkosra nyírja a hajam, vagy hogy kinevessen.

- Pontosan - bólintott Giller. - Okos kislány vagy. Na már most, van egy ember, aki még a királynőnél is sokkal gonoszabb. A neve Darken Rahl.

- Rahl Atya? - kérdezte Rachel, teljesen összezavarodva. - De hát mindenki azt mondja, hogy jó ember. A hercegnő szerint ő a legeslegkedvesebb ember az egész világon.

- A hercegnő azt is mondta, hogy sosem eszi le szósszal a ruháját.

- Az hazugság!

Giller a nagyon gyengéden a kislány vállára tette a kezét.

- Figyelj rám jól, Rachel! Darken Rahl a leggonoszabb, legkegyetlenebb ember, akit ez a föld valaha is a hátán hordott. Százszor több embert kínzott már halálra, mint amennyit a királynő valaha is fog. Olyan gonosz, hogy még a gyerekeket is megöli. Tudod mit jelent az, ha valakit megölnek?

Rachel szomorú volt, és nagyon meg is ijedt.

- Azt, hogy levágják a fejüket, vagy valami hasonló, és akkor meghalnak.

- Igen. És ahogy a hercegnő nevetni szokott, amikor felpofoz, Darken Rahl akkor szokott nevetni, ha embereket öl. Tudod, hogy a hercegnő milyen mézesmázos tud lenni, amikor azokkal a nemes urakkal és hölgyekkel vacsorázik. Utána pedig felpofoz, mikor kettesben vagytok.

Rachel torka elszorult.

- Nem akarja, hogy megtudják, milyen gonosz. Giller felemelte a kezét.

- Úgy van! Tényleg okos kislány vagy! Nos, Rahl Atya is így van ezzel. Ő sem akarja, hogy megtudják, valójában milyen gonosz, úgyhogy, ha akarja, tud nagyon előzékeny is lenni, és azt hihetnéd róla, hogy ő a legkedvesebb ember a világon. Akármi is történjen, Rachel, sose merészkedj a közelébe!

- Nem fogok, ígérem.

- De ha hozzád szól, akkor legyél vele nagyon illedelmes, nehogy meglássa rajtad, hogy mindezt tudod róla. Nem szabad, hogy az emberek rájöjjenek, hogy tudsz ezekről a dolgokról. Úgy sokkal nagyobb biztonságban leszel.

Rachel elmosolyodott.

- Mint Sára. Nem engedem, hogy az emberek tudomást szerezzenek róla, így nagyobb biztonságban van.

A férfi magához húzta, és gyorsan megölelte.

- Áldottak a szellemek! Okos egy gyerek vagy!

Rachel ettől sokkal jobban érezte magát. Még senki sem mondta rá, hogy okos gyerek.

- De most figyelj jól! Most jön a neheze. A kislány újra megbiccentette a fejét.

- Figyelek, Giller.

A varázsló visszatette a kezét a szelencére.

- Ebben a dobozkában hatalmas varázserő lakozik. Ha a királynő odaadja Rahl Atyának, akkor ennek a segítségével még sokkalta több embert tud majd megkínozni. Rengeteg embernek fogja a fejét venni. A királynő gonosz, és csak örül neki, ha Rahl embereket gyilkol, ezért akarja nekiadni a ládikát.

Rachel szeme elkerekedett.

- Giller, nem engedhetjük, hogy neki adja! Akkor azok az emberek mind meg fognak halni!

A varázsló kampós orra alatt hatalmas vigyor jelent meg. Tenyerébe fogta a kislány állát.

- Rachel, te vagy a legokosabb gyerek, akivel valaha találkoztam. Szavamra mondom!

- El kell dugnunk! El kell dugnunk a ládikát, ahogy én is eldugtam Sárát!

- És pontosan ezt is fogjuk tenni. - Giller az állványra mutatott. - Az ott egy hamisítvány. Ez azt jelenti, hogy nem igazi, csak úgy néz ki. De mindenki azt hiszi majd egy darabig, hogy az az eredeti, és közben lesz időnk elmenekülni, mielőtt még rájönnének, hogy az igazit elvittük.

A kislány felnézett a hamisítványra. Hajszálpontosan ugyanolyan volt, mint az eredeti.

- Giller, te vagy a legokosabb ember, akit csak láttam! A mágus mosolya egy pillanatra kissé elhalványult.

- Valaha annak hittem magam, de most már mindegy. Szóval a következőket fogjuk tenni, kicsim.

Giller kezébe vette a kenyeret, amit a kislány lopott a konyhából, és kettétörte. Gyorsan kikotort egy darabot a beléből. Egy részét a szájába tömte, az arca egészen kidudorodott, annyit kapott be egyszerre. Rachelnek is adott belőle. A kislány teljes erővel rágni kezdte. Finom volt, még egészen meleg. Amikor eleget megettek belőle, a varázsló fogta az igazi szelencét, és belehelyezte a keletkezett üregbe, aztán Rachel elé tartotta, hogy a kislány is megnézhesse.

- Mit gondolsz? Rachel fintorgott.

- Látszik rajta, hogy eltörted. Más is észre fogja venni. Giller a fejét rázta.

- Nagyon ravasz vagy. De mivel varázsló vagyok, szomorú lenne, ha ezen nem tudnék segíteni. Nos? Mi a véleményed?

A kislány bólintott.

- Azt hiszem.

Giller az ölébe vette a kenyeret, és két tenyerét a törés fölé borította. Aztán elvette a kezét, és a kenyeret ismét felemelte a levegőbe. A hasadéknak nyoma sem volt. A kenyér úgy nézett ki, mintha csak most vették volna ki a kemencéből.

- Így biztos senki sem veszi majd észre - kuncogott Rachel.

- Reméljük, hogy igazad lesz, kicsim! Elhelyeztem a kenyérben egy varázshálót, egy olyan varázslatot, hogy a szelence mágiáját se vehessék észre.

A konyharuhát kiterítette a sámli tetején, és rátette a kenyeret, azután a kendő négy sarkát felül összefogta, és kötött rá egy csomót. A bognál fogva felemelte a batyut, és a másik tenyerére helyezte, a kislány elé. Utána belenézett Rachel szemébe, de már nem mosolygott, hanem kifejezetten szomorúnak tűnt.

- És most jön a neheze, Rachel. Ki kell juttatnunk innen a dobozkát. Nem rejthetjük el bent a kastélyban, nehogy valaki megtalálja. Emlékszel még, hogy hová dugtam el a panaszbabát?

- A harmadik urnába a jobb oldalon - felelte a kislány büszkén. Giller bólintott.

- Ugyanoda fogom ezt is elrejteni. Ki kell majd onnan venned, ugyanúgy, mint a babádat, és utána ki kell vinned a kastélyból. - A mágus közelebb hajolt a lányhoz. - Még ma éjjel.

Rachel a ruhája szegélyét tekergette. A szene könnyes volt.

- Giller, félek hozzányúlni a királynő dobozához!

- Tudom, hogy félsz, kicsim. De emlékezz csak! Az a ládika nem a királynőé. Szeretnél segíteni, hogy ne fejezzenek le olyan sok embert, igaz?

- Igen - nyöszörögte a kislány - de nem lehetne, hogy inkább te vidd ki?

- Ha tehetném, kivinném, esküszöm neked, Rachel. De nem lehet. Engem folyamatosan figyelnek, nem tudnék észrevétlenül kijutni a kastélyból. Ha elkapnának a szelencével, akkor Darken Rahl kezébe kerülne, azt pedig nem engedhetjük, nem igaz?

- Nem - mondta Rachel bizonytalanul, aztán hirtelen rettenetesen megijedt. - Giller, azt mondtad, hogy te is elszöksz majd, velem együtt! Megígérted!

- És be is szándékozom tartani azt az ígéretet, elhiheted. De beletelhet néhány napba, mire sikerül kisurrannom Tamarangból. A ládikát viszont rettentően veszélyes lenne akár csak még egy napig is itt tartani, és én nem tudom kijuttatni. Neked kell elvinned, kicsim. Vidd el a titkos helyedre, ahhoz a fenyőhöz! Ott várd meg, amíg sikerül fedeznem a szökésünket.

Utána érted megyek.

- Azt hiszem, menni fog. Ha szerinted olyan nagyon fontos...

Giller felült a sámlira. A derekánál fogva felemelte Rachelt, és a térdére ültette.

- Rachel, figyelj rám! Még ha száz évig élsz is, akkor sem fogsz soha többé ennyire fontos dologban részt venni. Bátornak kell majd lenned, bátrabbnak, mint valaha. Senkiben sem szabad megbíznod. És, ami még fontosabb, senkinek sem szabad odaadnod a dobozkát. Néhány nap múlva utánad megyek, de ha közben történik velem valami, és nem tudok menni, akkor el kell rejtőznöd a dobozzal együtt, amíg a tél be nem áll. Mire beköszönt a tél, minden rendbe fog jönni. Ha lenne valaki, akiben megbíznék, megkérném, hogy segítsen neked, de nincs. Egyedül kell megállnod a helyed, ha nem tudnék utánad jönni.

A kislány elkerekedett szemekkel nézett rá.

- De hát év még kicsi vagyok!

- Pontosan ezért leszel nagyobb biztonságban. Mindenki azt hiszi, hogy te nem is számítasz. De ez nem igaz. Te vagy most a legfontosabb ember a világon, de be tudod őket csapni, mert ők ezt még csak nem is sejtik. Muszáj megtenned! Nagyon nagy szükségem van a segítségedre, és nemcsak nekem, hanem az egész világnak. Én tudom, hogy elég okos és bátor vagy hozzá.

Rachel látta, hogy a mágus szeméből könnyek csorognak.

- Megpróbálom, Giller. Bátor leszek, és megcsinálom. Te vagy a legeslegjobb ember a világon, és ha te kérsz meg rá, akkor meg is teszem!

A varázsló szomorúan ingatta a fejét.

- Sajnos, Rachel, messze nem én vagyok a legeslegjobb ember. Nagy ostobaságot követtem el. Bárcsak bölcsebb lettem volna, és emlékeztem volna, amire tanítottak, hogy mi a kötelességem, amiért végül is varázsló lett belőlem! Akkor talán most nem kellene erre kérjelek téged. De éppúgy, ahogy neked ez lesz életedben a legfontosabb küldetésed, úgy nekem is. Nem szabad kudarcot vallanunk. Ha magadra maradsz, akkor neked kell kitartanod. Történjen bármi, nem engedheted, hogy bárki is megakadályozzon ebben.

A férfi két kezét a kislány halántékára tette, és Rachel hirtelen nagyobb biztonságban érezte magát. Teljes bizonyossággal tudta, hogy képes megtenni, amire Giller kérte, és hogy soha többé nem kell már a hercegnőnek engedelmeskednie. Szabad lett. A mágus lassan visszahúzta a kezét.

- Valaki jön - suttogta, és gyorsan megpuszilta a kislány fejét. - A szellemek oltalmazzanak, Rachel!

A férfi gyorsan kiegyenesedett, odalépett az ajtó mellé, és a falnak vetette a hátát. A kenyeret tartalmazó batyut elsüllyesztette a köntöse redői közé, és a mutatóujját a szájához illesztette. Az ajtó kitárult. Rachel talpra ugrott. Viola hercegnő lépett be a szobába. Rachel pukedlizett. Amikor újra felegyenesedett, a hercegnő megpofozta, aztán jót nevetett rajta. Rachel lesütötte a szemét, és miközben az arcát dörzsölgette, a könnyeivel küszködve, a hercegnő cipői között meglátott egy kis darab kenyeret. Gyorsan Gillerre nézett, aki a falhoz lapulva állt a hercegnő mögött. A mágus is észrevette a kenyérdarabkát. Halkan, akár agy kisegér, a férfi lehajolt, felkapta a kenyeret, beletömte a szájába, azután a mit sem sejtő hercegnő háta mögött kisurrant a teremből.

Kahlan összetette két kezét, aztán ökölbe szorítva a férfi felé nyújtotta, hogy megkötözhesse. Szemei rezzenéstelenül meredtek maga elé. Azt mondta, nem fáradt, Richard viszont teljesen kimerült - a feje olyan hevesen lüktetett, hogy már alig látott tőle - így a lány vállalta az első őrséget. Hogy az mennyit érhetett, amíg csak így bámult maga elé, arról a férfinek fogalma sem volt.

Richard kifeszítette a kötelet a két keze között. A karja remegett. Érezte, hogy elszökik tőle a legutolsó halvány reménysugár is. Semmi sem változott, a helyzet szemernyit sem javult, hiába is reménykedett. Ennek a harcnak sosem lehet vége. A lány minden áron meg akar halni, ő pedig minden áron meg akarja akadályozni ebben.

- Én ezt nem bírom tovább - suttogta, és az apró tűz fényénél ránézett Kahlan két öklére. - Kahlan, lehet, hogy te vagy, aki meg akar halni, de ezzel csak engem ölsz meg.

A lány lassan felemelte a tekintetét. Zöld szemeiben lobogó lángok tükröződtek.

- Akkor engedj el! Kérlek, ha csak egy szemernyi szeretetet érzel irántam, akkor most mutasd meg! Hagyj elmenni!

Richard leengedte a kötelet, aztán leejtette a földre. Lassan, remegő kézzel, előhúzta a lány kését az övéből, a tenyerére fektette, és egy darabig csak nézte. A fényes penge körvonalai elhomályosodtak. Szorosan megmarkolta a kés nyelét, és beledöfte a hüvelybe a lány övén.

- Te nyertél. Tűnj el! Nem akarlak látni többé!

- Richard...

- Azt mondtam, eredj innen!

Richard visszamutatott arra, amerről jöttek..

- Menj vissza a gárokhoz! Még a végén elpuskázod a dolgot azzal a késsel. Nem szeretném, ha valami hiba csúszna a számításodba. Nem szeretném, ha mindezek után nem sikerülne megölnöd magad!

Hátat fordított a lánynak, és leült a tűz mellé, egy szél által kidöntött fenyő törzsére. Kahlan egy ideig csendesen figyelte, aztán odébb lépett.

- Richard... azok után, amiken együtt keresztülmentünk, nem szeretném, ha így végződne.

- Nem érdekel, hogy mit szeretnél! Ezt a jogodat már eljátszottad. - A férfi alig tudta kipréselni magából a szavakat. - Tűnj el a szemem elől!

Kahlan bólintott, és lesütötte a szemét. Richard előredőlt, a könyökét a térdére támasztotta, és a kezébe temette az arcát. Hányingere volt.

- Richard - mondta a lány csendesen - ha majd ennek vége lesz, remélem jobb szívvel gondolsz majd rám, mint most.

Ezzel beteli a pohár. Richard szinte átrepült a tuskó felett. Egy szempillantás múlva már a lány blúzát markolta.

- Úgy fogok rád emlékezni, ahogy megérdemled: mint egy árulóra! Aki elárulta mindazokat, akik meghaltak, és akik meg fognak még halni!

Kahlan elkerekedett szemmel próbált elhátrálni, de Richard vasmarokkal szorította a blúzát.

- Aki elárulta a varázslókat, akik az életüket áldozták érte, aki elárulta Shart, Siddint és a Sár Népét! Elárultad a testvéredet is!

- Ez nem igaz...

- És ezzel még nincs vége a listának. Ha elbukom, és Rahl győz, azt mind neked köszönhetjük majd, többek között maga Rahl is. Ezzel csak neki segítesz!

- Azért teszem, hogy neked segítsek. Te is hallottad, amit Shota mondott! - Kahlan is kezdett dühbe gurulni.

- Ezt nem veszem be! Én nem! Igen, én is hallottam a boszorkányt. Azt mondta, hogy te is és Zedd is ellenem fordultok majd. De azt nem mondta, hogy nem lesz igazatok!

- Ezt hogy érted?

- Ez a küldetés nem rólam szól! Hanem arról, hogy Rahlt megfékezzük! Honnan tudod, hogy ha egyszer megszerezzük a szelencét, akkor nem éppen én leszek, aki átadja majd neki? Mi van akkor, ha belőlem válik áruló, és az egyetlen esély az marad, ha rám támadtok?

- Ennek nincs semmi értelme!

- Annak több értelme van, hogy Zedd és te ellenem forduljatok? Akkor két embernek kellene árulóvá lennie, így csak egynek. Ez az egész csak egy boszorkány ostoba feladványa! Egy átkozott feladvány miatt akarsz meghalni! Nem tudhatjuk, hogy a jövő milyen formában jelenik majd meg! Nem tudhatjuk, hogy mi a valódi jelentése Shota jóslatának! Fogalmunk sincs, hogyan fog bekövetkezni, ha bekövetkezik egyáltalán! Amíg meg nem történik, nem érthetjük meg. És tenni is csak akkor tehetünk valamit, ha már látjuk, hogy mi történt, és hogyan.

- Én csak azt tudom, hogy nem maradhatok életben, különben beteljesítem a jóslatot. Te vagy a szál, aki ezt a küzdelmet összetartod.

- De a szál nem érhet célba a tű nélkül! Te vagy a tű, akire szükségem van. Nélküled nem lennék itt. Ma délben, a fordított kereszteződésnél a rossz utat választottam volna. Te ismered a királynőt, én nem. Még ha sikerülne megszereznem nélküled a szelencét, akkor is, mit  tudok vele kezdeni? Hova menjek? Nem ismerem Középföldet. Hová menjek, Kahlan, áruld el nekem! Honnan tudjam, hol vagyok biztonságban? Hiszen akár belegyalogolhatok Rahl kezei közé, a szelencével együtt!

- Shota azt mondta, egyedül neked van esélyed legyőzni Rahlt. Nélküled mindennek vége. Nem nélkülem - nélküled. Azt mondta, ha életben maradok... nem, Richard, ezt nem engedhetem!

- Akkor áruló vagy! - mondta Richard kegyetlenül. A lány a fejét ingatta.

- Bármit is hiszel, amit teszek, Richard, érted fogom tenni.

Richard felordított, és teljes erejéből eltaszította magától a lányt. Kahlan hanyatt esett, a tűlevelek közé. A férfi föléje lépett és tombolva nézett le rá.

- Ne merészeld ezt mondani! - üvöltötte ökölbe szorított kézzel. - Csakis magadért teszed, mert nincs merszed szembenézni a győzelem árával! Ne merd nekem azt mondani, hogy értem teszed!

Kahlan talpra vergődött, tekintetét mindvégig a férfin tartva.

- Szinte bármit megtennék, hogy ne így maradjak meg az emlékezetedben, Richard. De megteszem, amit tennem kell. Érted. Hogy legyen esélyed. Megesküdtem, hogy az életem árán is megvédem a Keresőt. Eljött a fizetség ideje.

Kahlan könnyei csíkokat rajzoltak por lepte arcára. Richard figyelte, ahogy megfordul, és eltűnik a fák között, és úgy érezte, valami elpattant benne, amit már semmi sem hozhat helyre, soha.

Visszament a tűzhöz, lerogyott a földre, háttal a tuskónak. Felhúzta a térdeit, átölelte két karjával, aztán a térdébe temette az arcát; és csak sírt, és sírt, ahogyan még sohasem sírt.

Harmincharmadik fejezet

Rachel a hercegnő háta mögött üldögélt, a kisszékén, a térdeit egymáshoz ütögetve, és egyre azon gondolkozott, hogyan érhetné el, hogy a hercegnő kiküldje éjszakára. Akkor aztán fogná Sárát és a ládikát, és vissza sem jönne soha többé. Állandóan csak az a vekni kenyér járt az eszében, amely a kertben várta, belsejében a dobozkával. Félt, ugyanakkor izgatott is volt. Izgatott volt, mert éppen ő lehet az, aki segíthet annyi sok emberen, akiknek máskülönben levágnák a fejét. Életében most érezte magát először fontosnak. A ruhája szegélyét babrálta, és alig vártra, hogy megszökhessen.

Az urak és a hölgyek éppen azt a különleges italt fogyasztották. Mindannyian boldognak tűntek, hogy ebben a kegyben lehet részük. Giller a királynő mögött állt, a többi tanácsossal együtt. Éppen az udvari festővel beszélgetett halkan. Rachel nem szerette a festőt, talán egy kicsit félt is tőle. A festő mindig olyan furcsán mosolygott rá. És csak egy keze volt. A vacsora előtt hallotta, amint a szolgák arról beszélgettek, félnek, hogy a festő lerajzolja őket.

Az emberek arcán hirtelen riadt kifejezés jelent meg. Először mindenki a királynőre nézett. Aztán a vendégek kezdtek felállni az asztaloktól. Rachel is ránézett a királynőre, de rájött, hogy nem is őt nézi mindenki, hanem valamit a háta mögött. A kislány szeme elkerekedett, amikor meglátta a két férfit.

A két legtagbaszakadtabb ember volt, akit valaha látott. Az ingüknek nem volt ujja, helyette fémpántokat viseltek, melyekből éles pengék álltak ki. A férfiakon mindenütt izmok dagadoztak, a hajuk pedig egészen sárga volt. Rachel sosem látott ilyen ijesztő embereket, túltettek még a kastély börtönőrein is. A két férfi körbenézett a teremben, azután odaálltak a kőből faragott boltív két oldalára. A királynő nagyot fújt, és megfordult a székén, hogy ő is lássa, mi történik.

A boltíven egy hosszú, szőke hajú, kék szemű férfi lépett be, aki fehér köntöst viselt, és egy aranynyelű tőrt, az övébe dugva. Rachelnek nagyon megtetszett, a legjóképűbb férfi volt, akit életében látott. Az idegen a királynőre mosolygott, aki talpra ugrott.

- Micsoda kellemes meglepetés! - mondta a legkedvesebb hangján, amit egyébként kizárólag a kutyájának tartogatott. - Megtisztel bennünket a jelenlétével; bár csak holnapra vártuk.

A férfi újra kedvesen rámosolygott.

- Nem tudtam tovább várni, hogy újra láthassam az ön szépséges arcát! Kérem, felség, bocsássa meg nekem, hogy hamarabb érkeztem!

A királynő kuncogott, és csókra nyújtotta a kezét. A királynő mindenkivel folyton kezet csókoltatott. Az viszont meglepte Rachelt, amit az idegen mondott. Azt még senkitől sem hallotta, hogy a királynő szép lenne. Miléna királynő kézen fogta a férfit, és előrébb vezette.

- Hölgyeim és uraim, engedjék meg, hogy bemutassam önöknek Rahl Atyát!

Rahl Atya! Rachel összerezzent, aztán gyorsan körülnézett, hogy vajon meglátta-e valaki, de nem - mindenki Rahl Atyát bámulta. A kislány biztosra vette, hogy Darken Rahl egyenesen rá fog nézni, és azonnal rájön, hogy el akar szökni az ő dobozával. Felnézett Gillerre, de a varázsló nem nézett vissza. A mágus arca halálosan sápadt volt. A szelence még a kastélyban van, és Rahl Atya máris megérkezett! Most mihez kezdjen?

Hát ahhoz, amit Giller mondott, egyszerű! Bátor lesz, és megmenti azt a sok embert. Csak ki kellett valamit találnia, hogy kizavarják éjszakára.

Rahl Atya végignézett a vacsoravendégeken, akik már egytől egyig felálltak az asztalaik mellett. A királynő ölebe ugatni kezdett. Rahl a hang irányába fordult, mire az ugatásból halk nyüszítés lett. Rahl Atya ismét a vendégek felé fordította a, figyelmét. A teremben síri csend lett. A férfi halkan megszólalt: - A vacsorának vége. Ha most megbocsátanak...

A vendégek összesúgtak, Rahl csendben figyelt. A pusmogás abbamaradt, és a vendégek elkezdtek kifelé szállingózni a teremből, először lassan, ráérősen, aztán egyre gyorsabban. Rahl Atya ránézett egyik-másik királyi tanácsosra, mire ők is sietve elhagyták a termet. Úgy tűnt, örülnek, hogy elmehetnek. Azok, akikre nem nézett rá külön, ott maradtak. Giller is közöttük volt. Viola hercegnő is a teremben maradt, és Rachel igyekezett elbújni a háta mögött, nehogy észrevegyék. A királynő mosolygott, és a terített asztalra mutatott.

- Rahl Atya, kérem, tisztelje meg az asztalunkat! Bizonyára fárasztó volt az út idáig. Hadd hozassunk önnek valamit enni! A sült igen kiváló ma este.

A jégkék szemek rezzenéstelenül néztek a királynőre.

- Nem helyeslem az ártatlan állatok lemészárlását, hogy utána elfogyasszuk a tetemeiket. Rachel egy pillanatra azt hitte, a királynő szélütést fog kapni.

- Nos, ebben az esetben... a répaleves is nagyon finom... és biztosan van még más is... de ha nincs, akkor a szakácsok azonnal...

- Talán majd máskor. Ezúttal nem enni jöttem, hanem hogy átvegyem fenséged hozzájárulását a szövetségünkhöz.

- De, hát... egy kissé hamarabb érkezett, mint vártuk, és egy egész sor egyezményt meg kell még fogalmazni. És persze bizonyára át is akarja majd nézetni a papírokat, mielőtt aláírná.

- Boldogan kész vagyok bármit aláírni, amellyel már elkészültek, és a szavamat adom, hogy később aláírok minden egyéb, közben elkészült dokumentumot. Bízom benne, hogy önök becsületesen járnak el velem szemben.

Rahl Atya elmosolyodott.

- Ugye nem áll szándékukban becsapni ezekkel a szerződésekkel?

- Nem, dehogy, Rahl Atya, természetesen meg sem fordult ilyesmi a fejünkben.

- Akkor meg is egyeztünk. Minek is nézetném át a dokumentumokat, amikor tökéletesen megbízhatok magukban? Mert ugye megbízhatok?

- Természetesen. Gondolom, ez esetben valóban nincsen szükség... de ez akkor is szokatlan.

- Mint ahogyan az egész szövetség az. Akkor neki is láthatnánk.

- Igen... igen, persze.

A királynő az egyik tanácsosához fordult.

- Hozza ide az összes dokumentumot, amelyek már elkészültek! Hozzon tollat és tintát is! És a pecsétünket!

A tanácsos meghajolt, és távozott. A királynő most Gillerhez fordult.

- Akárhol is rejtetted el azt a dobozt, azonnal hozd ide! A varázsló mélyen meghajolt.

- Igenis, felség.

Rachel hirtelen nagyon egyedül érezte magát, amikor a mágus elhagyta a termet.

Amíg várakoztak, a királynő bemutatta Viola hercegnőt Rahl Atyának. Rachel a hercegnő széke mögé állt, amíg az előre lépett, hogy kezet csókoljanak neki. Rahl Atya meghajolt előtte, megcsókolta a kezét, és megjegyezte, hogy a szépsége éppolyan tündöklő, akár az édesanyjáé. A hercegnő egyre csak vigyorgott, és a kebléhez szorította a kezét, melyet a férfi megcsókolt.

A tanácsos visszatért, a segédeivel egyetemben. Mindegyikük egész halom pergamentekercset cipelt a kezében. A tányérokat sietve félretolták, aztán a tekercseket kiterítették az asztalra, és megmutatták, hol kell a királynőnek és Rahl Atyának aláírniuk őket. Az egyik segéd piros viaszt csöpögtetett a tekercsekre, és a királynő belenyomta a pecsétjét. Rahl Atya azt mondta, neki nincsen pecsétje, de az írott neve is megteszi, hiszen várhatóan a jövőben is meg fogja ismerni a saját keze írását. Amikor Giller visszatért, csendesen félreállt, és megvárta, míg befejezik. Azután a királynő emberei összeszedték a dokumentumokat, és közben azon vitatkoztak, hogy milyen sorrendben kell bekerülniük az irattárba. A királynő intett Gillernek.

A varázsló felöltötte legbarátságosabb mosolyát.

- Rahl Atya, engedje meg, hogy átnyújtsam önnek, Orden szelencéjét, amely ez idáig Miléna királynő tulajdonát képezte.

Két kézzel emelte maga elé a hamisítványt, éppoly óvatosan, mintha az igazi lenne. Az ékkövek sziporkáztak a doboz oldalán.

Rahl Atya maga is elmosolyodott, amikor átvette a dobozt Giller kezéből. Egy pillanatig körbeforgatta, és az ékköveket nézegette. Aztán intett az egyik csupa izom emberének, aki előrelépett. Rahl Atya a szemébe nézett, és a kezébe adta a dobozkát. Az őr fél kézzel összeszorította a szelencét, mire az ezernyi darabra tört szét. A királynő szeme elkerekedett.

- Mit jelentsen ez? - kérdezte.

Rahl Atya arca, hirtelen ijesztő kifejezést öltött.

- Pontosan ez lenne az én kérdésem is. Ez a doboz egy hitvány másolat!

- De hát az egyszerűen lehetetlen! Hiszen én magam... - királynő Gillerre nézett. - Giller! Mit tudsz erre mondani?

A varázsló a kezeit a köntöse ujjába rejtette.

- Felség, ezt én nem értem. Senki sem sértette meg a mágikus pecsétet, ezt én magam ellenőriztem. Biztosíthatom, hogy ez ugyanaz a doboz, amelyet ön a kezembe adott, hogy vigyázzak rá. Nyilvánvalóan kezdettől fogva egy hamisítvány volt. Valaki becsapott bennünket. Ez az egyetlen elképzelhető magyarázat.

Rahl Atya könyörtelen kék szemei mindvégig a mágust figyelték. Azután a tekintete az egyik emberére siklott. Az őr előrelépett, hátulról megragadta Gillert, és fél kézzel a levegőbe emelte, a gallérjánál fogva.

- Mégis, mit képzelsz? Mit művelsz? Adj több tiszteletet egy varázslónak, vagy szavamra, nagyon megbánod!

Giller lába a levegőben kalimpált.

Rachel torka elszorult, a szeme könnyes lett. Hősien megpróbált bátor lenni, és nem sírva fakadni. Tudta, hogy nem szabad felhívnia magára a figyelmet.

Rahl Atya megnyalta az ujjai hegyét.

- Nem ez az egyetlen lehetséges magyarázat, varázsló. A valódi szelence mágiát sugároz, egy bizonyos fajta mágiát. Ennek a doboznak a kisugárzása más jellegű. Egy királynő ezt nem venné észre, ő nem tudná, hogy ez nem a valódi szelence, de egy varázsló viszont igen.

Darken Rahl könnyedén a királynőre mosolygott.

- A varázsló és én most elmegyünk, hogy négyszemközt beszéljük meg az ügyet.

Ezzel sarkon fordult, és kisietett a teremből. Fehér palástja hullámzott a levegőben. Az őr, Gillerrel a kezében, követte. A társa beállt az ajtónyílásba, és karba fonta a kezét. A varázsló lába nem érte a talajt, mikor elhurcolták.

Rachel rettenetesen megrémült, hogy most mi lesz a varázslóval. Legszívesebben utána szaladt volna. Látta, hogy a mágus még utoljára visszanéz a terembe. Sötét szemei tágra nyíltak. Amikor egy másodpercre a kislány szemébe nézett, Rachel hirtelen meghallotta a  férfi hangját, olyan tisztán és hangosan, mintha rákiáltott volna. A hang a fejében csupán egyetlen szót ordított: - Menekülj!

Aztán Gillert elnyelte a kapu. Rachel kis híján sírva fakadt. Helyette inkább a köténye szélét rágcsálta. A királynő emberei egyszerre kezdtek el beszélni. James, az udvari festő, elkezdte összeszedni a doboz darabkáit. Egyesével megvizsgált minden egyes darabot, ide- oda forgatta a tenyerében, a másik keze csonkját használva segítségül. Viola hercegnő kivette az egyik nagyobb szilánkot a kezéből, és végigfuttatta rajta az ujjai hegyét.

A kislány egyedül a hangra volt képes gondolni, Giller hangjára, amint azt kiáltja neki, hogy „menekülj". Gyorsan körülnézett - rá most senki sem figyelt. Óvatosan megkerülte az asztalokat. A nyakát kicsit behúzta, így nem is látszott ki mögülük. Amikor átért a terem túloldalára, újból kikukucskált, de továbbra sem vették észre.

Felnyúlt az egyik asztalra, és a tányérokról elemelt egy szelet húst, három zsemlét és egy nagy darab, kemény sajtot. Gyorsan belegyömöszölt mindent a zsebeibe, azután még egyszer, utoljára visszanézett, és kiszaladt a folyosóra. Állandóan a sírás fojtogatta, de megígérte Gillernek, hogy bátor lesz, így aztán visszanyelte a könnyeket. Meztelen lábakkal végigfutott a szőnyegen, rá sem nézve a falakat dísztő szőttesekre. Még időben lelassított, mielőtt a kapuban álló őrökhöz ért, nehogy gyanút fogjanak. Amikor az őrök meglátták, szótlanul félrehúzták a reteszt, hogy kiengedjék, és a kapu túloldalán strázsáló őrök is csak egy futó pillantást vetettek rá.

Amikor távolabb ért a kastély falaira kitűzött fáklyáktól, egészen sötét lett, de Rachel már jól ismerte az utat. Meztelen talpa csuromvizes lett a nedves fűtől A harmadik urnánál letérdelt, gyorsan körülnézett, nehogy meglássák, aztán benyúlt a virágok közé Kitapogatta a batyut, és sietve előhúzta a rejtekhelyéről. Kibogozta a kenyér köré kötött kendőt, aztán a zsebéből mindent ennivalót bepakolt a kenyér mellé, és ismét megkötötte a csomót.

Éppen kezdett volna a külső fal felé szaladni, amikor valami hirtelen eszébe jutott. Rachel rémülten megtorpant és kerek szemekkel nézett vissza.

Elfelejtette Sárát! A babája még mindig az alvódobozában volt. Ha Viola hercegnő megtalálja, biztosan a tűzbe dobja! Rachel nem hagyhatta ott Sárát, hiszen többé sosem jön vissza! Sára félne egyedül! Sárát biztosan elégetnék!

A kislány visszadugta a csomagot a virágok közé, és visszaszaladt a kastély felé. Amikor a fáklyák fényébe ért, kénytelen volt lelassítani. A kapuőrök egyike lenézett rá.

- Hiszen csak most engedtelek ki! Rachel nagyot nyelt.

- Tudom, de muszáj egy percre visszamennem!

- Elfelejtettél valamit?

Rachel bólintott, és valahogyan kipréselt magából egy igent.

Az őr megcsóválta a fejét, és kinyitotta a kis ablakot a masszív kapuszárnyon.

- Nyisd ki! - mondta a benti őröknek.

A kislány hallotta, hogy a súlyos reteszt félretolják.

Amikor ismét a kastélyon belülre lépett, szétnézett a folyosón. A főlépcső és a fekete- fehér kockás terem éppen előtte volt, csak át kellett mennie néhány másik termen. A termek egyike az ebédlő volt. Arra lett volna a legrövidebb az út, de ott félő, hogy összetalálkozik a hercegnővel, a királynővel, vagy akár magával Rahl Atyával. Nem szabad, hogy észrevegyék. Későre járt, Viola hercegnő csak bezárná az alvódobozba.

A kislány megfordult, és bement jobbra egy kis ajtón. Erre közlekedtek a szolgák. Így sokkal hosszabb volt az út, de nem valószínű, hogy a szolgák lépcsőin járva találkozik egy fontos személlyel. A személyzet pedig nem fogja megállítani. Ők mind tudták, hogy Rachel a hercegnő kijelölt játszótársa, és nem kockáztatnák meg, hogy magukra haragítsák Viola hercegnőt. Errefelé viszont végig kell majd mennie a személyzet szállásán, lent a nagyterem és a konyha alatt.

A lépcsőket simára koptatták a rajtuk járó szolgák. Fent nyitva maradt egy ablak, és beesett rajta az eső, de a falakból úgyis mindig szivárgott víz a lépcsőkre. Volt, ahol épphogy csak nedvesek voltak, másutt egész tócsák gyűltek össze, bennük zöld nyálkával. Rachel mindig nagyon vigyázott, hogy ne lépjen a zöldes foltokra. A falakon kovácsoltvas tartókba  tűzött fáklyák égtek, narancssárgára színezve a szürkés köveket.

A legalsó szinten találkozott először emberekkel. A szolgák ágyneműt és kosarakat hordoztak, a takarítónők vödröket és felmosófákat, a férfiak pedig nagy halom hasábfát cipeltek a kandallókba az emeleteken.

Rachel elment a szolgák szállása előtt. A plafon gerendáiról olajlámpák lógtak le. A személyzet csoportokba gyűlve beszélgetett. A kislány meglátott egy hangosan gesztikuláló férfit, egy főként nőkből álló csoport középén. Sandersnek hívták, ő volt az, aki abban a díszes kabátban fogadta a nemes urakat és hölgyeket, amikor eljöttek vacsorázni, és hangosan bemondta a nevüket, amikor beléptek az ebédlőbe.

- A saját fülemmel hallottam, attól a két őrtől, az ebédlőben. Tudják, kiről beszélek, nem? A fiatalabbikat Franknek hívják, a másikat, a sántát meg Jenkinsnek. Azt mondták, maguktól a d'harai őröktől hallották, hogy egész kastélyt át fogják kutatni, töviről hegyire.

- És mit keresnek? - kérdezte az egyik nő.

- Nem tudom. Frank és Jenkins sem tudta. De nem szeretnék annak a flótásnak a bőrében lenni, akinél végül megtalálják! Azoktól a d'haraiaktól rosszat álmodom, még amikor ébren vagyok, akkor is!

- Milyen jó is lenne, ha a hercegnő ágya alatt találnák meg! Akkor végre valaki őt is megtáncoltatná, cserébe, amiért ilyen kedvesen bánik velünk!

Mindenki nevetett.

Rachel elment mellettük, be a nagy raktárba, ahol a mennyezetet oszlopok tartották. Az egyik oldalon hordók álltak egymás tetejére halmozva, a másikon ládák, dobozok és zsákok hevertek. A terem levegője dohos volt, és bármikor is járt erre, Rachel mindig hallott egy-két egeret motoszkálni. A kislány végigsietett a termen, mindvégig középen, az oszlopokról lógó lámpák fényében haladva, míg a terem túlsó végében lévő a nehéz vasajtóhoz ért. Belecsimpaszkodott a vaskarikába, és nagy nehezen sikerült kinyitnia a nyikorgó ajtót. A gyűrűről rozsda tapadt a kezére, ezért Rachel párszor összecsapta a tenyerét, hogy megszabaduljon tőle. A jobb oldalon egy hasonló ajtó nyílt a tömlöcök felé. A kislány felszaladt a lépcsőkön. Egészen sötét volt, csak legfelül égett egy fáklya, és valahonnan vízcsepegés hallatszott, mely visszhangzott a lépcsökön: csöpp-csöpp-csöpp. Felül az ajtó résnyire nyitva állt. Rachel kilesett a kőfolyosóra, aztán nesztelenül kisurrant, mint a szél, ami örök vendég volt errefelé. Már ahhoz is túlságosan rettegett, hogy sírni tudjon. Egyetlen vágya az volt, hogy megszerezze Sárát, és minél messzebb kerüljön erről a helyről.

A legfelső szintre érve kikukucskált az ajtó mögül, de a Viola hercegnő szobájához vezető folyosó üres volt. Rachel végiglopódzott a hajókat ábrázoló szőnyegen, és odaszaladta szobához. Óvatosan résnyire nyitotta az ajtót, és benézett. A szobában sötét volt. Gyorsan besurrant, és becsukta, maga mögött az ajtót.

A kandallóban lobogott a tűz, de a lámpák nem égtek. Rachel végigosont a padlón, a lábával tapogatta ki a szőnyeg peremét. Négykézlábra ereszkedett, és bemászott a dobozába. Egyik kezével elhúzta a takarót, aztán kis híján hangosan felkiáltott. Sára nem volt a helyén! Olyan érzése támadt, mintha hirtelen jeges szél kerekedett volna a szobában.

- Keresel valamit? - hallotta meg Viola hercegnő hangját.

Rachel egy pillanatra mozdulni sem tudott. Zihálva kapkodta a levegőt, de sikerült visszanyelnie a könnyeit. Nem engedhette, hogy a hercegnő sírni lássa. Kihátrált a dobozból, és a kandalló mellett megpillantotta a hercegnő sziluettjét. A hercegnő tett egy lépést a kislány felé. A kezét a háta mögé dugta. Rachel nem látta, mit rejteget benne.

- Csak azért jöttem, hogy bemásszak a dobozba aludni.

- Igazán?

A kislány szene kezdett hozzászokni a sötéthez. Most már a hercegnő arcán elterülő gúnyos mosolyt is látta.

- Egészen véletlenül nem ezt keresed?

A hercegnő lassan előhúzta a kezét a háta mögül, és a tenyerén ott feküdt Sára. Rachel hirtelen úgy érezte, vécére kell mennie.

- Viola hercegnő, nagyon kérem! - nyöszörgött, és könyörögve érte nyújtotta a kezét.

- Gyere ide, és megbeszéljük!

Rachel lassan odalépett elé, közben a ruháját babrálta. A hercegnő váratlanul megpofozta,  még sokkal erősebben, mint valaha. Olyan erősen, hogy Rachel felkiáltott, és majdnem hanyatt esett. Bal kezét rászorította az égő arcára, és a szemébe könnyek szöktek. Elszántan zsebre vágta az öklét, eltökélve, hogy azért sem fog sírni.

A hercegnő még közelebb lépett és visszakézből újra megütötte, most a másik oldalon. Ez még jobban fájt, mint az előző. Rachel összeszorította a fogát, és valamit szorosan megmarkolt a zsebében, hogy segítsen elterelni a figyelmét a fájdalomról.

Viola hercegnő visszalépett a kandalló elé.

- Emlékszel, mit mondtam, mit csinálok vele, ha valaha is találok egy babát a holmid között?

- Viola hercegnő, kérem, ne tegye!

A kislány minden ízében reszketett a fájdalomtól és a félelemtől.

- Kérem, ne dobja be a tűzbe! Sosem ártott magának! A hercegnő ezt szörnyen mulatságosnak találta.

- Akkor is a tűzbe fogom dobni, ahogy megmondtam. Hogy móresre tanítsalak. Mi a neve?

- Nincs neki neve.

- Attól még ugyanolyan jól fog égni.

Viola hercegnő a tűz felé fordult. Rachel még mindig azt a valamit szorongatta a zsebében. Kihúzta a kezét, és megnézte mi az. A Gillertől kapott varázspálca feküdt a tenyerén.

- Ne merészeld a Tűzbe dobni a babámat, vagy megkeserülöd! A hercegnő megperdült.

- Mit mondtál? Hogy merészelsz velem ilyen hangon beszélni, mi? Én a hercegnő vagyok, te meg csak egy kis senki!

Rachel hozzáérintette a varázsálcát a terítőhöz a kis márványasztalka tetején.

- Gyúlj meg, láng! - suttogta.

A terítő lángra lobbant. A hercegnő meglepettnek tűnt. A kislány most az asztalon heverő könyvhöz érintette a pálca hegyét. Felnézett Viola hercegnő szemébe, hogy meggyőződjön róla, hogy mindent lát, aztán újra suttogott valamit, és a könyv is sisteregve lángra kapott. Viola hercegnő szeme elkerekedett. A kislány felkapta az égő könyvet, és behajította a tűzbe. Utána sarkon fordult, és a hercegnő hasának szegezte a pálcát.

- Add ide a babámat, vagy felgyújtalak!

- Nem mernéd...

- Most rögtön! Ha nem adod ide, akkor felgyújtalak, és el fogsz égni! Viola hercegnő odanyújtotta neki a babát.

- Tessék. Kérlek, Rachel, ne gyújts meg! Félek a tűztől.

Rachel bal kézzel elvette a babát, és magához szorította: A pálcát továbbra is a hercegnőnek szegezte. Már-már kezdte megsajnálni, de aztán arra gondolt, hogy mennyi fájdalmat okozott már neki. Az arca most is rettenetesen sajgott.

- Felejtsük el ezt az egészet, jó, Rachel? Megtarthatod a babádat, rendben?

Viola hercegnő hangja hirtelen mézesmázossá változott, de a kislány tudta, hogy az egész csak egy trükk. Amint lehetősége nyílna rá, a hercegnő az őrökért kiáltana, és levágatná a fejét. Aztán jót nevetne rajta, és Sárát is elégetné.

- Mássz be a dobozba! - mondta Rachel. - Most legalább kipróbálhatod, hogy hogy tetszik.

- Micsoda?

Rachel erősebben nyomta a hasához a varázspálcát.

- Mozgás, különben felgyújtalak!

Viola hercegnő lassan, hitetlenkedve megindult a szoba másik vége felé, hátában a pálcával.

- Rachel, gondold meg, hogy mit csinálsz! Tényleg...

- Maradj csendben, és mozdulj! Ha nem akarsz elégni!

A hercegnő letérdelt, és bemászott a dobozba. A kislány benézett utána.

- Menj hátra, a sarokba!

A hercegnő engedelmeskedett. Rachel rácsapta a doboz ajtaját, azután az íróasztalhoz lépett, és kivette belőle a kulcsot. Lelakatolta a vasalt fadoboz fémajtaját, és zsebre vágta a  kulcsot. Letérdelt a doboz elé, aztán benézett az apró ablakon. Épphogy ki tudta venni a hercegnő körvonalait a sötétben.

- Jó, éjt, Viola. Aludj jól. Ma éjjel én alszom az ágyadban. Elegem van a károgásodból. Ha csak egyetlen pisszenést is hallok a dobozból, meggyújtom a bőrödet. Megértetted?

- Igen - hallatszott egy sírós hang a láda mélyéről.

Rachel letette Sárát a földre, aztán odahúzta a padlón heverő szőrmét, és beborította vele a dobozt, hogy kevésbé hallatsszon ki, ha a hercegnő segítségért akarna kiabálni. Odament az ágyhoz és rátelepedett, hogy a hercegnő hallja nyikorogni. Utána elmosolyodott és lábujjhegyen kisurrant az ajtón.

Ugyanazon az úton ment le, ahol feljött: végig a szolgák folyosóján. Óvatosan bekémlelt a nagyterembe, és bátran elindult a kapuban álló őrök felé. Nem jutott eszébe semmi okos mondanivaló, úgyhogy némán álldogált, és várta, hogy kinyissák neki az ajtót.

- Szóval a babádat felejtetted odabent - mosolygott az őr.

Rachel csak bólintott. A kert felé haladtában hallotta, hogy becsukódik mögötte a belső kapu. Most mintha mindenütt több lett volna az őr. A megszokott őrök mellett idegenek strázsáltak, akik nem a királynő őrségének egyenruháját viselték. Az új őrök jobban odafigyeltek rá, és nemegyszer hallotta, amint a régiek éppen azt magyarázták nekik, hogy Rachel a kastély személyzetéhez tartozik. Próbált nem nézni rájuk, miközben magához szorította a babáját, és visszafogta a lépteit, nehogy feltűnjön valakinek.

A batyu a kenyérrel pontosan ott volt, ahol hagyta. Rachel előhúzta a csomónál fogva, közben másik kezével Sárát ölelte magához. A külső kapu felé sétálva azon töprengett, hogy vajon Viola hercegnő még mindig azt hiszi, hogy az ágyában alszik, vagy már éppen segítségért kiabál. Ha elkezdett kiabálni, és az őrök megtalálták a dobozban, lehet, hogy máris tűvé teszik a kastélyt utána. Kénytelen volt a hosszabbik úton menni, és sok időbe tellett, mire alulról megkerülte az ebédlőt és a nagytermet. A fülét hegyezte, hogy hall-e kiáltásokat valahonnan, hogy keresik-e már.

- A torka elszorult, de reménykedett, hogy mégis sikerül kijutnia, mielőtt felfedeznék a hercegnőt. Eszébe jutott, hogy át fogják kutatni a kastélyt. Azt is tudta, hogy mit keresnek. A szelencét akarják megtalálni. Ő pedig megígérte Gillernek, hogy kijuttatja a kastélyból, mert akkor nem kell annyi embernek meghalnia.

A gyilokjárón rengeteg őr volt. Már majdnem elérkezett a külső kapuhoz, amikor hirtelen lelassított. Azelőtt mindig a királynő őrei közül állt ott kettő. Most viszont hárman álltak a poszton. Kettőt felismert - a mellkasukon a farkasfejes címert viselték, a királynő emberei voltak, de a harmadik jóval nagyobb termetű volt, és éjfekete bőrvértet viselt. Egy idegen volt. Rachel nem is tudta, hogy most megpróbáljon továbbmenni, vagy inkább meneküljön. De hova menekülhetne? Ahhoz előbb át kellene jutnia a falon.

Mielőtt még igazából eldönthette volna, hogy mitévő legyen, az őrök észrevették, így nem volt más választása, mint továbbmenni. A megszokott őrök egyike megfordult, hogy felemelje a reteszt, de az idegen felemelte a kezét.

- Ez csak a hercegnő játszótársa. Néha ki szokta kergetni éjszakára.

- Senki sem mehet ki - felelte a fekete vértes. Az őr visszatolta a reteszt.

- Sajnálom, kicsim, de hallottad a bácsit: senki sem mehet ki.

Rachel úgy állt ott, mint akibe villám csapott. Az idegen őrre bámult, aki barátságtalanul nézett le rá. A kislány nyelt egyet. Giller megbízta, hogy juttassa ki a dobozt, nem hagyhatta cserben! Más kivezető út pedig nem volt. A kislány az agyát gyötörte, hogy mit tenne ilyenkor a varázsló.

- Hát, jó - mondta végül - úgyis hideg lesz az éjjel. Én is sokkal inkább szeretnék odabent aludni.

- Jól van, kicsim. Látod, így bent alhatsz ma éjszaka - mondta a királynő őre.

- Mi a neved? - kérdezte Rachel. Az őr meglepettnek tűnt.

- Reid, királyi lándzsás.

A babát tartó kezével a kislány a másik őrre mutatott.

- És az övé?

- Walcott, királyi lándzsás.

- Reid és Walcott, királyi lándzsások - ismételte Rachel halkan. - Rendben van, azt hiszem sikerült megjegyeznem.

Ezzel az idegen őr felé lendítette a babáját.

- És őt hogy hívják?

Az fekete vértes őr a hüvelykujját az övébe dugta.

- Miért érdekel az téged? Rachel magához ölelte Sárát.

- Hát, a hercegnő kiabált velem, és azt mondta, hogy ma éjjel kint kell aludnom. Ha nem engedelmeskedem neki, akkor nagyon mérges lesz, és le akarja majd csapatni a fejem, amiért nem fogadtam szót. Azért kellenek a nevek, hogy amikor elmondom a hercegnőnek, hogy miért nem tudtam teljesíteni a parancsát, akkor ne mondhassa azt, hogy az egészet csak kitaláltam. Félek tőle. Mostanában egyre többször akarja a szolgák fejét vetetni.

A három őr hátrált egy lépést, és egymásra nézett.

- Ebben igaza van - mondta a Reid nevű lándzsás az idegennek.

- A hercegnő kezd az anyjára ütni. Az anyja meg szabad kezet ad neki.

- A parancs úgy szól, hogy senki nem hagyhatja el a várat - erősködött az idegen.

- Hát, mi ketten meg nem fogunk ellenszegülni a hercegnő parancsának - köpött egyet Reid. - Ha azt akarod, hogy benn maradjon, hát felőlem rendben, egészen addig, amíg nem mi leszünk, akit hóhérkézre adnak. Ha bárki kérdi, hát mi megmondtuk neked, hogy engedd ki, ahogy a hercegnő parancsolta! Nem megyünk veled együtt a bakó elé!

Walcott bólintott, hogy egyetért a társával.

- Egy ekkorka kislány miatt nem, bizony - mondta, és kinyújtotta a kezét Rachel feje magasságában. - Én aztán nem mondom senkinek, hogy mi hárman, erős katonák, megegyeztünk, hogy ez a kis cseléd veszélyes lehet! Döntsd el te, ahogy neked tetszik, de vállald is érte a felelősséget! Bennünket ugyan nem fognak miattad kivégezni!

Az idegen lenézett Rachelre. Egy kissé haragosnak tűnt.

- Hát, az biztos, hogy nem lehet veszélyes. A parancsot meg nyilván azért kaptuk, hogy a veszélyt megelőzzük, úgyhogy, gondolom...

Walcott megfordult, és elkezdte felemelni a súlyos reteszt.

- De tudni akarom, hogy mi van nála! - tette hozzá az idegen. - Csak a babám és a vacsorám - mondta Rachel, és próbált jelentéktelennek tűnni.

- Mutasd!

Rachel letette a batyut a földre, kioldotta a csomót, és kiterítette a kendő négy sarkát. Sárát pedig odanyújtotta a férfinak.

Az őr átvette tőle, és alaposan megnézte. Aztán fejjel lefelé fordította, és mutatóujjával megemelte a baba szoknyáját. Rachel teljes erejéből belerúgott a lábába.

- Ne merészeld! - kiabálta. - Hát nincs benned semmi tisztesség? A két másik őr nevetett. ' - Na, találtál valami veszélyeset? - kérdezte Reid.

Az idegen rámeredt a két másikra, aztán visszaadta a babát a kislánynak.

- Mid van még ott?

- Már mondtam. Csak a vacsorám. A férfi lehajolt.

- Hát egy ilyen parányi kislánynak nem lehet szüksége egy egész kenyérre...

- Az az enyém! - kiáltott Rachel. - Add vissza!

- Ugyan, hagyd már - mondta Walcott az idegennek. - Amúgy is olyan vézna szegény. Miért, szerinted a hercegnő agyoneteti?

Az idegen felegyenesedett.

- Igazad lehet - sóhajtotta. - Na jó, eredj! Futás!

A kislány visszacsomagolta a kenyeret, és a többi élelmet, amilyen gyorsan csak tudta, aztán elment az őrök között, ki a kapun, egyik oldalon a babát, a másikon a csomagot szorongatva. Amikor a kapu egy döndüléssel bezárult mögötte, Rachel inaszakadtából szaladni kezdett. Nem nézett vissza, hogy követi-e valaki, vagy sem, csak futott, mint a nyúl. Aztán egyszer, amikor már nem bírt tovább rohanni, mégis visszapillantott. Sehol senki. A  kislány leült egy vastag gyökérre az út mentén, hogy kifújja magát.

A csillagos égbolt alatt ki tudta venni a kastély körvonalait, a külső fal lőréseit, a tornyokat. Némely ablakból világosság áradt. Tudta, hogy nem megy oda vissza, soha, de soha. Ő és Giller elszöknek innen, elmennek egy olyan helyre, ahol az emberek kedvesek, és sosem jönnek többé vissza. Ahogy ott ült, és lihegett, egyszerre meghallott egy hangot.

- Rachel? - a hang Sára szájából jött.

A kislány az ölébe fektette a babát, a batyu tetejére.

- Most már biztonságban vagyunk, Sára. Kijutottunk. Sára mosolygott.

- Olyan nagyon boldog vagyok, Rachel!

- És soha többé nem megyünk vissza arra a szörnyű helyre.

- Rachel, Giller szeretne neked üzenni valamit.

A kislány közelebb hajolt. Alig hallotta Sára hangját.

- Mit?

- Hogy nem tud veled jönni. Egyedül kell menned. Rachel sírva fakadt.

- De én azt szeretném, ha ő is jönne.

- Hidd el, kicsim, hogy ő is mindennél jobban szeretne veled tartani. De maradnia kell, hogy fedezhesse a szökésedet, hogy ne találjanak rád. Csak így tud téged megvédeni.

- De félni fogok egyedül.

- Nem leszel egyedül, kicsim. Én mindig itt leszek veled. Mindig.

- De mit csináljak? Hova menjek?

- Menekülnöd kell. Giller azt üzeni, hogy ne menj a fenyődhöz, mert ott már nem biztonságos. Ott megtalálnának.

A kislány szeme ijedtében tágra nyílt.

- Keress magadnak egy másik fenyőt az út mentén, aztán holnap megint egy másikat. És csak menekülj, és rejtőzz jól el, amíg be nem köszönt a tél. Aztán keress valahol egy kedves családot, akik hajlandók befogadni.

- Rendben van, ha Giller ezt üzente, akkor ezt fogom tenni.

- És Rachel, Giller azt üzeni, hogy nagyon szeret téged.

- Én is szeretem őt, Sára. Őt szeretem a legjobban a világon. A baba mosolygott.

Ebben a pillanatban az erdőben nappali világosság támadt. Rachel felnézett. Hirtelen egy rettentő dördüléssel megremegett a talaj a lába alatt. A kislány szája tátva maradt, a szeme óriásira nyílt.

A kastélyból, a falak mögül egy hatalmas sárgáskék tűzgömb emelkedett az égre. Szikraeső zúdult le belőle a földre, és sűrű, fekete füst gomolygott körülötte. Aztán, ahogy a gömb egyre feljebb emelkedett, egyre több lett a füst, és kevesebb a láng, míg végül ismét sötét lett.

- Láttad ezt? - kérdezte a kislány Sárát. A baba nem válaszolt.

- Remélem, Gillernek nem esett baja!

Lenézett Sárára, de a baba néma maradt, még csak nem is mosolygott rá.

- Hát, azt hiszem, jobb ha indulunk, ahogy Giller mondta.

Amikor a tó mellett vezetett el az ösvény, fogta az alvódoboz kulcsát, és teljes erejével messzire hajította. Hallotta a csobbanást, és elmosolyodott.

Sára nem szólt semmit, ahogy az ösvényen szaladtak, minél messzebb a kastélytól. Rachel emlékezett Giller üzenetére, hogy ne menjen a titkos fenyőjéhez, így aztán inkább elindult egy vadcsapáson, új irányba fordulva.

Nyugat felé.

Harmincnegyedik fejezet

Halk, sercegő hang hallatszott.

A félálom ködében Richard képtelen volt jelentést társítani hozzá, bárhogy is erőlködött. Először lassan, aztán egyre sürgetőbb sietséggel próbálta meg áttörni azt a nyúlós hártyát, mely elválasztja az álmokat az ébrenléttől. Azonnal megbánta ebbéli igyekezetét, mihelyt eszébe jutottak az este történtek, Kahlannal. A levegőben sülő hús illata terjengett. A férfi álla felhúzott térdein nyugodott. A kemény fatörzs fájdalmasan a hátába mélyedt. Szinte képtelen volt megmozdulni is, az izmai annyira elmerevedtek. Az egész éjszakát ugyanabban a pózban töltötte. A térdétől csak annyit látott, hogy éppen hajnalodni kezd.

Valaki, vagy valami a közelben motoszkált.

Továbbra is alvást színlelve felmérte, hogy merre vannak a fegyverei. A kard elég távol hevert, és persze még az is idő, míg kirántja a hüvelyből. A kése viszont a keze ügyében volt. Tulajdonképpen szó szerint: az ujja hegye súrolta a kőrisből faragott nyelet. Akármi járt a közelben, ott volt mellette, balra. Egy ugrás, és már le is szúrtam - gondolta magában.

Megkockáztatott egy pillantást: Megdöbbenve látta, hogy Kahlan az, akit leszúrni készült. A földön ült, háttal a tuskónak, nem messze tőle, és őt figyelte. A tűz felett egy nyúl sercegett. Richard felült.

- Mit keresel itt? - kérdezte óvatosan.

- Beszélhetnénk?

Richard visszadugta a kést a tokjába, és kinyújtotta a lábát. Izmai sikítva tiltakoztak a mozdulat ellen.

- Azt hittem, azon már tegnap túlestünk.

Richard azonnal megbánta, hogy kicsúszott a száján. Kahlan kifürkészhetetlen pillantást vetett rá.

- Ne haragudj - mondta a férfi halkabban. - Persze, hogy beszélhetünk. Miről szeretnél beszélni?

Kahlan megvonta a vállát. A kezében egy nyírfaágat tartott, amit még Richard vágott le a tűzhöz tegnap este. A lány a fehér kérget tépkedte.

- Sokat gondolkoztam. Tegnap este, mikor elmentem, szóval, tudtam, hogy fáj a fejed, és...

- Ezt meg honnan tudtad? A lány újra vállat vont.

- Mindig meglátom a szemeden, ha fáj a fejed - a hangja halk volt és kedves. - Tudtam, hogy nem sokat aludtál mostanában, és ez is az én hibám, úgyhogy... mielőtt elmentem volna, úgy döntöttem, hogy őrködök helyetted, míg alszol. Így aztán visszajöttem odáig - mutatott be a fák közé -, és onnan figyeltelek. Azt akartam, hogy aludd ki magad.

A lány a kezében tartott faágat nézte, és egy újabb fehér csíkot tépett le róla.

- Ott töltötted az egész éjszakát? - Richardban kezdett újraéledni a remény. Kahlan bólintott, de nem nézett fel.

- Amíg őrködtem, úgy döntöttem, felállítok egy csapdát, ahogy tanítottál, és fogok neked valamit reggelire. Amíg ott üldögéltem, volt időm gondolkodni. Persze leginkább csak sírtam. Egyszerűen nem tudtam elviselni, amiket mondtál rólam. Fájt, hogy így gondolsz rám. És persze dühös is voltam.

Richard úgy döntött, az lesz a legokosabb, ha nem szól közbe, míg Kahlan a szavakat keresi. Nem is tudta, mit mondhatna. Félt, hogy ha valami rosszat mond, akkor a lány újra elmegy. Kahlan ismét letépett egy kéregdarabot, és a tűzbe dobta. A fehér csík összegöndörödött, és lángra lobbant.

- Arra gondoltam, hogy van néhány dolog, amit el kell mondanom. Például, hogy hogyan viselkedj a királynő jelenlétében. Az is eszembe jutott, hogy meg kell mutassam, melyik úton juthatsz el odáig. És így tovább, míg végül rájöttem, hogy igazad volt. Mindenben.

Richardnak úgy tűnt, a lány mindjárt elsírja magát, de nem ez történt. Helyette csak az ágat piszkálta a körmével, és kerülte a férfi tekintetét. Richard csendben várt. Aztán Kahlan feltett egy váratlan kérdést: - Szerinted Shota szép? Richard mosolygott.

- Igen, de a nyomodba sem érhet.

Kahlan is elmosolyodott, és hátrasöpörte a haját.

- Nem sokan mernének ilyet mondani egy...

A lány hirtelen észbe kapott. Az a titok áthatolhatatlan falat emelt kettejük közé.

- Van egy régi mondás - folytatta - talán te is ismered. „Sose engedd, hogy egy olyan nő válassza ki helyetted az utat, aki egy férfit akar megszerezni magának!" Richard felnevetett és felállt, hogy megmozgassa a lábait.

- Nem, ezt még nem hallottam.

Félig a kidőlt fenyőnek támaszkodott, és karba fonta a kezét. E téren teljesen feleslegesnek vélte a lány aggodalmát. Shota megesküdött, hogy megöli, ha újra találkoznak. De még enélkül sem lenne oka féltékenységre.

A lány eldobta az ágat, felállt, és odalépett a férfihoz. Csípőjét nekitámasztotta a fatörzsnek, és végre felnézett a szemébe.

- Richard - mondta halkan, már-már suttogva - a múlt éjjel rájöttem, hogy milyen ostoba voltam. Korábban attól rettegtem, hogy a boszorkány meg fog ölni, és most hirtelen rájöttem, hogy a legjobb úton halad efelé. A különbség csak az, hogy majdnem én végeztem el a munkát helyette. Hagytam, hogy ő válassza meg az utamat. Végig neked volt igazad. Lehetett volna több eszem is, mint hogy semmibe vegyem, amit egy Kereső mond.

Kahlan lenézett a földre, aztán a gyönyörű zöld szemek ismét a férfira irányultak.

- Ha még nem késő, én... én szeretném, ha visszafogadnál.

Richard alig tudta elhinni, hogy véget ért ez a rémálom. Egész életében nem érezte magát még ilyen boldognak, ilyen felszabadultnak. Ahelyett, hogy válaszolt volna, egyszerűen csak magához húzta a lányt, és szorosan átölelte. Kahlan viszonozta az ölelést, és a fejét egy pillanatra a férfi mellkasára hajtotta. Aztán újra elhúzódott.

- Richard, van még valami, amit el kell mondanom, mielőtt még beleegyeznél. Nem mehetek tovább veled, anélkül, hogy ezt elmondanám. Anélkül, hogy végre te is megtudnád, ki vagyok valójában. Megszakad a szívem, hogy erről kell beszélnem, mert a barátodnak tartasz. El kellett volna mondanom mindjárt a legelején. De még sosem volt egyetlen ilyen barátom sem, mint te, és nem akartam, hogy vége legyen. De most muszáj - sóhajtott elhaló hangon.

- Kahlan, már mondtam neked, hogy a barátom vagy, és nincs erő a világon, ami ezt megváltoztathatná.

- Kivéve ezt. - A lány magába roskadt. - Mágiáról van szó.

Richard már nem volt benne olyan biztos, hogy tényleg hallani akarja Kahlan titkát. Nem akarta újra elveszíteni. Hiszen csak most kapta vissza! Leguggolt a tűz elé, és felemelte a nyársat, rajta a nyúllal. A hajnali homályban szikrák repültek szerteszét. A férfi büszke volt rá, hogy a lánynak sikerült elejtenie az állatot, úgy, ahogy ő tanította neki.

- Kahlan, engem nem érdekel az a titok! Engem csak te érdekelsz. Nem kell elmondanod. Gyere egyél, megsült a hús.

Lehasított egy darabot a késével, és odanyújtotta neki. A lány leült mellé a földre, kisöpörte a hajat a szeméből, és átvette a felkínált szeletet. Az ujjai hegyével fogta meg a forró húst, és ráfújt, hogy hűljön. Richard magának is vágott egy szeletet, aztán ő is letelepedett.

- Richard, amikor Shotát először megláttad, tényleg az anyukádra hasonlított? Mielőtt beleharapott volna a húsba, Richard ránézett a lányra a tűz fényénél, aztán biccentett egyet.

- Nagyon szép lehetett. A szemed és a szádat tőle örökölted. Richard elmosolyodott az emlékeken.

- Igen, de a boszorkány akkor sem ő volt.

- Ezért voltál rá mérges? Amiért megpróbált az lenni, aki valójában sohasem lehetne? Hogy megpróbált vele becsapni?

A lány harapott egyet, aztán vett egy nagy levegőt, mert a sült még mindig forró volt. Közben árgus szemekkel figyelte Richardot.

Richardba egy pillanatra belehasított a szomorúság. Vállat vont.

- Azt hiszem. Nem volt igazán tisztességes dolog. Kahlan alaposan megrágta a falatot, aztán lenyelte.

- Hát ezért kell neked elmondjam, ki vagyok igazából. Még akkor is, ha gyűlölni fogsz érte, mert a barátom voltál. Annak ellenére, hogy tőlem nem kaptad meg cserébe azt a  barátságot, amit érdemelnél. Ez volt a másik oka annak, hogy visszajöttem. Nem akartam, hogy mástól tudd meg, én magam akartam elmondani. Ha végighallgattál, és nem akarsz látni többé, akkor elmegyek.

Richard felnézett a pirkadó égboltra. Hirtelen azt szerette volna, ha Kahlan nem mondaná el neki azt a szörnyű titkot, és minden maradna a régiben.

- Ne aggódj, nem foglak elküldeni. Sok tennivaló vár még ránk. Emlékszel, mit mondott Shota? A szelence már nem sokáig lesz a királynőnél. Ez azt jelenti, hogy valaki el fogja venni tőle. Akkor már inkább mi, mint Darken Rahl.

Kahlan a férfi karjára tette a kezét.

- Nem akarom, hogy előre eldöntsd, mielőtt megtudnád, ki vagyok. Ha utána azt akarod, hogy elmenjek, meg foglak érteni. Csak azt szeretném, hogy tudd: még soha, senki iránt nem éreztem úgy, mint irántad, és nem is fogok soha. De ennél tovább nem mehetünk. Nem sülne ki belőle semmi jó.

A férfi ezt nem volt hajlandó elhinni. Mindenre van megoldás, muszáj, hogy erre is legyen. Vett egy nagy levegőt, és lassan kieresztette.

- Rendben, akkor halljuk! A lány bólintott.

- Emlékszel, amikor azt mondtam, hogy Középföld lakói közül néhányan mágikus teremtmények? És, hogy ezen nem tudnak változtatni, mert a mágia a lényük részét képezi?

Richard bólogatott: - Hát én is egy vagyok közülük. Több vagyok egyszerű nőnél.

- Akkor mi vagy?

- Egy Inkvizítor. Inkvizítor.

Ismerte ezt a szót!

Az izmai hirtelen kővé dermedtek, még levegőt is elfelejtett venni. Lelki szemei előtt megjelent a Megszámlált Árnyékok Könyve.

A Megszámlált árnyékok Könyvében foglaltak igazsága, ha nem a szelencék urának, hanem valaki másnak ajkairól hangzanék el, csak egy Inkvizítor igénybevételével ellenőrizhető...

A kerekek villámgyorsan forogtak az elméjében, mintha csak a könyv képzeletbeli lapjait forgatná. Próbált visszaemlékezni minden egyes szóra, ahogy végigpörgette magában a lapokat, hogy vajon tesz-e még a könyv említést az Inkvizítorokról, de semmit sem talált. A könyv minden szava örökre beleégett az emlékezetébe, de az Inkvizítor szó csak egyetlen egyszer szerepel köztük, a legelején. Emlékezett rá, hogy sokat törte a fejét, hogy mi lehet az. Eddig még abban sem volt biztos, hogy az Inkvizítor egy emberi lény. Hirtelen nagyon súlyosnak érezte a nyakában lógó fogat.

Kahlan a férfi arca láttán elkomorodott.

- Tudod, hogy mi az az Inkvizítor?

- Nem - nyögte ki Richard - de a szót hallottam már... az apámtól. Megpróbálta egy kicsit összeszedni magát.

- Szóval, mit jelent az, ha valaki Inkvizítor?

Kahlan maga elé húzta a térdeit, átkarolta őket, és önkéntelenül is egy kissé hátrébb húzódott.

- A varázserő anyáról leányra szállt, és ez mindig is így volt, amióta ez a föld csak létezik. Az eredete még a sötét kor előtti időkbe nyúlik vissza.

Richardnak fogalma sem volt, hogy mi az a sötét kor, de nem akart közbevágni.

- A hatalom születésünktől fogva velünk van, és éppúgy nem tudnánk nélküle létezni, mint mondjuk a szívünk nélkül. Egy Inkvizítor lánya minden esetben örökli a képességet. Kivétel nélkül. De egyesekben a hatalom gyengébb, míg másokban erősebb.

- Tehát, azt mondod, nem szabadulhatsz meg tőle. De mégis, miféle hatalomról beszélsz? Kahlan a tűzbe bámult.

- Érintéssel lehet előhívni. Az erő mindig bennünk van. Nem, akkor hívjuk elő, amikor szükségünk van rá, hanem éppen ellenkezőleg: mindig kordában kell tartanunk, és amikor használni akarjuk, csak akkor engedhetjük szabadjára.

- Olyan, mintha a hasadat folyton behúzva tartanád? A lány elmosolyodott a hasonlaton.

- Igen, olyasmi.

- És mire képes ez az erő? Kahlan a köpenyét babrálta.

- Nem igazán lehet szavakkal leírni. Sosem gondoltam, hogy ilyen nehéz lesz megmagyarázni, de tényleg nem könnyű szavakba önteni, különösen úgy, hogy az is megértse, aki nem Középföldön született. Még sohasem próbáltam leírni senkinek. Lehet, hogy nem is lehet igazán pontosan. Mintha a köd fogalmát magyaráznád egy vak embernek.

- Azért próbáld meg.

A lány bólintott, és lopva a férfi szemébe nézett.

- Az erő a szerelem hatalma. Richard kis híján elnevette magát.

- Azt akarod nekem mondani, hogy a szerelem hatalmától kell ennyire rettegnem?

Kahlan háta megmerevedett. Szemébe a felháborodás lángja költözött. Felháborodás, és az a kortalan fény, amit eddig csak Adie és Shota szemében látott. Az a láng azt jelentette, hogy a szavai tiszteletlenek voltak, és még az az apró mosoly, amit megengedett magának, még az is égbekiáltó arcátlanságnak számított. Kahlan szemében még sosem látta ezt a fényt. Hidegzuhanyként érte a felismerés, hogy Kahlan valószínűleg nem szokhatott hozzá, hogy megmosolyogják. Ez a tekintet köteteket mesélt a lány hatalmának léptékéről. A férfi mosolya lassan lehervadt. Amikor Kahlan meggyőződött róla, hogy nem tesz több szemtelen megjegyzést, folytatta.

- Még nem értetted meg! Ne vedd félvállról! - A lány szemei résnyire szűkültek. - Ha ez az erő egyszer megérint, többé már nem az leszel, aki most vagy. Örökre megváltoztat. Attól kezdve életed értelmét kizárólag az jelenti majd, aki megérintett. Hogy addig ki voltál, hogy mik voltak a céljaid, a vágyaid, az többé nem számít. Bármit megtennél annak a kedvéért, aki megérintett. Az életed többé már nem a tiéd, hanem az övé. Mint ahogyan a lelked is. A korábbi éned egy pillanat alatt megszűnik létezni.

Richard megborzongott.

- És meddig tart ez a... ez a varázslat?

- Amíg csak élsz - mondta Kahlan jelentőségteljesen. A férfi hátán fel-alá futkározott a hideg.

- Ez olyan, mintha elbűvölnéd őket? Kahlan sóhajtott.

- Nem egészen, de ha így könnyebb megértened, akkor gondold ezt. Ám egy Inkvizítor érintése jóval több ennél. Sokkal erősebb, és egyben visszavonhatatlan is. Egy bűbájt el lehet távolítani. Az érintésemet soha. Shota bűbájt bocsátott rád, még ha nem is vetted észre. Nem igazán tehetett róla, a boszorkányoknak ez már megrögzött szokásuk. De a haragod, a kard ereje, megvédett tőle. Az érintésem egyszer és mindenkorra szól, és nincs hatalom a világon, ami megóvna tőle. Nem lehet gyógyítani, mert a korábbi éned meghal, megszűnik létezni. A gondolataidban onnantól csak én létezem. Egyik oka annak, hogy féltem elmenni Shotához, az volt, hogy a boszorkányok az idők kezdete óta gyűlölik az Inkvizítorokat. Rettentően féltékenyek a hatalmunkra, mert a mi érintésünk egy életre szól. Akit egy Inkvizítor megérint, az bármit hajlandó érte megtenni. - Kahlan keményen a férfi szemébe nézett.- Bármit.

Richard torka kiszáradt, kétségbeesetten próbálta összeszedni százfelé csapongó gondolatait. A reményei, az álmai szertefoszlóban voltak. Az egyedüli kiút az volt, ha valahogyan sikerül időt nyernie, hogy alaposabban végiggondolhassa. Feltett hát egy újabb kérdést: - És ez az erő mindenkire hat?

- Minden emberre, kivéve Darken Rahlt. A varázslók figyelmeztettek rá, hogy őt Orden szelencéi megvédik a hatalmamtól. Nincs tőlem félnivalója. A nem emberi lényeken általában nem fog, mert ők nem képesek emberi szeretetre. Egy gárra például nem lenne semmi hatása. Vannak az embereken kívül is olyan lények, melyekre hat az erőm, de sosem pontosan úgy, mint ránk.

Richard új szemszögből nézett fel rá.

- Shart is megérintetted, igaz?

Kahlan mintha összement volna. Szomorúan bólintott.

- Igen. Magányos volt, és haldoklott. Fájdalmat okozott neki, hogy a társaitól messze, egymagában kell meghalnia. Ő kért meg rá, hogy érintsem meg, és az érintésem megfosztotta őt a félelemtől és fájdalomtól, helyébe pedig az irántam érzett szerelmet oltotta. Semmi más nem maradt az érzéseiből, csak ez.

- És amikor először találkoztunk? Amikor a quad üldözött? Az egyiküket megérintetted, nem igaz?

A lány bólintott, a tuskónak dőlt, és a köpenyébe burkolózva a tüzet nézte.

- Bár megesküdtek, hogy elpusztítanak, ha egyszer megérintem őket, akkor az enyémek. Utána már a halálig harcolnak, hogy megvédjenek. Ezért küldi őket Rahl négyesével. Egyet biztosan megérint az Inkvizítor, és akkor még marad három, hogy megölje azt az egyet és az Inkvizítort. Azért kell három hozzá, mert akit megérintünk az oroszlánként küzd: általában megöl közülük még egyet, néha kettőt is. De akkor is marad még egy, hogy elvégezze a küldetést. Ritkán az is előfordul, hogy akit megérintett az Inkvizítor, annak sikerül megölnie mindhárom társát. Ez történt azzal a quaddal is, aki engem üldözött, mielőtt a varázslók átküldtek volna Nyugatföldre. A quad a leggazdaságosabb egység a feladatra, mert szinte kivétel nélkül mindig sikerrel járnak, ha pedig mégse, akkor Rahl egyszerűen csak küld egy másikat. Azért nem haltunk meg, fent a sziklán, mert miattad kénytelenek voltak különválni. Akit megérintettem, az megölt egyet, amíg te lefoglaltad a másik kettőt. Amikor végzett vele, elindult, hogy a többivel is végezzen, de te lelökted az egyiket a szikláról: Erre ő feláldozta a saját életét, hogy megölje a vezérüket, és vele együtt lezuhant ő is. Azért döntött így, mert ha közelharcba bonyolódik vele, akkor előfordulhatott volna, hogy veszít. Egyedül így tudta garantálni a biztonságomat.

- Nem lenne egyszerűbb mind a négyet megérinteni?

- Nem, mert az erőnk minden egyes használattal kimerül. Időbe telik, míg újra feltöltődik. A férfi megérezte a kard markolatát a könyökénél, és hirtelen eszébe jutott valami.

- Amikor a Határhoz értünk, és utolért bennünket a quad utolsó embere... amikor megöltem, ugye nem is mentettelek meg vele?

Kahlan egy darabig hallgatott, mielőtt válaszolt volna.

- Egy ember, akármilyen nagydarab és erős, nem árthat egy Inkvizítornak, még egy gyengébbnek sem, nemhogy nekem. Ha nem léptél volna közbe, akkor is elbántam volna vele. Sajnálom, Richard - suttogta - de tényleg nem volt szükséges, hogy megöld. Elbírtam volna vele én is.

- Hát - mondta Richard szárazon - legalább megkíméltelek a piszkos munkától.

A lány nem válaszolt, csak szomorúan nézett rá. Semmit sem tudott mondani, amivel megvigasztalhatta volna.

- És mennyi időbe telik, hogy az Inkvizítor visszanyerje a hatalmát, miután egyszer használta?

- Ez változó. Akiben a képesség gyengébb, annál több napba is beletelik. Átlagosan egy nappal és egy éjszaka elegendő hozzá.

Richard ránézett.

- És neked mennyi időre van hozzá szükséged? Kahlan felnézett, mint aki már előre félt a kérdéstől.

- Nagyjából két órára.

A férfi visszafordult a tűz felé.

- Ez nem szokatlan? A lány felsóhajtott.

- De igen, azt mondják - a hangja fáradtnak tűnt. - Ez egyben azt is jelenti, hogy a varázslat nagyobb erejű, nagyobb változást okoz a megérintettben. Ezért fordulhatott elő, hogy a quad egyik tagja képes volt a másik hármat elpusztítani. Egy gyengébb Inkvizítor esetében ez valószínűleg nem történhetett volna meg. Az Inkvizítorok közötti rangsort is az erő mértéke szabja meg. Ez azért van így, mert ahol az anyában erős a képesség, ott a leányban is nagy valószínűséggel erős lesz. A gyengébbek nem féltékenyek a nagyobb hatalomra, sőt, inkább a fordítottja igaz, különösen, ha baj van, mint most, hogy Rahl átkelt a  Határon. Az alacsonyabb rangúak, ha kell, az életük árán is védelmezik a felettük állókat.

Richard tudta, hogy a lány nem mondja ki, ha nem kérdezi meg, úgyhogy rákérdezett: - És mi a te rangod?

Kahlan tekintete a messzeségbe révedt. Amikor megszólalt, a hangja rekedt volt.

- Az összes Inkvizítor nekem engedelmeskedik. Sokan az életüket adták a védelmemben, hogy túlélhessem a támadásokat, és valahogyan megállítsam Rahlt. Persze, ez most már nem sokat számít. Egyedül maradtam. Darken Rahl mind egy szálig kiirtotta a többieket.

- Sajnálom, Kahlan - mondta Richard halkan. Csak most kezdte felfogni a lány varázserejének jelentőségét.

- És van valami címed is? Minek szoktak nevezni?

- A hivatalos megszólításom: Inkvizítor Anya.

Richard összerezzent. A titulus valahogy iszonytató hatalmat sejtetett. Kicsit úgy érezte, eltörpül mellette. Mindig is tudta, hogy Kahlan fontos személy, és még erdei vezető korában megtanult nem megilletődni a magas rangú emberektől, de ehhez foghatóan fontos emberrel még nem találkozott. Inkvizítor Anya! De Richardot az sem érdekelte, ha Kahlannak ekkora hatalma van, ő pedig csak egy egyszerű erdei vezető. Majd megtanul együtt élni a gondolattal. Bizonyára a lány is képes lesz rá. Ő aztán nem fogja elveszíteni, vagy elküldeni, csak azért, mert ő az Inkvizítor Anya!

- Nem tudom, ez a rang mit jelent. Olyasmi, mint valami hercegnő, vagy királynő? Kahlan furcsán nézett rá.

- A királynők mind fejet hajtanak az Inkvizítoroknak. Richard kezdett komolyan megijedni.

- Még náluk is hatalmasabb vagy?

- Emlékszel arra a ruhára, ami akkor volt rajtam, amikor először találkoztunk? Az egy inkvizítori ruha volt. Mindig ilyet hordunk, hogy ne lehessen semmi félreértés, bár Középföld lakói valószínűleg anélkül is felismertek volna. Minden Inkvizítor ruhája fekete, függetlenül a koruktól. Egyedül az Inkvizítor Anya hordhat fehéret.

Úgy tűnt, Kahlant idegesíti, hogy ezeket a dolgokat éppen neki kell elmagyaráznia.

- Annyira furcsa erről beszélni, Richard. Középföldön ezt mindenki tudja, és még sosem kellett ezt szavakba öntenem. Olyan érzés, mintha kérkednék vele.

- Én viszont nem itt születtem. Próbáld csak szavakba önteni, mert muszáj megtudnom. A lány felnézett rá, és bólintott.

- A királyok és a királynők uralkodnak az országaik felett, a saját birodalmukban a szavuk törvény. Középföldön rengeteg király és királynő uralkodik. De vannak egyéb államformák is, például tanácsok. Van, ahol csak mágikus lények élnek. A fénylények például ilyenek - emberek nem élnek a földjükön. Az én otthonomat, ahol az Inkvizítorok élnek, Aydindrilnek nevezik. Aydindril a varázslók otthona is, és ott van a Középföld Főtanácsának székhelye is.

Kahlan hangja szomorkássá vált.

- Aydindril gyönyörű hely, és én már olyan régen voltam otthon! Az ott élő varázslók és az Inkvizítorok között szoros kötelék van, mint ahogyan Zedd és a Kereső között is. Aydindril független terület. Egyetlen uralkodó sem merészelné megtámadni, mert mind félnek az Inkvizítorok és a varázslók hatalmától. Középföld összes országa adót fizet Aydindrilnek. Az Inkvizítorok Középföld összes országának törvényei felett állnak, éppúgy, ahogy a Kereső is felette áll minden törvénynek. Ám mi Középföld országainak érdekeit szolgáljuk, a Főtanácson keresztül. A múltban előfordult, hogy néhány öntelt uralkodó le akarta igázni az Inkvizítorokat. Az akkor élő Inkvizítorok, akik mára legendássá váltak, belátták, hogy egyszer, s mindenkorra biztosítaniuk kell a függetlenségüket, vagy mindörökké bábokká válnak. Így aztán az akkori Inkvizítor Anya elment minden egyes uralkodóhoz, aki ellenük fordult, és megérintette őket a hatalmával. Helyettük olyan embereket ültetett a trónra, akik már tudták, hogy jobb az Inkvizítorokat békén hagyni. A régi uralkodókat pedig rabszolgákként magukkal vitték. Ők lettek az Inkvizítorok teherhordói. Ezek után akkoriban meglehetősen nagy szertartással járt egy Inkvizítor fogadása.

- Ezt nem értem - mondta Richard. - Az uralkodóknak bizonyára megvolt a saját testőrségük és hadseregük. Hogy lehet az, hogy egy Inkvizítor elég közel tudott jutni hozzájuk, hogy megérintse őket?

- Természetesen őrizték őket, ám a dolog így is egyszerűbb, mint hinnéd. Az Inkvizítor megérint egy embert. Akkor már van egy szövetségese, aki eljuttatja a következő emberhez, azt szintén megérinti, és így tovább. Minden egyes személlyel egyre magasabbra ugrik a ranglétrán, egyre több szövetségese lesz. Ha egyszer eljut a bizalmas tanácsosok egyikéhez, akkor máris nyert. Olyan gyorsan véghez lehet vinni, hogy még észrevenni sincs idejük, nemhogy figyelmeztetni az uralkodót. Bármelyik Inkvizítor meg tudja tenni, az Inkvizítor Anyának pedig egyenesen gyerekjáték. Az Inkvizítor Anya egy csapat kísérőjével úgy tud végigsöpörni egy kastélyon, akár a pestis. Persze egy ilyen akció sohasem veszélytelen, és veszteségekkel is jár, de a céljukat elérték vele. Ezért van az, hogy minden ország nyitva áll az Inkvizítorok előtt, még hadiállapot közben is. Ha valamely ország bezárja kapuit egy Inkvizítor előtt, az egyet jelent azzal, hogy az uralkodó valami óriási bűnt követett el, és ebben az esetben jogosan el lehet távolítani a trónról. Ezért engedtek be a Sáremberek is a falujukba, holott általában nem látják szívesen az idegeneket. Ha valahova nem engednek be, azzal csak gyanút keltenek. Ha egy uralkodó valami törvényellenes dologra készül, akkor is inkább önként beenged az országába, hogy ezzel is leplezze magát. Régen sokan voltak köztünk, akik örömmel használták arra a hatalmukat, hogy kiirtsanak minden gaztettet, legalábbis, amit ők annak tartottak. A varázslók persze megpróbálták őket kordában tartani, ám Középföld lakói megtanulták tisztelni az Inkvizítorokat. De azok más idők voltak.

Uralkodókat letaszítani a trónjukról? Lehet, hogy akkoriban más idők jártak, de Richard még így is nehezen tudta megemészteni.

- És mi jogosította fel őket minderre? Kahlan a fejét csóválta.

- Amit most csinálunk, te meg én, az annyira más lenne? Mind azt tesszük, amit tennünk kell.

A férfi kényelmetlenül fészkelődött.

- Ebben lehet valami. És te döntöttél már le valakit a trónjáról? A lány megrázta a fejét.

- Ettől függetlenül, a környező országok uralkodói mindent megtesznek, hogy a kedvemben járjanak. De ugyanez vonatkozik a Keresőre is. Legalábbis régen, mielőtt te meg én megszülettünk volna, ez volt a helyzet. Sőt, akkoriban a Keresőtől még jobban féltek, mint az Inkvizítoroktól.

Kahlan jelentőségteljesen Richardra nézett.

- A Keresők többször is rendet vágtak az uralkodóházak tagjai között. Mostanában viszont, hogy az Első Varázslóra senki sem hallgatott, és a kardot az uralkodók kegyencei kapták, a Keresőt a legtöbben csak egy semmirekellő gazembernek, politikai bábnak tartják.

- Hát, bizonyos szempontból igazuk is lehet - mondta Richard, inkább magának. - Legtöbbször én is csak egy bábnak érzem magam, aki úgy ugrál, ahogy mások fütyülnek. Beleértve Zeddet és...

A férfi becsukta a száját, és nem fejezte be a mondatot. Kahlan megtette helyette.

- És engem.

- Nem úgy értettem. Csak, tudod, néha azt kívánom, bárcsak sohasem hallottam volna az Igazság Kardjáról. Ám azt sem engedhetem, hogy Rahl győzzön, így nem léphetek vissza. Nem sok választásom van, és ez az, amit a legjobban gyűlölök.

A lány szomorúan mosolygott, és maga alá húzta a lábait.

- Richard, ha majd egyszer megérted, hogy mivel jár Inkvizítor Anyának lenni, akkor rá fogsz jönni, hogy ez éppúgy igaz rám is. Nekem sincs más választásom. Sőt, nekem még annyival nehezebb a helyzetem, hogy én ezzel a hatalommal együtt születtem. Te legalább visszaadhatod a kardot, amikor vége lesz ennek a harcnak, ha akarod. Én életem végéig Inkvizítor maradok. És amióta téged megismertelek, bármit hajlandó lennék megadni, hogy megszabaduljak a varázserőtől, és élhessek úgy, mint egy hétköznapi nő.

Richard hirtelen nem tudott mit kezdeni magával, ezért kezébe vett egy fadarabot, és elkezdett vele firkálgatni a porba. Nehezére esett a lányra nézni.

- Még mindig nem értem, miért hívnak benneteket Inkvizítornak. Miért pont ez a címetek? A lány arcán elgyötört kifejezés jelent meg. Richard egyszeriben nagyon megsajnálta.

- Ez a hivatásunk. Mi vagyunk az igazság végső döntőbírái. Réges-régen ezért kaptuk a  hatalmunkat a varázslóktól. Ezzel szolgáljuk Középföld lakóit.

- Az igazság végső döntőbírái? - ráncolta a homlokát Richard. - Akárcsak a Keresők. Kahlan bólintott.

- Igen, a célunk közös. Bizonyos szempontból olyan ez, mintha egyazon mágia két oldalát képviselnénk. A régmúlt varázslói egy kicsit olyanok voltak, mint az uralkodók, és közöttük is felütötte a fejét a korrupció. Erre ők lépéseket tettek a sok hazugság és csalás kiküszöbölésére. Meg akarták találni a módját, hogyan akadályozhatnák meg a hatalmukkal visszaélő vezetőket abban, hogy kihasználják és becsapják az alattvalóikat. Az akkori uralkodóknak ugyanis bevett szokásuk volt, hogy ellenfeleiket megvádolták valamilyen gaztettel, és utána kivégezték őket. Ezzel egy füst alatt megingatták azok híveinek bizalmát, és meg is szabadultak a veszélyesnek ítélt emberektől. A varázslók véget akartak vetni ennek. Olyan módszerre volt szükségük, melynek megbízhatóságához kétség sem férhet. Létrehoztak egy varázslatot, és saját életet adtak neki. Egy csapat kiválasztott nőből létrehozták az Inkvizítorokat. Nagy gonddal válogatták ki őket, mert attól a pillanattól kezdve, hogy a mágia életre kelt bennük, minden utódjuk örökölte, az idők végezetéig.

Kahlan lenézett a földre, és egy darabig figyelte a porba rajzolgató férfit.

- Arra használjuk a hatalmunkat, hogy megállapítsuk az igazságot, amennyiben ez elég fontosnak találtatik. Mostanában főleg akkor van ránk szükség, ha egy halálraítéltről meg akarják állapítani, hogy valóban bűnös-e. Amikor valakit halálra ítélnek, megérintjük őket, és amikor miénk a lelkük, akkor kihallgatjuk őket.

Richard azon kapta magát, hogy mozdulatlanná dermedt. A kezében megállt a fadarab. Kényszerítette magát, hogy tovább firkáljon, a lány pedig folytatta.

- Ha egyszer megérintettük, még a legalávalóbb, lelketlen gyilkos is engedelmeskedik a parancsnak, hogy valljon be mindent. Néha előfordul, hogy a Büntetőszékek nem tudják biztosan megállapítani, hogy a megfelelő embert készülnek-e elítélni, és olyankor üzennek egy Inkvizítorért. A legtöbb országban a törvény is előírja, hogy senkit sem lehet kivégezni, anélkül, hogy egy Inkvizítor előtte kivallatná. Így biztosak lehetnek benne, hogy nem végeznek ki ártatlanul senkit, hogy a bűnösök elnyerik a büntetésüket, és hogy politikai okokból nem végezhetnek ki senkit. De vannak olyan népek is, melyek nem tartanak igényt az Inkvizítorok szolgálataira, ilyen például a Sár Népe. Ők durva beavatkozásnak tartanák a saját ügyeikbe. Ám ettől függetlenül ők is tartanak tőlünk, mert tudják, mire vagyunk képesek. Mi pedig tiszteletben tartjuk a nézeteiket: semmiféle törvény nem kényszeríti őket az Inkvizítorok alkalmazására. De ha feltételeznénk valamilyen csalárdságot, akkor mindenképpen kényszerítenénk őket. A legtöbb országban azért alkalmaznak bennünket, mert hasznosnak tartják a segítségünket. Az Inkvizítorok voltak az elsők, akik felfedezték Darken Rahl felforgató munkáját, az összeesküvést, amelyet vezetett. Pontosan ezért hozták létre a varázslók az Inkvizítorokat és a Keresőket: hogy az ilyesmit időben észrevegyék. Mit mondjak, Rahl nem volt éppen boldog, amikor rájött, hogy felfedeztük terveit. Időnként az is előfordul, hogy a halálraítélt, akit Inkvizítor segítsége nélkül ítéltek el, maga kéri, hogy egy Inkvizítor vallassa ki, hogy bebizonyíthassa az ártatlanságát. Ez minden elítéltnek jogában áll, egész Középföldön.

Kahlan hangja egészen elhalkult.

- Ez az, amit a legjobban gyűlölök. Senki, nem hívna egy Inkvizítort, ha valóban elkövette volna a bűnöket. Már akkor tudom, hogy ártatlanok, mielőtt megérinteném őket, de akkor is meg kell tennem. Ha látnád ezeknek a szerencsétleneknek a tekintetét, akkor te is megértenéd. Mert, hiába ártatlanok, ha egyszer...

Richard nyelt egyet.

-És... hány embert vallattál már ki? A lány lassan megcsóválta a fejét.

- Össze sem tudnám számolni. A fél életemet különféle tömlöcökben töltöttem, a legelvetemültebb, undorító állatok között, amiket csak el tudsz képzelni. Külsőre a legtöbbjük pont olyan, mint bármelyik szomszédod, egy barátságos boltos, egy fivér vagy egy apa. De amikor megérintem őket, elkezdik sorolni az iszonyatosnál iszonyatosabb dolgokat, amiket elkövettek. Eleinte sokáig olyan rémálmaim voltak, hogy nem is mertem lefeküdni aludni. Azok a történetek... el se tudod képzelni!

Richard eldobta a fadarabot, és helyette megszorította a lány kezét. Kahlan sírva fakadt.

- Kahlan, nem kell erről beszélned, ha...

- Emlékszem a legelső emberre, akit megöltem - folytatta a lány, remegő szájjal. - Néha még ma is álmodok róla. Bevallotta nekem, hogy miket tett a szomszéd három kislányával... A legidősebb is csak ötéves volt... És miután elmesélte a legiszonyúbb dolgokat, amit csak el tudnál képzelni, felnézett rám, nagy, kerek szemekkel és megkérdezte: „Mi a kívánságod, Úrnőm?". És én akkor azt mondtam neki: „Azt kívánom, hogy halj meg". - A lány elmaszatolta a könnyeket az arcán. - És ő holtan esett össze, ott helyben.

- Mit szóltak hozzá az emberek?

- Mit szólhattak volna? Mit mernének mondani egy Inkvizítornak, aki éppen az előbb ölt meg egy embert, a szemük láttára, egyetlen parancsával? Mind elhátráltak, és igyekeztek nem útban lenni, amikor hazaindultunk. Ilyesmire nem minden Inkvizítor képes. Még a varázslóm is halálra rémült.

- A varázslód? - ráncolta a homlokát a férfi.

- A varázslók kötelességüknek tartják, hogy megvédelmezzenek, mivel bennünket mindenki gyűlöl. Az Inkvizítorok szinte mindig egy varázsló védelme alatt utaznak. Ha valahol szükség van egy Inkvizítorra, akkor kijelölnek mellé egy varázslót, hogy kísérje el az útra. Rahlnak sikerült elválasztania bennünket a varázslóktól, és most már ők is mind meghaltak. Gillert és Zeddet leszámítva.

Richard kezébe vette a nyulat. A sült kezdett kihűlni. Levágott Kahlannak egy újabb szeletet, aztán magának is tépett belőle egy darabot.

- És miért gyűlölik az Inkvizítorokat?

- A kivégzés előtt állók hozzátartozói nagyon sokszor meggyűlölnek, mert nem hiszik el, hogy az ember, akit szeretnek, képes azokra a szörnyűségekre, amik elhangzanak a vallatás során. Inkább hajlamosak azt hinni, hogy mi adjuk az egészet a szájukba.

A lány beleharapott a sültbe, de láthatólag nem volt már étvágya.

- Azt tapasztaltam, hogy az emberek sokszor nem akarnak hinni az igazságban. Nem érdekli őket. Néhányan megpróbáltak megölni. Részben ezért is van szükség a varázslók védelmére, amíg visszanyerjük az erőnket.

Richard lenyelte a szájában levő falatot.

- Emiatt még nem kell mindenkinek gyűlölni benneteket.

- Ez ennél sokkal összetettebb. Biztos furcsán hangzik ez az egész egy olyan embernek, aki nem ebben a világban nőtt fel. Középföld szokásai és a mágia biztos szokatlan neked.

A szokatlan nem a legjobb szó rá, gondolta Richard, az ijesztő sokkal közelebb áll az igazsághoz.

- Az Inkvizítorok függetlenek. Az emberek ezt is rossz szemmel nézik. A férfiak azért, mert egyikük sem uralkodhat felettünk, nem parancsolhatnak nekünk. A nők pedig azért, mert nem vagyunk olyanok, mint ők, nem végezzük a hagyományos női munkákat, és nem vetjük magunkat alá a férfiak akaratának. Kiváltságosak vagyunk a szemükben. A hajunkat hosszúra növesztjük, ez errefelé a hatalom szimbóluma. Ők kénytelenek rövidre levágni, annak jelképeként, hogy alávetik magukat a férfiak, és minden más, rangban felettük álló nő, hatalmának. Azt a nőt, aki hosszabbra növeszti a haját, mint amit a pozíciója engedélyez, azzal büntetik, hogy megfosztják rangjától. Középföldön a hosszú haj hatalmat jelent, már- már kihívást. Azt jelképezi, hogy elég erősek vagyunk hozzá, hogy azt tehessük, ami nekünk tetszik, és senki parancsának nem kell engedelmeskednünk. Fenyegetést jelentünk. Pontosan azt jelképezi a hajunk, amit neked a kardod. Egyetlen Inkvizítor sem vágná rövidre a haját, és ez ellenszenvet kelt az emberekben. Az egész olyan ironikus: bizonyos szempontból sokkal kevésbé vagyunk szabadok, mint ők, de ezt ők nem látják. Az ő szolgálatukban végezzük ezt az utálatos munkát, és nem mi választjuk meg, hogy mit szeretnénk kezdeni az életünkkel. A saját hatalmunk rabjai vagyunk.

Kahlan elfogyasztotta a sültje maradékát, és közben azon töprengett, milyen furcsa, hogy ők, akik a legkegyetlenebb bűnözők szívében is képesek lángra lobbantani a szerelmet, pont ők nem tehetik meg ugyanezt azokkal, akikhez igazán szeretnének tartozni. Richard látta rajta, hogy van még valami, amit a lány el akar magyarázni.

- Nekem tetszik a hajad, így, hogy hosszú - mondta. - Szerintem nagyon jól áll.

A lány elmosolyodott.

- Köszönöm.

Behajította a csontokat a tűzbe, és egy ideig a lángokat figyelte. Utána lenézett, és a körmét kezdte piszkálni.

- És persze itt van a párválasztás is...

Időközben Richard is megette a saját szeletét, és a csontot a tűzbe dobta. Hátradőlt a tuskó tövében. Nem igazán tetszett neki Kahlan hangsúlya.

- Ezt meg hogy érted?

A lány nem volt hajlandó felnézni a kezeiről.

- Amikor egy Inkvizítor eléri a megfelelő kort, választania kell magának egy párt. Bárkit kiválaszthat magának, aki csak megtetszik neki, függetlenül attól, hogy az illető nős-e, vagy sem. Ha akarja, bejárhatja egész Középföldet, míg megtalálja a megfelelő apát a lányainak. Egy férfit, aki erős, és elég jóképű, hogy tetsszen neki. Bárkit kiválaszthat. A férfiak rettegnek a társát kereső Inkvizítortól, nem akarják, hogy esetleg rájuk essen a választás, és megérintse őket. A nők ugyanúgy rettegnek, nehogy a férjük, a testvérük, vagy a fiuk legyen az. Tudják, hogy nincs beleszólásuk: aki ellene mer szegülni, azt az Inkvizítor egyszerűen megérinti a hatalmával. Az emberek rettegnek tőlem, mert én vagyok az Inkvizítor Anya, és mert régen betöltöttem már azt a kort, hogy társat válasszak magamnak.

Richard még mindig próbált kapaszkodni az álmai roncsaiba.

- De ha találsz magadnak valakit, akit szeretsz, és aki téged is szeret... Kahlan a fejét rázta.

- Egy Inkvizítornak nincsenek barátai, csak a többi Inkvizítor. Ez nem okoz gondot, mert senki sem akarna velünk barátkozni. A férfiak félnek tőlünk.

A lány nem mondta ki, hogy ez csak eddig nem jelentett problémát. A hangja elcsuklott.

- Egészen kicsi korunktól fogva azt nevelték belénk, hogy a férfi, akit választunk, legyen erős, hogy a gyerekeink is erősek legyenek. De nem lehet olyasvalaki, akit szeretünk, mert csak elpusztítanánk vele. Ezért mondtam, hogy kettőnkből nem... nem lehet semmi több.

- De... mégis miért? - küzdött tovább Richard.

A lány zöld szemei könnyben úsztak. Elfordította a fejét.

- Mert... Mert a szerelem hevében az Inkvizítor akaratlanul, is elvesztené az uralmát a hatalma felett, és szabadon engedné a férfiba, akit szeret. Azután pedig a férfi már nem az lenne, akit szeretett. Semmilyen módszer nem létezik a világon, amivel ezt meg lehetne akadályozni. Semmi. A férfi persze továbbra is az övé marad, de már nem ugyanúgy. Többé már nem szabad akaratából, hanem a mágia erejénél fogva. Onnantól már csak egy üres báb lenne, amit egyedül az Inkvizítor hatalma elevenít meg. Ezt egyetlen Inkvizítor sem tenné meg a szerelmével. Ezért van az, hogy az Inkvizítorok az idők kezdete óta elzárkóznak a férfiak elől, nehogy véletlenül beleszeressenek az egyikbe. Mindenki azt hiszi, hogy szívtelenek vagyunk, de ez nem igaz! Csak félünk attól, hogy a hatalmunkkal megöljük a szerelmünket. Néha egy-egy Inkvizítor olyan párt választ magának, akit az emberek nem kedvelnek, vagy egyenesen gyűlölnek, hogy ne pusztítsanak el egy kedves embert. Kevesen döntenek így, de ők így birkóznak meg a lelkiismeretükkel, és ehhez minden joguk megvan. Egyetlen másik Inkvizítor sem bírálná az ilyen döntést - ezt mindannyian meg tudjuk érteni.

A lány könyörögve nézett Richardra, bárcsak a férfi is megértené.

- De én még így is... - próbálta Richard valahogy elmondani, mit érez.

- Én viszont nem. Számomra olyan lenne, mint az, hogyha édesanyádat hívnád, és helyette Shota jönne, az ő képében. Csak illúziója lenne a szerelemnek, érted? - zokogta Kahlan. - A helyemben neked ez őszinte boldogságot jelentene?

Richard érezte, hogy a reményei, a dédelgetett álma, az egész világa összeomlik. A szíve elszorult.

- A Szellemek Háza - mondta szárazon. - Ugye Shota a Szellemek Házáról beszélt? Akkor történt, hogy kis híján megérintettél a hatalmaddal, igaz? - A férfi hangja a kelleténél kissé kimértebben csengett.

Kahlan a könnyeivel küzdött.

- Igen. Sajnálom, Richard. Még sohasem volt senki olyan fontos nekem, mint te. Annyira szerettem volna neked adni magam, hogy majdnem elfelejtettem, ki vagyok. Már majdnem nem érdekelt. Most már érted, mitől olyan veszélyes kettőnkre a hatalmam? Hogy milyen  könnyen elpusztíthatnálak vele? Ha akkor nem fogsz vissza... elvesztél volna.

Richardot hirtelen elöntötte a szánalom a lány iránt, a sorsa iránt, és hogy semmit sem tehet ellene. A veszteség belül rettentő ürességgel töltötte el. Megértette, hogy a reményei teljesen hiábavalók voltak, hiszen Kahlan sohasem lehet az övé, vagyis inkább ő nem lehet soha Kahlané. Az egész csak hiú ábránd volt. Zedd megpróbálta figyelmeztetni, megkímélni ettől a fájdalomtól. Miért nem hallgatott rá? Miért volt olyan ostoba, hogy azt hitte, neki majd sikerül kitalálnia valamilyen megoldást? De tudta a választ is, nagyon is jól. Richard felállt, és ellépett a lány mellől, a tűz felé, hogy meg ne láthassa a könnyeit. Nagyokat nyelt, mielőtt képes volt megszólalni. A hangja csikorgott, akár a rozsdás vas.

- Miért mondod mindig azt, hogy a lányaik öröklik a hatalmat? Miért csak a nők? Az Inkvizítoroknak kizárólag lánygyermekeik születnek?

Egy darabig csak a tűz pattogása hallatszott. A lány nem felelt. Richard megfordult. Kahlan feléje nyújtotta a kezét, hogy a férfi felsegíthesse. Miután talpra állt, a hátát a fának vetette, hátrasöpörte a haját, kitörölte a szeméből a könnyeket, és karba fonta a kezét.

- Nem, nemcsak lányok. Nem olyan gyakran, mint egykor, de még ma is születnek fiúgyermekek. De bennük a hatalom erősebb, nincs szükségük pihenésre, ha egyszer használták. És néha ez a hatalom bekebelezi őket, megrontja az egész lényüket. A megszállottjaivá válnak. Ez volt a varázslók nagy hibája. Pontosan ezért választottak nőket a feladatra, de nem gondolták át eléggé, hogy miként öröklődik majd a képesség. Nem látták előre, hogy a férfiakban ennyivel erősebb lesz, és ennyire más jellegű. Egyszer, nagyon régen, egy maroknyi férfi Inkvizítor összefogott, és létrehoztak egy iszonytató, kegyetlen birodalmat. Ezt az időszakot nevezzük sötét kornak. És ők voltak az okai. Egy kicsit hasonlíthatott arra, amit most Rahl készül elérni. Végül a varázslók egyenként levadászták őket, bár sokan elpusztultak közülük is. Azóta a varázslók jobbára visszavonultak a politikától, és nem próbálnak uralomra törni Középföld országai felett. Ehhez különben is kevesen maradtak már. Helyette ők is az embereket szolgálják, ahogy a hatalmukból kitelik. De ha csak tehetik, nem avatkoznak az uralkodók dolgaiba. Túl keserű volt a lecke.

Kahlan elkapta a tekintetét a férfiról, és lenézett a földre.

- Valamilyen okból szükség van arra a különleges empátiára, amely csak a nők sajátja, hogy mentesek maradhassunk a hatalom negatív befolyásától. Még a varázslók sem tudják ennek az okát. Ugyanez áll a Keresőre: csak a varázslók által választott személy képes a kardot a jó érdekében felhasználni. Ezért is haragudott Zedd annyira Középföld Főtanácsára, amiért megfosztották a jogától, hogy ő nevezhesse ki a Keresőt. A férfi Inkvizítorok, kevés kivétellel, nem képesek a hatalmukat harmonikusan felhasználni. Nem képesek visszafogni, amikor szükség van rá.

Felnézett a férfira.

- Amikor megkívántak egy nőt, egyszerűen megérintették a hatalmukkal, és magukévá tették. Nem ismertek korlátokat, semmi felelősségérzetük nem volt. Az alapján, amit nekem tanítottak, a sötét kor a rettegés korszaka volt. Az Inkvizítorok uralma évekig eltartott. A varázslók szörnyű haragra gerjedtek. Rengeteg vért voltak kénytelenek kiontani. Végül mind egy szálig kiirtották a férfi Inkvizítorokat és összes utódjukat, hogy véget vessenek a hatalom férfiágon való öröklődésének.

- És azóta? - kérdezte Richard óvatosan. - Most mi történik, ha egy Inkvizítornak fiúgyermeke születik?

Kahlan köhögött, és kényelmetlenül fészkelődött. Láthatólag kényesen érintette a kérdés. Annak ellenére, hogy életében most először kezdte valóban úgy érezni, hogy semmi joga barátilag hozzáérni, Richard mégis kezébe vette a lány bársonyos tenyerét, és finoman masszírozni kezdte.

- Ha egy Inkvizítor fiúnak ad életet, akkor a csecsemőt Aydindril egy különleges helyére viszik, a Sziklához. És... mint ahogy már mondtam neked, egy férfi, akit egy Inkvizítor egyszer megérint, bármilyen parancsának kész engedelmeskedni...

A lány keze megremegett.

- Az anya megmondja az apának, hogy... hogy mi a teendője, a férfi pedig egy rudat helyez a gyermek nyakára, azután... rááll mindkét végére.

Richard elengedte Kahlan kezét. Elfordult a tűz felé, és beletúrt a hajába.

- Mindenegyes fiút?

- Igen - felelte Kahlan elhalóan. - Nem kockáztathatjuk meg, hogy esetleg ne legyen képes uralkodni a hatalmán, és egy új sötét kor köszöntsön be. A varázslók és az Inkvizítorok egyaránt figyelnek minden terhes Inkvizítort, és minden tőlük telhetőt megtesznek, hogy megvigasztalják, ha a gyermek fiú, mert akkor...

A lány elhallgatott.

Richard most már tudta, hogy gyűlöli Középföldet. Majdnem olyan hevesen és tiszta szívből, ahogy Darken Rahlt. Most először értette meg, hogy miért akartak a nyugatföldiek egy minden mágiától mentes világban élni. Azt kívánta, bárcsak itt hagyhatna mindent, és hazamehetne. A szeme könnybe lábadt, amikor Szarvasföld erdeire gondolt. Megesküdött magában, hogy ha sikerül Rahlt legyőznie, valamilyen módon helyreállítja a lerombolt Határt. Ebben Zedd is segítene, efelől Richardnak semmi kétsége nem volt. Most már azt is értette, hogy Zedd miért akart minél távolabb élni Középföldtől. Amikor pedig a Határ visszakerül a helyére, Richard gondoskodik róla, hogy ő a túloldalán legyen. És ott is marad örökre.

De először még az Igazság Kardjáról is gondoskodnia kell. Nem Fogja visszaadni. Ó, nem! El fogja pusztítani!

- Köszönöm, Kahlan, hogy ezt elmondtad - préselte ki magából. - Igazad volt, valóban jobb, hogy nem mástól kellett megtudnom.

Richard érezte, hogy a szíve meghasad. Eddig úgy gondolt a jövőre, hogy ha sikerül Rahlt elpusztítani, az az ő életében csak a kezdet lesz majd. Most már látta, hogy azzal számára minden véget ér. Rahl halála után az ő élete is feleslegessé válik. Ha Rahl meghal, és Kahlan biztonságban lesz, ő szépen visszamegy Szarvasföldre, és akkor vége. A háta mögött hallotta Kahlant sírni.

- Richard, kérlek, ha azt akarod, hogy menjek el, ne félj kimondani! Meg fogom érteni. Inkvizítor vagyok - ez része az életemnek.

A férfi lenézett a pislákoló lángokra, és szorosan lehunyta a szemét. Lenyelte a torkát szorító gombócot, leküzdötte a könnyeket. Vett egy fájdalmas lélegzetet.

- Kahlan, nincsen semmi mód, hogy mi ketten mégis...?

- Nincs - zokogta a lány.

Richard ökölbe szorította reszkető kezeit. Akkor tényleg vége mindennek.

- Kahlan - mondta végül - van valami szokás, törvény, vagy ilyesmi, ami kimondja, hogy nem lehetünk barátok?

- Nincs - hüppögte a lány.

Richard odalépett mellé, és átölelte.

- Hát, nekem most óriási szükségem lenne egy barátra!

- Nekem is. De többet nem adhatok.

- Tudom - mondta a férfi, és az arcán könnyek csorogtak. - De én akkor is... A lány Richard szájára tapasztotta a kezét.

- Ne mondd ki! Kérlek, soha többé ne mondd ki!

Kahlan megtilthatta neki, hogy hangosan kimondja, de ez az érzésein semmit sem változtatott. A lány a nyakába kapaszkodott, és Richardnak eszébe jutott, hogy nem sokkal azután, hogy találkoztak, amikor a karjaiban tartotta az útszéli fenyő alatt, miután Kahlant kis híján elnyelte az alvilág, a lány azt mondta, hogy még senki sem ölelte így át. Most már azt is tudta, hogy miért. Arcát erősen a lány hajához szorította. Azután a reményei hamvai között életre lobbant a harag szikrája.

- Kiválasztottad már, hogy ki lesz a párod? Kahlan megrázta a fejét.

- Sokkal fontosabb dolgok történtek mostanában. De ha győzünk, és én túlélem, akkor muszáj lesz.

Richard torka annyira kiszáradt, hogy kétszer is nyelnie kellett, hogy egyáltalán meg tudjon szólalni.

- Ígérd meg, hogy nem választasz, amíg vissza nem megyek Nyugatföldre! Nem akarom tudni, ki lesz az.

A lány a férfi ingébe kapaszkodva sírdogált egy kicsit mielőtt válaszolt volna.

- Megígérem...

Egy ideig csak álltak, egymásba kapaszkodva, és megpróbáltak megküzdeni az érzelmeikkel. Richard végül halványan elmosolyodott.

- Egy valamiben viszont nem volt igazad.

- És mi lenne az?

- Azt mondtad, az Inkvizítorok senki ember fiának nem tartoznak engedelmességgel. Ez nem igaz: én parancsolok még az Inkvizítor Anyának is. Megesküdtél, hogy védelmezni fogsz, és én az esküdnél fogva megparancsolom, hogy kalauzolj tovább!

- Úgy tűnik, igazad van. Gratulálok, te vagy az első ember, aki ezt valaha is elmondhatta magáról. És mit parancsol az úr a kalauzának?

- Azt, hogy ne merje többé megpróbálni megölni magát, mert szükségem van rá. És azt is, hogy juttasson el a királynőhöz, és a szelencéhez, még mielőtt Rahl ér oda. Aztán pedig vezessen el valamilyen biztonságos helyre.

Kahlan bólintott a férfi ölelésében.

- Parancsodra, uram!

Kiszabadította magát Richard karjai közül, aztán megszorította a kezét.

- Hogy van az, hogy te még akkor is fel tudsz vidítani, mikor az életem a legnagyobb válságban van?

Richard megvonta a vállát, és mosolyt erőltetett az arcára.

- Én vagyok a Kereső. Bármit meg tudok tenni. - Még mondott volna valamit, de a hangja cserbenhagyta.

A lány mosolyogva csóválta meg a fejét.

- Különleges ember vagy te, Richard Cypher - suttogta.

Richard szeretett volna valahová elbújni, hogy jól kisírhassa magát.

Harmincötödik fejezet

Richard a csizmája orrával homokot rugdosott a haldokló parázsra, hogy kioltsa a tüzet, melyen kívül már semmi sem adott meleget a felvirradó új nap fagyos hajnalán. Az ég alja jeges kék fényben ragyogott fel, nyugat felől csípős szél fújt. De legalább a hátukat fújja, gondolta Richard. A másik csizmája mellett hevert a nyárs, amelyen Kahlan megsütötte a nyulat. Azt a nyulat, amit egyedül fogott, azzal a csapdával, amelynek készítésére éppen Richard tanította meg.

Érezte, hogy elvörösödik a gondolatra. Ő, egy erdei vezető, ilyen dolgokat tanít Kahlannak! Az Inkvizítor Anyának. Aki még egy királynőnél is több. A királynők fejet hajtanak az Inkvizítor Anyának, mondta Kahlan. Olyan ostobának érezte magát, mint életében soha. Az Inkvizítor Anya! Mit képzelt magáról, kicsoda ő? Zedd megpróbálta figyelmeztetni. Bárcsak hallgatott volna rá!

Kezdte elemészteni a fájdalom. A bátyjára gondolt, meg a barátaira: Zeddre és Chase-re. Bár ettől még nem szűnt meg a lelkében kongó üresség, mégis jólesett rájuk gondolni. Figyelte, ahogy Kahlan a vállára emeli zsákját. Neki senkije sincs, gondolta. A többi Inkvizítor, akiken kívül egyetlen barátja sem volt, mind halott. Egyedül van a világban, egyedül Középföldön. Körülveszik azok, akiket szeretne megmenteni, ám ezek az emberek félik és gyűlölik őt. És ott vannak még az ellenségei is, akik meg akarják ölni vagy valami még kegyetlenebb dolgot művelni vele, ám még a varázslója sincs mellette, hogy megvédje.

Most már értette, hogy Kahlan miért félt elmondani az igazat. Richard volt az egyetlen barátja. Még ostobábbnak érezte magát, amiért csak önmagára tudott gondolni. Ha csak barátja lehet Kahlannak, akkor az lesz. Még ha belehal is.

- Keservesen fájhatott, hogy ezt elmeséld - szólalt meg, miközben a derekára szíjazta a kardot.

Kahlan maga köré tekerte a köpenyét, hogy védje magát a hideg széllökésektől. Arca visszanyerte azt a nyugodt kifejezést, ami nem tükrözött semmit, csak a fájdalmat, melynek nyomait - hisz már jól ismerte a lányt - Richard azért ki tudta venni az arcán.

- Könnyebb lett volna megöletnem magam.

Richard csak nézte, ahogy megfordul és elindul, aztán a nyomába eredt. Ha Kahlan elmondta volna neki az elején, tűnődött, akkor még mindig vele tartana? Ha Kahlan azelőtt mondta volna el neki, hogy igazán megismeri, akkor a többi emberhez hasonlóan, ő is rettegett volna a közelében tartózkodni? Talán jól tette, hogy nem árulta el rögtön, kicsoda valójában. Ám, ha megtette volna, talán megkíméli Richardot attól, amit most érez.

Dél felé járt, mikor egy útkereszteződéshez értek, amit egy hatalmas kő jelzett. Vagy másfélszer akkora lehetett, mint Richard. A férfi megállt, és a csiszolt kőlapok oldalára vésett jeleket tanulmányozta.

- Mit jelentenek ezek?

- Megmutatják, hogy milyen irányban és milyen messze vannak a különböző városok és falvak - válaszolta Kahlan, a hónalja alatt melengetve a kezét. Az egyik kisebb ösvény felé biccentett.

- Ha szeretnénk elkerülni az embereket, akkor ez az ösvény a legjobb.

- Mennyit kell még mennünk?

- Általában a városok közt futó utakon járok, nem pedig ezeken a kevésbé forgalmas ösvényeken - nézett megint a kőre Kahlan. - A kő csak a főbb utak mentén közli a távolságot, a kisebb ösvényeken nem, de szerintem még néhány napot.

Richard ujjaival a kardja markolatán dobolt.

- Vannak a közelben városok?

- Egy-két órányi járásra vagyunk Kürtösmalmától. Miért?

- Időt takarítanánk meg, ha lennének lovaink.

Kahlan a város felé vezető ösvényt nézte, mintha valamiképpen látná magát a várost is.

- Kürtösmalma fafeldolgozó város, egy hatalmas fűrésztelep. Biztosan sok lovuk van, de lehet, hogy nem jó ötlet odamenni. Úgy hallottam, D'Harával szimpatizálnak.

- Miért nem nézünk körül? Ha lennének lovaink, azzal egy teljes napot megspórolhatnánk. Van néhány ezüstöm, és egy vagy két aranyam is. Talán tudunk lovakat venni.

- Ha óvatosak vagyunk, akkor, azt hiszem, elmehetünk körülnézni. Ám elő ne merd venni az aranyadat vagy az ezüstjeidet! Nyugatföldi pénzek, és ezek az emberek ellenségesen tekintenek mindenkire, aki a nyugati határon túlról jön. Tele van a fejük mindenféle szóbeszéddel és babonasággal.

- Akkor hogyan szerzünk lovakat? Lopunk?

- Ilyen hamar elfelejtetted? - nézett rá kétkedőn Kahlan. - Az Inkvizítor Anyával vagy. Csak kérnem kell.

Richard minél kifejezéstelenebb arcot vágva próbálta elrejteni rosszallását.

- Gyerünk, nézzünk körül!

Kürtösmalma szorosan a Kalliszidrin folyó mellé települt. A sáros, barna víz szolgáltatta az energiát a fűrészmalmokhoz, és a farönköket meg a fűrészárut is a folyó szállította. Bukógátak kígyóztak a fafeldolgozó telepen keresztül, s rozoga malomépületek tornyosultak a többi építmény fölé. Címkékkel ellátott farönkök hevertek, sor hátán sor, óriási rakásokban a nyitott épületek teteje alatt, és még több feküdt a vízhatlan ponyvák alatt, várva, hogy elszállítsák őket az uszályok vagy a málhás szekerek. Lovak toporogtak szerencsétlenül, szorosan egymás mellett a fűrésztelep fölött a domboldalon.

Már a távolból is látták, hogy valami nincs rendjén. A fatelep néma volt, az utcák kihaltak, pedig az egész városnak nyüzsögnie kellett volna. Embereknek kellett volna megtölteniük a boltokat, a dokkokat, a fatelepet és az utcákat, ám embernek, állatnak nyomát sem látták. A városban egyetlen hang sem hallatszott, leszámítva néhány, a szélben csapkodó ponyvát, valamint a fűrészmalom épületeinek egy-két nyikorgó, döngő bádoglemezét.

Amikor elég közel értek, a szél valami mást is hozott a csapkodó ponyvák és a dübörgő bádog hangja mellett: a halál bűzét. Richard ellenőrizte, hogy a kardja lazán lóg-e hüvelyében.

A felrobbanás határáig felpuffadt és feldagadt testeken szinte feszült a ruha, a belőlük szivárgó nedvek legyek felhőit vonzották. A holtak mintha kupacokba fújt őszi levelek lennének, úgy hevertek az utcasarkokon és az épületek fala mellett. Legtöbbjükön iszonyatos sebek tátongtak, néhányukból törött lándzsák álltak ki. A csend úgy tűnt, életre kel. Az ajtók betörve, szétzúzva lógtak furcsa szögben egyetlen sarokvasról, vagy az utcán hevertek  személyes tárgyak és széttört bútordarabok társaságában. Minden épület ablakát bezúzták. Néhányukból nem maradt több egy kihűlt, megszenesedett gerenda- és törmelékhalomnál. Mindketten köpenyükkel takarták el az orrukat és a szájukat, próbálták megvédeni magukat a bűztől, ám tekintetüket képtelenek voltak levenni a halottakról.

- Rahl? - kérdezte Richard.

Kahlan némi távolból megszemlélte a halottakat.

- Nem. Rahl nem így öl. Ez harc volt.

- Nekem inkább mészárlásnak tűnik. Kahlan bólintott, hogy egyetért.

- Emlékszel a halottakra a Sár Népe között? Úgy néz ki, amikor Rahl öl. Mindig ugyanolyan látvány. Ez viszont más.

Időnként egy-egy vértócsát átlépve végigsétáltak a városon. Próbáltak közel maradni az épületekhez, és nem merészkedni az utcák közepére. A városban minden boltot kifosztottak, amit pedig nem vittek el, azt megsemmisítették. Az egyik boltból egy sötét vérfoltokkal tarkított sápadtkék vég szövet lógott ki, és vezetett át kitekeredve az úton, mintha csak azért dobták volna ki, mert a tulajdonos halálában összemocskolta. Kahlan meghúzta Richard inge ujját, és a falra mutatott, ahová egy üzenetet írtak - vérrel: HALÁL MINDENKIRE, AKI ELLENÁLL NYUGATFÖLDNEK!

- Mit gondolsz? Ez meg mit jelent? - suttogta Kahlan, mintha a holtak esetleg meghallanák.

Richard a vértől csöpögő feliratra meredt.

- El sem tudom képzelni. - Nekiindult, de kétszer is visszafordult, és feldúlt arccal hátrapillantott a feliratra.

Richard tekintetét egy gabonakereskedés előtt álló kocsi vonta magára. A kocsi félig meg volt rakva apróbb bútorokkal és ruhaneművel, a szél ostorként csapkodta az apró ruhácskák ujjait. Egymásra pillantottak. Valaki életben maradt, és úgy tűnik, menni készül.

Richard óvatosan lépett át a gabonakereskedés üres ajtókeretén, Kahlan szorosan a nyomában. Az ajtón és az ablakon keresztül beömlő ragyogásban csillogtak a szállongó porszemcsék. A napfény kiömlött gabonazsákokra és törött hordókra vetült. Richard éppen csak belépett az ajtón, és megállt az egyik oldalon, Kahlan pedig a másikon. Megvárták, míg szemük hozzászokik a sötéthez. Friss lábnyomok, legtöbbjük apró, futottak végig a porban. Richard szeme követte őket a pult mögé. Megragadta a kardja markolatát, de nem húzta ki a fegyvert. A pulthoz lépett. Remegő emberek kuporogtak mögötte.

- Nem bántalak titeket - mondta lágy hangon. - Gyertek elő!

- A Népek Békehadseregének katonája vagy, aki azért jött, hogy segítsen nekünk? - hallatszott egy nő hangja a pult mögül.

Richard és Kahlan dühösen néztek egymásra.

- Nem - szólalt meg Kahlan. - Csak... utazók vagyunk, és erre vezetett az utunk. Egy nő tolta fel a fejét, arca koszos volt, könnyek áztatták. Rövid, sötét haja csimbókokban lógott. Egyszerű, barna ruhája tépett volt és szakadozott. Richard levette a kezét a kardjáról, hogy ne ijesszen rá. A nő ajkai remegtek, beesett szemei pislogva nézték őket a sötétben, ahogy intett a többieknek: jöjjenek elő. Hat gyerek volt: öt lány és egy fiú, valamint egy másik asszony és egy öregember. Mihelyst előjöttek - a gyerekek kifejezéstelen arccal csüngtek a két nőn - a három felnőtt Richardra pillantott, majd nyíltan bámultak Kahlanra. Szemük elkerekedett, majd ijedten húzódtak vissza a falhoz. Richard értetlenül nézett rájuk, majd rájött, hogy mit bámulnak.

Kahlan haját.

A három felnőtt térdre omlott, fejüket meghajtották, szemüket a padlóra szegezték. A gyerekek némán az asszonyok szoknyájába temették az arcukat. Szeme sarkából Richardra pillantva, Kahlan gyorsan intett nekik, hogy kelljenek fel, ám azok továbbra is a padlóra szegezték a tekintetüket, és nem látták, milyen bőszen integet.

- Kelljetek fel! - szólt rájuk. - Erre semmi szükség. Kelljetek már fel!

Amazok zavartan emelték fel a fejüket. Kahlan kezére meredtek, mely sürgette őket, hogy álljanak talpra. Vonakodva egyenesedtek fel.

- Parancsára, Inkvizítor Anya - mondta az egyik nő remegő hangon. - Bocsásson meg  nekünk, Inkvizítor Anya, de... először nem ismertük fel... a ruhája miatt. Bocsásson meg nekünk, mi csak egyszerű emberek vagyunk. Bocsásson meg nekünk, hogy...

- Hogy hívnak? - szakította félbe finoman Kahlan.

Az asszony mélyen meghajtotta a derekát, és úgy is maradt.

- Regina Clark vagyok, Inkvizítor Anya.

Kahlan megragadta a vállainál fogva, és kiegyenesítette.

- Regina, mi történt itt.

Regina szemét elöntötték a könnyek, és riadt pillantást vetett Richardra, ajkai remegtek. Kahlan visszafordult Richardhoz.

- Richard - fordult hozzá szelíden -, miért nem vezeted ki az öregembert és a gyerekeket? Richard megértette. Az asszonyok túlságosan féltek őelőtte beszélni. Segítően nyújtotta karját a görnyedt öregembernek, és kiterelte a gyerekeket. A két legkisebb lány nem volt hajlandó elhagyni anyja szoknyáját, ám Kahlan a fejével intett Richardnak, hogy nem baj. A négy gyermek egy rakásban csüngött egymáson, és üres, semmibe meredő tekintettel leültek odakint a lépcsőre. Egyikük sem válaszolt, amikor megkérdezte a nevüket, még csak nem is néztek rá. Csupán néhány ijedt pillantást eresztettek meg felé, hogy biztosak legyenek benne, nem jön közelebb. Az öregember kifejezéstelen tekintettel bámult rá, amikor megkérdezte a nevét.

- Meg tudná mondani, mi történt itt? - kérdezte tőle Richard. Az öreg elkerekedett szemekkel nézett végig az utcán.

- Nyugatföldiek...

Könnyekben tört ki, és nem volt hajlandó többet mondani. Attól tartva, hogy túlságosan erőszakosnak tűnik, Richard békén hagyta az öreget. Egy darabka szárított húst kínált neki a zsákjából, de amaz visszautasította. A gyerekek ijedten húzódtak el a kezétől, amikor nekik is megismételte az ajánlatát. Visszatette a zsákjába a húst. A legidősebb lány, szinte felnőtt nő már, úgy nézett rá, mintha arra készülne, hogy helyben lemészárolja és felfalja őket. Richard soha nem látott még ilyen rémült arcokat. Nem akarta jobban megijeszteni sem őt, sem a többi gyereket, ezért tartotta tőlük a távolságot, megnyugtatóan mosolygott, és megígérte, hogy nem bántja őket, még csak hozzájuk sem ér. Úgy tűnt, nem igazán hisznek neki. Richard gyakran fordult az ajtó felé; kényelmetlenül érezte magát, és szerette volna, ha Kahlan kijön.

Végül ki is jött, arcán a nyugalom maszkja feszült, mint egy túlhúzott rugó. Richard felkelt, a gyerekek pedig visszafutottak az épületbe. Az öregember maradt, ahol volt. Kahlan belekarolt Richardba, és távolabb húzta.

- Nincsenek itt lovak - mondta, mereven előre nézve, miközben arrafelé tartott, ahonnan jöttek. - Azt hiszem, a legjobb lesz, ha távol maradunk az utaktól, és a kevésbé forgalmas ösvényeken megyünk.

- Kahlan, mi történik itt? Mi történt itt? - nézett vissza a válla fölött. Kahlan a falra írt véres üzenetre meredt.

HALÁL MINDENKIRE, AKI ELLENÁLL NYUGATFÖLDNEK!

- Misszionáriusok jöttek, és Darken Rahl dicsőségéről prédikáltak az embereknek. Gyakran jártak erre, és azokról a csodálatos dolgokról szónokoltak, amik akkor jönnek el, ha majd D'Hara uralkodik minden föld felett. Hirdették mindenkinek, hogy Rahl mennyire szereti az embereket.

- Ez téboly! - suttogta Richard.

- Ennek ellenére, Kürtösmalma népét sikerült megnyerniük. Mindannyian egyetértettek, hogy d'harai területté nyilvánítják a várost. A Népek Békehadserege bemasírozott, mindenkivel a legnagyobb tisztelettel bántak, árukat vettek a kereskedőktől, bőven költötték az ezüstöt és az aranyat. A misszionáriusok igazat beszéltek intett hátra a ponyvák alatt heverő rönkökre. Faárut rendeltek tőlük. Rengeteg faárut. Hogy új városokat építsenek, ahol az emberek bőségben élnek majd Rahl Atya dicsőséges uralma alatt.

Richard álmélkodva csóválta a fejét.

- És aztán mi történt?

- Terjedt a hír, hogy több munka van itt, mint amivel a városiak megbirkóznak. Hogy lehet jönni Rahl Atyának dolgozni. Még több ember jött, hogy segítsen teljesíteni a faanyagra vonatkozó rendeléseket. Eközben a misszionáriusok beszéltek az embereknek a Nyugatföld  felől rájuk leselkedő veszedelemről. A Nyugatföld felől Rahl Atyára leselkedő veszedelemről.

- Nyugatföld felől? - hitetlenkedett Richard. Kahlan bólintott.

- Amikor a Népek Békehadserege kivonult, mondván, hogy harcolniuk kell a nyugatföldi csapatokkal, és meg kell védeniük más városokat is, melyek hűséget esküdtek D'Harának, az emberek könyörögtek, hogy valaki legalább maradjon ott, és védelmezze meg őket. Hűségük és odaadásuk viszonzásaiként a d'haraiak hátrahagytak egy kisebb különítményt.

Richard még egy utolsó zavart pillantást vetett a válla fölött a városra, majd Kahlannal az élen elindultak az ösvényen.

- Hát nem Rahl hadserege művelte ezt?

Az ösvény elég széles volt, így Kahlan megvárta, míg Richard felzárkózik mellé, s csak akkor indult tovább.

- Nem. Azt mondták, hogy egy ideig minden rendben volt. Majd körülbelül egy hete, napkeltekor egy nyugatföldi egység tört rájuk, és utolsó szál, emberig lemészárolta a d'harai különítményt. Ezután végigdúlták és kifosztották a várost, válogatás nélkül gyilkolva az embereket. Miközben a nyugatföldi katonák gyilkoltak, azt üvöltözték, hogy ez történik mindenkivel, aki Rahlt követi, vagy aki ellenáll Nyugatföldnek. Mielőtt a Nap lenyugodott, elmentek.

Richard megragadta Kahlan ingét, és megrántotta, hogy a szemébe nézzen.

- Ez nem igaz! A nyugatföldiek nem tennének ilyet! Nem ők voltak! Ez nem lehet!

- Richard, nem azt mondtam, hogy ez igaz - pislogott Kahlan. - Csak azt meséltem el neked, amit hallottam, amit a városiak hisznek.

Richard elengedte Kahlan blúzát, és megint okkal vörösödött el. Mégsem állhatta meg, hogy hozzá ne tegye: - Egyetlen nyugatföldi hadsereg sem tenne ilyet. - Elindult vissza az ösvényen, de Kahlan megfogta a karját, és megállította.

- Itt még nincs vége a történetnek.

Kahlan szemébe nézve Richard már tudta, a történet vége valami még borzalmasabbat tartogat, mégis intett neki, hogy folytassa.

- Akik életben maradtak, azonnal elkezdtek menekülni, magukkal víve mindazt, amit csak el tudtak vinni. Még többen mentek el a következő nap, azután, hogy eltemették családtagjaikat. Azon az éjszakán visszatért a nyugatföldiek egy különítménye, talán ötven ember. Akkor már csak egy maroknyi városlakó maradt hátra. Elmondták nekik, hogy azokat, akik ellenállnak Nyugatföldnek, tilos eltemetni, és meg kell hagyni őket az állatoknak, hogy azok tisztogassák le róluk a húst, emlékeztetőül mindazok számára, akik ellenállnak Nyugatföld uralmának. Mondanivalójukat alátámasztandó, összeterelték a megmaradt férfiakat, még a fiúkat is, és kivégezték őket. - Kahlan nem részletezte, hogy miként végezték ki őket, de abból, ahogyan a szót ejtette, Richard úgy érezte, nem is szeretné tudni. - A kisfiút és az öregembert valahogy nem vették észre, másképp őket is megölték volna. A nőkkel pedig végignézették az egészet.

Kahlan elhallgatott.

- Hány nő maradt életben?

- Nem tudom, nem sok - csóválta a fejét Kahlan. Fürkészve nézett hátrafelé az ösvényen, egy pillanatig meredten figyelve a várost, majd dühödten szikrázó szemei visszatértek Richardra. - A katonák megerőszakolták a nőket. És a lányokat is. - Tekintetét szinte belefúrta Richardba. - Minden egyes lányt, akit a városban láttál, legalább...

- A nyugatföldiek nem tesznek ilyet! Kahlan Richard arcát tanulmányozta.

- Tudom. De akkor ki tette? És miért? - Kahlan tekintete kezdett megenyhülni.

- Van valami, amit tehetnénk értük? - nézett vissza rá tehetetlen dühvel Richard.

- A mi feladatunk nem az, hogy néhány embert védjünk, vagy a halottak tisztességét vigyázzuk, hanem hogy megoltalmazzuk az élőket úgy, hogy megfékezzük Darken Rahlt. Nincs időnk, amiből adhatnánk, el kell jutnunk Tamarangba. Akármilyen felfordulás van a környéken, jobb, ha távol tartjuk magunkat az utaktól.

- Igazad van - egyezett bele vonakodva Richard. - De akkor sem tetszik nekem a dolog.

- Nekem sem. Richard - lágyultak meg Kahlan vonásai -, azt hiszem, biztonságban lesznek. Bármiféle hadsereg volt az, ami ezt tette, nem valószínű, hogy visszatérnek ezért a néhány nőért és gyermekért. Inkább valami nagyobb zsákmány után néznek.

Micsoda vigasz volt: a gyilkosok nem térnek vissza, hanem nagyobb embercsoportokra vadásznak, hogy aztán őket bántalmazzák, és mindezt a szülőföldje nevében! Richard nem tudott másra gondolni, csak arra, hogy mennyire gyűlöli ezt az egészet. Eszébe jutott, hogy otthon, Szarvasföldön még az volt a legnagyobb problémája, hogy a bátyja mindig utasítgatta, mit csináljon.

- Egy ekkora sereg katona nem fog egy ilyen sűrű erdőn keresztül kanyargó, keskeny ösvényen haladni. Az utakon maradnak, bár azt hiszem, jó volna, ha újra útszéli fenyőket kezdenénk keresni az éjszakára. Senki sem lehet megmondhatója, hogy esetleg ki figyel minket.

Kahlan bólintott, hogy egyetért.

- Richard, az én szülőföldemen is sokan csatlakoztak Rahlhoz, és elmondhatatlan gaztetteket követtek el. Ettől rosszabb véleménnyel vagy rólam?

- Természetesen nem - nézett dühösen Richard.

- Én sem lennék rosszabb véleménnyel rólad, ha kiderülne, hogy nyugatföldi katonák voltak. Nem a te bűnöd, hogy a honfitársaid olyan tetteket követnek el, amiket te megvetsz. Háborúban vagyunk. Arra készülünk, amit elődeink, Keresők és Inkvizítorok egyaránt, már jó néhányszor megtettek: megpróbálunk a trónjáról letaszítani egy uralkodót. Ebben pedig csak két emberre számíthatunk. Rád és énrám. - Kahlan tekintetéből valami mélységes, időtlen bölcsesség áradt. Richard rádöbbent, hogy a kardja markolatát szorítja. - Eljöhet az idő, amikor csak te maradsz. Mindnyájan megtesszük, amit meg kell tennünk.

Nem Kahlan szólott így, hanem az Inkvizítor Anya.

Nehéz, kényelmetlen pillanat volt, míg Kahlan levette róla a tekintetét, és megfordult, hogy elinduljon. Richard szorosan összehúzta a köpenyét, kívülről és belülről is dermedt volt a hidegtől.

- Akkor sem nyugatföldiek voltak! - morogta maga elé, és Kahlan után eredt.

- Gyúlj meg, láng! - szólt Rachel, és a sziklákkal körülrakott kis rőzsehalom lángra lobbant, fényes, vörös izzással világítva be az útszéli fenyő belsejét. Visszarakta a tűzgyújtó pálcát a zsebébe, és vacogva melengette a kezét a tűznél. Lepillantott az ölében heverő Sárára.

- Itt biztonságban leszünk az este - mondta a babának. Sára nem válaszolt. Azóta az éjszaka óta, hogy elszaladtak a várból, egy szót sem szólt, így Rachel csak mímelte, hogy a baba beszél, és közölte vele, hogy mennyire szereti. Sára néma szavaira válaszolva megölelte a babát.

Rachel néhány szem áfonyát vett elő a zsebéből, egyesével megette őket, s két szem között a kezét melengette. Sára nem kért a gyümölcsből. Rachel a kemény sajtdarabot majszolta, a várból hozott összes többi elemózsiája elfogyott már. Kivéve persze a cipót. Ám azt nem ehette meg, abban rejtőzött a szelence.

Rachelnek elmondhatatlanul hiányzott Giller, de úgy kellett tennie, ahogy Giller mondta. Futnia kellett tovább, minden este újabb útszéli fenyőt keresve. Nem tudta, milyen messze van a vártól, csak ment, amíg fent volt a Nap, reggel a hátában, este az arca előtt. Ezt Brophytól tanulta. Brophy úgy hívta ezt, hogy „utazás a Nap segítségével." A kislány sejtette, hogy most ő is ezt csinálja. Utazik.

Egy fenyőág mozdult meg magától, Rachel rémülten ugrott hátra. Egy nagy kezet látott, ami hátrahúzta az ágat, majd egy hosszú kard fényes pengéjét. Elkerekedett szemekkel bámult. Moccanni sem tudott.

Egy férfi dugta be a fejét.

- Nézd csak, mi van itt! - mosolygott.

Vinnyogó hang ütötte meg Rachel fülét, mígnem rádöbbent, hogy a saját torkából jön. Még mindig nem volt képes megmoccanni. A férfi feje mellett egy nő dugta be a fejét. - A  háta mögé húzta a férfit. Rachel magához ölelte Sárát.

- Rakd már el a kardot! - torkollta le a férfit a nő. - Megijeszted szegényt.

Rachel a félig kicsomagolt cipót a derekához szorította. Futni akart, ám a lábai nem engedelmeskedtek. A nő benyomult az útszéli fenyőbe, közelebb lépett hozzá, és a sarkaira térdelt; a férfi közvetlenül mögé állt. Rachel felnézett az arcára. Ekkor látta meg a tűz fényében a nő hosszú haját. Szemei még jobban elkerekedtek, újabb sikoly tört fel a torkából. Végül megindultak a lábai, legalábbis egy kissé: hátrafelé futott, neki a fa törzsének, magával húzva a kenyeret. A hosszú hajú nők mindig bajt jelentenek. Lihegve harapott bele Sára lábába, minden egyes lélegzetvételkor vinnyogás tört fel belőle. Minden erejével magához szorította Sárát. Elszakította tekintetét a nő hajáról, pillantása oldalra villant, kereste a menekülés útját.

- Nem bántalak - mondta a nő. Hangja kedvesnek tűnt, de néha Viola hercegnő is ugyanezt mondta, aztán a következő pillanatban megpofozta.

A nő kinyújtotta a kezét, és megérintette Rachel karját. Rachel sikoltva ugrott hátra, egyre hátrálva a nőtől.

- Kérlek! - mondta könnyes szemekkel. - Ne égessétek el Sárát!

- Ki az a Sára? - kérdezte a férfi.

A nő megfordult, és lepisszegte. Visszafordult, hosszú haja leomlott a válláról, Rachel nem tudta levenni róla a szemét.

- Nem fogom elégetni Sárát - mondta a nő kedvesen. Rachel tudta, amikor egy hosszú hajú nő kedves hangon beszél, az azt jelentette, hogy hazudik. Mégis, a hangja őszintén kedvesnek tűnt.

- Kérem - nyivákolta - csak hagyjon minket békén.

- Minket? - nézett körül a nő. Majd visszafordította a tekintetét, pontosan Sárára nézett. - Ó. Értem. Hát ő Sára.

Rachel bólintott, és még keményebben harapott Sára lábába. Tudta, nagy pofont kap, ha nem válaszol egy hosszú hajú nő kérdésére.

- Nagyon szép baba - mosolygott a nő. Rachel azt kívánta, bárcsak ne mosolyogna. Amikor a hosszú hajú nők mosolyognak, mindig valami baj közvetkezik.

- Engem Richardnak hívnak. - Hajolt át a férfi a nő válla fölött. - Hát téged? Rachelnek tetszettek a szemei.

- Rachelnek.

- Rachel. Aranyos név. Ám meg kell mondjam neked, Rachel, hogy neked van a legrondább hajad, amit valaha is láttam.

- Richard! - tiltakozott a nő. - Hogy mondhatsz ilyet!

- Pedig így igaz. Ki vágta le a hajad ilyen girbe-gurbán, Rachel, csak nem valami vén boszorkány?

Rachel kuncogott.

- Richard! - sipította a nő megint. - Megrémiszted szegényt!

- Ó, ugyan már! Rachel, van egy kis olló a hátizsákomban, és nagyon jól tudok hajat vágni. Szeretnéd, ha rendbe tenném? Legalább megcsinálnám, hogy egyenes legyen. Ha így hagyod, még megrémisztesz egy sárkányt.

Rachel megint kuncogott.

- Igen, kérem. Szeretném, ha egyenes lenne a hajam.

- Rendben van, akkor gyere ide, és ülj az ölembe, míg rendbe teszem a hajad.

Rachel felkelt, és olyan nagy ívben, ahogyan csak az útszéli fenyő engedte, megkerülte a nőt, közben a kezét figyelte. Richard a derekánál fogva felemelte két nagy kezével, és az ölébe ültette.

- Nézzük csak, mit van itt! - emelte fel néhány hajszálát.

Rachel továbbra sem vette le a szemét a nőről, félt hogy felpofozza. Richard is a nőre nézett.

- Ó Kahlan - mutatott felé az ollóval. - Először engem is megijesztett. Eszméletlen randa, nem?

- Richard! Hol tanultál így beszélni a gyerekekkel? Richard elmosolyodott.

- Egy ismerős határjárótól.

Rachel nem tudta megállni, hogy kuncogva Richardra nevessen.

- Szerintem nem csúnya. Azt hiszem, hogy a legszebb hölgy, akit valaha is láttam. - Ez volt az igazság. De Kahlan hosszú haja rettenetesen megrémisztette.

- Hát, köszönöm neked, Rachel, te is nagyon csinos vagy. Éhes vagy?

Rachelnek soha nem szabadott egyetlen hosszú hajú embernek, egyetlen úrnak vagy hölgynek sem megmondania azt, hogy éhes. Viola hercegnő azt mondta, hogy ez illetlenség, és egyszer meg is büntette azért, mert megmondta valakinek, hogy éhes, amikor az megkérdezte. Felnézett Richard arcába. Richard mosolygott, de Rachel még mindig félt bevallani Kahlannak, hogy éhes.

Kahlan megveregette a karját.

- Fogadni mernék, hogy az vagy. Fogtunk néhány halat, és ha megengeded, hogy megosszuk veled a tűz melegét, mi megosztjuk veled a halat. Na, mit mondasz? - mosolygott a nő valóban kedvesen.

Rachel felnézett Richardra. Amaz rákacsintott, majd sóhajtott.

- Attól tartok, hogy többet fogtunk, mint amennyit meg tudunk enni. Ha nem segítesz megenni, ki kell dobjuk.

- Hát jó. Ha egyébként is kidobnátok, akkor kérek belőle.

- Hol vannak a szüleid? - kérdezte Kahlan, miközben nekilátott levetni a hátizsákját. Rachel az igazat mondta, mert nem tudott kitalálni semmi mást.

- Meghaltak.

Richard keze egy pillanatra megállt a levegőben, majd folytatta a hajvágást. Kahlan olyan arcot vágott, mintha szomorú lenne, ám Rachel nem tudta, hogy valóban az-e vagy sem.

- Sajnálom, Rachel - szorította meg Kahlan gyengéden a kislány karját. Rachel nem érzett túlságosan nagy szomorúságot. Nem emlékezett a szüleire, csak arra a helyre, ahol a többi gyerekkel élt.

Miközben Richard a haját nyírta, Kahlan elővett egy serpenyőt, és nekilátott megsütni a halat. Richardnak igaza volt. Rengeteg hal volt. Miközben sültek, Kahlan fűszereket szórt rájuk, pont úgy, ahogyan Rachel a szakácsoktól látta. Olyan jó illata volt, hogy hangosan korgott a gyomra. Kis hajdarabkák potyogtak körülötte. Magában mosolygott: Viola hercegnő milyen dühös lenne, ha megtudná, hogy Rachel haját egyenesre vágták! Richard lenyisszantotta az egyik hosszabb tincset, és egy vékony kis indával átkötötte az egyik végénél.

- Ezt meg kell őrizned. Ha majd egy napon találkozol egy fiúval, akit szeretsz, nekiadhatod, hogy a zsebében tartsa, a szíve mellett, és mindig emlékeztesse rád - kacsintott Rachelre.

Rachel kuncogott.

- Te vagy a legviccesebb ember, akit valaha láttam - nevetett. Kahlan mosolygott, és Richardra nézett. Rachel a zsebébe gyömöszölte a tincset. - Te valamilyen uraság vagy?

- Sajnálom, Rachel, de csak egy egyszerű erdei vezető vagyok.

A férfi arca kicsit szomorkássá változott. Rachel örült, hogy nem volt uraság. Richard megfordult, egy kis tükröt halászott elő a zsákjából, és odanyújtotta Rachelnek.

- Vess rá egy pillantást! Mondd el, mit szólsz hozzá!

Rachel feltartotta a tükröt, és megpróbálta megnézni benne magát. A legparányibb tükör volt, amit valaha látott. Vagy egy percbe tellett, mire beállította, hogy jól lássa, magát a tűz fényénél. Amikor meglátta magát, elkerekedett és könnybe lábadt a szeme.

- Ó, köszönöm, Richard, köszönöm! - ölelte meg a férfit. - Soha nem volt még ilyen csinos a hajam. - Richard viszonozta az ölelését, ami ugyanolyan jólesett, mint azok az ölelések, amiket Gillertől kapott. Nagy, meleg kezével megdörzsölgette a hátát. Hosszú ölelés volt, a leghosszabb, amit valaha is kapott, és azt kívánta, hogy bárcsak soha ne érne véget. De véget ért.

Kahlan magában csóválta a fejét.

- Kivételes ember vagy te, Richard Cypher - suttogta.

Kahlan nagy halszeletet tűzött fel egy botra, majd meghagyta Rachelnek, hogy fújja, amíg annyira kihűl, hogy már nem égeti a száját. A kislány néhányszor ráfújt, de túlságosan éhes  volt ahhoz, hogy sokáig fújdogálja. A legeslegjobb hal volt, amit valaha is evett. Olyan finom volt, mint az a hússzelet, amit a szakácsok adtak neki azon a bizonyos napon.

- Kérsz még egyet? - kérdezte Kahlan. Rachel bólintott.

- Kaphatunk a halhoz egy szelet kenyeret? - Kahlan egy kést húzott elő az övéből, és a cipó után nyúlt.

Rachel a cipóra vetette magát, és felragadta, mielőtt Kahlan rátette volna a kezét. Két kézzel ölelte magához.

- Nem! - hátrált el Kahlantól.

Richard abbahagyta az evést, Kahlan a homlokát ráncolta. Rachel egyik kezét a zsebébe dugta, ujjai a tűzgyújtó pálcára fonódtak, amit Gillertől kapott.

- Rachel? Mi baj? - kérdezte Kahlan.

Giller figyelmeztette. Figyelmeztette, hogy ne bízzon senkiben. Ki kell találnia valamit. Mit mondana most Giller?

- A nagymamámnak viszem! - Érezte, hogy egy könnycsepp gördül végig az arcán.

- Akkor jó - mondta Richard. - Ha a nagymamádnak viszed, akkor nem nyúlok hozzá. Megígérem. Úgy van, Kahlan?

- Hát persze. Ne haragudj, Rachel, de nem tudtam. Én is megígérem. Megbocsátasz nekem?

Rachel kivette a zsebéből a kezét, és bólintott. A rémület még mindig annyira szorította a torkát, hogy képtelen volt megszólalni.

- Rachel - kérdezte Richard -, hol lakik a nagymamád?

Rachel megdermedt. Valójában nem is volt nagymamája. Megpróbált felidézni egyet azok közül a városok közül, amelyekről hallott. Azoknak a városoknak a nevén törte a fejét, amiket a király tanácsadói szoktak emlegetni.

- Kürtösmalmán - mondta ki az elsőt, ami eszébe jutott.

Mielőtt a szavak elhagyták volna az ajkait, tudta, hogy hiba volt. Richard és Kahlan rémült arccal nézett egymásra. Egy percig teljes csend volt, Rachel nem tudta, mi fog történni. Az útszéli fenyő szélső ágaira pillantott, az ágak közti helyeket fürkészte.

- Rachel, nem nyúlunk a nagymamád kenyeréhez - mondta Richard gyengéden. - Megígérjük.

- Gyere, egyél még egy darab halat - kínálta Kahlan. - Ott hagyhatod a cipót, nem fogjuk bántani.

Rachel még mindig nem mozdult. Arra gondolt, hogy elszalad, olyan gyorsan, ahogyan csak tud, ám tudta, hogy amazok gyorsabban futnak, és csak elkapnák. Ügy kell tennie, ahogy Giller mondta: tél kezdetéig rejtőznie kell a szelencével, vagy azoknak az embereknek mind leüttetik a fejét.

Richard felvette Sárát, és az ölébe vette. Úgy tett, mintha adna neki egy darab halat.

- Sára megeszi az összes halat. Ha kérsz még, jobban teszed, ha idejössz, és te is kiveszed a magad részét. Gyere, ideülhetsz az ölembe, és itt ehetsz. Jól van?

Rachel az arcukat fürkészte, megpróbálta eldönteni, vajon igazat szólnak-e? A hosszú hajú nők könnyedén hazudnak. Richardra nézett. Nem úgy nézett ki, mint aki hazudna. Felkelt és odaszaladt hozzá. Richard az ölébe vette Rachelt, majd az ő ölébe tette Sárát.

Miközben a halat ették, Rachel odabújt Richardhoz. Nem nézett Kahlanra. Néha, amikor egy hölgyre nézett, Viola hercegnő rászólt, hogy ez illetlenség. Rachel nem akart semmi olyasmit csinálni, amiért megpofozták volna. Vagy amiért kivennék Richard öléből. A férfi ölében meleg volt, és a kislány biztonságban érezte magát.

- Rachel - szólította meg Richard - sajnálom, de nem engedhetünk Kürtösmalmára. Senki sincs már Kürtősmalmán. Nem lennél biztonságban.

- Jól van. Akkor majd megyek valahova máshova.

- Attól tartok, hogy sehol sem lennél biztonságban, Rachel. - Mondta Kahlan. - Elviszünk magunkkal, hogy biztonságban legyél.

- Hova?

- Tamarangba megyünk, hogy meglátogassuk a királynőt - mosolygott Kahlan. - Rachel abbahagyta a rágást. Levegőt sem kapott. - Magunkkal viszünk. Biztos vagyok benne, hogy ha megkérem rá, a királynő találni fog majd valakit, aki a gondodat viseli.

- Kahlan, biztos vagy ebben? - suttogta Richard. - Mi van a varázslóval? Kahlan bólintott.

- Még mielőtt megnyúzom Gillert, elintézzük - közölte szelíden Richarddal. Riachelnek kényszerítenie kellett magát, hogy egy nagyot nyeljen, és így lélegzethez jusson. Tudta! Tudta, hogy nem szabad megbíznia egy hosszú hajú nőben. Majdnem sírva fakadt: épp kezdte megkedvelni Kahlant. Pedig Richard olyan aranyos. Miért ilyen kedves Kahlanhoz? Egyáltalán, miért van együtt egy gonosz nővel, aki bántani akarja Gillert? Richardnak is olyan lehet a helyzete, mint neki: ő is kedves volt Viola hercegnőhöz, csak hogy ne bántsák. Biztosan Richard is attól fél, hogy bántják. Sajnálta Richardot. Szerette volna, ha a férfi ugyanúgy el tudna menekülni Kahlantól, mint ahogyan ő is elfutott Viola hercegnőtől. Talán szólnia kellene Richardnak a szelencéről, és vele együtt elfutni Kahlantól.

Nem. Giller azt mondta, ne bízzon senkiben. Lehet, hogy Richard túlságosan fél Kahlantól, és elárulja neki. Bátornak kell lennie. Gillerért. Az összes többi emberért. El kell szöknie.

- Reggel megbeszélhetjük - jelentette ki Kahlan. - Jó lenne, ha aludnánk egy kicsit, hogy amikor felkel a Nap, azonnal indulhassunk.

- Enyém az első őrség - bólintott Richard. Megölelte Rachelt - Te pedig aludj. Felemelte a kislányt, és Kahlannak nyújtotta. Rachel a nyelvébe harapott, hogy fel ne sikoltson. Kahlan szorosan megölelte. Rachel lenézett a késére. Még a hercegnőnek sem volt kése. Nyöszörögve nyújtotta Richard felé a kezét. Richard elmosolyodott, és a kezébe nyomta Sárát. Rachel nem ezt akarta, de szorosan magához ölelte Sárát, és a lábára harapott, hogy el ne sírja magát.

- Viszlát reggel, kicsi gyermek - borzolta meg a haját Richard.

Majd Richard elment, Rachel pedig egyedül maradt Kahlannal. Becsukta a szemét és összeszorította a szemhéját. Bátornak kell lennie, nem sírhat. Ám azután mégiscsak elsírta magát.

Kahlan szorosan megölelte. Rachel megrázkódott. Ujjak cirógatták a haját. Kahlan ringatta, ő közben kinézett magának egy rést az útszéli fenyő túloldalán. Kahlan mellkasa furcsán, aprókat mozdult, és Rachel csodálkozva döbbent rá, hogy ő is sír. Kahlan a feje tetejéhez támasztotta az arcát.

Már majdnem kezdett hinni neki... de akkor eszébe jutott, amit Viola hercegnő szokott mondogatni, hogy büntetni jobban fáj, mint bűnhődni. Szemei elkerekedtek a gondolatra, hogy miket tervezhet Kahlan, ami sírásra készteti. Még Viola hercegnő sem sírt soha, miközben büntetést osztott. Még hevesebben, rázkódva zokogott.

Kahlan visszahúzta a kezét, és letörölte a könnyeket az arcáról. Rachel lábai túlságosan bizonytalanok voltak, hogy elfusson.

- Fázol? - kérdezte suttogva Kahlan. Mintha még mindig sírás vegyült volna a hangjába. Rachel félt, hogy bármit válaszol, csak egy pofont kap. Bólintott, és várta, mi következik.

Ehelyett Kahlan elővett egy pokrócot a zsákjából, és maguk köré tekerte. Rachel fején átfutott, hogy talán azért, mert így nehezebb elfutnia.

- Gyere, húzódj közelebb. Mesélek neked. Majd melegen tartjuk egymást, jó?

Rachel az oldalán feküdt, háttal Kahlannak, aki átkarolta, és egész testével melengette. Jó érzés volt, de Rachel tudta, hogy csak megtévesztés. Kahlan arca közel volt a füléhez, és ahogy ott feküdtek, Kahlan egy halászról mesélt, aki maga is hallá változott. A szavak képekké változtak a fejében, és egy időre elfeledte a gondjait. Egyszer, még nevettek is együtt. Amikor befejezte a történetet, Kahlan egy puszit nyomott a feje tetejére, majd megsimogatta a halántékát.

Magában azt képzelte, hogy Kahlan nem is olyan gonosz. Tettetni nem fájt. Semmi nem esett még olyan jól, mint az őt cirógató ujjak, és a kis dalocska, amit Kahlan dúdolt a fülébe. Biztosan ilyen lehet, amikor valakinek van anyukája.

Akarata ellenére elaludt, és csodálatos álmokat álmodott.

Az éjszaka közepén, amikor Richard felébresztette Kahlant, ő is felébredt, ám azt színlelte, hogy még mindig alszik.

- Szeretnél még vele aludni? - suttogta a férfi egészen halkan. Rachel visszafojtotta a lélegzetét.

- Nem - suttogta Kahlan. - Megyek, és őrködök.

Rachel hallotta, ahogy felveszi a köpenyét, és kimegy. Fülelt, hogy merről hallatszanak Kahlan léptei. Miután még egy kis fát rakott a tűzre, Richard lefeküdt, és egészen közel húzódott hozzá. Rachel látta, hogy az útszéli fenyő belseje felragyog. Tudta, hogy Richard őt figyeli, érezte a hátán a tekintetét. Annyira szerette volna megmondani neki, hogy milyen gonosz valójában Kahlan, és szerette volna megkérni, hogy fusson el vele együtt. Olyan kedves ember volt, és amikor megölelte, az a legeslegjobb dolog volt a világon. Richard odahajolt hozzá, megigazította rajta a pokrócot, hogy melegen tartsa, és betűrte az álla alá. Rachel arcán könnyek peregtek végig.

Hallotta, ahogy férfi a hátára fekszik, és felhúzza a takaróját. Rachel várt, míg meghallotta Richard egyenletes légzését, és tudva, hogy Richard alszik, kisurrant a takaró alól.

Harminchatodik fejezet

Kahlan várakozva fordult meg, amikor Richard egy faágat odébblökve berontott az útszéli fenyő belsejébe, és leroskadt a tábortűz elé. Odahúzta magához a zsákját, és turkálni kezdett benne.

- Nos?

- Megtaláltam a nyomait, nyugat felé haladnak, amerről mi jöttünk - pillantott Richard dühösen Kahlanra. - Néhány száz lépéssel odébb elérik az ösvényt. Több órásak. Itt ment ki - mutatott a földre a fenyő hátsó részénél. - Körülötted körözött az erdőben, jó messzire tőlünk. Követtem már embereket, akik nem akarták, hogy mások kövessék őket, és az ő nyomaikat könnyebb volt követni. Legtöbbször gyökerekre vagy sziklákra lép, és túlságosan kicsi ahhoz, hogy nyomot hagyjon ott, ahol egy másik ember biztosan nyomot hagyna. Láttad a karjait?

- Hosszú forradások vannak rajta. Egy nádpálcától.

- Nem, horzsolásokra gondoltam.

- Egyetlen horzsolást nem láttam rajta.

- Pontosan. A ruhája tele van bogánccsal. A tüskés aljnövényzeten megy keresztül, és mégsincs a karján egyetlen forradás sem. Érzékeny a bőre, vigyáz arra, hogy ne dörzsölje hozzá semmihez. Egy felnőtt egyszerűen csak áthalad a növényzeten, törött, összekuszált ágakat hagy maga után. Rachel szinte semmihez sem ér hozzá. Látnod kellene a nyomokat, amit én hagytam magam után, amikor átvágtam a bokrokon, hogy kövessem a nyomait: a vak is tudná követni. Rachel úgy suhan keresztül az aljnövényzeten, mint a szellő. Már visszatért az útra, de egy ideig akkor sem tudtam kivenni a nyomait. Mezítláb van, ezért nem szívesen lép vízbe vagy sárba, csak fázna utána a lába. Inkább a szárazra lép, ahol viszont nem találod meg a nyomait.

- Észre kellett volna vennem, hogy elmegy.

Richard rájött, Kahlan azt hiszi, hogy őt hibáztatja. Keserűen felsóhajtott.

- Nem a te hibád, Kahlan. - Ha én álltam volna őrséget, én sem láttam volna meg. Nem akarta, hogy meglássuk. Okos kislány.

Kahlan ettől még nem vidult fel.

- De azért tudod követni, igaz?

- Tudom - pillantott rá oldalvást Richard. A mellkasához emelte a kezét - Az ingem zsebében találtam. A szívemnél. - Kihúzta Rachel indadarabkával átkötött hajtincsét. Megforgatta az ujjai között. - Hogy ne felejtsem el őt.

Kahlan hamuszürke arccal tápászkodott fel.

- Az én hibám. - Kitörtetett a fenyő alól. Richard megpróbálta megragadni a karját, de Kahlan elrángatta tőle magát.

Richard félretette a zsákját, és Kahlan után eredt. Kahlan távolabb állt, neki háttal, karjait összefonva. Az erdőt bámulta.

- Kahlan, nem a te hibád.

- A hajam miatt volt - bólogatott Kahlan. - Nem vetted észre a félelmet a szemében, amikor a hajamra nézett? Ezerszer láttam már ezt a pillantást. Van róla fogalmad, milyen érzés az, ha állandóan félnek tőled az emberek, még a gyerekek is? Richard nem válaszolt. -  Richard, levágnád a hajamat?

- Micsoda?

- Levágnád nekem? - fordult felé Kahlan könyörgő tekintettel. Richard észrevette a fájdalmat a szemében.

- Miért nem vágod le te magad?

- Mert nem tudom - fordult el tőle Kahlan. - A velünk született mágia nem hagyja, hogy levágjuk a hajunkat. Ha megpróbáljuk, olyan kínokat okoz, hogy képtelenek vagyunk megtenni.

- Hogy lehet ez?

- Emlékszel, milyen kínokat keltett benned a kard mágiája, amikor először öltél vele? Ugyanezt a fájdalmat érezzük mi is. Mielőtt egy Inkvizítor levághatná a haját, elveszti az eszméletét. Egyszer én is megpróbáltam. Minden Inkvizítor megpróbálja egyszer. De csak egyszer. Ha igazítani kell rajta, mindig valaki más vágja a hajunkat. Ám senki sem merné levágni az egészet. Megtennéd nekem? - fordult még egyszer Richardhoz - Levágnád a hajamat?

Richard Kahlan szeméről az egyre ragyogóbb égre kapta a tekintetét. Próbálta feldolgozni az érzéseit, és megpróbálta megérteni azt is, amit Kahlan érez. Oly sok minden volt még, amit nem tudott Kahlanról. Az egész élete, az őt körülvevő világ, mind csupa rejtély volt számára. Volt idő, amikor szerette volna megismerni az egészet. Most viszont már tudta, hogy erre soha nem lesz lehetősége. A közöttük tátongó szakadékot mágia töltötte ki. Mágia, amit úgy tűnt, kizárólag arra terveztek, hogy őket egymástól távol tartsa.

A tekintete visszatért Kahlanra.

- Nem.

- Megtudhatnám, miért?

- Mert tisztellek azért, ami vagy. Az a Kahlan, akit én ismerek, nem akarná becsapni az embereket, hogy azt higgyék, kevesebb, mint valójában. Ám ha meg is tévesztenél néhány embert, az sem változtatna meg semmit. Az vagy, aki vagy: az Inkvizítor Anya. „Nem lehetünk sem többek, sem kevesebbek annál, amik vagyunk." - Elmosolyodott. - Egy bölcs ember, egy barátom, mondta ezt egyszer.

- Minden férfi ugrana a lehetőségre, hogy levághassa egy Inkvizítor haját.

- Ez az egy nem. Ő a barátod.

Kahlan bólintott, a karját még mindig összefonva tartotta.

- Biztosan fázik. Még egy pokrócot sem vitt magával.

- És ételt sem, leszámítva a cipót, amit valami különös oknál fogva tartogat. Pedig rettenetesen éhes volt az este.

- Többet evett, mint mi ketten együttvéve - mosolyodott el végre Kahlan. - Legalább tele a pocakja. Richard, ha eljut Kürtösmalmára...

- Nem megy Kürtösmalmára.

- De ott van a nagymamája - lépett közelebb Kahlan.

- Nincs nagymamája - ingatta a fejét Richard. - Amikor azt mondta, hogy a nagymamája Kürtösmalmán van, én pedig azt mondtam neki, hogy oda nem mehet, még csak nem is dadogott. Egyszerűen azt mondta, hogy akkor valahova máshova megy. Nem is gondolkodott róla, nem is kérdezett a nagymamájáról, még csak nem is tiltakozott ellene. Valami elől menekül.

- Menekül? Talán az elől, aki azokat a forradásokat okozta a karján.

- És a hátán. Amikor csak hozzáértem, összerándult, de nem mondott semmit sem. Annyira kívánta, hogy megöleljék: - Kahlan bánatos arccal meredt maga elé. - Szerintem az elől fut, aki ilyenre vágta a haját.

- A haját?

Richard megint bólintott.

- Azért csinálták, hogy megjelöljék, mint valami tulajdont. Senki sem vágná le így egy kislány haját, hacsak nem akar ezzel valamit kifejezni. Különösen Középföldön, ahol mindenki ennyire oda figyel a hajra. Az illető szándékosan csinálta, hogy ezzel is kifejezésre juttassa, hatalma van Rachel fölött, Ezért igazítottam meg neki, hogy eltöröljem a bélyeget.

Kahlan a semmibe meredt.

- Ezért volt hát olyan boldog, hogy egyenletesre vágathatja! - suttogta.

- Ám van még valami más is a dologban. Nem csupán menekül valaki elől. Folyékonyabban hazudozik, mint egy hamiskártyás. Olyan könnyedséggel hazudik, mint akit valami óriási szükség hajt.

- Mint micsoda? - nézett ismét a szemébe Kahlan.

- Nem tudom - sóhajtott Richard. - De valami köze van ahhoz a cipóhoz.

- Ahhoz a kenyérhez? Miből gondolod?

- Nincs cipője, nincs köpenye, semmije, csak a babája. A legféltettebb kincse, odaadóan ragaszkodik hozzá, mégis hagyta, hogy megérintsük. De azt nem hagyta, hogy közel kerüljünk a kenyérhez. Nem sokat tudok Középföld mágikus csodáiról, de ott, ahonnan én jövök, egy kislány nem tart többre egy cipót a babájánál, és nem hiszem, hogy itt más lenne a helyzet. Láttad a tekintetét, amikor a kenyér után nyúltál, ő pedig elragadta előled? Ha lett volna kése, és nem visszakoztál volna, nyugodt szívvel használja ellened.

- Richard! - intette meg Kahlan. - Nem feltételezheted ezt egy kislányról. Egy cipó nem lehet ilyen fontos neki.

- Nem? Te magad mondtad, hogy annyit evett, mint mi ketten együttvéve. Már kezdtem azt gondolni, hogy Zedd egyik távoli rokona. Magyarázd meg, miként lehet az, hogy annak ellenére, hogy már éhezett, még egy morzsát sem evett a kenyérből. Valami zajlik itt, és az a cipó van a középpontjában - csóválta a fejét.

- Akkor utána megyünk? - lépett felé egyet Kahlan.

Richard érezte a mellkasán a nyakában függő csont súlyát. Mélyet lélegzett, lassan engedve ki a levegőt.

- Nem. Ahogy Zedd imádja mondogatni, semmi sem könnyű. Mivel indokolnánk azt, hogy egy kislány után eredünk, csak hogy megoldjuk a cipója rejtélyét, miközben Rahl a szelencét vadássza?

Kahlan kezébe vette Richard kezét, és lenézett rá.

- Gyűlölöm, amit Darken Rahl tesz velünk! Gyűlölöm, hogy kiforgat saját mivoltunkból! - Megszorította Richard kezét. - Borzasztó gyorsan belopta magát a szívünkbe.

- Hát igen - ölelte meg fél karral Richard. - Különleges gyermek. Remélem, megtalálja, amit keres. És azt is, hogy biztonságban van. - Elengedte Kahlant, és elindult az útszéli fenyő felé, összeszedni a holmijukat. - Induljunk!

Egyikük sem akart arra gondolni, hogy magára hagyták Rachelt, olyan veszélyekre ítélve, amelyekről semmit sem tud, és amelyekkel szemben védtelen. Inkább arra próbáltak figyelni, hogy akkora távolságot tegyenek meg, amekkorát csak tudnak. A Nap vakítóan sütött, ahogy a sűrű bozótosokkal tarkított erdőben haladtak előre, és az erőltetett menettől kimelegedve nem is érezték a csípős hideget.

Richard mindig megörült, amikor észrevett egy pókhálót, ami az ösvényen keresztül húzódott. Kezdett úgy gondolni a pókokra, mint valami néma őrszemekre. Pedig amikor még erdei vezetőként utasokat kalauzolt, mennyire idegesítette, hogy csiklandozzák az arcát! Köszönöm, póknővér, adott hálát magában minden egyes alkalommal, hogy elhaladt mellettük.

Nem sokkal dél előtt, egy jeges vizű patakban álló napsütötte sziklán megálltak pihenőt tartani. Richard az arcára fröcskölte a jéghideg vizet, hogy erőre kapjon. Alig telt el a délelőtt, és már elfáradt. Ebédjük hideg volt, és csak annyi ideig tartott, amíg sietve bekapkodták. Lenyelték az utolsó falatokat, nadrágjukba törölték a kezüket, majd leugrottak a lapos, rózsaszín szikláról.

Amennyire megpróbált nem gondolni Rachelre, annyira kezdett aggódni érte. Aztán ráébredt, mit csinál. Látta, Kahlan szemöldöke is gondterhelten szalad össze, amikor fürkészve oldalra tekintget. Egyszer megkérdezte tőle, hogy mit gondol, helyesen döntött-e. Nem kérdezte, melyik döntésről beszél, csak azt, hogy mennyi időbe tellene, mire utolérnék. Richard úgy gondolta, hogy ha minden jól megy, két napba. Legalább egy nap, míg utolérik, és még egy visszafelé. Két nap, felelte Kahlan, több mint amit megengedhetnek maguknak. Megnyugtató volt hallani, hogy Kahlan is ezt mondja.

Késő délután, ahogy a nap a Rang'Shada hegység távoli csúcsai mögé bukott, eltompítva és ellágyítva az erdő színeit, elült a szél és néma csendbe borult a táj. Richard azon  töprengett, mit csinálnak majd, ha elérik Tamarangot. Ahogy ezen törte a fejét, még a Rachellel kapcsolatos gondolatait is képes volt félretenni.

- Kahlan, Zedd azt mondta, távol kell tartanunk magunkat Darken Rahltól, és hogy ellene nincs hatalmunk, ellene nem védekezhetünk.

- Ezt mondta - pillantott rá Kahlan a válla fölött.

- Csakhogy, Shota figyelmeztetett, a királynőnek már nem sokáig lesz birtokában a szelence - vágott aggódó tekintetet Richard.

- Talán arra gondolt, hogy hamarosan megszerezzük.

- Nem. Figyelmeztetés volt, hogy a királynő már nem sokáig rendelkezik vele, és azt jelenti, hogy sietnünk kell. De mi van, ha Darken Rahl már ott van?

Kahlan a válla fölött hátranézett, majd lelassított, és Richard mellett baktatott.

- Mi van, ha ott van? Nincs más út. Én Tamarangba megyek. Szeretnél itt maradni, és megvárni?

- Hát persze, hogy nem! Csak azt mondom, hogy észben kell tartanunk, mibe sétálunk bele, és hogy Darken Rahl talán már ott is van.

- Ezen már én is jó ideje töprengek.

Richard egy percig szó nélkül haladt mellette, végül megkérdezte: - És mire jutottál? Mit teszünk, ha ott van?

Kahlan egyenesen előre szegezve a tekintetét válaszolt.

- Ha Darken Rahl Tamaratigban van, és mi odamegyünk, akkor minden valószínűség szerint... meghalunk.

Richard megtorpant, Kahlan nem várt rá, ment tovább.

Az erdő egyre sötétebb színekbe öltözött, néhány kisebb felhő pedig, a nappali világosság kihunyó parazsaként, vörösen izzott. Az ösvény elkezdte követni a Kalliszidrin folyót. Néha elég közel haladtak hozzá, hogy megpillantsák, de még messzebb járva is hallották barna vizének csobogását. Richard egész délután nem látott egyetlen útszéli fenyőt sem, és most sem bukkant rájuk. Ahogy besötétedett, feladta a reményt, hogy az éj leszállta előtt talál egyet, így másfajta védett helyet keresett. Az ösvénytől biztonságos távolban, egy magaslat alján alacsony, kettéhasadt sziklára bukkant. Minden oldalról fák vették körül oltalmazón, és Richard úgy érezte, jól rejtett táborhelyet talált, bár az ég felé nyitva volt.

A hold már magasan járt, mire Kahlan feltette a tűzre a bográcsot. Richardot meglepte a szerencséje: két nyulat is talált a csapdában, jóval korábban, mint arra számított volna, így azokat is beletehették főni a bográcsba.

- Annyi ennivalónk van, hogy még Zeddet is megetethetnénk - állapította meg Kahlan. Mintha csak a szavai hatására történt volna, a bozontos fehér hajú öregember, kissé szakadozott köntösében belépkedett a fénykörbe, és csípőre tett kézzel megállt a tűz másik oldalán.

- Éhezem! - jelentette ki. - Együnk!

Richard és Kahlan elkerekedett szemekkel pislogtak, majd mindketten talpra ugrottak. Aztán az öregen volt a meglepett pislogás sora, amikor Richard kardot rántott. Egy szívverésnyi idő alatt a tűz túlsó oldalán termett, a kard hegyét Zedd bordáihoz nyomta.

- Mit jelentsen ez? - kérdezte a varázsló.

- Vissza! - parancsolta Richard. Elindultak a fák közé, a kard kettejük között. Richard figyelmesen nézte a fákat.

- Szabadna megkérdeznem, fiam, hogy mit csinálunk most?

- Egyszer már szólongattál, egyszer már láttalak, mégis, egyik esetben sem te voltál az. Bolond az, kit háromszor lóvá tesznek - idézte Richard a mondást, majd meglátta, amit keresett. - Harmadszorra nem hagyom magam lóvá tenni. Nem én leszek a bolond. Arra - intett az állával. - Menj át a között a két fa között.

- Nem megyek! - tiltakozott az öreg. - Tedd vissza a kardodat, fiam!

- Ha nem mész át a között a két fa között - sziszegte Richard összeszorított fogakkal - a bordáid közé döföm a kardot.

Az öreg meglepetten vonta fel a szemöldökét, majd köntösét felemelve átgázolt az alacsony bokrokon, s közben magában morgott, ahogy Richard a karddal ösztökélte. Csak egyetlen rövid pillantást vetett hátra, mielőtt belépett a fák közé. Richard figyelte, ahogy a  pókhaló elszakad.

- Zedd! Hát csakugyan te vagy? - futott végig az arcán a vigyor. Zedd csípőre tett kézzel állva, fél szemmel méregette.

- Veszett kutya legyek, ha nem!

Richard visszadugta hüvelyébe a fegyvert, majd öreg barátja köré fonta a karját, majdnem kiszorítva belőle a szuszt.

- Zedd! Úgy örülök, hogy újra látlak!

Az öreg kapálódzva próbált levegőhöz jutni. Richard eleresztette, örömtől sugárzó arccal a szemébe nézett, majd újra megszorongatta.

- Félek, mi történt volna, ha még jobban örülsz a viszontlátásnak. Richard átkarolva a vállát visszavezette a tűzhöz.

- Bocsánatodat kérem az előbbiek miatt, de meg kellett bizonyosodnom afelől, hogy tényleg te vagy az. Nem tudom elhinni, hogy itt vagy! Annyira örülök, hogy látlak! Olyan boldog vagyok, hogy nem esett bajod! Olyan sok mindenről kell beszélnünk!

- Igen, igen. De nem ehetnénk először?

- Annyira aggódtunk miattad - jött oda hozzá Kahlan, és ő is megölelte.

Miközben viszonozta az ölelést, Zedd vágyakozva nézte Kahlan válla fölött a bográcsot.

- Igen, igen. De az egész sokkal jobban menne tele gyomorral.

- De még nincs kész - mosolygott Kahlan. Zedd csalódott ábrázatot vágott.

- Nincs kész? Biztos vagy benne? Esetleg megkóstolhatnánk.

- Egészen biztos. Még csak most kezdtük főzni.

- Nincs kész - motyogta magában egyik kezével a könyökét tartva, másikkal pedig az állát dörzsölgetve.

- Nos, akkor elintézzük a dolgot. Lépjetek hátrébb, mind a ketten.

A varázsló feltűrte köntöse ujját, úgy méregette a tüzet, mintha egy neveletlen gyerek lenne. Vézna karjait szétterpesztett ujjakkal előrenyújtotta. Kékes fény sercegett csontos kezei körül, mintha lendületet akarna gyűjteni. Majd sziszegve kilőtt egy cikkcakkos kék csík formájában, telibe találva és megbillentve a bográcsot. A kék tűz körbefogta az edényt, körülötte tekergett, simogatva, cirógatva. Az étel kékes fénnyel fortyogott, kavargott és rotyogott. A varázsló visszahúzta a kezét, és a kék fény sercegve kialudt.

Zedd elégedetten mosolygott.

- Tessék, kész van. Együnk!

Kahlan letérdelt, és egy fakanállal megkóstolta az ételt.

- Igaza van. Kész.

- Ne csak ámulj és bámulj ott, fiam, hanem hozd a tányérokat!

Richard megcsóválta a fejét, és úgy tett, ahogy kérték. Kahlan kiporciózott egy tányérra valót, mellé tett néhány száraz kétszersültet, és Richard odanyújtotta Zeddnek. Az öreg le sem ült, hanem odaállt melléjük a tűzhöz, és villájával belapátolta a ragut. Kahlan a másik két tányérra is ételt mert, és mire végzett, Zedd már nyújtotta az üres tányért, hogy repetát kér.

Egy tál étellel a gyomrában Zedd már képes volt leülni. Richard egy kis kiálló sziklapárkányra telepedett, Kahlan lábait maga alá húzva odaült mellé, Zedd pedig velük szemben, a földön foglalt helyet.

Richard várt, míg Zedd eltünteti a tányérjában lévő ragu felét, és engedélyez magának egy kis szünetet, majd megkérdezte: - Szóval, hogyan jöttetek ki Adie-vel? Jól bánt veled?

Zedd pislogva nézett fel rá. Richard még a tűz fénye ellenére is meg mert volna esküdni rá, hogy az öreg elvörösödött.

- Adie-vel? Hát... - nézett Kahlan meglepett arcába - hát... jól... kijöttünk. Miféle kérdés ez? - nézett durcásan Richardra.

Richard és Kahlan összenéztek.

- Nem akartam semmire se utalni ezzel - felelte Richard. - Csak nem tudtam nem észrevenni, hogy Adie milyen csinos hölgy. És érdekes is. Arra gondoltam, talán érdekesnek találod őt - mosolyodott el Richard.

- Elbűvölő nő - dugta vissza az arcát a tányér fölé Zedd. Körbe-körbe tologatott valamit a  tányérján a villája végével. - Mi ez? Már három ilyet ettem, és még nem tudom, micsoda.

- Táva gyökér - felelte Kahlan. - Nem ízlik?

- Nem mondtam, hogy nem ízlik - morgott Zedd. - Csak szerettem volna tudni, hogy mi ez, ennyi.

Felnézett a tányérjából.

- Adie említette, hogy adott neked egy éjkövet. Így találtalak meg, az éjkő segítségével. Remélem, óvatos voltál vele - rázta a villáját Richard felé. - Ne vedd elő, csak ha nagy szükség van rá. Rettenetesen nagy szükség. Az éjkövek rettenetesen veszélyesek. Adie-nek figyelmeztetnie kellett volna. Mondtam is neki! Legjobb lenne megszabadulni tőle - szúrta villáját egy táva gyökérbe.

- Tudjuk - lökdösött Richard egy darab húst.

Richard feje tele volt kérdésekkel, de tudta, hol kezdje. Zedd megelőzte.

- Úgy tettetek, ahogy mondtam? Elkerültétek a bajt? Mit csináltatok?

- Hát - kezdte Richard mély lélegzetet véve - elég sok időt töltöttünk a Sár Népénél.

- A Sár Népénél? - tűnődött el Zedd. - Pompás! - jelentette ki végül, a levegőben tartva a villájára szúrt falatot. - A sáremberek közt nem sok bajba keveredhet az ember. - Fogaival leszedte a húst a villáról, és visszadugta az evőszerszámot a tányérba, még egy kis raguért és szárított kétszersültért. Rágás közben tovább beszélt. - Szóval kellemes időt töltöttetek a Sár Népénél. - Észrevette, hogy a másik kettő nem szól semmit, és tekintete egyikről a másikra vándorolt. - Az ember nem sok bajba keveredhet a Sár népénél. - Ez úgy hangzott, mint egy parancs.

Richard Kahlanra pillantott. Kahlan a raguba mártotta a kétszersültjét.

- Megöltem az egyik vént - kezdte anélkül, hogy fölnézett volna, és szájába tette a kétszersültet.

- Micsoda! - Zedd leejtette a villáját, majd elkapta a levegőben, mielőtt még leesett volna.

- Önvédelem volt - állt ki mellette Richard. - Meg akart ölni.

- Micsoda! - Zedd tányérjával együtt felállt, majd visszaült. - A kutyafáját! Miért merészelne egy vén megölni egy... - Richardra pillantva becsukta a száját.

- Inkvizítort - fejezte be helyette Richard. Kezdett lelohadni a jókedve. Zedd az egyik lehajtott fejről a másikra nézett.

- Hát így. Végül elmondtad neki.

- Néhány napja - bólintott Kahlan.

- Csak néhány napja. - Zedd elismerően morgott, majd némán ette tovább a ragut, időről időre gyanakvóan pillantgatva a másik kettőre.

- Miért merészelne egy vén megölni egy Inkvizítort?

- Szóval - kezdte Richard ez akkor volt, amikor rájöttünk, hogy mire képes az éjkő. Mielőtt Sáremberré fogadtak minket.

- Sáremberré fogadtak benneteket? Miért? - kerekedtek el Zedd szemei. - Akkor feleséget is választottál!

- Hát... nem egészen. - Richard előhúzta a bőrszíjat az inge alól, és megmutatta Zeddnek a Madarak Atyától kapott sípot. - Elintézték az ügyet azzal, hogy ezt nekem adták.

Zedd egy futó pillantást vetett a sípra.

- Miért egyeztek bele, hogy te ne... És miért fogadtak titeket Sáremberré?

- Mert megkértük őket. Muszáj volt. Ez volt az egyetlen mód, hogy rávegyük őket, hívjanak össze nekünk egy Gyűlést.

- Micsoda? Összehívtak nektek egy Gyűlést?

- Igen. Ez még azelőtt történt, hogy Darken Rahl megjelent volna.

- Micsoda? - kiáltotta megint Zedd, és talpra ugrott. - Darken Rahl ott volt! Megmondtam nektek, hogy tartsátok magatokat távol tőle!

- Nem egészen mi invitáltuk - nézett fel Richard.

- Nagyon sokat megölt közülük - mondta csendesen Kahlan, még mindig a tányérjába nézve, és szótlanul falatozott tovább.

Zedd Kahlan feje tetejét bámulta, majd lassan visszaereszkedett a helyére.

- Elnézést - mondta halkan. - Szóval, mit mondtak nektek az ősök szellemei?

- Hogy meg kell látogatnunk egy boszorkányt - vont vállat Richard.

- Egy boszorkányt? - húzta össze a szemét Zedd. - Miféle boszorkányt? És hol?

- Shotát. Az Agaden-völgyben.

Zedd visszahőkölt, majdnem leejtette a tányérját. A levegő hangosan sziszegett összeszorított, vicsorgó fogai között, ahogy levegőt vett. - Shotát! - Úgy nézett körül, mintha valaki meghallaná. Lehalkította hangját, mérgesen suttogva hajolt közelebb Kahlanhoz.

- A kutyafáját! Mi szállt meg, hogy az Agaden-völgybe vezetted Richardot? Arra esküdtél, hogy megvéded!

- Higgy nekem - mondta szemébe nézve Kahlan. - Nem akartam ez tenni.

- De muszáj volt - kelt a védelmére Richard.

- Miért? - pillantott rá Zedd.

- Hogy megtudjuk, merre van a szelence. És meg is tudtuk, Shota elmondta nekünk.

- Shota elmondta neked - gúnyolódott Zedd dühös tekintettel - És mi mást mondott még neked? Shota nem mond semmit, amit tudni szeretnél, anélkül, hogy valami olyasmit is hozzátenne, amit nem szeretnél.

Kahlan szeme sarkából Richardra pillantott. Richard nem viszonozta a pillantást.

- Semmit. Semmi mást nem mondott. - Richard farkasszemet nézett Zeddel, de nem kapta el a tekintetét. - Azt mondta, Tamarangban, Miléna királynő birtokában van Orden utolsó szelencéje. Az ő élete is múlik rajta, ezért közölte velünk.

Richard állta Zedd tekintetét. Kétségei voltak afelől, hogy öreg barátja hisz neki, de nem akarta elárulni, amit Shota mondott. Hogyan mondhatná el Zeddnek, hogy egyikőjük vagy talán ketten is közülük, árulóvá lesznek? Hogy Zedd mágustüzet használ ellene, és hogy Kahlan megérinti a hatalmával. Félt, hogy mindez igaznak bizonyul majd: végül is ő volt az, aki tudott a könyvről. Zedd és Kahlan nem.

- Zedd - szólt gyengéden - azt mondtad, szeretnéd, ha megtalálnám a módját, hogy eljussunk Középföldre, és hogy ha ideérünk, van egy terved. Leütött az az alvilági szörnyeteg, eszméletlen voltál, nem tudtuk, mikor fogsz felébredni, ha egyáltalán felébredsz. Nem tudtam, mit tegyek, nem tudtam, mi volt a terved. Közeleg a tél. Meg kell fékeznünk Darken Rahlt.

Hangja egyre keményebbre váltott, ahogy folytatta.

- Megtettem mindent, amit nélküled tehettem. Már nem is tudom számon tartani, hányszor forgott veszélyben az életem. Csak annyit tudtam, hogy meg kell megtalálnom a szelencét. Kahlan segítségével megtudtuk, hol van. Mindketten drágán megfizettünk érte. Ha nem tetszik, amit csináltunk, vedd vissza azt az átkozott Igazság Kardját, közel vagyok hozzá, hogy torkig legyek vele! És az egésszel!

A földhöz csapta a tányérját, és elindult a sötétség felé, a hátát mutatva nekik. Sírás fojtogatta a torkát. Előtte a fekete fák könnyes homályba burkolóztak. Meglepte, hogy a mágia dühe hogyan nyúlt érte és hogyan ragadta magával. Annyira szerette volna látni Zeddet, most pedig, hogy itt van, összeveszett vele. Hagyta, hadd tomboljon lelkében a düh, várta, hogy saját magától csendesedjék el.

Zedd és Kahlan egymásra pillantott.

- Látom, hogy tényleg elmondtad neki - suttogta gyengéden Kahlannak az öreg. Letette a tányérját a földre, felállt és megveregette a lány vállát. - Sajnálom, kedvesem.

Richard nem mozdult, amikor megérezte Zedd kezét a vállán.

- Ne haragudj, fiam. Látom, hogy kemény megpróbáltatásokon mentél át. Richard bólintott, és a sötétségbe meredt.

- Megöltem egy embert a Karddal. A mágia segítségével. Zedd várt egy kis ideig, mielőtt megszólalt.

- Ismerlek, tudom, hogy meg kellett tenned.

- Nem - válaszolta Richard fájdalmasan suttogva. - Nem kellett. Azt hittem, hogy Kahlant oltalmazom, hogy az életét védem. Nem tudtam, hogy Inkvizítor és nincs szüksége védelemre. De kétségkívül akartam. És kétségkívül élveztem.

- Csak gondoltad, hogy élvezed. A mágia volt az.

- Nem vagyok benne biztos. Nem tudom, mivé leszek.

- Richard, bocsáss meg nekem, hogy úgy beszéltem veled, mintha dühös lennék rád. Magamra haragszom. Te helyesen cselekedtél, én vagyok az, aki kudarcot vallott.

- Ezt meg hogy érted?

- Gyere, ülj le - veregette meg Zedd a vállát. - Elmesélem, mi történt.

Visszasétáltak a tűzhöz, Kahlan figyelte, ahogy együtt lépkednek és mégis magányosnak tűnnek. Richard megint leült mellé, és apró mosolyt küldött felé, amit Kahlan viszonzott.

Zedd felvette a tányérját, szigorú tekintettel végigmérte, majd visszatette.

- Attól tartok, nagy bajban vagyunk - szólalt meg halkan.

Richard fején azonnal átfutott egy szarkasztikus megjegyzés, de magába fojtotta.

- Miért, mi történt? - kérdezte inkább. - Mi van a terveddel?

- A tervemmel - mosolyodott el Zedd kényszeredetten. Felhúzta a térdét és ráborította a köntösét, mint egy sátorra a ponyvát. - A tervem az volt, hogy megfékezem Rahlt anélkül, hogy ővele foglalkoznánk, és hogy ti ketten veszélybe kerülnétek. Az volt a tervem, hogy maradjatok ki a bajból, míg én elintézem a dolgot. De most úgy tűnik, hogy azon kívül, amit ti terveztetek, nincs más út előttünk. Nem mondtam el nektek mindazt, amit Orden szelencéiről tudtam, mivel nem volt szabad tudnotok róla. Nem a ti dolgotok volt. Csak én tudhattam róla. - Egyikükről a másikra nézett, harag villant a szemében egy pillanatra, majd elenyészett. - Ám azt hiszem, most már nem számít.

- Mi volt az, amiről nem volt szabad tudnunk? - kérdezte rosszallóan Kahlan, egy pillanatra benne is fellángolt a düh. Láthatólag neki sem tetszett jobban, mint Richardnak, hogy veszély fenyegette őket, és azt sem tudták, mi az.

- A három szelence - magyarázta Zedd - úgy működik, ahogy mondtam: mindegyiknek megvan a maga célja, de tudnod kell, melyiket nyisd ki. Ennyit én is tudok. A többi viszont egy könyvben van, amit a Megszámlált Árnyékok Könyvének neveznek. A Megszámlált Árnyékok Könyve a szelencékhez tartozó használati utasítás. Én vagyok a könyv őrzője.

Richard megdermedt. Úgy érezte, a fog menten leugrik a mellkasáról. Egyetlen izmát sem volt képes mozdítani, alig kapott levegőt.

- Tudod, hogy melyik szelence melyik? - kérdezte Kahlan. - Tudod, melyiket kell Rahlnak kinyitnia?

- Nem. Én csak a könyv őrzője vagyok. Az összes információ a könyvben van. Ám én soha nem olvastam. Nem tudom, hogy melyik szelence melyik, és azt sem, hogy erre miként lehet rájönni. Ha kinyitnám a könyvet, azzal megkockáztatnám, hogy elterjedjen a tudás. Nem szabad kinyitni: a könyv kinyitása óriási veszélyeket rejthet. Ezért soha nem is nyitottam ki. Számos könyv őrzője vagyok, ez csak egy közülük. Bár nagyon fontos könyv.

Richard rájött, hogy elkerekedett szemmel bámul, és néhányat pislogva megpróbált ismét normálisan nézni. Szinte egész életében várta a napot, hogy megtalálja a könyv őrzőjét, és most kiderül hogy egész életében ismerte, mert Zedd az. A döbbenettől kővé dermedt.

- Hol volt ez a könyv? - kérdezte Kahlan. - Mi történt vele?

- A Tornyomban volt. A Mágustoronyban. Aydindrilben.

- Elmentél Aydindrilbe? - kérdezte izgatottan Kahlan. - Mi van Aydindrillel? Biztonságban van?

Zedd kerülte Kahlan tekintetét.

- Aydindril elesett.

Kahlan a szájához kapta a kezét, könnyek szöktek a szemébe.

- Az nem lehet!

- Attól tartok, hogy igen-bólintott Zedd a köntösét húzgálva. - Nem jól megy a soruk. De legalább adtam a megszállóknak valamit, amin töprenghetnek - tette hozzá maga elé suttogva.

- Riffkin kapitány? Delis és Miller hadnagy? A városőrség?

Zedd a földre szegezte a tekintetét, és a fejét rázta, ahogy Kahlan egymás után sorolta a neveket. Kahlan a melléhez szorította a kezét, nagyokat sóhajtott, és az ajkába harapott. Bárkik voltak ezek az emberek, Kahlan nagyon feldúltnak tűnt a hírek hallatán.

Richardnak eszébe jutott, hogy jól palástolhatná a döbbenetét, ha kérdezne valamit.

- Micsoda ez a Mágustorony?

- Egy menedék. Olyan hely, ahol a mágusok fontos varázstárgyakat őriznek. A próféciák könyveit és még ezeknél is fontosabb könyveket, mágikus könyveket és útmutatókat, mint a Megszámlált Árnyékok Könyve. Néhány könyvet arra használnak, hogy új varázslókat képezzenek, néhányat referenciaként, néhányat pedig fegyverként. Más varázstárgyakat is  őriznek ott, például az Igazság Kardját, amikor nincs Kereső, aki forgathatná. A Tornyot mágia zárja le: nem léphet be más, csak egy varázsló. Legalábbis, egy varázslón kívül más nem léphetett volna be. Valaki mégis belépett. Másként hogy juthattak be anélkül, hogy ottvesztek volna? Biztosan Darken Rahl tette! Biztos nála van a könyv!

- Talán nem Darken Rahl volt - nyögte ki Richard, háta egyenes volt mintegy deszka. Zedd szemei összeszűkültek.

- Ha nem Darken Rahl volt, akkor egy tolvaj. Nagyon okos tolvaj, de mégiscsak tolvaj. Richard nagyot nyelt, hogy megszüntesse a szárazságot a torkában.

- Zedd... én... mit gondolsz, ebből a könyvből, a Megszámlált Árnyékok Könyvéből, képes lennénk rájönni, hogyan állítsuk meg Rahlt? Hogyan akadályozzuk meg abban, hogy használja a szelencéket?

Zedd megvonta csontos vállait.

- Mint mondtam, soha nem nyitottam fel a fedelét. De abból, amit más instrukciós könyvekből tudok, a könyv valószínűleg csak annak segítene, aki a szelencék birtokában van. Arra tervezték, hogy segítse azt, aki Orden mágiáját használja, nem pedig arra, hogy másvalakinek segítsen megakadályozni annak használatát. Minden valószínűség szerint nem sok hasznunkra lenne. A tervem az volt, hogy megszerezzük a könyvet és megsemmisítjük, hogy Rahl ne juthasson hozzá a benne lévő információhoz. Most, hogy a könyv már elveszett a számunkra, nincs más választásunk, meg kell találnunk az utolsó szelencét.

- De a könyv nélkül Rahl azért kinyithatja a szelencéket? - kérdezte Kahlan.

- Azzal, amennyit tud, biztos vagyok benne, hogy igen. De még mindig nem tudja, melyiket kell kinyitnia.

- Akkor akár a könyvvel, akár a könyv nélkül, ki fogja nyitni az egyik szelencét - vetette közbe Richard. - Ki kell nyitnia. Ha nem teszi meg, meghal. Nincs vesztenivalója. Még ha meg is szerezted volna a könyvet, akkor is kinyitná az egyik szelencét. Végül is, megvan rá az esélye, hogy a megfelelőt választja.

- Hát, ha nála van a könyv, tudni fogja, melyiket nyissa ki. Reméltem, ha esetleg nem tudjuk megtalálni az utolsó szelencét, legalább megsemmisíthetem a könyvet, hogy Rahl ne juthasson hozzá, és legalább ez az egy esélyünk meglegyen. Hogy jól választ. Nekünk jól. - Zedd savanyú arcot vágott. - Bármit megadnék, csak hogy elpusztíthassam azt a könyvet!

Kahlan Richard karjára tette a kezét. Richard összerándult ijedtében.

- Richard azt tette, amit a Keresőnek tennie kell: megtalálta, hol a szelence. Miléna királynő birtokában van. A Kereső jól végezte a munkáját. - Biztatóan mosolygott Richardra, akivel még mindig túl gyorsan forgott a világ, hogy megfelelően viszonozza a mosolyt.

Zedd az állát vakargatta.

- És mit javasolsz, hogyan szerezzük meg tőle? Hogy tudod, merre van, csak egy dolog. Egészen más dolog meg is szerezni.

- Miléna királynő az, akinek az ezüstköpenyes kígyó eladta szolgálatait - mosolygott Zeddre mézesmázosan Kahlan. - Nemsokára kellemetlen találkozásban lesz része az Inkvizítor Anyával.

- Giller? Giller Miléna királynőhöz ment? - Zedd arcán a düh még jobban elmélyítette a ráncokat. - Azt hiszem, elképed majd, amikor újra a szemem elé kerül.

- Te csak hagyd rám a dolgot! - nézett vissza rá haragos arccal Kahlan. - Az én varázslóm. Majd én ellátom a baját.

Richard egyikükről a másikra kapta a szemét. Hirtelen oda nem illőnek érezte magát, ahogy a nagy mágus és az Inkvizítor Anya azt tárgyalta, miként látják el egy senkiházi varázsló baját. Mintha csak arról beszélnének, hogy kigyomlálnak egy kertet. Az apjára gondolt. Eszébe jutott, amikor elmesélte neki, azért hozta el a könyvet, mert így akarta megakadályozni, hogy mohó kezekbe kerüljön. Darken Rahl kezébe.

- Lehet, hogy jó okkal tette, amit tett - csúszott ki a száján.

A másik kettő megfordult, és úgy nézett rá, mintha egészen megfeledkeztek volna róla, hogy ő is ott van.

- Jó okkal? - csattant fel Kahlan. - A kapzsiság volt az a jó ok! Otthagyott engem, és kiszolgáltatott a quadnak.

- Néha az emberek olyan okból tesznek meg bizonyos dolgokat, amelyek nem azok, mint  aminek látszanak. Talán úgy gondolta, hogy a szelence fontosabb - nézett rá rezdületlen tekintettel Richard.

Kahlan ezen annyira meglepődött, hogy megszólalni sem tudott.

- Lehet, hogy igazad van - ráncolta homlokát Zedd, fehér haja még ziláltabbnak tűnt, ahogy a tűz fénye rávetült. - Lehet, hogy Giller tudott arról, hogy a királynőnél van a szelence, és meg akarta védelmezni. Egészen biztosan tudta, hogy milyen jelentősége van a szelencéknek. Lehet, hogy a kereső új megvilágításba helyezte nekünk a dolgokat - nézett ironikusan Richardra. - Megeshet, hogy egy szövetségesre bukkanunk Tamarangban.

- De az is, hogy nem - morogta Kahlan.

- Elég hamar megtudjuk - sóhajtott a varázsló.

- Zedd - fordult hozzá Richard. - Tegnap jártunk egy Kürtösmalma nevezetű helyen.

- Láttam - bólintott Zedd. - És még számos hasonló sorsra jutott települést.

- Nem nyugatföldiek voltak, ugye? - hajolt közelebb Richard. - Nem lehettek nyugatföldiek! Meghagytam Michaelnek, hogy gyűjtse össze a hadsereget, és védje meg Nyugatföldet. Azt nem mondtam neki, hogy bárkit is támadjon meg. Ártatlan embereket pedig biztosan nem. Nem lehettek nyugatföldiek; ők nem tennének ilyet.

- Nem nyugatföldiek voltak. Nem találkoztam Michaellel, és nem is hallottam róla.

- Akkor ki volt az?

- Rahl saját emberei tették, az ő parancsára.

- De hát ennek semmi értelme! - fakadt ki Kahlan. - A város hűséges volt D'Harához. A Népek Békehadseregének csapatai is ott voltak, és mind egy szálig lemészárolták őket.

- Pontosan ezért tette.

Mindketten értetlenül pillantottak Zeddre.

- Ennek semmi értelme - ismételte meg Kahlan.

- Az Első Szabály.

- Micsoda? - nézett értetlenül Richard.

- A Mágusok Első Szabálya: az emberek ostobák. - Richard és Kahlan még értetlenebb arcot vágott. - Az emberek ostobák. Ha megfelelően megindokolják, úgyszólván mindenki képes szinte bármit elhinni. Mivel az emberek ostobák, elhiszik a hazugságot, csak azért, mert el akarják hinni, hogy igaz, vagy pedig azért, mert félnek, hogy esetleg igaz lehet. Az emberek feje tele van tudással, tényekkel és hiedelmekkel. Nagyobb részük hamis, mégis azt gondolják, hogy igaz. Az emberek ostobák; csak ritkán tudnak különbséget tenni az igazság és a hazugság között, mégis biztosak abban, hogy igenis tudnak, és ezért még könnyebb becsapni őket.

Az Első Szabály miatt hozták létre az ősidők mágusai a Inkvizítorokat és a Keresőket, eszközökként, hogy segítsenek megtalálni az igazságot, amikor az igazság valóban számít. Rahl ismeri a Mágusok Szabályait. Az elsőt használja. Az embereknek szükségük van egy ellenségre, hogy legyen céltudatuk. Könnyű vezetni az embereket, ha van céljuk. A céltudat sokkal fontosabb, mint az igazság. Az igazságnak valójában nincs jelentősége. Darken Rahl szolgáltat nekik egy ellenséget, valakit, aki nem ő maga, és céltudatot ad nekik. Az emberek ostobák, hinni akarnak, és hisznek is.

- De hát a saját emberei voltak! - tiltakozott Kahlan. - Saját híveit gyilkolta le.

- Figyeld meg, hogy nem az összes embert mészárolták le. Néhányukat megerőszakolták, megkínozták, de élve hagyták, hogy meneküljenek, és elvigyék a híreket. Figyeld meg azt is, hogy egyetlen katonát sem hagytak élve, hogy kétségbe vonja a történetet. Hogy ez nem az igazság? Nem számít. Akik hallják a történetet, elhiszik, mert célt ad nekik: itt van az ellenség, aki ellen össze kell seregleni. A túlélők futótűzként terjesztik a hírt. Noha Rahl elpusztított néhány várost, melyek hűségesek voltak hozzá, és elvesztette néhány katonáját, sokkal több várost nyert meg a maga ügyének, százszor annyit. Még több ember özönlik hozzá, hogy támogassa, mivel azt mondta nekik, hogy meg akarja védeni őket az ellenségtől. Az igazságot nehéz eladni; nem szolgáltat célt. Egyszerűen csak igaz.

Richard szinte kábultan dőlt hátra.

- De hát ez nem igaz! Hogyhogy nem kapják rajta Rahlt? Hogy hihet neki mindenki?

- Te is tudtad, hogy nem így van, tudtad, hogy nem nyugatföldiek voltak, ám még te is kétségbe vontad, amit tudtál - nézett rá szigorúan Zedd. - Féltél tőle, hogy igaz. Ha félsz  valamitől, hogy netán igaz lehet, az olyan, mintha elfogadnád a lehetőséget. Ha elfogadod a lehetőséget, már megtetted az első lépést ahhoz, hogy higgy. Te legalább elég okos vagy hozzá, hogy kérdezz. Gondold el, milyen könnyű hinni azoknak, akik nem kérdeznek, akik még kérdezni is képtelenek. A legtöbb ember számára nem az igazság a fontos, hanem az ügy. Rahlnak megvan az esze: adott nekik egy ügyet. - Zedd szeme szigorúan villant - Azért ez a Mágusok Első Szabálya, mert ez a legfontosabb. Ezt ne feledd!

- De azok, akik a mészárlást végezték, azok tudták. Gyilkosság volt. Hogyan tehették?

- Céltudat - vont vállat Zedd. - Az ügy érdekében tették.

- De hát ez természetellenes! A gyilkosság természetellenes!

- A gyilkosság a természet útja, minden élőlény útja - mosolygott a varázsló. Richard tudta, hogy Zedd megint csőbe húzza. Ez volt a szokása: megtéveszti egy vérlázító kijelentéssel, ám ezúttal a fejébe szállt a vér, és képtelen volt megállni, hogy tiltakozzon.

- Csak a természet egy részének. Mint a ragadozóknak. Nézz csak körül, ezek a fák még csak gondolni sem tudnak a gyilkolásra.

- A gyilkosság minden dolog útja, a természet útja - ismételte Zedd. - Minden élőlény gyilkos.

Richard Kahlanra nézett támogatásért.

- Ne nézz rám - szólt Kahlan. - Már régen megtanultam, hogy ne vitatkozzak varázslókkal. Richard felnézett, a fölöttük terebélyesedő, hatalmas fenyőre, melyet megvilágított a tűz fénye. A megértés szikrája gyúlt az elméjében. Látta a hosszú évek küzdelme során gyilkos szándékkal terpeszkedő ágakat, melyekkel a fenyő a napfény felé tört, és arra törekedett, hogy árnyékukkal megölje szomszédait. Ha sikerrel jár, helyet biztosíthat utódainak, melyek közül számtalan fog elfonnyadni szülője árnyékában. A nagy fenyő szomszédai erőtlenek voltak és satnyák, mindannyian áldozatok. Igaz volt: a természet úgy terveztetett, hogy a gyilkosé a siker.

Zedd figyelte Richard tekintetét. Ez is egy lecke volt, az öreg gyermekkora óta így tanította Richardot.

- Tanultál valamit, fiam?

- A legerősebb marad életben - bólintott Richard. - Nem létezik együttérzés az elesettekkel szemben, csak a győztes erejének csodálata.

- De az emberek nem így gondolkoznak - vágta közbe Kahlan, aki képtelen volt hallgatni.

- Nem? - mosolyodott el ravaszul Zedd. - Pedig az emberek valóban így gondolkodnak. Azt mondtad, gyönyörű ez a fa. Arra a fára esett a választásod, amelyik gyilkol, nem arra, amelyiket meggyilkoltak - Mosolygott diadalmasan Zedd. - Ez a természet útja.

- Tudtam, hogy hallgatnom kellett volna - fonta össze a karjait Kahlan.

- A szádat tarthatod, ha úgy kívánod, ám az elmédet ne tartsd csukva. Ha le akarjuk győzni Darken Rahlt, meg kell értenünk őt, hogy tudjuk, miként pusztítsuk el.

- Így nyer olyan sok területet - mondta Richard ujjaival a kard markolatán dobolva. - Hagyja, hogy mások elvégezzék helyette, ügyet szolgáltat nekik, azután már nem kell másért aggódnia, csak hogy a szelencéket vadássza. Nincs senki, aki megzavarná.

- A Mágusok Első Szabályát alkalmazza, hogy az végezze el helyette a legtöbb munkát - bólintott Zedd. - Ez nehezíti meg olyan nagyon a feladatunkat. A maga oldalára vonzza az embereket, mert az embereket nem érdekli az igazság; úgy tesznek, ahogy Rahl parancsolja, mert csak azt hiszik el, amit el akarnak hinni, és mindhalálig küzdenek hiedelmeikért, annak ellenére, hogy teljesen hamisak.

Richard lassan feltápászkodott, és az éjszakát szemlélte.

- Ez idáig azt hittem, hogy a gonosz ellen küzdünk. Elszabadult, ámokfutó gonoszság ellen. De ez egyáltalán nem az. Inkább olyan, mint egy bolondság-járvány.

- Ahogy mondod, fiam. Bolondság-járvány.

- Amit Darken Rahl irányít - tette hozzá Kahlan. Zedd egy pillanatra rámeredt.

- Ha valaki ás egy lyukat, és az megtelik esővízzel, ki a hibás? Az eső hibája? Vagy azé az emberé, aki a gödröt ásta, és hagyta, hogy beleessen az eső.

- Talán mindkettőé - válaszolta Kahlan. - Elég sok ellenségünk lesz így.

- És nagyon veszélyes ellenségeink! - emelte fel az ujját Zedd. - A bolondok, akik nem látják az igazságot, halálosak tudnak lenni. Mint Inkvizítor, talán már megtanultad ezt a leckét, ugye? - Kahlan bólintott. - Nem mindig azt teszik, amit vársz vagy gondolsz, készületlenül érhetnek. Azok az emberek, akikről nem is gondolnád, hogy bajt jelenthetnek, képesek nagyon gyorsan eltenni láb alól.

- Ez semmit sem változtat meg - vetette közbe Kahlan. - Ha Rahl megszerzi az összes szelencét, és kinyitja a megfelelőt, ő lesz az, aki megöl mindannyiunkat. Még mindig ő a kígyó feje, még mindig ezt a fejet kell levágnunk.

- Igazad van - vont vállat Zedd. - Ám életben kell maradnunk, hogy esélyünk legyen elpusztítani ezt a kígyót. Útközben viszont számtalan apróbb kígyó feni ránk a fogát, és ezek könnyűszerrel végezhetnek velünk, mielőtt célt érnénk.

- Ezt a leckét már megtanultuk - szólt Richard. - Ám ahogy Kahlan mondta, ez még semmit sem változtat meg. Még mindig ugyanaz a feladatunk: meg kell szereznünk a szelencét, hogy megöljük Rahlt - ült le a lány mellé.

Zedd arca halálosan komolyra váltott: - Csak ne feledjétek: Darken Rahl könnyedén megölhet téged - mutatott csontos ujjával Richardra - és téged - bökött Kahlan felé - és engem is - mutatott magára.

- Akkor miért nem tette meg eddig? - dőlt hátra kissé Richard.

- Körbejárod a szobát, hogy agyoncsapd az összes szúnyogot? - vonta fel a szemöldökét Zedd. - Nem. Tudomást sem veszel róluk. Nem érdemlik meg a figyelmedet. Amíg meg nem csípnek. Akkor aztán agyoncsapod őket. Mi pedig arra készülünk, hogy megcsípjük - hajolt közelebb hozzájuk.

Richard és Kahlan szemük sarkából egymásra néztek.

- A Mágusok Első Szabálya. - Richard érezte, ahogy egy izzadtságcsepp gördül végig a hátán. - Nem felejtem el.

- És ne is add tovább senkinek - intette Zedd. - A Mágusok Szabályai nem valók senkinek, csak a mágusoknak. A Mágusok Szabályai lehet, hogy cinikusnak vagy maguktól értetődőknek tűnnek a számotokra, ám hatalmas fegyverek, ha tudod, miként használd őket, mert igazak. Az igazság hatalom. Azért mondtam el nektek, mert én vagyok a varázslók vezetője, és úgy ítélem meg, hogy fontos, hogy ti is megértsétek. Tudnotok kell, mit csinál Rahl, hiszen nekünk hármunknak kell megfékeznünk őt.

Richard és Kahlan bólintottak, hogy megfogadják.

- Későre jár - ásított Zedd. - Sokat utaztam, hogy utolérjelek benneteket. Később még beszélünk.

- Enyém az első őrség - ugrott fel Richard. - Volt valami, amit meg kellett tennie, és el akarta intézni, mielőtt bármi más történt volna. - Használd a pokrócomat, Zedd.

- Rendben. Enyém a második őrség. - A három közül a második volt a legkellemetlenebb: két részre szakította az ember alvását. Kahlan tiltakozni kezdett. - Én szóltam először, kedvesem.

Richard megmutatta neki az a kitüremkedő szikladarabot, ahol őrködni fog, miután felderítette a környéket, majd elindult. Fejében ezernyi gondolat kavargott, ám egy ült mindenek felett. Az éjszaka csendes volt és hideg, bár nem kellemetlenül csípős. Nyitott köpennyel ballagott a fák között, eltökélten haladt célja felé. Éjszakai teremtmények hívogatták egymást, de alig figyelt rájuk. Felkapaszkodott egy szikla tetejére, onnan kémlelt visszafelé a fák közötti réseken, figyelve a tüzet, és várt, amíg látta, hogy a másik kettő becsavarja magát pokrócába, majd lecsúszott a szikláról, és folytatta útját a csobogó víz hangja felé.

A folyó partján addig keresgélt, amíg egy céljának megfelelő méretű uszadékfát talált. Nem felejtette el, amikor Zedd közölte vele, hogy meg kell lennie benne a bátorságnak, hogy a céljuk érdekében megtegyen bármit, ami szükséges, és készen kell állnia rá, hogy bármelyiküket megölje, ha úgy hozza a sors. Richard ismerte Zeddet, és tudta, nem a levegőbe beszélt, komolyan gondolta, amit mondott. Tudta, hogy Zedd képes lenne megölni őt, vagy ami még fontosabb, Kahlant.

A feje felett áthúzva a bőrszíjat, kivette a fogat az inge alól. Kezében tartotta a háromszög alakú fogat, érezte a súlyát, megnézte a hold fényében és az apjára gondolt. A fog volt  Richard egyetlen bizonyítéka, amivel igazolhatja Zeddnek, hogy apja nem tolvaj, hogy azért vitte el a könyvet, hogy ne kerüljön Darken Rahl kezébe. Richard annyira szerette volna elmondani Zeddnek, elmondani neki, hogy az apja hős volt, életét adta azért, hogy megfékezzék Rahlt, és hősies halált halt, hogy megvédje mindannyiukat. Szerette volna, ha emlékeznének az apjára azért, amit tett. Szerette volna elmondani Zeddnek.

De nem tehette.

A varázsló meg akarta semmisíteni a Megszámlált Árnyékok Könyvét. Most pedig Richard volt a Megszámlált Árnyékok Könyve. Shota figyelmeztette: Zedd mágustüzet fog használni ellene, de van esélye arra, hogy fölébe kerekedjen. Talán ez volt a módja. Ahhoz, hogy megsemmisítse a könyvet, Zeddnek meg kell ölnie őt. Richard nem törődött magával, nem volt semmi, amiért élni akart volna, nem számított már neki, ha meghal.

Az viszont számított, hogy Kahlan életben marad-e. Ha Zedd megtudja, hogy a könyv Richard fejében van, elmondatná vele, és akkor megtudná, hogy Rahl csak úgy bizonyosodhat meg a könyv szavainak igazsága felől, ha közben egy Inkvizítort használ. És már csak egyetlen Inkvizítor van életben. Kahlan. Ha Zedd ezt megtudja, megöli Kahlant, hogy Rahl ne szerezhesse meg a könyvbe foglalt tudást.

Richard nem engedhette meg, hogy Zedd ezt megtudja. Hogy megölje Kahlant.

A szíjat egy uszadékfa köré tekerte, a fogat pedig beleszorította egy hosszú repedésbe, egészen beleékelve a fába, hogy ne essen ki. Richard szerette volna olyan messze tudni magától a fogat, amilyen messze csak képes volt eljuttatni.

- Bocsáss meg nekem, Apám! - suttogta.

Teljes erejéből elhajította a fadarabot és a hozzá rögzített fogat. Figyelte, ahogy ívben átszeli a levegőt, és tompán csobbanva beleesik a vízbe. A hold fényében látta, ahogy a felszínre bukkan. Elszorult torokkal állt, figyelte, amint a folyó magával sodorja. Csupasznak érezte magát a fog nélkül.

Amikor már nem látszott, körbejárta a tábort, feje kábultan zúgott. Üresnek érezte magát. Leült a földből előtüremkedő szikladarabra, oda, ahol mondta, hogy ülni fog, és figyelte a táborukat odalent.

Gyűlölte az egészet. Gyűlölte, hogy hazudnia kell Zeddnek, hogy azt kell éreznie, nem bízhat benne. Mivé lett, hogy már legrégebbi barátjában sem bízhat? Rahl keze elért hozzá, még ilyen messziről is, és arra késztette, hogy olyan dolgokat műveljen, amiket lelke mélyéig visszautasít.

Amikor ez az egész véget ér, és Kahlan biztonságban van, hazamehet. Ha életben marad addig.

Őrsége félidejében hirtelen tudatosult benne annak a lénynek a jelenléte, ami követte őket. Nem látta a szemeit, de érezte őket. Ott volt a táborral szemközti dombon, és figyelte őket. Végigszaladt rajta a hideg arra a gondolatra, hogy valaki nézi.

Egy távoli hang hallatán hirtelen felegyenesedett. Egy vicsorgó, majd egy morgó hang hallatszott, amit nyüszítés követett. Majd újra csend. Valami elpusztult. Richard tágra meresztett szemekkel próbálta meglátni, de csak sötétséget látott. A lény, ami őket követte, megölt valamit. Vagy őt ölték meg. Furcsamód aggódott érte. Végig, ameddig követte őket, soha nem próbálta meg bántani őket. Persze, ez még semmit sem jelentett. Lehet, hogy csak a megfelelő pillanatra várt. Valamilyen oknál fogva, azonban Richard nem gondolta, hogy ártani akar nekik.

Megint érezte magán a szemeit. Richard elmosolyodott: még mindig életben van. Érezte a késztetést, hogy menjen utána, és derítse ki, mi az, de elvetette az ötletet. Nem most volt itt az ideje. Ez az éjszaka lénye volt. Jobb saját feltételei közt találkozni vele.

Őrsége folyamán még egy halálhörgést hallott. Ezúttal közelebbről.

Anélkül, hogy Richardnak fel kellett volna ébresztenie, Zedd megjelent, hogy átvegye az őrséget. Frissnek és kipihentnek tűnt, egy darab szárított húst rágcsált. Leült mellé, egy darab húst kínálva. Richard visszautasította.

- Zedd, mi van Chase-zel? Jól van?

- Semmi baja. Amennyire tudom, nekivágott, hogy kövesse az utasításaidat.

- Remek. Örülök, hogy jól van. - Richard leszökkent a szikláról, készen arra, hogy aludjon egy jót.

- Richard, mit mondott neked Shota?

Richard barátja arcát tanulmányozta a Hold halovány fényében.

- Amit Shota mondott, magánügy. Nem való mások füle számára. - Saját magát is meglepte az él a hangjában. - És ez így marad.

Zedd harapott egy darab húst, miközben Richardot figyelte.

- Rengeteg düh szorult abba a kardba. Látom, nehéz féken tartanod.

- Jól van. Legyen hát, elmondok egy dolgot, amit Shota mondott. Azt mondta, hogy szerinte beszélnem kellene veled Sámuelről.

- Sámuelről?

- Az elődömről - hajolt közelebb fogát csikorgatva Richard.

- Ó, arról a Sámuelről.

- Igen, arról a Sámuelről. Szeretnéd megmagyarázni nekem a dolgot? Szeretnéd elmondani, hogy én is így fogom végezni? Vagy úgy tervezted, hogy egészen addig nem árulod el nekem, amíg be nem fejeztem a feladatom, és aztán egy másik bolondnak adod a kardot! - Zedd nyugodtan ült, de Richard egyre jobban kikelt magából. Megragadta az öreg köntösét, és közelebb húzta magához. - A Mágusok Első Szabálya! Így találnak a varázslók embereket arra, hogy fogadják el a kardot? Csak találj valakit, aki elég ostoba ahhoz, hogy ne tudja, hogyan állnak valójában a dolgok, és már kész is! Az új Kereső! Van még néhány apróság, amit elfelejtettél elmondani nekem? Még néhány apró kellemetlenség, amit tudnom kellene?

Richard eleresztette a köntöst, és meg is taszajtotta az öreget. Kifejezett erőfeszítésébe került, hogy visszatartsa a késztetést, és ne rántsa elő a kardot. Mellkasa zilált a dühtől. Zedd nyugodtan figyelte.

- Igazán sajnálom, fiam - suttogta - hogy Shota ilyen fájdalmat okozott neked.

Richard döbbenten bámulva nézett vissza rá, rázúdultak a történtek, kioltották a dühét. Minden olyan reménytelennek tűnt. Könnyekben tört ki, és Zeddre borult, karját vállai köré fonva. Fuldokolva zokogott, képtelen volt uralkodni magán.

- Zedd, én csak haza akarok menni!

Zedd megtartotta, és gyengéden megveregette a hátát.

- Tudom, Richard. Tudom - mondta szelíden.

- Bárcsak hallgattam volna rád! De nem tehetek másként. Nem tudom megparancsolni magamnak, hogy másként érezzek, akármilyen keményen is próbálkozom. Úgy érzem magam, mint aki fuldoklik, és nem kap levegőt. Szeretném, ha véget érne ez a rémálom. Gyűlölöm Középföldet. Gyűlölöm a mágiát. Csak haza akarok menni. Zedd, szeretnék megszabadulni ettől a kardtól és a mágiájától. Soha többé nem akarok hallani a mágiáról.

Zedd továbbra is a karjaiban tartotta, és hagyta, hogy kisírja magát.

- Semmi sem könnyű!

- Lehet, hogy nem lenne ilyen keserves, ha Kahlan gyűlölne vagy valami hasonló, de tudom, hogy fontos vagyok neki. A mágia. A mágia áll közénk.

- Hidd el nekem, Richard, tudom, hogyan érzel.

Richard a földre roskadt, a sziklának támaszkodott és zokogott. Zedd leült mellé.

- Mi lesz belőlem?

- Tovább mégy. Nem tehetsz mást.

- Nem akarok tovább menni. És mi van Sámuellel? Ilyenné kell válnom nekem is?

- Sajnálom, Richard, de nem tudom - csóválta a fejét Zedd. - Szívem ellenére adtam neked a kardot, de ezt kellett tennem, mindenki más érdekében. Az Igazság Kardjának mágiája a végén ezt teszi a Keresővel. A próféciák azt mondják, hogy az, aki valóban úrrá lesz a kard mágiáján, és ezáltal fehérré változtatja a pengét, megmenekül ettől a sorstól. De nem tudom, hogy ez miként lehetséges. Azt sem tudom, mit jelent. Nem volt meg bennem a bátorság, hogy ezt elmondjam neked. Sajnálom. Ha akarod, halálra sújthatsz azért, amit tettem veled. Csak előtte ígérd meg, hogy tovább mégy és megfékezed Darken Rahlt.

Richard könnyein keresztül keserűen felnevetett.

- Agyonütni téged! Ez vicc! Te vagy mindenem, minden, amit szeretnem engednek. Hogyan pusztíthatnálak el? Magamat kellene inkább megölnöm.

- Ne mondj ilyet - suttogta Zedd. - Richard, tudom, hogyan érzel a mágiával kapcsolatban. Én magam is messzire menekültem előle. Néha történnek események, melyekkel meg kell birkóznod. Te vagy mindenem, ami maradt nekem. Azért mentem a könyv után, mert nem akartam, hogy veszélybe kerülj. Megtennék mindent, hogy megóvjalak attól, hogy bántódásod essen. De ettől az egytől nem tudlak megóvni. Meg kell állítanunk Darken Rahlt, nem csak a magunk érdekében, hanem mindazokért is, akiknek nincs más lehetősége.

- Tudom - dörzsölte meg Richard a szemét. - Nem visszakozom, amíg be nem fejeztem. Megígérem. Akkor aztán lehet, hogy visszaadom a kardot, mielőtt túl késő lesz.

- Menj és aludj egy kicsit. Mindenegyes nappal csak rendbe jössz. Ha ez vigasztal: bár nem tudom, hogy a keresők a végén miért végzik úgy, mint Sámuel, igazán nem hiszem, hogy veled is ez fog történni. Ám ha ez is történnék, egy ideig még nem fog, és csak azért, mert legyőzted Darken Rahlt, és a világon mindenki biztonságban lesz. És tudd meg, hogy ha ez történne veled, mindig gondodat fogom viselni. Ha meg tudjuk fékezni Rahlt, talán tudok neked segíteni, és megtaláljuk a titkot, hogy miként kell fehérré változtatni a pengét.

Richard bólintott, és talpra állt, összehúzva magán a köpenyét.

- Köszönöm, barátom. Bocsáss meg, hogy ilyen durván bántam veled. Nem tudom, mi ütött belém. Talán elhagytak a jó szellemek. Sajnálom, hogy nem mondhatom el neked, amit Shota mondott. És Zedd, légy óvatos ma este! Valami ólálkodik odakint. Napok óta követ minket. Nem tudom, hogy micsoda, nem volt még rá időm, hogy a végére járjak. Nem hiszem, hogy ártó szándékkal lenne irántunk, legalábbis eddig nem volt. Bár Középföldön soha nem tudhatod.

- Óvatos leszek.

Richard elindult. Zedd a nevét kiáltotta. Richard megállt és megfordult.

- Csak örülj neki, hogy ennyire fontos vagy számára. Ha nem lennél, talán már megérintett volna.

Richard egy hosszú pillanatig nézett vissza rá.

- Attól tartok, hogy egy bizonyos módon már megtette.

Kahlan sziklák és fák között botorkált előre a sötétben, majd rábukkant a sziklán maga alá húzott lábakkal ülő Zeddre, aki már figyelte közeledő lépteit.

- Mentem volna, hogy felébresszelek, ha itt az ideje - fogadta Kahlant. Kahlan odalépett hozzá, és leült mellé, összehúzva magán a köpenyét.

- Tudom, de nem tudtam aludni, így azt gondoltam, hogy jövök, és elücsörgök veled itt a sziklán.

- Hoztál valami ennivalót?

Kahlan benyúlt a köpenye alá, és egy kis batyut vett elő.

- Tessék - mosolygott. - Egy kis nyúlhús és némi kétszersült.

Zedd megdörzsölte a kezét, és azonnal nekiesett az ennivalónak, Kahlan pedig az éjszakát nézte, azon töprengve, hogy hogyan is fogalmazza meg a kérdést, amit meg szeretett volna kérdezni Zeddtől. Zedd nemsokára végzett a rágnivalóval.

- Pompás volt, kedvesem, igazán pompás. Ez minden, amit hoztál?

- Hoztam még gyümölcsöt is - nevetett Kahlan. - Egy másik batyut vett elő. - Gondoltam, szeretnél valami édeset is. Megoszthatom veled őket?

- Azt hiszem, elég kicsi vagy, nem fér beléd olyan sok - mérte végig Zedd.

Kahlan megint nevetett, és kezébe vett egy maréknyi gyümölcsöt a kibontott batyuból.

- Azt hiszem, tudom már, miért ért olyan jól Richard ahhoz, hogy élelmet találjon. Melletted felnőve nagyon ügyesnek kellett lennie, máskülönben éhezett volna.

- Soha nem hagytam volna éhezni - tiltakozott Zedd. - Túlságosan is kedvelem.

- Tudom. Én is.

- Köszönöm, hogy megtartottad a szavad - nyelt le Zedd némi gyümölcsöt.

- A szavam?

Zedd a batyu fölé hajolt, szemenként kapta be a gyümölcsöt, s közben felnézve Kahlant méregette.

- Az ígéretedet, hogy nem érinted meg, hogy nem használod rajta a hatalmadat.

- Ó. - Kahlan az éjszakát nézte, bátorságot gyűjtött. - Zedd, te vagy az egyetlen varázsló Gilleren kívül. Én vagyok az utolsó Inkvizítor. Éltél Középföldön, éltél Aydindrilben. Te vagy az egyetlen, aki tudja, hogy mit jelent Inkvizítornak lenni. Megpróbáltam elmagyarázni Richardnak, de egy élet kell hozzá, hogy valaki igazán megértse, és azt hiszem, hogy egy másik Inkvizítoron vagy egy varázslón kívül senki sem értheti meg teljesen.

- Lehet, hogy igazad van - veregette meg a karját Zedd.

- Nincs senkim. Nem is lehet senkim. El sem tudod képzelni, hogy milyen lehet ez. Kérlek, Zedd - ráncolódott össze a szemöldöke. - Kérlek, nem hívhatnád segítségül a mágiádat, hogy megszüntesd ezt bennem? Meg tudod szüntetni bennem az Inkvizítor mágiáját, hogy normális nő lehessek?

Úgy érezte, mintha egy vékony kötélen függne egy tátongó, sötét, feneketlen szakadék felett. A kötél végén imbolyogva figyelte Zedd szemét.

Zedd lehajtotta a fejét. Nem nézett fel.

- Csak egyetlen módja van annak, hogy megszabadítsalak a mágiádtól, Inkvizítor Anya. Kahlan szíve a torkában dobogott.

- Micsoda? - suttogta.

Zedd a szemébe nézett. Tekintetében fájdalom dúlt.

- Ha megöllek.

Kahlan érezte, ahogy elpattan a remény fonala. Minden erejét latba vetette, hogy az arca, az Inkvizítor-arc, ne mutasson semmit, de érezte, hogy lelke alázuhan a feketéségbe.

- Köszönöm Zorander varázsló, hogy meghallgattad kérésemet. Nem is igazán gondoltam, hogy van rá mód, csak szerettem volna megkérdezni. Becsülöm az őszinteségedet. Most viszont már jót tenne neked, ha aludni térnél.

Zedd bólintott.

- Előbb el kell mesélned, mit mondott Shota.

- Kérdezd meg a Keresőt - válaszolta Kahlan továbbra is kifejezéstelen arccal. - Shota neki mondta, amit mondott; engem közben egész idő alatt kígyók borítottak.

- Kígyók? - vonta fel Zedd a szemöldökét. - Shotának egészen biztosan megnyerted a tetszését. Láttam már kegyetlenebb dolgokat is művelni.

- Ahogy velem is művelt - állta a tekintetét Kahlan.

- Megkérdeztem Richardot. Nem akarja elmondani nekem. Neked kell.

- Azt akarod, hogy álljak két barát közé? Arra kérsz, hogy áruljam el a bizalmát? Nem, köszönöm szépen: - Richard okos, talán a legokosabb Kereső, akit valaha láttam, de nagyon keveset tud Középföldről. Még csak egy parányi részét látta. Bizonyos értelemben ez a legjobb védelme és a legnagyobb erőssége, Megtalálta, hol van az utolsó szelence, úgy, hogy elment Shotához. Egyetlen középföldi Kereső sem tette volna ugyanezt. Te egész életedet itt töltötted, sokat ismersz a veszélyek közül. Vannak teremtmények, akik képesek ellene használni az Igazság Kardja mágiáját. Vannak teremtmények, akik kiszívnák belőle a mágiát, és azzal ölnék meg. Ezernyi veszély leselkedik rá. Nincs időnk rá, hogy megtanítsuk neki mindazt, amit tudnia kellene, így meg kell védenünk, hogy tehesse a dolgát. Tudnom kell, mit mondott Shota, hogy meg tudjam ítélni, mennyire fontos.

- Zedd, kérlek, ő az egyetlen barátom. Ne kérj arra, hogy eláruljam a bizalmát.

- Kedvesem, Richard nem az egyetlen barátod. Én is a barátod vagyok. Segíts megvédeni őt. Nem fogja megtudni tőlem, hogy elmondtad.

- Különös tehetsége van, hogy kifürkésszen olyan dolgokat, amiket titokban szeretnél tartani előle - pillantott rá jelentőségteljesen Kahlan.

Zedd mosolygott, hogy nagyon is jól tudja, majd megkeményedett az arca.

- Inkvizítor Anya, ez nem kérés, hanem parancs! Azt várom, hogy ekként is vedd! Kahlan megmakacsolta magát, karba tette a kezét, és félig elfordult Zeddtől. Alig tudta elhinni, hogy a varázsló ezt műveli vele. Nem volt már többé beleszólása a dologba.

- Shota azt mondta, hogy Richard az egyetlen, akinek esélye van arra, hogy megállítsa Darken Rahlt. Nem tudja, hogy hogyan vagy miért, de ő az egyetlen, akinek esélye van erre.

Zedd némán várt tovább.

- Folytasd!

- Azt mondta, hogy megpróbálod megölni - csikorgatta a fogát Kahlan - hogy mágustüzet fogsz ellene használni, és hogy van esély arra, hogy föléd kerekedjen. Van esély arra, hogy kudarcot vallasz.

Csend telepedett köréjük ismét.

- Inkvizítor Anya...

- Azt mondta, hogy én is használni fogom a hatalmam ellene. Ám ez ellen nincsen esélye. Ha élni fogok, nem vallok kudarcot.

Zedd mély levegőt vett.

- Értem már, hogy miért nem mondta el nekem. - Egy percig némán gondolkodott. - Shota miért nem ölt meg téged?

Kahlan azt kívánta, hogy bárcsak abbahagyná már Zedd a kérdéseit. Visszafordult felé.

- Ezt is tervezte. Ott voltál, vagyis nem te voltál valójában, csak egy illúzió volt, de azt gondoltuk, hogy te vagy. Te, vagyis a képmásod megpróbálta megölni Shotát. Richard tudta, hogy ő az egyetlen esély arra, hogy megtaláljuk a szelencét, így, szóval, megvédte őt. És aztán... visszafordította a mágustüzedet, esélyt adva Shotának, hogy... használja ellened a hatalmát.

- Valóban? - vonta fel szemöldökét Zedd. Kahlan bólintott.

- Cserébe azért, hogy „megmentette" őt, teljesítette Richard egy kívánságát. Richard pedig arra használta ezt, hogy megmentsen engem. Azt kérte Shotától, hogy kímélje meg az életemet. Nem visszakozott. Shota pedig nem volt túl boldog. Megfenyegette, ha valaha visszatér az Agaden-völgybe, megöli Richardot.

- Ez a fiú mindig képes megdöbbenteni! Tényleg az információt választotta az életemmel szemben?

Kahlant némileg meglepte Zedd mosolya. Bólintott.

- Pontosan a mágustűz elé ugrott. A kardját használta arra, hogy visszafordítsa. Zedd megdörzsölte az állát.

- Milyen csodálatos! Pontosan ezt kellett tennie. Mindig is féltem, hogy nem lesz képes megtenni azt, ami szükséges, ha arra kerül a sor. Azt hiszem, nem kell tovább aggódnom emiatt. Azután mi történt?

Kahlan a kezét nézte.

- Azt akartam, hogy Shota megöljön, de nem tette, mert kötötte Richard kívánsága. Zedd, én... én nem bírtam elviselni a gondolatot, hogy ezt teszem vele. Könyörögtem neki, hogy öljön meg. Nem akartam élni, hogy beteljesítsem a próféciát, és ártsak Richardnak.

Elhallgatott, és egy pillanatra csend telepedett közéjük.

- Nem volt hajlandó megtenni. Ezért hát én próbáltam meg. Napokon keresztül próbálkoztam. Elvette a késemet, éjszaka megkötözött, minden másodpercben engem figyelt. Úgy éreztem magam, mint aki elvesztette az eszét. Lehet, hogy egy időre el is vesztettem. Végül meggyőzött, hogy nem tudhatjuk, mit jelent a jóslat, és azt sem, hogy esetleg nem ő fordul-e ellenünk, és meg kell ölnünk, hogy legyőzzük Darken Rahlt. Megérttette velem, hogy nem cselekedhetek egy olyan jóslatot követve, amit nem értünk.

- Bocsáss meg, kedvesem, hogy rákényszerítettelek arra, hogy elmeséld nekem mindazt, amin keresztülmentetek. Ám Richardnak igaza van. A próféciákat veszélyes dolog túlságosan komolyan venni.

- Egy boszorkány jóslatai viszont mindig igazak, nem?

- De igen - vont vállat Zedd, s halkan folytatta. - Csak nem mindig úgy, ahogy gondolod. Néha a próféciák olyanok is lehetnek, hogy saját magukat teljesítik be.

- Valóban? - nézett rá zavartan Kahlan.

- Persze. Képzeld csak el, a példa kedvéért, hogy megpróbáltalak volna megölni, mert meg akartam volna védeni Richardot attól, hogy valóra váljon a jóslat. Richard észreveszi ezt, mi ketten megküzdünk, egyikünk nyer, mondjuk, hogy ő. A jóslatnak ez a része, beteljesedett, így ő attól fél, hogy a másik része is megtörténik majd, és azt gondolja, hogy meg kell ölnie téged. Te nem akarsz meghalni, és megérinted, hogy megvédd magad. Itt van, tessék: a jóslat beteljesedett.

Csak az a gond, hogy ez a jóslat saját magát teljesíti be. A jóslat nélkül, egyik esemény  sem történt volna meg. A jóslaton kívül nem volt más külső hatás. A próféciák mindig igazak, ám ritkán tudjuk, hogy miként válnak valóra - nézett Kahlanra, mintha azt kérdezné, hogy érti-e.

- Mindig is azt hittem, hogy a próféciákat komolyan kell venni.

- Valóban, de csak azoknak, akik értik az ilyen dolgokat. A próféciák veszélyesek. Mint tudod, a varázslók őriznek próféciákat tartalmazó könyveket. Amikor a Tornyomban jártam, újraolvastam néhány, ezzel kapcsolatos könyvet. Ám a legtöbbjét nem értem. Voltak valaha varázslók, akik semmi mást sem csináltak, mint hogy a próféciák könyveit tanulmányozták. Olyan próféciákat olvastam ezekben, amik halálra rémisztenének, ha ismernéd őket. Néha még én is csuromvizesen riadok fel az éjszaka. Olyan dolgok vannak bennük, amik, azt hiszem, Richardra vonatkoznak, és halálra rémisztenek, és vannak bennük olyan dolgok, amik tudom, hogy Richardra vonatkoznak, de nem tudom, hogy miként fog megvalósulni a jelentésük, és nem merek annak hatására cselekedni, amit olvastam. Nem mindig tudhatjuk, hogy mit jelentenek a próféciák, így titokban kell tartani őket. Néhányuk óriási bajokat szülne, ha az emberek ismernék őket.

- Richard benne van a próféciák könyveiben! - kerekedett el Kahlan szeme. - Még sohasem találkoztam olyannal, aki benne lett volna a könyvekben.

- Te is benne vagy a könyvekben - pillantott rá nyugodtan Zedd.

- Én? Az én nevem is szerepel a próféciákban?

- Hát, igen is meg nem is. A dolog nem így működik. Ritkán tudhatod biztosan. Ám ebben az esetben tudom. Ilyen dolgokat mond, mint „az utolsó Inkvizítor Anya így" meg „az utolsó Inkvizítor Anya úgy", ám kétség nincs, hogy ki az utolsó Inkvizítor Anya. Te vagy az, Kahlan. Nem kétséges az sem, hogy ki „a Kereső, aki a szelet D'Hara örököse ellen parancsolja." Richard az. D'Hara örököse pedig Rahl.

- A szélnek parancsol? Mit jelent ez?

- A leghalványabb ötletem sincs róla.

Kahlan szemöldökét ráncolta, és leszegett fejjel a sziklát piszkálta.

- Zedd, mit mondanak rólam a próféciák könyveiben? Zedd figyelte Kahlant, ahogy újra felemelte a tekintetét.

- Sajnálom, kedvesem, de nem mondhatom el neked. Túlságosan megrémülnél ahhoz, hogy valaha is aludni tudjál.

Kahlan bólintott.

- Nagyon ostobának érzem magam, hogy Shota jóslata miatt véget akartam vetni az életemnek. Mármint azért, hogy ilyen buta módon akartam megakadályozni, hogy valóra váljon. Most biztos ostobának tartasz.

- Kahlan, amíg a jóslat meg nem valósul, addig nem tudhatjuk. Ám nem szabad ostobának érezned magad. Lehet, hogy tényleg úgy van, ahogy Shota mondja, és egyedül Richardnak van esélye, te pedig elárulsz minket, és használod rajta az erődet, így Rahlt segíted, hogy diadalmaskodjon. Lehet, hogy valóban meg kellett volna tenned, hogy ezáltal megments minket.

- Ettől egyáltalán nem érzem magam jobban.

- De az is megtörténhet, hogy Richard bizonyul árulónak, és te fogsz megmenteni mindannyiunkat.

- Akárhogy is lesz, egyik változat sem tetszik - nézett rá sötéten Kahlan.

- A, próféciákat nem arra szánták, hogy az emberek megértsék őket. Több bajt okozhatnak, mint hinnéd; háborúk törtek már ki miattuk. Még én sem értem őket. Ha velünk lennének az ősi mágusok, akik valóban értették a próféciákat, talán ők segíteni tudnának nekünk, de az ő útmutatásuk nélkül, legjobb lesz, ha hagyjuk Shota jóslatát úgy, ahogy van. A próféciák könyvei közül az egyiknek ez áll az első oldalán. „Jól vésd ezeket a próféciákat az eszedbe, de ne a szívedbe." Ez az egyetlen dolog az egész oldalon, egy akkora könyvben, mint egy méretes asztal fele. Mindegyik betű aranyozott. Ennyire fontos ez.

- A Shotától származó jóslat valamiben mégis különbözik a könyvekben találhatóktól, igaz?

- Igen. A közvetlenül egyik személytől a másiknak átadott próféciát mindig segítségül szánják annak, aki kapja. Shota megpróbált segíteni Richardnak. Ám maga Shota sem tudta,  hogy ezt miképpen szánták segítségnek, ő is csak csatorna volt. Egy napon, lehet, hogy jelent majd valamit Richardnak, lehet, hogy segít neki. Ám képtelenség előre megmondani. Reméltem, hogy képes leszek megérteni, és segíthetek neki. Richard nem szereti a talányokat. Sajnos ez az a fajta, amit Elágazó Próféciának neveznek, és ebben sajnos nem segíthetek.

- Azért elágazó, mert azt jelenti, hogy különböző irányba mehet?

- Igen. Jelentheti szó szerint azt, amit mond, de bármi mást is. Az Elágazó Próféciák szinte mindig használhatatlanok. Alig jobbak egy találgatásnál. Richard helyesen döntött, amikor nem hagyta, hogy a prófécia vezesse. Szeretném azt gondolni, hogy azért, mert jól tanítottam, de lehet, hogy csak az ösztönei vezették. Megvannak benne a Kereső ösztönei.

- Zedd, miért nem mondod el neki ezeket, ahogy nekem is el mondtad? Nincs joga, hogy tudja mindezt?

Zedd hosszú ideig meredt az éjszakába.

- Nehéz ezt elmagyarázni. Tudod, Richard érzi a dolgokat. Lőttél már íjjal? - vágott furcsa kérdő tekintetet Zedd.

Kahlan elmosolyodott. Felhúzta a térdét, átkulcsolta az ujjaival, és rájuk fektette az állát.

- A lányoknak elvileg nem szabad ilyenekkel foglalkozniuk. Így egyfajta szórakozásként kaptam rá, még gyerekkoromban. Mielőtt elkezdtem volna vallomásokat hallgatni.

Zedd elnevette magát.

- Képes voltál valaha is érezni a célt? Ügyet sem vetni a gondolataid lármájára, csak hallgatni a csendet, és egyszerűen tudni, hogy merre megy a nyílvessző?

- Csak néhányszor - bólintott Kahlan, állát még mindig az ujjain nyugtatva. - De tudom, miről beszélsz.

- Nos, Richard szinte bármikor képes így érezni a célt. Néha azt hiszem, még akkor is célba találna, ha becsukná a szemét. Amikor megkérdezem, hogyan csinálja, csak vállat von. Nem tudja megmagyarázni. Azt mondja, egyszerűen csak érzi, merre megy a nyílvessző. Egész nap képes ezt csinálni. Ám ha el kezdem neki mondani, hogy milyen erős a szél, hány lábra van a cél, vagy hogy az íj odakint volt előzőnap, és az éjszaka nyirkos volt, és most másként feszül az ideg, hát ilyenkor még a földet sem találja el! A gondolkodás zavarja a megérzést.

Richard ugyanígy van az emberekkel is. Tántoríthatatlanul tör a kérdések megválaszolása felé. Úgy ment a szelence felé, mint egy nyílvessző. Soha nem járt még Középföldön, mégis megtalálta a Határon átvezető utat, és megtalálta a szükséges válaszokat, hogy tovább mehessen és megtalálja a célt. Így csinálja egy igazi Kereső. Ha viszont túlságosan sokat elmondok neki, a megérzései helyett azt teszi, amit véleménye szerint én szeretnék, hogy megtegyen. Nekem csak a megfelelő irányba kell állítanom. A cél felé fordítom, azután elengednem. Hagyom, hogy ő maga találja meg a célt.

- Ez elég cinikusan hangzik. Richard emberi lény, nem pedig nyílvessző. Csak azért teszi, amire kéred, mert olyan nagyra tart, és bármit megtenne, hogy a kedvedben járjon. Szeret téged és bálványoz.

- Ennél büszkébb már nem igen lehetek rá, ennél jobban sem nagyon szerethetem, de ha nem fékezi meg Darken Rahlt, holt bálvány leszek. Néha a varázslóknak használniuk kell az embereket, hogy megtegyék, amit meg kell tenni.

- Azt hiszem, tudom miként érzel. Tudom, hogy fáj, amiért nem mondhatod el neki, amit szeretnél.

- Sajnálom, hogy ilyen kemény megpróbáltatásokon mentetek keresztül - tápászkodott fel Zedd. - Lehet, most már könnyebb lesz, hogy itt vagyok. Jó éjt, kedvesem - indult el a sötétségbe.

- Zedd? - A varázsló megállt és visszanézett Kahlan felé, aki sötét alakként emelkedett ki a holdfény sütötte erdőből. - Neked ugye volt feleséged?

- Volt.

Kahlan megköszörülte a torkát és nagyot nyelt.

- Milyen volt? Szeretni valakit, jobban, mint magát az életet? Vele lenni és osztozni szeretetében?

Zedd hosszú ideig némán és mozdulatlanul állt, meredten figyelve Kahlant a sötétben. Kahlan várt, és azt kívánta, bárcsak láthatná az arcát. Magában úgy döntött, hogy Zedd nem  szándékozik válaszolni.

- Zorander varázsló - emelte fel az állát Kahlan - ez nem kérés. Ez parancs. Válaszolni fogsz a kérdésemre.

Kahlan várt. Zedd szelíden válaszolt.

- Olyan volt, mintha megtaláltam volna önmagam másik felét, és életemben először teljes egész lennék.

- Köszönöm, Zedd. - Kahlan örült, hogy a varázsló nem látja a könnyeit, ahogy küszködve próbált uralkodni a hangján. - Csak kíváncsi voltam.

Harminchetedik fejezet

Richard felébredt, amikor hallotta, hogy Kahlan visszatér, és néhány fadarabot hajít a tűzre. A világosság még csak most kezdett átkúszni a távoli hegyek csúcsa felett, puha rózsaszín ragyogással körülvéve a hósapkás csúcsokat, melyeket a mögöttük nyújtózó sötét felhők csak még jobban kiemeltek. Zedd a hátán feküdt, teljesen nyitott szemmel aludt és horkolt. Richard nagyot ásítva dörzsölte ki az álmot a szeméből.

- Mit szólnál egy kis távagyökérkásához? - suttogta, nem akarván fölébreszteni Zeddet.

- Jól hangzik - válaszolta szintén suttogva Kahlan.

Richard előszedte a zsákjából a gyökereket, és hámozni kezdte őket a késével, miközben Kahlan kerített egy bográcsot.

Mikor végzett a gyökerek felszeletelésével, beledobta őket a vízbe, amit Kahlan öntött a lábosba egy bőrtömlőből.

- Ez az utolsó darab. Ma este újabb gyökereket kellene keresnünk, de kétlem, hogy találunk távát. Ebben a sziklás talajban biztosan nem, - Szedtem egy kis gyümölcsöt.

Együtt melengették a kezüket a tűznél. Több mint egy királynő, gondolta Richard. Megpróbált elképzelni egy királynőt díszes palástban, fején koronával, amint erdei gyümölcsöket és bogyókat szed.

- Láttál valamit, miközben őrt álltál?

Kahlan a fejét rázta, majd úgy tűnt, eszébe jutott valami.

- De, egyszer. - kapta fel a fejét. - Hallottam valami furcsát. Lent a tábor közelében. Olyan volt, mint egy morgás, majd egy nyüszítés hallatszott. Majdnem lejöttem és felébresztettelek, de ugyanolyan gyorsan elhallgatott, ahogy kezdődött, és többet nem hallottam.

- Tényleg? - pillantott körbe Richard. - Idelent? Kíváncsi vagyok, mi lehetett. Valószínűleg olyan fáradt voltam, hogy nem ébresztett fel.

Miután megfőttek a gyökerek, Richard összetörte őket az edényben, és rájuk szórt egy kis cukrot. Kahlan kiporciózta a kását, és mindegyik tányér tetejére egy nagy marék áfonyát szórt.

- Miért nem ébreszted fel Zeddet? - kérdezte.

- Figyeld csak! - mosolygott Richard.

Kanalát néhányszor az ónedény oldalához ütötte. Zedd egy aprót horkantott, és szálegyenesen felült.

- Reggeli? - pislogott az öreg.

A háta mögött a másik kettő kuncogva nevetett.

- Jó hangulatban vagy ma reggel - nézett Richardra Kahlan.

- Zedd újra velünk van - mosolygott Richard.

Richard odament Zeddhez, és átnyújtott neki egy kásával teli tányért, majd a sajátjával leült az alacsony sziklapárkányra. Kahlan kényelembe helyezte magát a földön, egyik kezében a tányérját egyensúlyozva a lába köré csavart egy pokrócot. Zedd nem vesződött azzal, hogy kibontsa magát a takarójából. Evett. Richard várt, várta az alkalmas pillanatot, lassan falatozott. Zedd mohón nyelte a kásáját.

- Jó - jelentette ki, miközben feltápászkodott, hogy még egy tányérnyit merjen magának a bográcsból.

- Kahlan elmondta, mi történt - szólalt meg ekkor Richard. - Elmesélte, miként vetted rá,  hogy elmondja, mi történt Shotánál.

Kahlan megdermedt, és olyan képet vágott, mintha villám csapott volna bele.

- Miért mondtad el neki? - Pattant el a bográcstól Zedd, és Kahlan felé perdült. - Azt hittem, nem akartad, hogy tudja...

- Zedd... én soha nem...

Zedd grimaszt vágott. Lassan Richardhoz fordult, aki tányérja fölé hajolva módszeresen lapátolta a szájába a kását.

- Kahlan nem árulta el - mondta fel sem nézve. - De te igen.

Richard a szájába tette az utolsó falatot, majd miután lenyelte, tisztára nyalta a kanalát, és nagy csörömpöléssel az óntányérba ejtette. Arcán nyugalom és diadal ült, fejét felemelve a varázsló résnyire szűkült szemébe nézett.

- Az Első Szabály - jelentette ki arcán a mosoly halvány jelével. - Az első lépés ahhoz, hogy elhiggy valamit, az, ha el akarod hinni, hogy igaz... vagy, ha félsz, hogy igaz.

- Megmondtam neked - füstölgött Kahlan. - Megmondtam neked, hogy rá fog jönni. Zedd nem figyelt rá; szemét le sem vette Richardról.

- Gondolkodtam róla az éjjel - magyarázta Richard. - Úgy döntöttem, hogy igazad van, jogod van tudni, mit mondott Shota. Végül is varázsló vagy, talán van benne valami, ami segíthet abban, hogy megfékezzük Darken Rahlt. Tudtam, hogy addig nem nyughatsz, amíg meg nem tudod, mi történt. Ma el akartam mondani neked, de azután rájöttem, hogy így vagy úgy, de te előbb kiszeded Kahlanból.

Kahlan nevetve rogyott le a pokrócára.

Zedd kiegyenesítette a hátát, és a csípőjére szorította az öklét.

- A kutyafáját, Richard! Van róla fogalmad, hogy mit műveltél?

- Varázslatot - mosolygott Richard. - Egy cselfogás, ha megfelelően csinálják, varázslat. Legalábbis így hallottan - vont vállat.

- Valóban - bólintott Zedd lassan. Az égnek bökte vékony ujját, fürkésző szemébe visszatértek a szikrák. - Saját szabályával csaptál be egy varázslót. Soha egyetlen tanítványom nem volt képes erre. - Közelebb lépett, arca széles vigyorra húzódott. - A kutyafáját, Richard! Benned is megvan! Megvan benned a Tehetség, fiam! Te is lehetsz az Első Rend varázslója, mint én.

- Nem akarok varázsló lenni - vágott morcos képet Richard. Zedd eleresztette a füle mellett a szavait.

- Átmentél az első próbán.

- Az előbb azt mondtad, hogy egyetlen tanítványod sem volt képes rá. Hogyan lehettek akkor varázslók, ha nem voltak képesek átmenni a próbán?

- Ők a Harmadik Rend varázslói voltak - mosolygott Zedd. - Egyikük, Giller, a Második Rend varázslója. Egyikük sem volt képes átmenni azokon a próbákon, hogy az Első Rend varázslója lehessen. Nem volt meg bennük a Tehetség. Csak az Elhivatottság.

- De csak egy trükk volt - vigyorgott Richard. - Ne csinálj belőle olyasmit, ami nem az.

- Nagyon különleges trükk - szűkült össze ismét Zedd szeme. - Le vagyok nyűgözve! Egyúttal nagyon büszke vagyok rád.

- És hány ilyen próba van, ha ez az első?

- Nem tudom - vont vállat Zedd. - Talán néhány száz. De megvan benned a Tehetség, Richard. - Aggodalom árnyéka suhant át a tekintetén, mintha nem várta volna az események ilyen fordulatát. - Meg kell tanulnod uralni, különben... De én tanítani foglak! - Ragyogott fel újra a szeme. - Valóban az Első Rend varázslója lehetsz!

Richard rádöbbent, hogy kezdett túlságosan odafigyelni rá, és megrázta a fejét, hogy tisztán láthasson.

- Megmondtam neked, nem akarok varázsló lenni. - Majd maga elé suttogva hozzátette: - Ha ez az egész véget ér, nem akarok semmit se csinálni, aminek köze van a mágiához. - Rájött, hogy Kahlan meredten nézi. Az egyik hunyorgó arcról a másikra nézett. - Csak egy buta kis trükk volt. Semmi több.

- Buta kis trükk, ha valaki mást ugratsz vele. Nem apró trükk, ha egy varázslót csapsz be vele.

- Ti ketten... - forgatta a szemét Richard, de Zedd félbeszakította.

- Tudsz parancsolni a szélnek? - kérdezte mohó kíváncsisággal. Richard hátrébb hajolt egy kicsit.

- Hát persze, hogy tudok - kezdett játszani. Mindkét kezét az ég felé emelte. - Jöjj, hozzám, szél testvér! Gyűlj körém! Orkánként süvölts nékem! - tárta szét drámaian a karját.

Kahlan várakozva húzta össze magán a köpenyt. Zedd körülnézett. Semmi sem történt. Mindketten kissé csalódottnak tűntek.

- Mi van veletek? - vágott dühös képet Richard. - Mérgező bogyókat ettetek?

- Ezt majd később kell elmondanunk neki - hajolt oda Kahlanhoz Zedd. Kahlan eltűnődött azon, amit Zedd mondott, majd Richardra nézett.

- Richard, hogy varázsló legyél... ilyen ajánlatot nem sok embernek tesznek.

- A kutyafáját! - dörzsölte össze a kezét Zedd. - Bárcsak itt lennének velem a próféciák könyvei. Lefogadnám egy sárkányfogba, hogy van valami mondanivalójuk ezzel kapcsolatban. De aztán még ott van a fájdalom próbája is... - sötétült el az arca - meg a...

Richard kényelmetlenül izgett-mozgott.

- Különben is, miféle varázsló vagy te? Még szakállad sincs! Zedd kikerült gondolatainak bűvköréből.

- Micsoda? - vágott értetlen arcot.

- Szakállad. Hol a szakállad? Amióta csak rájöttem, hogy varázsló vagy, ezen töprengek. A varázslók mindig szakállt viselnek.

- Ezt meg ki mondta neked?

- Hát... nem tudom. Mindenki tudja. A varázslóknak szakálla van. Közismert tény. Meglep, hogy te nem tudod.

Zedd olyan képet vágott, mintha citromba harapott volna.

- De én nem szeretem a szakállt! Viszket.

- Úgy tűnik, mégsem tudod igazán, hogy milyen egy varázsló, ha még azt sem tudod, hogy a varázslóknak szakálla van.

Zedd összefonta karját.

- Szóval szakáll kell?

Karjait kibontva ujjait többször végighúzta az állán. Fehér szakáll kezdett kiütközni az arcán, ami egyre hosszabbra nőtt, ahogy tovább simogatta az arcát. Richard elkerekedett szemmel figyelte, míg a hófehér szakáll egészen Zedd mellkasa közepéig nőtt.

- Ez már megteszi, fiam? - hajtotta féloldalt a fejét Zedd, és átható pillantással méregette Richardot.

Richard rádöbbent, hogy tátva maradt a szája. Becsukta, de csak bólintani tudott. Zedd megvakarta az állát és a nyakát.

- Jól van. Most pedig add ide a késedet, hogy leborotválhassam ezt az izét. Úgy viszket, mintha bolhák lennének rajtam.

- A késemet? Minek? Miért nem tünteted el úgy, ahogyan elővarázsoltad? Kahlan felkacagott, majd amikor Richard ránézett, ismét komoly arcot vágott.

- Úgy nem működik a dolog. Mindenki tudja, hogy úgy nem működik - gúnyolódott Zedd. Kahlanhoz fordult. - Hát nem tudja mindenki? Magyarázd el neki te!

- A mágia csak azt használhatja fel, ami már eleve létezik. Nem pudja eltüntetni a már létrejött dolgokat.

- Nem értem.

- Ez az első leckéd, ha valaha is úgy döntenél, hogy varázsló leszel - mérte végig Zedd szúrós szemekkel. - Mindhárman rendelkezünk mágiával. Mind Additív Mágia: hozzáadó, alakító mágia. Azt használja fel, ami már megvan, ahhoz ad hozzá vagy azt alakítja át.

Kahlan mágiája a szeretet szikráját használja fel az emberekben, bármilyen kicsi legyen az, és ehhez tesz hozzá, míg valami más nem lesz belőle. Az Igazság Kardjának mágiája a benned lévő haragot használja fel, ehhez ad hozzá, ebből merít erőt, míg valami mássá nem lesz.

Én is ugyanezt teszem. Felhasználhatok bármit a természetben, amire szükségem van, hogy megváltoztassam a dolgokat. Virággá változtathatok egy bogarat, szörnyeteggé változtathatom a félelmeket, összeforraszthatom a törött csontokat, kivonhatom a hőt a levegőből, hozzátehetek még, megsokszorozhatom, hogy mágustűzzé legyen. Megnöveszthetem a szakállamat. Ám nem tüntethetem el. - Ökölnyi szikladarab emelkedett a  levegőbe. - Felemelhetek valamit. Megváltoztathatom. - A szikla porrá omlott.

- Akkor bármit megtehetsz! - suttogta Richard.

- Nem. Felemelhetem, porrá zúzhatom, vagy elmozdíthatom a sziklát, de nem tüntethetem el. Hová lenne akkor? Ez a dolgok megszüntetése: a Szubtraktív Mágia, az elvonó, pusztító mágia. Az én mágiám, Kahlan mágiája, a kard mágiája ebből a világból származik. Minden mágia, ami ebből a világból származik, Alakító Mágia. Darken Rahl képes mindarra, amire én. A Pusztító Mágia az alvilágból származik - sötétült el Zedd arckifejezése. - Darken Rahl azt is tudja használni. Én nem.

- És az is olyan hatalmas, mint az Alakító Mágia?

- A Pusztító Mágia az Alakító ellentéte. Mint az éjszaka és a nappal. Mégis mindkettő ugyanannak a dolognak a része. Orden Mágiája mindkettőt tartalmazza. Hozzáadhat a világhoz, és semmivé oszlathatja azt. Ahhoz, hogy kinyisd a szelencéket, mindkét mágia mesterének kell lenned. Az emberek soha nem aggódtak amiatt, hogy ez megtörténik, mert soha senki nem volt képes erőt meríteni a Pusztító Mágiából. Ám Darken Rahl olyan könnyedén parancsol neki, ahogyan én parancsolok az Alakítónak.

- És mit gondolsz, hogyan lehetséges ez? - kérdezte szemöldökét felvonva Richard.

- Még csak el sem tudom képzelni. De nagyon nyugtalanít a dolog. Richard mélyet lélegzett.

- Hát, még mindig azt hiszem, hogy feleslegesen izgattad fel magad. Csak egy apró csalafintaság volt, semmi más.

Zedd komoly szemekkel nézett rá.

- Ha egy hétköznapi embert csapsz be vele, akkor úgy lenne, ahogy mondod. Ám én varázsló vagyok. Tudom, hogy működnek a Mágusok Szabályai. Másként nem csaphattál volna be, csak a saját mágiád segítségével. Sokakat képeztem varázslóvá. Meg kellett tanítanom nekik, amit te most magadtól megcselekedtél. Ők viszont előzetes tanulás nélkül nem tudták megtenni. Nagyritkán megtörténik, hogy valaki úgy születik, hogy megvan benne a Tehetség. Én is ilyennek születtem. Richard, benned is megvan a Tehetség. Előbb vagy utóbb meg kell tanulnod uralni. Most pedig add ide a kést, hogy megszabadíthassam magam ettől a nevetséges szakálltól.

- Tompa a pengéje - nyomta a nyelét Zedd kezébe Richard. - Ezzel ástam ki a gyökereket. Túlságosan tompa, hogy borotválkozz vele.

- Tényleg? - Zedd a hüvelyk- és a mutatóujja közé csippentette a pengét, és az éle mentén végighúzta az ujjait. Megfordította a kést, és óvatosan három ujja közé fogva tartotta. Richard fintorgott, látván, hogy Zedd szárazon borotválkozik. Egyetlen finom mozdulatra maroknyi szakáll hullott alá.

- Pusztító Mágiát használtál! Eltüntetted az élének egy részét, hogy megélesítsd!

- Nem - ívelt fel Zedd szemöldöke. - Azt használtam, ami ott van, és újraalakítottam a pengét, hogy ismét éles legyen.

Richard a fejét csóválta, és nekilátott, hogy összeszedje a cókmókjukat, míg Zedd leborotválta a szakállát. Kahlan segített elrakni a felszerelést.

- Tudod, Zedd - mondta Richard, miközben felszedte a tányérokat - azt hiszem, kezdesz túlságosan nyakassá válni. Szerintem, amikor az egésznek vége, igazán szükséged lenne valakire. Valakire, aki gondoskodna rólad, aki rendben tartaná körülötted a világot. Aki egy kis színt és vidámságot varázsolna az életedbe. Szerintem el kellene neked egy feleség.

- Egy feleség?

- Persze. Szerintem, erre lenne szükséged. Talán vissza kellene menned még egy pillantást vetni Adie-re.

- Adie-re?

- Igen, Adie-re - korholta Richard. - Emlékszel Adie-re. A fél lábú asszonyra.

- Ó persze, nagyon is jól emlékszem Adie-re - nézett legártatlanabb arckifejezésével Richardra. - De Adie-nek két ép lába van, nem egy.

- Micsoda? - pattant fel egyszerre Richard és Kahlan.

- Igen - mosolygott Zedd és elfordult. - Úgy tűnik, visszanőtt. - Lehajolt, és kivett egy almát Richard zsákjából. - Egészen váratlanul.

Richard megragadta Zedd ruhaujját, és megperdítette.

- Zedd, te...

- Egészen biztos vagy benne, hogy nem akarsz varázsló lenni? - mosolygott a mágus. - Beleharapott az almába, elégedett volt a Richard arcára kiült döbbenet láttán. Odaadta neki a kést, a pengéje élesebb volt, mint valaha.

Richard a fejét csóválta, és visszatért foglalatosságaihoz.

- Csak szeretnék hazamenni, és újra erdei vezető lenni. Semmi többet.

- Zedd - kérdezte némi gondolkodás után - egész idő alatt, míg felnőttem melletted, varázsló voltál, és én soha nem tudtam ezt. Nem használtad a mágiát. Hogy bírtad ki? Miért nem használtad?

- Ó, a mágia használata veszélyekkel jár! És fájdalommal.

- Veszélyekkel? Mint micsoda? Zedd egy pillanatig méregette.

- Te is használtál mágiát, a kard mágiáját. Mondd meg nekem te.

- De az a kard. Az más. Miféle veszélyekkel járhat egy varázsló számára, ha mágiát használ? És milyen fájdalommal?

Zedd arcán apró, hamiskás mosoly jelent meg.

- Csak most ért az első lecke végére, és alig várja a másodikat!

- Ne is törődj vele - húzta ki magát Richard. Hátára vetette a zsákot. - Nem akarok más lenni, csak egy erdei vezető.

- Már mondtad - indult el almával a kezében az ösvény felé Zedd. Nagyot harapott a gyümölcsbe. - Most pedig szeretném, ha elmesélnétek nekem mindent, ami azóta történt, hogy leütöttek és elveszítettem az eszméletemet. Egyetlen dolgot se hagyjatok ki, bármilyen jelentéktelen legyen.

Richard és Kahlan bíborvörös arccal nézett egymásra.

- Nem mondom el neki, ha te sem teszed - suttogta Richard. Kahlan a karjánál fogva visszahúzta.

- Esküszöm, egyetlen szót sem szólok arról, ami a Szellemek Házában történt. - Richard látta a tekintetén, hogy komolyan gondolja.

A nap hátralévő részében, miközben az erdei ösvényeken ballagtak, távol tartva magukat a főbb utaktól, előadták Zeddnek mindazt, ami azóta történt, hogy megtámadták őket a Határnál. Zedd az elbeszélés legváratlanabb fordulatainál kérte őket, hogy térjenek vissza bizonyos eseményekre. Megtartva szavukat, sikerült úgy előadniuk a történteket, hogy kikerülhették mindazt, ami a Szellemek Házában esett meg.

Ahogy közeledtek Tamaranghoz, kereszteztek néhány nagyobb utat, és egyre többször találkoztak ingóságaikat a hátukon vagy kis kordékon cipelő menekültekkel. Richard ügyelt arra, hogy ne sokáig maradjanak az emberek szeme előtt, és amikor csak tudta, közöttük és Kahlan között haladt. Nem akarta, hogy bárki felismerje az Inkvizítor Anyát. Megkönnyebbülés töltötte el minden egyes alkalommal, amikor visszatértek az erdőbe. Az erdőben érezte magát legkényelmesebben, bár már megmutatta, milyen veszélyeket tartogat számukra.

Délután muszáj volt a fő úton haladniuk, hogy átkelhessenek a Kalliszidrin folyón. Túlságosan széles és sebes sodrású volt, hogy megpróbáljanak átgázolni rajta, így a nagy fahidat választották. Miközben áthaladtak a hídon, Zedd és Richard oltalmazóan vették körül Kahlant. Kahlan nem vette le a fejéről a köpenye csuklyáját, nehogy az emberek meglássák hosszú haját. A legtöbb ember Tamarangba tartott, oltalmat és menedéket kerestek a fosztogató csapatoktól, melyeknek a szóbeszéd szerint Nyugatföldről kellett volna lecsapniuk. Kahlan azt mondta, a következő nap közepére elérik Tamarangot. Mostantól fogva legnagyobbrészt az úton kell haladniuk. Richard tudta, este jó messzire kell menniük az úttól, hogy távol tartsák magukat a kíváncsi tekintetektől. Figyelni kezdte a napot, hogy még maradjon idejük, elég mélyen bemenni az erdőbe, mielőtt besötétedne.

- Így jólesik?

Rachel úgy tett, mintha Sára igennel válaszolt volna, és még egy kis füvet gyömöszölt a baba köré, hogy kétszeresen is biztos legyen benne, elég melege van. A ruhával átkötött cipót  lerakta Sára mellé.

- Egy ideig még nem fogsz fázni. El kell mennem az erdőbe, hogy egy kis fát gyűjtsek, mielőtt túl sötét lesz, és akkor tüzet is gyújthatunk. Akkor jó meleg lesz.

A kenyérrel együtt az útszéli fenyő tövében hagyta Sárát, és kilépett a fa lehajló ágai alól. Bár a Nap már lebukott, még mindig elég világos volt, hogy látni lehessen. A felhők elegáns rózsaszínben tündököltek. Ahogy egyik kezével a gallyakat szedte, időnként rájuk pillantott, a másik kezével a testéhez szorította őket. Megtapogatta a zsebét, hogy benne van-e a tűzgyújtó pálca. Múlt éjszaka majdnem elfelejtette, és most egy pillanatra megint elöntötte a rémület, de aztán ellenőrizte, hogy ott van vele.

Ismét felnézett a szép felhőkre. Eközben valami nagy sötét lény körözött alacsonyan a fák fölött, nem messze tőle a hegyek irányába. Biztosan valami nagy madár, gondolta. A hollók nagyok voltak és feketék. Biztosan egy olyan károgós holló. Újabb gallyakat szedett föl. Majd egy tisztáson észrevett egy csoport alacsonyan elterülő áfonyabokrot, melyek levelei kezdtek lángoló vörösbe fordulni. Ledobta a gallyakat.

Annyira éhes volt, hogy ráült a bokrokra, és olyan gyorsan kezdte bekapkodni a gyümölcsöt, amilyen gyorsan csak tudta. Az év vége felé járt már, és az áfonyák kezdtek kiszáradni és megráncosodni, de még mindig finomak voltak. Sőt, csodálatosak. Minden szem után, amit bekapott, a zsebébe is tett egyet. Négykézláb haladt előre, szedte az áfonyát, hol a szájába, hol a zsebébe rakva. Kezdett besötétedni. Időnként felnézett a felhőkre. Kezdtek sötétebb színt ölteni: Bíborszínt.

Amikor megtöltötte a hasát és a zsebe is tele volt, felkapta a gallyakat, és visszabaktatott az útszéli fenyőhöz. Mihelyst visszatért, kibontotta a kenyeret átfogó kendőt, és a zsebéből beleöntötte az áfonyát. Leült, megeszegette a kendőről az áfonyát, közben Sárával csevegett, evés közben kínálgatva neki az áfonyát: Sára nem sokat evett. Azt kívánta, bárcsak lenne egy tükre. Bárcsak megnézhetné benne a haját! Reggel már látta magát egy sötét tócsában. Olyan szép volt a haja, olyan egyenletesen volt levágva! Olyan kedves volt Richardtól, hogy levágta neki a haját!

Hiányzott neki Richard. Szerette volna, ha vele lenne, hogy vele együtt meneküljön, hogy megölelje. Ő adta a legeslegjobb öleléseket az egész világon. Ha Kahlan nem lett volna olyan gonosz, őt is biztosan megölelte volna. És akkor Kahlan is megtudná, hogy milyen csodálatos dolog Richard ölelése. Valamilyen oknál fogva, Kahlan is hiányzott neki. A meséi, a dalai, és a homlokát cirógató ujjai. Miért kell neki ilyen gonosznak lenni, miért mondta, hogy bántani akarja Gillert? Giller volt az egyik legkedvesebb ember a világon Ő adta neki Sárát.

Amennyire tudta, összetörte a gallyakat, hogy beleilleszkedjenek a kövekből rakott körbe, amit csinált. Miután gondosan kazalba rakta őket, előhúzta a varázspálcát.

- Gyúlj meg, láng!

A kendőre fektette a pálcát, az áfonyák mellé, majd megmelengette a kezét, és evett néhány szem áfonyát. Közben elmesélte gondjait Sárának: hogy mennyire szeretné, ha Richard megölelné, hogy mennyire szeretné, ha Kahlan nem lenne olyan gonosz, hogy mennyire reméli, hogy Kahlan nem fogja bántani Gillert, hogy mennyire szeretné, ha lenne még más ennivalója is az áfonyán kívül.

Valami bogár megcsípte a nyakán. Aprót sikkantott, és feléje csapott. Kis vér volt a kezén, amikor elvette. Meg egy bögöly.

- Nézd csak, Sára! Nézd meg, hogy ez a buta bögöly hogy megcsípett! Még a vérem is kicsordult.

Sára úgy tűnt, sajnálja a dolgot. Rachel evett még néhány szem áfonyát.

Újabb bögöly csípte meg a nyakát. Rachel agyoncsapta, ezúttal már nem sikkantott. Újabb vérfolt borította a tenyerét.

- Ez fájt! - mondta Sárának. Haragos arccal dobta a szétlapított bögölyt a tűzbe. Felugrott, amikor egy bögöly megcsípte a karján. Agyoncsapta. Egy másik a nyakába csípett bele. Rachel az arca előtt csapkodva hessegette a böglyöket. Két másik csípett bele a nyakába, kicsordult a vére, mielőtt leüthette volna őket. A csípések okozta fájdalomtól könnyek szöktek a szemébe.

- Tűnjetek innét! - kiáltotta kezével hadonászva.

Néhány bögöly bemászott a ruhája alá, a mellkasát és a hátát csípték. Még több csípett  bele a nyakába.

Rachel sikoltozni kezdett, és a böglyök felé csapkodott, próbálta őket távol tartani magától. Könnyek patakzottak végig az arcán. Egy bögöly megcsípte a füle belsejét, amitől még hangosabban sikoltozott. A fülében zümmögő hang hallatán sírni és sikítozni kezdett, közben a fülébe dugta az ujját, hogy kiszedje onnan a böglyöt. Karjaival hadonászva sírt a fájdalomtól.

Sikítozva tántorgott ki az útszéli fenyőből, immáron a szeméből dörzsölte ki a böglyöket. Karjaival csapkodva szaladt, próbálta elkergetni őket. De azok csak követték, hiába futott és sikítozott.

Valami állt előtte, aminek láttán kővé dermedve torpant meg.

Rémülettől tágra nyílt szemekkel nézett fel a lény gigászi, szőrös testére. Hasa rózsaszín volt, böglyök borították.

Az ég fakuló hátteréből kiemelkedve, a szörnyeteg szélesre tárta hatalmas szárnyait. Nem tollakkal borított szárnyakat, hanem bőrrel fedett szárnyakat. Rachel vastag, lüktető ereket látott bennük.

Minden bátorságát összeszedve, a zsebébe dugta reszkető kezét. A tűzgyújtó pálca nem volt ott. Lábai nem mozdultak. Nem is érezte az őt csípő legyeket. Olyan hangot hallott, mint egy macska dorombolása, csak sokkal hangosabbat. Tekintete még feljebb vándorolt.

Áthatóan izzó zöld szemek pillantottak le rá. A doromboló hang nem volt más, mint egy halk morgás.

A szörnyeteg szája egy hangosabb morgás kíséretében kinyílt, ajkai visszahúzódtak, felfedve hosszú, görbe fogait.

Rachel képtelen volt futni. Képtelen volt megmozdulni. Még arra sem volt képes, hogy sikoltson. Elkerekedett szemekkel nézett fel a zölden izzó, gonosz szempárba, s közben remegett. Elfelejtette, hogyan kell mozdítani a lábát.

Hatalmas mancs nyúlt felé.

Érezte, hogy valami meleg csurog végig a lábán.

Harmincnyolcadik fejezet

Richard összefonta a karjait és a sziklának támaszkodva hátradőlt.

- Elég volt!

Zedd és Kahlan odakapták a fejüket, láthatólag elfelejtették, hogy Richard is ott van. Legalább fél órája hallgatta már a beszélgetésüket, ahogy a tűz mellett üldögéltek, és már kezdtek az agyára menni. Ami azt illeti, egyszerűen csak fáradt volt. Már régen végeztek estebédjükkel, és jó lett volna aludniuk egy keveset, ám inkább azt próbálták eldönteni, hogy mit csinálnak holnap, ha megérkeznek Tamarangba. Most pedig, ahelyett hogy folytatták volna a vitát, neki is előadták az érveiket.

- Azt mondom, vonuljunk be, és én elszámolok Gillerrel. Az én tanítványom.

Elmeséltetem vele, hogy mi folyik itt. Még mindig az Első Rend varázslója vagyok. Azt fogja tenni, amit mondok neki. Át fogja adni nekem a szelencét.

Kahlan előhúzta Inkvizítor ruháját a zsákjából, és feltartotta Richardnak.

- Így fogunk tárgyalni Gillerrel! Az én varázslóm, és azt teszi, amit mondok neki, mert tudja, hogy különben mit teszek vele.

Richard hosszú sóhajtással engedte ki a levegőt, és ujjai hegyével a szemét dörzsölgette.

- Olyan csirkét akartok megenni, amit még meg sem kopasztottak. Még csak azt sem tudhatjuk biztosan, hogy kinek a csirkéje.

- Mire gondolsz? - kérdezte Kahlan.

Richard előredőlt: Most már végre figyeltek rá.

- Tamarang a legjobb esetben is szimpatizál D'Harával. A legrosszabb esetben pedig ott van Darken Rahl. A legvalószínűbb az, hogy a valóság valahol a kettő közt van. Ha bevonulunk és elmondjuk, mit akarunk, talán nem tetszik nekik. Tamarangnak egy teljes hadserege van, hogy kifejezze vele nemtetszését. Akkor pedig mi lesz? Hárman háborúzunk egy egész hadsereg ellen? Hogyan vezet ez minket a szelencékhez? Hogyan vezet ez  egyáltalán csak Gillerhez? Ha harcra kerül sor, jobban szeretném, ha inkább kifelé menet történne, mint befelé menet.

Richard várta, hogy valamelyikük tiltakozását fejezi ki, amiért szinte letorkollta őket, ám egyikük sem szólalt meg, ezért folytatta.

- Talán Giller csak vár, és abban reménykedik, jön valaki, akinek segíthet meglépni a szelencével. Az is lehet, hogy nem szeretné kiadni a kezéből. Ám sosem fogjuk megtudni, ha nem jutunk el hozzá, nem igaz? - Zeddhez fordult. - Azt mondtad, hogy a szelence mágiával bír, és egy varázsló vagy Rahl érezni tudja ezt a mágiát, ám egy varázsló arra is képes, hogy megakadályozza ezt egy varázsháló segítségével, így a szelencét nem lehet észrevenni. Talán ezért akart Miléna királynő egy varázslót: elrejteni a segítségével a szelencét Rahl elől, és arra használni, hogy alkudozzon. Ha nagy felfordulást keltünk és megijesztjük Gillert, nem számít, miként viseltetik irántunk, megrémül és felhasználja az alkalmat, hogy elillanjon. Az is megeshet, hogy Darken Rahl csak erre vár; hogy a zsákmány kiugorjon búvóhelyéről, és akkor lecsap rá.

- Azt hiszem, hogy a Kereső néhány jó ötlettel állt elő - fordult Kahlanhoz Zedd. - Talán meg kellene hallgatnunk, mit mond.

- Azt hiszem, igazad van, jó varázsló - húzódott apró mosolyra Kahlan szája. Richardhoz fordult. - Te mit javasolsz?

- Volt már dolgod ezzel a Miléna királynővel, igaz? Miféle ember? Kahlannak nem volt szüksége, hogy töprengjen a válaszon.

- Tamarang apró, viszonylag jelentéktelen föld. Ennek ellenére Miléna királynő ugyanolyan nagyképű és pökhendi, mint általában bármely más királynő.

- Kis kígyó, ám ennek ellenére megölhet minket - jegyezte meg Richard. Kahlan bólintott.

- De egy felfuvalkodott kígyó.

- A kis kígyóknak óvatosnak és elővigyázatosnak kell lenniük, amikor nem tudják, mivel állnak szemben. Legelőször is, okot kell adnunk neki az aggodalomra. Hogy eléggé elbizonytalanítsuk ahhoz, hogy ne harapjon meg minket.

- Mire gondolsz? - kérdezte Kahlan.

- Azt mondtad, volt már vele dolgod korábban. A Inkvizítorok járják az országokat, hogy kihallgatásokat végezzenek, hogy megvizsgálják a börtönöket és megtalálják, amit keresnek. Ugye nem akarná becsukni Tamarang kapuit egy Inkvizítor előtt?

- Ha csak egy csöppnyi esze van, nem - kuncogott Zedd.

- Hát akkor ezt tesszük. Újra felveszed a ruhádat, és teszed a dolgodat. Mint egy Inkvizítor, aki azt teszi, amit várnak tőle. Lehet, hogy nem tetszik majd neki, de jól fog bánni veled. Azt akarja, hogy boldog legyél. Gondoskodik róla, hogy megnézhesd, amit akarsz, aztán eredj az utadra. A legutolsó dolog, amit szeretne, az a felfordulás. Ezért hát tekintsd meg a tömlöcét, mosolyogj vagy vágj haragos ábrázatot, vagy csináld, amit csinálni szoktál, és azután, mielőtt elindulnánk, közlöd vele, hogy szeretnél, beszélni a korábbi varázslóddal.

- Csak nem gondolod, hogy egyedül menjen oda? - tiltakozott Zedd.

- Nem. Kahlannal nincs varázsló, a királynő még csábítóan sebezhetőnek gondolhatná. Nem szeretnénk, ha összefutna a szájában a nyál.

- Én leszek a varázslója - keresztezte a karjait Zedd.

- Nem leszel a varázslója! Most is, miközben beszélgetünk, Darken Rahl embereket öldös, téged keresve. Ha megszüntetjük a varázshálót, és tudtukra adjuk, hogy ki vagy, nyakunkon a baj, még mielőtt megléphetnénk a szelencével. Ki tudja, micsoda díjat tűztek ki arra a ráncos irhádra. Te fogod megvédeni, de úgy, hogy nem tudják ki vagy. Te leszel a... - Richard elgondolkodva ütögette a kardja markolatát. Újra rájuk emelte a tekintetét. - Te leszel a felhőjósa. Az Inkvizítor Anya bizalmas tanácsadója a varázsló távollétében. Biztos vagyok benne, hogy tudod, miként játszd a szerepedet - nézett kissé morcosan Zedd morgolódására.

- Akkor te is elrejted előle a kardodat és azt, hogy ki vagy? - kérdezte Kahlan.

- Nem. A Kereső jelenléte majd gondolkodásra készteti. Nyugtalankodni fog miatta, és a szájában tartja a méregfogait, amíg odébb nem állunk. Az egésznek az az értelme, hogy olyan dologgal álljunk elébe - egy Inkvizítorral - ami nem ébreszti fel a gyanúját. Ugyanakkor, nyújtsunk neki még valamit, ami aggodalmat kelt benne - egy felhőjóst és egy Keresőt -, hogy  inkább igyekezzen megszabadulni tőlünk, mint hogy azt fürkéssze, miféle bajt készülünk ráhozni. A ti javaslataitok csak harcba sodornának minket, olyan harcba, amelyben valamelyikünknek vagy akár mindegyikünknek baja eshet. Az én javaslatom esetén a legkisebb a harc kockázata, és ha mégis arra kerülne sor, legalább akkor lesz, amikor már kifelé tartunk a szelencével együtt. Nem feledtétek el a szelencét, ugye? - nézett rájuk szigorú szemekkel. Mert ha elfeledtétek volna, akkor ez az, amire vadászunk, nem pedig Giller fejére egy kosárban. Hogy kinek az oldalán áll, nem lényeges. Csak a szelencét kell megszereznünk, mást nem.

Kahlan haragos arccal fonta össze a karjait. Zedd az állát dörzsölgetve nézte a tüzet. Richard hagyta, hadd töprengjenek egy kicsit. Tudta, ahogyan ők akarták intézni a dolgot, az biztosan bajhoz vezetne, és azt is, hogy hamarosan mindketten belátják ezt.

- Persze, hogy igazad van - fordult hozzá Zedd. - Egyetértek veled. - Keskeny arcát Kahlanra emelte. - Inkvizítor Anya?

Kahlan egy pillanatig Zedd arcát tanulmányozta, majd felnézett Richardra.

- Egyetértek. De Richard, el kell játszanotok az Inkvizítor Anya kísérőinek szerepét. Zedd ismeri a protokollt, te viszont nem: - Remélem, hogy nem leszünk ott túl sokáig. Csak mondd el, mit kell tudnom, hogy egy ideig elboldoguljunk.

Kahlan mélyet lélegzett.

- Azt hiszem, hogy a legfontosabb dolog, hogy úgy fess, mint a kíséretem tagja, hogy légy... tiszteletteljes. - Megköszörülte a torkát és elkapta a tekintetét. - Csak tégy úgy, mintha én lennék a legfontosabb ember, akivel valaha is találkoztál, és így is bánj velem, és akkor senki sem fog kérdezősködni. Minden Inkvizítor mást és mást enged meg a kísérőinek, és amíg tiszteletteljes vagy, senki sem fog semmi különöset gondolni arról, ha véletlenül valami nem egészen illőt cselekszel. Még ha... furcsának is találod a viselkedésemet, akkor is csak játszd a szereped. Rendben van?

Richard egy pillanatig nézte a lányt, amint a földet tanulmányozza. Talpra állt.

- Megtisztelsz vele, Inkvizítor Anya - hajolt meg. Zedd megköszörülte a torkát.

- Kicsit mélyebbre, fiam. Nem egy egyszerű Inkvizítorral utazol. Magának az Inkvizítor Anyának vagy a kísérője.

- Rendben - sóhajtott Richard. - Megteszek minden tőlem telhetőt. Most pedig térjünk nyugovóra. Én őrködöm először. - Elindult a fák felé.

- Richard! - kiáltott utána Zedd. Richard megtorpant és visszafordult. - Sokan vannak Középföldön, akik mágikus hatalommal rendelkeznek. Sokféle, veszélyes mágiával. Nem vagyok megmondhatója, miféle talpnyalókkal vette körül magát Miléna királynő. Figyelj oda arra, amit Kahlan és én mondunk neked, és tegyél meg minden tőled telhetőt, hogy ne kerülj senkinek az útjába. Nem tudhatod, kicsodák-micsodák az udvaroncai.

- A lehető légkisebb hűhóval bemenni és kijönni - húzta össze magán a köpenyét Richard.

- Ezt szeretném én is. Ha minden jól alakul, holnap ilyentájt már miénk a szelence, és csak azon kell aggódnunk, hogy találjunk egy lyukat, ahol meghúzhatjuk magunkat a télig.

- Rendben. Jól mondod, fiam. Jó éjszakát.

Richard talált egy mohalepte fatuskót, s szemmel tartotta a tábort és a környező erdőt. Megtapogatta a mohát, hogy száraz-e. Nem akart nedves mohán ücsörögni, hogy aztán átvizesedett nadrágban még jobban fázzon. A moha száraz volt, így megigazította a kardját, leült, és szorosan összehúzta magán a köpenyét. Felhők takarták el a Holdat. Ha nem lett volna a környező erdőt halványan bevilágító tűz, vaksötét lett volna.

Richard csendesen ült és töprengett. Nem tetszett neki az ötlet, hogy Kahlan felölti inkvizítori ruháját, és veszélynek teszi ki magát. Még kevésbé tetszett neki, hogy ez a saját ötlete volt. Azon tűnődött - és aggódott -, hogy mit értett Kahlan azon, hogy „furcsán" viselkedik, és hogy ő csak játssza a szerepét. Azon tűnődött - és ezen még jobban aggódott -, amit Kahlan mondott, hogy tegyen úgy, mintha ő lenne a legfontosabb személyiség, akivel valaha is találkozott. Egyáltalán nem tetszett ez neki. Magában mindig úgy gondolt Kahlanra, mint a barátjára; legkevesebb úgy, mint a barátjára. Nem szeretett Inkvizítor Anyaként gondolni rá. Az inkvizítorok mágiája tette lehetetlenné, hogy többek legyenek, mint barátok.

Félt attól, hogy úgy lássa Kahlant, ahogy mások látják: az Inkvizítor Anyának. Minden, ami arra emlékeztette, hogy kicsoda Kahlan, minden, ami a mágiáját juttatta az eszébe, csak még mélyebben hasított a szívébe.

Egy egészen halk hang volt az, aminek hallatán hirtelen felült.

A szemek őt nézték. Közel voltak, s noha nem látta őket, érezte őket. Tudva, hogy valami a közelben van, és őt nézi, jeges borzongás futott végig a gerincén. Csupasznak érezte magát. Sebezhetőnek.

Szemei elkerekedtek, szíve zakatolt, ahogy egyenesen maga elé nézett, ahol - tudta - az őt figyelő lény lapult. Nyomasztó csend telepedett a környékre, a fülében lüktető véren kívül semmi sem hallatszott. Lélegzetét visszatartva hegyezte a fülét.

Ismét hallatszott a puha neszezés, amit az erdőtalajon lopakodó teremtmény keltett. Feléje tartott. Richard tágra nyílt szeme őrülten meredt a sötétbe, próbálta kivenni a mozgást.

Nem voltak messzebb tíz lépésnél, amikor a lassanként mozgó, mélyen a földre szegezett sárga szemek a látóterébe értek. A szemek pontosan őt nézték. A lény megtorpant. Richard visszafojtotta a lélegzetét.

A lény üvöltve vetette rá magát. Richard talpra ugrott, keze a kardért nyúlt. Mikor a lény a levegőbe szökkent, Richard meglátta, hogy egy farkas. A legnagyobb farkas, amit valaha látott. Rajta volt, mielőtt a keze a markolathoz ért volna. A farkas mellső mancsa egyenesen a mellkasába vágott. A hatalmas lökéstől átbukott a farönkön, amin eddig ült.

Miközben zuhant hátra és a tüdejéből kiszorult a levegő, a háta mögött meglátott még valamit, ami sokkal rémisztőbb volt a farkasnál.

Egy szívkopót.

A hatalmas állkapocs a mellkasa felé kapott, pontosan akkor, amikor a farkas a szívkopóra rontott és a torkának esett.

Richard feje valami keménynek ütődött. Fájdalmas vinnyogást hallott, majd az inakat tépő fogak hangját. Minden elsötétült.

Felnyitotta a szemét. Zedd nézett le rá, és középső ujjait Richard halántékához nyomta. Kahlan egy fáklyát tartott a kezében. Richard szédült, de bizonytalanul felállt, ám Kahlan leültette a rönkre.

- Nem esett bajod? - cirógatta az arcát Kahlan, aggodalmasan ráncolva a homlokát.

- Azt hiszem - nyögte Richard. - A fejem... fáj. - Úgy érezte, mindjárt hányni fog.

Zedd elvette a fáklyát Kahlantól, és a rönk mögé tartotta. A fáklya fénye a feltépett torkú szívkopóra vetült. Zedd Richard kardjára nézett, mely még mindig a hüvelyében pihent.

- Hogy lehet, hogy a kopó nem kapott el?

Richard érezte a tarkójában a fájdalmat, úgy szaggatott, mintha tőröket forgattak volna benne.

- Nem... nem tudom. Minden olyan gyorsan történt. - Majd eszébe jutott, mintha csak álomból ébredt volna. Megint talpra állt. - Egy farkas! Egy farkas követett minket.

Kahlan közelebb lépett, átkarolta a derekát, hogy támogassa.

- Egy farkas? - A furcsa gyanú a hangjában arra késztette Richardot, hogy a lány résnyire szűkülő szemébe nézzen. - Biztos vagy benne?

Richard bólintott.

- Itt ültem, és hirtelen tudtam, hogy engem néz. Közelebb jött, megláttam a sárga szemeit. Azután rám vetette magát. Azt hittem, támad. Ledöntött a lábamról, átestem a rönkön. Nem volt időm, hogy előrántsam a kardot, annyira gyors volt. De nem engem támadott. A mögöttem lévő szívkopóra rontott, engem védett. Nem is láttam a szívkopót, míg hátra nem estem. Biztosan megölte a kopót. A farkas megmentette az életem.

Kahlan kihúzta magát, és öklét a csípőjére szorította.

- Brophy! - kiáltotta a sötétbe. - Brophy! Tudom, hogy ott vagy! Azonnal gyere ide!

A farkas leszegett fejjel és behúzott farokkal ügetett be a fáklyafénybe. Sűrű bundája orra hegyétől a farka végéig szénfekete volt. Vad fekete szemek világlottak elő sötét fejéből. A farkas hasára rogyott, és Kahlan lábához vonszolta magát. Mikor odaért, hátára gördült, és mancsait a levegőbe lökve vinnyogott.

- Brophy! - korholta Kahlan. - Követtél minket?

- Csak hogy védelmezzelek, úrnőm.

Richardnak leesett az álla. Eszébe villant, hogy talán túl keményen verte be a fejét.

- Tud beszélni! Hallottam! Ez a farkas beszél!

Zedd és Kahlan egyszerre néztek fel döbbent arcára.

- Azt hittem, elmondtad neki - pillantott Kahlanra Zedd.

- Azt hiszem, nem jutott eszembe minden, hogy elmondjam neki - pislogott Kahlan. Majd ingerülten fordult Zedd felé. - Nem könnyű felidézni mindent, amit Richard nem tud. Mi egész életünkben ezt éltük. Elfelejted, hogy ő nem.

- Gyerünk! - morogta Zedd. - Menjünk vissza a táborba! Mindannyian.

A varázsló vezette őket, kezében a fáklyával, Kahlan a nyomában, mellette somfordált a farkas, füleit lesunyva, farkát a földön vonszolva.

Amikor letelepedtek a tűzz körül, Richard a farkashoz fordult, aki Kahlan mellett ült hátsó lábain.

- Farkas, azt hiszem...

- Brophy. A nevem Brophy. Richard kissé hátrahőkölt.

- Brophy. Elnézést. A nevem Richard, ez itt pedig Zedd. Brophy, szeretném neked megköszönni, hogy megmentetted az életemet.

- Ne is említsd - morogta a farkas.

- Brophy - szólt Kahlan neheztelő hangon - mit csinálsz itt? A farkas füle lekonyult.

- Veszély leselkedik rád. Csak vigyáztam rád.

- Pedig elengedtelek - korholta Kahlan.

- Te voltál az, az elmúlt éjjel? - kérdezte Richard.

- Igen. Amikor csak tábort vertetek, megtisztítottam a terepet a szívkopóktól. Meg még néhány csúnya dologtól. Az elmúlt éjjel, nem sokkal reggel előtt, az egyikük a táborotok közelébe jött. Elláttam a baját. Ez pedig, ma éjjel rád fente a fogát. Hallotta a szíved dobogását. Tudtam, hogy Kahlan úrnő boldogtalan lenne, ha megenne, így nem hagytam.

Richard nagyot nyelt.

- Köszönöm - mondta erőtlen hangon.

- Richard - kérdezte Zedd állát dörzsölgetve - a kopók alvilági szörnyetegek. Egészen mostanáig nem zaklattak téged. Mi változott?

Richard szinte fuldoklott.

- Hát, Adie adott egy követ Kahlannak, amit magánál tud hordani, és megvédi az alvilág szörnyektől, és így át tudunk jutni a Határon. Nekem is volt egy régi csontom, amit az apám adott nekem, és Adie azt mondta, hogy annak is ugyanilyen hatása van. De egy-két nappal ezelőtt elvesztettem.

Zedd arcát ráncolva töprengett. Richard a farkasra nézett, remélve, hogy témát válthat.

- Hogy lehet, hogy te tudsz beszélni?

Brophy hosszú nyelvével körbenyalta ajkait.

- Ugyanúgy, ahogy te is tudsz beszélni. Mert... Úgy érted, nem tudja ki vagyok? - nézett Kahlanra.

Kahlan csak ráemelte a tekintetét, mire a farkas a földre kushadt, és fejét a mancsaira fektette.

Kahlan a térde köré fonta az ujjait, és összeütögette a két hüvelykujját.

- Richard, emlékszel, amikor azt meséltem neked, hogy néha, amikor meghallgatjuk valakinek a vallomását, az illető ártatlannak bizonyul? És hogy nagyon ritkán, halálraítéltek kérelmezik, hogy vallomást tehessenek nekünk, hogy ártatlanságukat bizonyíthassák? - Richard bólintott. Kahlan a farkas felé intett. - Brophyt egy kisfiú megöléséért ítélték halálra.

- Nem ölök gyerekeket morogta a farkas, és talpra szökkent.

- Szeretnéd te elmesélni a történetet?

- Nem, úrnőm - rogyott vissza a földre a farkas.

- Brophy inkább vállalta, hogy megérintse egy Inkvizítor hatalma, mint hogy gyilkosnak véljék az emberek. Nem is beszélve róla, hogy mi mindent műveltek még azzal a kisfiúval. Egy Inkvizítorért folyamodott. Ilyet nagyon ritkán tesz bárki is - a legtöbben inkább a hóhért választják. Ám Brophy nem hagyta annyiban. Meséltem már, hogy amikor elmegyünk, hogy  meghallgassuk az emberek vallomásait, mindig van velünk egy varázsló is. Nem csak azért, hogy védelmezzen bennünket, van még egy másik oka is: egy olyan esetben, mint ez is, amikor az illetőt alaptalanul vádolják. Ha egyszer megérintettem a hatalmammal, már nem lesz az, aki korábban volt. Így a varázsló átváltoztatja valami mássá. Az átváltozás elvesz egy kicsit a mágiám erejéből, és az illető megint képes lesz törődni magával, hogy új életet kezdjen.

- Ártatlan voltál? És mégis így hagytak téged? Életed végéig? - hitetlenkedett Richard.

- Teljesen ártatlan - erősítette meg Brophy.

- Brophy! - szólt rá Kahlan a hangját felemelve. Richard jól ismerte ezt a hangot.

- Ártatlan a fiú megölésében - roskadt vissza a farkas. Lefelé sütött tekintetét most felemelte, és felpillantott az őt figyelő Kahlanra. - Ezt akartam csak mondani. Ártatlan vagyok a fiú megölésében.

- Mit jelentsen ez? - ráncolta szemöldökét Richard.

- Azt, hogy amikor meghallgattam a vallomását, bevallott más bűnöket is, olyanokat, amikkel nem is vádolták - nézett rá Kahlan. - Tudod, Brophy kétes üzleteket folytatott. A törvényesség határán járt - pillantott le a farkasra.

- Tisztességes üzletember voltam! - tiltakozott a farkas.

- Brophy kereskedő volt - fordult Kahlan Richard felé, de továbbra is Brophyra szegezte a tekintetét.

- Apám is kereskedő volt - válaszolta Richard haragosan.

- Nem tudom, Nyugatföldön milyenek a kereskedők, de Középföldön néhány kereskedő mágikus természetű dolgokkal is kereskedik.

Richardnak eszébe jutott a Megszámlált Árnyékok Könyve.

- És akkor mi van?

- Néhányuk - vonta fel a szemöldökét Kahlan - igencsak élőnek tűnt, nem puszta dolognak.

- Hogyan is tudtam volna megkülönböztetni őket? - szökkent mellső lábaira Brophy. - Nem lehet mindig megállapítani. Néha az ember úgy véli, hogy csak egy egyszerű mágikus tárgyra bukkan, mint amilyen mondjuk egy könyv, amiért szépen fizetnek a gyűjtők. Néha kiderül, hogy a dolog sokkalta több ennél, egy kő, egy szobor, egy varázsbot vagy éppen egy... Honnan tudhatnám, hogy élő lények?

- Nem csak varázskönyvekkel és bűvös szobrokkal kereskedtél, hanem mágikus teremtményekkel is - korholta Kahlan, még mindig rajta tartva a tekintetét. - Ártatlan üzelmei során pedig gyakran támadt nézeteltérése másokkal. Olyan kérdésekkel kapcsolatban, hogy kinek a tulajdonát képezi egy bizonyos dolog. Embernek Brophy ugyanolyan hatalmas volt, mint farkasnak. Néha a termetét használta, hogy meggyőzze az embereket, tegyenek úgy, ahogy ő szeretné. Nem igaz, Brophy?

- Igaz, úrnőm - konyultak le a farkas fülei. - Könnyen haragra gerjedek. Akkora haragra, mint amekkora darab vagyok. De csak akkor tör ki rajtam, ha átvágnak. Sokan azt hiszik, hogy átverhetik a kereskedőket. Nem sokkal tartanak minket többre a tolvajoknál, bíznak benne, hogy nem merünk kiállni az érdekeinkért. Amikor bedühödtem, és így tettem pontot a nézeteltéréseinkre, nyugton maradtak.

- Brophynak olyan híre volt, ami messze meghaladta a valóságot, bár nem lehet azt mondani, hogy semmit sem tett az érdekében - mosolygott a farkasra. Majd Richardra emelte a tekintetét. - Veszélyes vállalkozásokba fogott, amelyek jól is jövedelmeztek. Elég pénzt keresett vele, hogy fedezze a maga kis „hobbijának" a költségeit. Amíg meg nem érintettem, és be nem vallott mindent, szinte senki sem tudott róla.

- Jaj, úrnőm! Muszáj ezt? - tette a mancsait a fejére Brophy.

- Brophynak volt egy gyengéje - mosolyodott el Kahlan. - A gyerekek. Ahogy eladni való árucikkek után kutatva utazgatott, megállt az árvaházaknál, és gondoskodott róla, hogy mindenük meglegyen, és megfelelően el tudják látni a gyerekeket. Lassanként minden aranya különféle árvaházakhoz került, hogy törődjenek a gyerekekkel, és ne éhezzenek. Titoktartásra esketve őket, megcsavargatta az árvaházak vezetőinek karját. Nem akarta, hogy bárki tudjon a dologról. Persze, nem kellett senkit sem bántania olyan nagyon.

Brophy mancsait még mindig a fején tartotta, szemét szorosan összecsukta.

- Úrnőm, kérlek! - vinnyogta. - Hírnevem volt! Kinyitotta a szemét, és mellső lábaira támaszkodva felemelkedett. - Megérdemelt hírnevem! Elég kart és orrot törtem hozzá! Egészen galád dolgokat műveltem!

- Úgy igaz - fordult felé Kahlan szemöldökét felvonva. - Néhányuk miatt nyugodtan börtönbe csukhattak volna. De egyik sem volt olyan súlyos, hogy a fejedet vegyék érte. Tudod, - pillantott Richardra - mivel Brophyt gyakorta látták árvaházak körül, senkit sem lepett meg, amikor egy kisfiú meggyilkolásával vádolták.

- Demmin Nass! Demmin Nass vádolt be - morogta Brophy, s közben ajkai visszahúzódtak, megmutatva hosszú fogait.

- Miért nem álltak melléd az árvaházakban az emberek?

- Demmin Nass - morogta megint Brophy. - Elvágta volna a torkukat.

- Ki ez a Demmin Nass?

Kahlan és a farkas egymásra nézett.

- Emlékszel arra, amikor Darken Rahl eljött a Sáremberekhez, és elragadta magával Siddint? Emlékszel, hogy azt mondta: ajándékba viszi egy barátjának? Hát ez a barátja Demmin Nass. Meglehetősen beteges érdeklődést mutat a kisfiúk iránt - nézett jelentőségteljesen Richardra.

Richard érezte, hogy beléhasít a félelem, és a fájdalom, amit Siddinért meg Savidlinért és Weselanért érzett. Eszébe jutott az ígérete, hogy megpróbálja megmenteni a fiút. Soha sem érezte még ilyen tehetetlennek magát.

- Ha valaha is megtalálom - vicsorogta vadul Brophy - megfizetek neki. Nem méltó a halálra. Először meg kell fizetnie azokért, amiket tett.

- Csak tartsd magad távol tőle - intette Kahlan. - Veszélyes ember. Nem szeretném, ha még több kárt tenne benned, mint amennyit eddig is tett.

A farkas sárga szemei egy pillanatra dühödten villantak Kahlan felé.

- Igen, Úrnőm - lohadt le a láng a szemeiben. Ismét lehenteredett. - Inkább néztem volna szembe a hóhérral magasra emelt fővel, a szellemek tudják, talán meg is érdemeltem, de nem azért, amivel vádoltak. Nem hagyhattam, hogy úgy öljenek meg, hogy azt gondolják, hogy ilyen dolgokat műveltem volna gyerekekkel. Így hát követeltem egy Inkvizítort.

- Nem akartam meghallgatni a vallomását. - Kahlan felemelt egy ágat, és rajzolgatni kezdett vele a porba. - Tudtam, hogy nem folyamodott volna Inkvizítorért, ha ártatlan. Beszéltem a bíróval, azt mondta, hogy a bűncselekményre való tekintettel nem változtathatja meg a büntetést. Vagy halál vagy az Inkvizítor vallatása. Brophy ragaszkodott a vallomástételhez. - Richard látta, ahogy könnyes szemében tükröződik a tűz fénye. - Utána megkérdeztem, hogy ha választhatna, miféle teremtmény szeretne lenni. Azt mondta, farkas. Hogy miért, nem tudom. Azt hiszem, ez illik a természetéhez - húzódott halvány mosolyra az arca.

- Mert a farkasok tiszteletre méltó lények - mosolygott Richard. - Emberek között éltél, nem az erdőben. A farkasok rendkívül összetartó lények, nagyon szoros kötelék fűzi egymáshoz őket. Ádázul védelmezik a kicsinyeiket. Az egész falka harcba száll, hogy oltalmazza őket. És a falka összes tagja törődik a kölykével.

- Hát érted... - suttogta Brophy.

- Tényleg így van, Brophy? - kérdezte Kahlan.

- Igen; Úrnőm. Igazán jó életem van. Most már. - Előre-hátra csapkodott a farkával. - Van egy párom! Micsoda farkas! Isteni szaga van, a csöcseitől végigfut a hátamon a hideg, és neki van a legédesebb kis... na, mindegy. Ő a falkavezér - nézett fel Kahlanra. - Persze velem az oldalán. Nagyon elégedett velem. Azt mondja, hogy én vagyok a legerősebb farkas, akit valaha is látott. Kölykeink is születtek, a múlt tavasszal. Hat. Remek kölykök, már szinte felnőttek. Jó élet ez, kemény, de jó. Köszönöm, Úrnőm, hogy elengedtél.

- Én is örülök, Brophy. De miért vagy itt? Miért nem térsz vissza a családodhoz?

- Nos, ahogy a Rang'Shadán át jövet ereszkedtetek lefelé, elhaladtatok a tanyánk mellett. Megéreztem a jelenlétedet. Rájöttem, hogy tudom követni a szagodat. Képtelem voltam ellenállni a késztetésnek, hogy védjelek téged. Tudtam, hogy veszély fenyeget, és addig nincs nyugtom, míg nem tudom, hogy biztonságban vagy. Vigyáznom kell rád.

- Brophy - tiltakozott Kahlan. - Azért küzdünk, hogy megfékezzük Darken Rahlt.

Túlságosan veszélyes velünk maradnod. Nem akarom, hogy az életedet is elveszítsd. Demmin Nasson keresztül már így is túl sokat áldoztál fel Darken Rahlnak.

- Úrnőm, amikor farkassá változtattak, az átváltozás elvette valamicskét a vágy erejét, azt a vágyat, hogy állandóan a kedvedben járjak. Mégis, még mindig képes lennék meghalni érted. Még mindig rettenetesen nehéz, hogy ne teljesítsem a kívánságaidat. De most kénytelen vagyok ezt tenni. Védelmeznem kell téged, különben soha nem lesz nyugtom. Megparancsolhatod, hogy hagyjalak el, de akkor sem teszem. Árnyékként követlek, míg Darken Rahl már nem fenyeget többé.

- Brophy - szólalt meg Richard. A farkas ráemelte tekintetét. - Én is azt szeretném, ha Kahlannak nem esne bántódása, hogy megtehesse, amit tennie kell, és segítsen megállítani Rahlt. Megtisztelnél, ha velünk tartanál. Már bizonyítottad, hogy milyen értékes vagy számunkra, és hogy milyen igaz szíved van. Ha tudsz nekem segíteni, hogy megvédjük Kahlant, akkor csak ereszd el a füled mellett a szavait, és továbbra is oltalmazd őt.

Brophy felnézett Kahlanra.

- Ő a Kereső - mosolygott rá Kahlan. - Zeddel együtt az életemre esküdtem, hogy védelmezem őt. Ha ez az ő szava, ám legyen.

A farkas meglepetten tátotta el a száját.

- Neked parancsol? Az Inkvizítor Anyának?

- Igen.

A farkas új megvilágításban kezdte szemlélni Richardot.

- Csodák csodája - nyalta meg ajkait. Most jut eszembe, szeretnék köszönetet mondani, a húsért, amit hagytál nekem.

- Miről beszélsz? - kérdezte Kahlan kissé neheztelve.

- Amikor csapdával elejtett egy állatot, mindig hagyott nekem belőle.

- Tényleg? - kérdezte Kahlan.

- Tudtam, hogy ott van valahol - vonta meg vállát Richard. - Bár nem tudtam, hogy micsoda, mégsem gondoltam, hogy ártani akar nekünk. Így hát hagytam neki a vadból, hogy tudja, mi sem akarunk ártani neki. De amikor rám rontottál, biztos voltam benne, hogy tévedtem. Köszönöm, még egyszer - mosolygott a farkasra.

Brophyt, úgy tűnt, kényelmetlenül érintette a hálálkodás, és talpra állt.

- Eleget voltam már itt. Folytatnom kell az erdőben az őrjáratomat. Mindenféle szörnyetegek ólálkodhatnak odakint. Ám ha Brophy végzi a dolgát, nektek felesleges őrködnötök.

Richard egy gallyat dobott a tűzbe, és figyelte, ahogyan a szikrák kavarognak a levegőben.

- Brophy, milyen volt, amikor Kahlan megérintett? Amikor a hatalmát használta rajtad? Mindenki elhallgatott. Richard a farkas sárga szemébe nézett. Brophy feje lassan Kahlan felé fordult.

- Mondd meg neki - suttogta Kahlan megtört hangon.

Brophy lehenteredett, mancsait egymásra helyezte, majd felemelte a fejét. Hosszú ideig hallgatott, majd megszólalt: - Nehéz visszaemlékezni mindenre, ami akkor történt, de megpróbálom a tőlem telhető legjobban elmagyarázni. - kissé oldalra hajtotta a fejét. - Fájdalom. Emlékszem a fájdalomra. Lelkemig ható, minden képzeletet felülmúló fájdalomra. Az első dolog, amire emlékszem a fájdalom után, az a félelem volt. Észveszejtő félelem lett úrrá rajtam, hogy valamiképpen rosszul veszem a levegőt, és azzal is Kahlan Úrnő kedve ellen lennék. Majdnem meghaltam a félelemtől, hogy neheztelni fog rám. És amikor elmondta nekem, hogy mit szeretne tudni, a legcsodálatosabb gyönyörűség öntötte el a lelkemet, amit valaha ismertem. Örültem, mert tudtam, hogy mit tehetek azért, hogy a kedvében járjak. Eszemet vette a boldogság, hogy kért tőlem valamit; hogy valamit tehetek azért, hogy megelégedésére szolgáljak. Erre emlékszem a leginkább, a kétségbeesett, őrült késztetésre, hogy azt tegyem, amit kíván, hogy elégedett legyen velem, hogy örömet okozzak neki. Semmi más nem járt a fejemben, csak az, hogy kedvére tegyek. Leírhatatlan boldogsággal töltött el pusztán az is, hogy ott lehettem mellette. Sírtam a boldogságtól, hogy ott lehettem vele.

Arra kért, mondjam el az igazat, és olyan boldog voltam, mert tudtam, hogy ezt meg tudom tenni. Örömmámorban úsztam, hogy képes vagyok megtenni, amit kért tőlem. Olyan  gyorsan kezdtem beszélni, ahogy csak tudtam, hogy az összes igazságot elmondhassam neki. Meg kellett kérnie, hogy lassabban beszéljek, mert nem értette, amit mondtam. Ha lett volna egy késem, magam ellen fordítom, amiért elégedetlenséget okoztam neki. Azt mondta, semmi gond, és én zokogtam, hogy nem volt elégedetlen velem. Elmondtam neki, mi történt. Miután elmondtam neki, hogy nem én öltem meg a fiút - konyultak le a fülei - emlékszem, hogy a karomra tette a kezét - majd elájultam a gyönyörűségtől - és azt mondta, hogy sajnálja. Én meg félreértettem; és azt hittem, hogy azt sajnálja, hogy nem öltem meg a fiút. Könyörögtem neki, hogy engedjen elmennem, hogy megölhessek neki egy másik fiút. Akkor elmagyarázta - patakzottak a könnyek a farkas szeméből hogy nem úgy értette, hanem úgy, hogy engem sajnált, amiért igazságtalanul vádoltak a gyilkossággal. Emlékszem, ellenállhatatlanul zokogtam, hogy ilyen kedvességet mutatott irántam, hogy sajnált engem és törődött velem. Emlékszem, milyen érzés volt mellette lenni, közel lenni hozzá. Azt hiszem, a végtelen szeretet érzése volt, de a szavak túl sekélyesek ahhoz képest, hogy milyen őrült módon szükségem volt őrá.

Richard dermedten állt. Nem volt képes rávenni magát arra, hogy Kahlanra nézzen, amint zokogva hullanak a könnyei.

- Köszönöm, Brophy. - Egy pillanatra el kellett hallgatnia, hogy biztos legyen benne, nem csuklik el a hangja. - Későre jár. Legjobb lenne, ha aludni térnénk, holnap fontos nap vár ránk. Megyek őrködni. Jó éjszakát!

- Ti csak aludjatok - pattant fel Brophy. - Majd én őrködöm az éjszaka. Richard nagyot nyelt, hogy megszüntesse a szorongató érzést a torkában.

- Méltányolom az ajánlatodat, de én is őrködni fogok. Ha szeretnéd, őrizheted a hátamat. Megfordult, és indulni készült.

- Richard! - kiáltott utána Zedd. Richard megtorpant, de nem fordult hátra. - Miféle kő az, amit apád adott neked?

Richard fejében rémülten száguldoztak a gondolatok. Kérlek, Zedd, mondta magában, ha valaha is elhittél egy hazugságot, ezt az egyet hidd el.

- Biztosan emlékszel rá. Az a kis kerek. Láttad már korábban, emlékszem rá.

- Ó, igen. Azt hiszem tényleg. Jó éjszakát.

Az Első Szabály. Köszönöm, öreg barátom, gondolta magában, hogy megtanítottad, miként vigyázzam Kahlan életét.

Ballagott tovább, bele az éjszakába, feje lüktetett a fájdalomtól, ami nem csak kívülről, de belülről is szaggatta.

Harminckilencedik fejezet

Tamarang városa képtelen volt befogadni az összes embert, aki falai közé kívánkozott. Egyszerűen túl sokan voltak. Menedéket és oltalmat kereső emberek özönlöttek minden égtáj felől, és olyan hatalmas számban érkeztek, hogy a városfalakon kívülre szorultak. Sátrak és viskók nőttek ki a várost övező síkságon, s nyúltak egészen a dombokig. Minden reggel emberek áradata indult el a dombok közül a rögtönzött külső piacra. A más városokból és falvakból érkezett emberek hevenyészett standok mentén sorakoztak fel az összevissza tekergőző utcákon, és árulták, amijük volt. Az utcai árusoknál mindent lehetett kapni, a régi ruháktól az ékszerekig. Más standokon pedig zöldség- és gyümölcshalmok emelkedtek.

Voltak borbélyok, gyógyítók, jövendőmondók, voltak, akiknek papírjuk volt, és az emberek arcát akarták lerajzolni, és voltak, akiknek piócájuk volt, ők az emberek vérét akarták leszívni. Bort és égetett szeszt árultak mindenfelé. Körülményeik ellenére az emberek ünnepi hangulatban voltak. A képzelt oltalom, és a bőséges alkoholellátmány lehet az oka, gyanította Richard. Szabadon terjengtek a történetek a csodálatos Rahl Atyáról. Szónokok álltak kisebb csoportok közepén, elmondták a legújabb híreket, elmesélték a legújabb rémtetteket. A rongyos nép siránkozott és jajgatott a nyugatföldiek gyalázatos tetteinek hallatán. Egyesek bosszúért kiáltottak.

Richard egyetlen nőt sem látott, akinek az álla alá ért volna a haja.

Maga a vár egy magas domb tetején ült, és saját falain kívül a város falai is védték. A  roppant falakon fekete farkasfejes, bíborszín lobogók lengedeztek egymástól egyenletes távolságra. A külső városfalak hatalmas tölgyfa kapui zárva voltak. Úgy tűnt, azért, hogy kívül tartsák a csőcseléket.

Őrjáratozó lovaskatonák rótták az utcákat, mint fényfoltok egy zajos embertömeg tengerében, páncéljuk vakítóan csillogott a déli napfényben. Richard észrevett egy különítményt, ahogy a fejük fölött lobogó farkasfejes, vörös zászlókkal a kezükben keresztülszáguldottak az új utcákon. Néhány ember örömujjongásban tört ki, mások meghajtották magukat, ám mindannyian meghátráltak, ahogy a lovak elhaladtak mellettük. A katonák ügyet sem vetettek rájuk, mintha nem is léteznének. Azokat, akik nem kotródtak el az útból elég gyorsan, egy csizmás láb rúgta fejbe.

Ám egyetlen ember sem húzódott úgy el a katonák útjából, ahogy Kahlan elől tértek ki. Úgy hátráltak az Inkvizítor Anya elől, mint ahogy a kutyafalka menekül egy sündisznó elől.

Kahlan fehér ruhája csak úgy ragyogott a napsütésben. Felemelt fejjel, egyenes tartásban lépdelt, mintha övé lenne az egész város. Tekintetét előre szegezte, senkiről sem vett tudomást. Nem akarta felvenni a köpenyét, mondván, hogy nem lenne megfelelő, és kétséget sem akart hagyni afelől, hogy mindenki tudja, kicsoda. Nem is volt kétség.

Az emberek egymásban botlottak el a nagy igyekezetben, hogy kitérjenek az útjából. Ahogy elhaladt mellettük, a tömegen hullámként futott végig a meghajlás. Fojtott suttogások vitték tovább a tömegben: itt az Inkvizítor Anya! Kahlan ügyet sem vetett a hajlongásra.

Zedd, hátán Kahlan zsákjával, Richard mellett lépdelt, Kahlantól két lépéssel lemaradva. Mindkettejük tekintete a tömeget pásztázta. Amióta csak Zeddet ismerte, Richard még soha nem látta hátizsákot cipelni. Azt mondani, hogy furcsán nézett ki, enyhe kifejezés lett volna. Richard az Igazság Kardja mögé hajtotta köpenyét. Néhány szemöldök felszaladt a látványra, de távolról sem váltott ki olyan hatást, mint az Inkvizítor Anya.

- Mindig ilyen, bárhová is megy? - fordult suttogva Zeddhez.

- Attól tartok, fiam.

Kahlan habozás nélkül átsétált a városkapu masszív kőhídján. A híd közelebbi végén álló őrök hanyatt-homlok hátráltak az útjából. Kahlan ügyet sem vetett rájuk. Richard alaposan szemügyre vett mindent, arra az esetre, ha gyors menekülési útvonalat kellene találnia.

A városkapuban álló kéttucat őrt nyilvánvalóan arra utasították, hogy senkit se eresszenek be. A vigyázzban álló strázsák idegesen nézegettek egymásra: nem várták az Inkvizítor Anya látogatását. Fém csendült fémhez, ahogyan nem tudván, mitévők legyenek, egyesek hátraléptek és beleütköztek azokba, akik a helyükön maradtak. Kahlan megállt. Egyenest a kapura nézett, mintha csak azt várná tőlük, hogy elpárologjanak az útjából. Az előtte álló őrök hátukat a kapunak vetve pillantottak a kapitányukra.

Zedd Kahlan elé perdült, mélyen meghajolt előtte, mintha elnézését kérné, hogy elébe merészelt lépni, majd a kapitányhoz fordult.

- Mi ütött magába, ember? Megvakult talán? Azonnal nyittassa ki a kaput! A kapitány felváltva nézett Kahlanról Zeddre.

- Sajnálom, de senki sem léphet be. A nevét szeretném meg...

Zedd arca pulykavörös lett, Richardnak komoly erőfeszítésébe került, hogy el ne nevesse magát.

- Azt mondja nekem, kapitány - sziszegte a varázsló - hogy azt a parancsot adták magának: „Ha az Inkvizítor Anya erre jár, ne engedjék be?" A kapitány tekintete kevésbe tűnt magabiztosnak.

- Szóval... azt a parancsot kaptam... én nem...

- Azonnal nyissa ki a kaput! - bömbölte Zedd, ökölbe szorított kezét csípőre téve. - És szedjen össze egy megfelelő kíséretet, de azonnal!

A kapitány szinte kiugrott a páncéljából. Parancsokat üvöltött, és az emberei el kezdtek rohanni felé. A kapuk hatalmas lendülettel nyíltak meg befelé. Lovak dübörögtek fel a hátuk mögött, és gyülekeztek a kis társaság körül, majd zászlósaik vezetésével felsorakoztak Kahlan előtt. Még több lovas érkezett. Gyalogosok érkeztek futólépésben, és zárkóztak fel Kahlan mellé, ám vigyáztak, hogy ne kerüljenek hozzá túlságosan közel.

Richard először pillantotta meg Kahlan világát, az Inkvizítor Anya magányosságát. Mibe rántotta bele a szíve? Dermesztő fájdalommal értette meg, hogy mennyire hiányzik  Kahlannak egy barát.

- Ezt nevezi maga megfelelő kíséretnek? - harsogta Zedd. - Mindegy, jobb híján ez is megteszi. - Kahlanhoz fordult, és mélyen meghajolt. - Bocsánatáért esedezem, Inkvizítor Anya, ennek az embernek az arcátlansága miatt, és hogy ilyen ügyetlenül próbált meg kíséretet toborozni.

Kahlan tekintete Zeddre szegeződött, majd aprót biccentett felé.

Richard tudta, hogy nem lenne rá joga, de Kahlan ruhája alatt kirajzolódó alakja láttán izzadni kezdett.

A felsorakozott katonák vigyázva tekintettek Kahlanra, és vártak, majd amikor elindult, ők is tartották vele a lépést. Por emelkedett fel a lovak patái nyomán, ahogy megindultak a kapun keresztül.

Amikor a menet elindult, Zedd Richard mellé zárkózott, majd a kapitány felé hajolt.

- Tekintse áldásnak, hogy az Inkvizítor Anya nem tudja a nevét! - rivallt rá, ahogy elhaladtak mellette.

Richard látta, hogy a kapitány megkönnyebbülten sóhajt fel, amikor távolabb értek tőle. Richard elmosolyodott magában. Szerette volna kicsit megizzasztani őket, de álmában sem gondolta volna, hogy ez ilyen hatásosan sikerül.

Amilyen felfordulás uralkodott a falakon kívül, olyan rend volt a kapukon belül. Az erődből sugárszerűen kiinduló kikövezett utcákon boltok sorakoztak, üvegezett kirakataikban mutogatva az ott kínált portékákat. Az utcákon nyoma sem volt a kinti pornak és szagoknak. Fogadók sorakoztak, melyek sokkal elegánsabbnak tűntek, mint amilyeneket Richard valaha is látott, nemhogy lakott volna bennük. Néhányuk előtt vörös egyenruhás, fehér kesztyűs ajtónállók álltak vigyázzban. Gazdagon cirádázott cégérek függtek kapujuk felett: Ezüstkert Fogadó, Collins Fogadója, A Fehér Paripa és a Hintóház.

Díszes ruhákba öltözött hölgyeket kísérgető, finom, sokszínű öltözéket viselő férfiak igyekeztek dolguk után nyugodt eleganciával. Egyetlen dologban azonban nem különböztek a kinti emberektől: ők is mélyen meghajoltak, amikor meglátták közeledni az Inkvizítor Anyát. Felfigyeltek a kövekhez verődő patkók zajára és a páncélok csendülésére, és amikor meglátták Kahlant, hátrébb húzódtak, és meghajoltak, noha nem olyan sebesen. Nem volt pánikszerű hirtelenség a tiszteletadásukban, nem volt őszinteség a főhajtásokban. Inkább mintha a megvetés fénye villant volna a szemükben. Kahlan ügyet sem vetett rájuk. A falakon belül az emberek a kardra is jobban felfigyelték, mint odakint. Richard látta, ahogy a férfiak szeme végigméri a fegyvert, látta, ahogy a nők arca utálkozva elsápad.

A nők haja még mindig rövid volt, ám alkalmanként a vállukig ért. Tovább nem. Kahlan ebben a tekintetben is kirítt közülük, hosszú haja zuhatagként ömlött alá. Egyetlen nő sem akadt, akinek a haja akárcsak megközelítette volna az övét. Richard boldog volt, hogy nem vágta le, amikor arra kérte.

Az egyik lovas parancsot kapott, és őrült vágtában tört ki a sorból a vár felé, hogy jelentse az Inkvizítor Anya érkezését. Ahogy közeledett, Kahlan azt a nyugodt, semmit sem mutató arckifejezést vette fel, amit Richard már olyan jól ismert. Most már rájött, mi volt az: egy Inkvizítor arca.

Mielőtt elérték volna a várkaput, harsonák hirdették az Inkvizítor Anya érkezését. A falak tetején katonák nyüzsögtek: lándzsások, íjászok, kardforgatók. Mindnyájan felsorakozva álltak, majd egyszerre hajoltak meg, amikor Kahlan a közelükbe ért, és egészen addig meghajolva maradtak, amíg át nem haladt a szélesre tárt, kovácsoltvas kapukon. A kapukon belül feszes vigyázzban sorakozó katonák álltak az út mentén, és egyként hajoltak meg, ahogy Kahlan elhaladt mellettük.

A lombos sétányok mentén kőurnák álltak, néhányukban még mindig zöld növények díszelegtek, vagy virágok, melyeket minden bizonnyal melegházakból hordtak ki nap mint nap. Széles, lapos területeken bonyolult mintában nyírt sövény nőtt, egész labirintusok. A várfalakhoz közelebb a sövény magasabb volt, és úgy volt megnyírva, hogy különböző dolgokat vagy állatokat formázzon. Két oldalt, ameddig csak a szem ellátott, végig a sövény húzódott.

A vár falai magasan a fejük fölé nyúltak. A bonyolult kőművesmunka ámulattal töltötte el Richardot. Soha nem volt még ilyen közel ember alkotta építményhez, ami ilyen hatalmas lett  volna. Shota palotája óriási volt, de nem ilyen monumentális, és soha nem jutott a közelébe. Tornyok és lőrések, falak és rámpák, erkélyek és falmélyedések nyúltak fölöttük magasan az égbe. Elámult azon, amit Kahlan mondott, hogy ez csak egy jelentéktelen királyság, s azon tűnődött, hogy a jelentősebb országokban milyenek lehetnek a paloták.

Az erőd falánál elváltak tőlük a lovasok, és ahogy elnyelte őket a vár, a talpasok, hatan egymás mellett - bár mindkét oldalon még hatnak lett volna hely - bemasíroztak a hatalmas, bronzborítású ajtószárnyakon, és kétoldalt legyező alakban felsorakozva teret engedtek nekik, hogy Kahlan vezetésével belépjenek.

A terem irdatlan méretű volt. Fekete és fehér márványlapok csillogó tengere terült el előttük. Csigavonalban tekergőző, faragásokkal díszített hatalmas, csiszolt kőoszlopok, hogy csak tíz ember érte volna át őket, emelkedtek a terem két oldalán, boltívek hosszú sorát támogatva a bordázott, boltíves mennyezet szélénél. Richard apró hangyának érezte magát.

Az oldalfalakon nagy csaták hősi jeleneteit ábrázoló hatalmas falikárpitok függtek. Richard látott már falikárpitokat, a bátyjának is volt kettő. Nagyon tetszettek neki, és mindig igazán fényűzőeknek tartotta őket. De Michael falikárpitjai csak annyira hasonlítottak ezekhez, mint a porba firkált pálcikarajzok egy művészi olajfestményhez. Richard mindeddig még csak nem is képzelte, hogy ilyen fenséges dolgok léteznek.

Zedd egy kicsit közelebb hajolt hozzá, és odasúgta: - Vigyázz, mert kiesik a szemed, és tátva marad a szád!

Richard bosszankodva becsukta a száját és előrenézett. Zeddhez hajolt és halkan megkérdezte: - Ilyen helyekhez szokott Kahlan?

- Nem. Az Inkvizítor Anya ennél különb helyekhez szokott. Richard megsemmisülten bámult, de aztán kihúzta magát.

Grandiózus lépcsősor tárult elébük. Richard becslése szerint egész háza elfért volna a központi pihenőn, és még hely is maradt volna mellette. A lépcső mindkét oldalán faragott márványkorlát ereszkedett le. A lépcső és Richardék között egy csoport várakozott.

Előttük Miléna királynő állt, egy terebélyes asszony, rikító színű, többrétegű selyemruhában. Ritka pettyesróka-prémmel díszített pelerint viselt. Haja olyan bosszú volt, mint Kahlané. Richard először nem tudta kivenni, hogy mi az, amit a kezében tart, de amikor meghallotta a csaholást, rájött, hogy egy kiskutya.

Ahogy közelebb értek hozzájuk, a királynő kivételével mindenki térdre ereszkedett, és mélyen meghajolt. Amikor megálltak, Richard nyíltan megbámulta Milenát. Még sohasem látott királynőt. Zedd bokán rúgta. Richard fél térdre ereszkedett, és Zedd példáját követve fejet hajtott. Ketten maradtak, akik nem térdeltek le és nem hajoltak meg: Kahlan és a királynő. Mire Richard letérdelt, már mindenki felállt, így ő emelkedett fel utoljára. Úgy vélte, a két nőnek nem kell meghajolnia egymás előtt.

A királynő Kahlanra meredt, aki fejét magasra emelve, rezzenéstelen arccal állt, és még csak pillantásra sem méltatta a királynőt. Senki nem szólt.

Kahlan kicsit megemelte kezét, könnyedén eltartva egy kissé a testétől; karja mozdulatlan maradt. A királynő tekintete elsötétült. Kahlané nem változott. Riehard úgy érezte, a szempillák rezdülését is hallani lehetett volna. A királynő kissé oldalra fordult, és átadta a kiskutyát egy férfinak, aki fényeszöld, hosszú ujjú zekét, fekete harisnyát és piros-sárga csíkos nadrágot viselt. A királynő mögött egy egész sereg hasonlóan öltözött férfi állt. A kutya eszeveszetten morgott, és megharapta a férfi kezét; aki mindent megtett, hogy arca rezzenéstelen maradjon.

A királynő térdre ereszkedett Kahlan előtt.

Egy egyszerű fekete ruhát viselő fiatal férfi egy tálcával a kezében azonnal a királynő mellé lépett. Meghajolt, lehetetlenül alacsonyra hajtva fejét, és a királynőnek nyújtotta a tálcát. A királynő egy kis törülközőt vett el a tálcáról, belemártotta egy vízzel teli ezüsttálba, és megtörölte vele ajkait. Visszatette a törülközőt a tálcára.

A királynő finoman kezébe vette az Inkvizítor Anya kezét, és frissen tisztított ajkaival megcsókolta.

- Hűséget esküszöm az Inkvizítoroknak; koronámra, országomra, életemre! Richard kevés embert hallott ilyen folyékonyan hazudni.

Kahlan tekintete végre megmozdult. Letekintett a királynő lehajtott fejére.

- Felkelhetsz, gyermekem!

Valóban több egy királynőnél, gondolta Richard. Eszébe jutott hogy ő meg arra tanította Kahlant, hogyan kell csapdát állítani, gyökereket kiásni, nyomokat olvasni, és érezte, hogy elpirul.

Miléna királynő nehézkesen felemelkedett. Ajkai mosolyogtak. Tekintete nem.

- Nem számítottunk egy Inkvizítor látogatására.

- Mégis itt vagyok. - Kahlan hangja a vizet is jéggé dermesztette volna.

- Igen... nos... ez ... nagyszerű. Egyszerűen... nagyszerű. A királynő arca felragyogott.

- Díszlakomát fogunk rendezni. Igen, lakomát. Azonnal futárokat küldök szét meghívókkal. Mindenki eljön majd. Bizonyára el lesznek bűvölve, hogy az Inkvizítor Anyával vacsorázhatnak. Ez igazán megtisztelő.

Megfordult és a piros-sárga csíkos nadrágos emberekre mutatott.

- Ők a tanácsadóim.

A férfiak újra földig hajoltak. - Nem emlékszem mindegyikük nevére. Karjával két aranyköpenyes férfi felé intett. - Ez pedig Silas Tannic és Brandin Gadding, a korona legfőbb tanácsadói. - Mindketten fejet hajtottak. - Ó a pénzügyminiszterem, Lord Rondel, ő pedig csillagjósom, Lady Kyley.

Richard nem látott ezüstköpenyes varázslót a királynő kíséretében. A királynő egy hátul álló, rongyos ruhájú férfira mutatott.

- És James, az udvari festőm.

Richard szeme sarkából látta, hogy Zedd megmerevedik. James Kahlanra vetette buja tekintetét, amint kissé meghajolt. Jobb keze csuklóból hiányzott. Behízelgő mosolya arra késztette Richardot, hogy ösztönösen kardjához nyúljon, mielőtt még tudatában lett volna, mit csinál. Anélkül, hogy Richardra nézett volna, Zedd megragadta csuklóját és elhúzta kezét a kardról. Richard körbepillantott, hogy megnézze, észrevette-e valaki. Senki sem törődött vele. Mindannyian az Inkvizítor Anyát figyelték.

Kahlan kettejük felé fordult.

- Zeddicus Zorander, felhőjós, az Inkvizítor Anya bizalmas tanácsadója. Zedd teátrálisan meghajolt.

- És Richard Cypher, a Kereső, az Inkvizítor Anya védelmezője. Richard utánozta Zedd meghajlását: A királynő savanyú képpel ránézett, felvonva szemöldökét.

- Meglehetősen szánalmas védelem egy Inkvizítor Anya számára. Richard arckifejezése nem változott. Kahlan higgadt maradt.

- A kard az, ami vág, a kardforgató lényegtelen. Az esze talán rövid, de a karja erős. Bár kissé gyakran használja a kardot.

A királynő nem úgy festett, mint aki elhiszi szavait. A királyi társaság mögött egy kislány siklott le a lépcsőri. Rózsaszín selyemruhát és drágaköves ékszereket viselt, melyek túl nagyok voltak hozzá. A királynő mellé lépett, hosszú haja lobogott a válla felett. Nem hajolt meg.

- A lányom, Viola hercegnő. Viola, drágám, ez itt az Inkvizítor Anya. Viola hercegnő haragosan nézett Kahlanra.

- Túl hosszú a hajad. Talán le kellene vágnunk.

Richard az elégedettség halvány mosolyát fedezte fel a királynő arcán. Úgy döntött, itt az ideje ráijeszteni.

Az Igazság Kardja kiröppent hüvelyéből, jellegzetes, csengő hangja betöltötte a hatalmas termet, ahogy visszhangozva verődött vissza a kőfalakról. A kard hegye egy arasznyira állt Viola hercegnő orrától. Richard hagyta, hogy átjárja a kard dühe, hogy ettől még drámaibb hatást keltsenek szavai.

- Hajolj meg az Inkvizítor Anya előtt - sziszegte -, vagy meghalsz!

Zedd unottnak tűnt. Kahlan nyugodtan várt. A hercegnő szemei elkerekedve meredtek a kardhegyre. Térdre omlott és meghajtotta fejét. Mikor felállt, Richardra nézett, mintha azt kérdezné, jól csinálta-e.

- Vigyázz, hogyan használod a nyelved! - mosolygott gúnyosan Richard. - Legközelebb elválasztom tőled.

A hercegnő bólintott, és átlépett anyja másik oldalára, hogy minél távolabb legyen a férfitól. Richard visszadugta hüvelyébe a kardot, mélyen meghajolt Kahlan előtt, aki rá sem pillantott, majd visszatért korábbi helyére az Inkvizítor Anya mögé.

A bemutató a kívánt hatást gyakorolta a királynőre, aki éneklő hangon folytatta: - Igen... nos, ahogyan mondtam, nagyszerű, hogy itt vannak. Egyszerűen le vagyunk nyűgözve. Hadd mutassam meg legjobb vendégszobáinkat. Fáradtak lehetnek az utazás után. Talán szeretnének pihenni vacsora előtt, vacsora után pedig tehetnénk egy-szép hosszú...

- Nem azért jöttem, hogy egyek - szakította félbe Kahlan. - Azért jöttem, hogy megvizsgáljam a várbörtönt.

- A várbörtönt? - A királynő arca grimaszra húzódott. - Az egy mocskos hely! Biztos benne, hogy nem akar inkább ...?

- Tudom az utat - indult el Kahlan.

Richard és Zedd követék. Kahlan megállt, és visszafordult a királynőhöz.

- Itt várjon - hangja metsző volt, mint a jég -, amíg végzek!

A királynő beleegyezően bólintott. Kahlan elindult, ruhája suhogott, ahogy sarkon fordult. Ha Richard nem ismerte volna olyan jól Kahlant, halálra rémült volna attól, ami eddig lejátszódott. Bár nem volt teljesen biztos benne, hogy ez nem így történt.

Kahlan lefelé vezette őket a lépcsőkön, mind kevésbé pompázatos termeken át, ahogyan egyre mélyebbre jutottak. Richardot lenyűgözték a palota méretei.

- Azt reméltem, hogy Giller itt lesz - szólalt meg Kahlan. - Akkor nem kellene ezt tennünk.

- Én is ezt reméltem - dünnyögte Zedd. - Csak gyorsan körbenézel, megkérdezed, akar-e valaki vallomást tenni, aztán amikor nemmel válaszolnak, visszamegyünk és megkérdezzük, hol van Giller. - Kahlanra mosolygott. - Eddig nagyon jól csináltad, kedvesem.

Kahlan viszonozta a mosolyt.

- És Richard - figyelmeztette Zedd -, tartsd távol magad attól a festőtől, Jamestől.

- Miért? Rossz portrét fest rólam?

- Hagyd abba a vigyorgást! Azért maradsz tőle távol, mert különben bűbájt von köréd.

- Bűbájt? Miért kell ahhoz festő, hogy bűbájt vonjanak valaki köré?

- Azért, mert Középföldön sok nyelven beszélnek, bár a fő nyelv ugyanaz, mint amit Nyugatföldön is használnak. Ha meg akarnak igézni valakit, annak meg kell azt értenie. Ha nem beszélsz valakinek a nyelvén, nem tudod megigézni. De egy rajzot mindenki megért. James szinte bárkire varázslatot bocsáthat a rajzaival - Kahlanra vagy rám nem - de rád igen. Maradj távol tőle!

Lépteik visszhangoztak, ahogyan gyorsan ereszkedtek le a kőlépcsőkön. A falak, mélyen a föld alatt, áteresztették a nedvességet és helyenként nyálkássá váltak.

Kahlan egy súlyos oldalajtóra mutatott: - Erre!

Richard megrántotta a kör alakú vas fogantyúkat, mire az ajtó csikorogva kitárult. Egy fáklyákkal megvilágított, lefelé ereszkedő keskeny kőfolyosó tárult elébük, olyan alacsony mennyezettel, hogy Richardnak le kellett hajolnia, ha nem akarta beütni a fejét. A nedves földet rothadásszagot árasztó szalma borította. A folyosó vége felé Kahlan lelassított, és egy vasrácsos faajtóhoz ment. Mikor Kahlan megállt, odabentről egy szempár szegeződött rájuk.

Zedd odahajolt: - Az Inkvizítor Anya van itt, a foglyokat akarja látni - morogta. - Nyisd ki az ajtót! Richard hallotta a zárban megforduló kulcs visszhangját. Mocskos egyenruhát viselő zömök férfi nyitotta ki az ajtót. Övén, a kulcsok mellett szekerce függött. Meghajolt Kahlan előtt, de látszott, hogy nincs ínyére a dolog. Szó nélkül átvezette őket a kis termen, ahová az ajtó nyílt, és ahol épp vacsorázott az asztalánál, majd egy másik sötét termen áthaladva egy újabb vasajtóhoz értek. Megdöngette az öklével. Odabent a két őr meglepetten hajolt meg előttük. A három őr fáklyákat vett ki a vastartókból és lefelé vezették őket egy apró termen át, majd egy harmadik vasajtón, ahol mindannyiuknak le kellett hajtani a fejüket, amikor átléptek rajta.

Reszkető fáklyafény világította meg a sötétséget. A folyosót szegélyező vasrácsok mögött emberek húzódtak be a sarokba, eltakarva szemüket a hirtelen világosság elől. Kahlan Zeddet szólította halkan, jelezve, hogy akar valamit. Zedd megértette a kimondatlan kérést, és az egyik őrtől elvette a fáklyáját, majd Kahlan elé emelte, hogy mindenki láthassa a cellákban.

A sötétből meglepett hangok hallatszottak, amikor ráismertek, ki áll előttük. Kahlan megszólította az egyik őrt: - Hányat ítéltek közülük halálra?

Az őr megsimogatta kerek, borotválatlan állát.

- Hát, mindet.

- Mindet? - ismételté Kahlan.

- A korona ellen elkövetett bűnökért - bólintott a férfi. Kahlan egy pillanatig rámeredt, majd a rabokhoz fordult: - Mindannyian főbenjáró bűni követtek el?

Egy pillanatnyi csend után egy beesett arcú férfi előrejött, és megragadta a rácsot. Kahlan felé köpött. Kahlan feltartotta a kezét, hogy megállítsa Richardot, még mielőtt megmozdulhatott volna.

- Azért jöttél, hogy elvégezd a királynő piszkos munkáját, Inkvizítor? Köpök rád, meg a mocskos királynődre.

- Nem a királynő nevében jöttem. Az igazság nevében jöttem.

- Az igazság? Az igazság az, hogy egyikünk sem követett el semmit. Kivéve talán azt, hogy szót emeltünk az új törvények ellen. Mióta számít főbenjáró bűnnek, ha valaki szót emel az ellen, hogy a családja éhezik vagy halálra fagy? Jöttek a király adószedői, és elvitték a termés nagy részét, alig hagytak eleget ahhoz, hogy etessem a családomat. Amikor azt a keveset eladtam, amit félre tudtam tenni, azt mondták, hogy túl magas árat számítok fel érte. Mindennek egekig szökik az ára. Semmi mást nem teszek, csak megpróbálok élni. Mégis le fognak fejezni árfelverésért. Ezek az emberek mellettem mind ártatlan parasztok, árusok vagy kereskedők. Mindannyian meg fogunk halni, mert megpróbáltunk megélni a munkánkból.

Kahlan a sarokban álló férfiakra nézett.

- Kíván bárki vallomást tenni, hogy bizonyítsa ártatlanságát?

Halk suttogás hallatszott. Egy sovány férfi felállt a sötétben, és előrejött. Rémült tekintete rájuk szegeződött a homályból.

- Én igen. Nem tettem semmit, mégis le fognak fejezni. A feleségem és a gyerekeim magukra maradnak. Én vallomást teszek!

Kezét a rácsokon át Kahlan felé nyújtotta.

- Kérlek, Inkvizítor Anya, fogadd el a vallomásom!

Többen felálltak és előrejöttek, mind azt kérve, hogy vallomást tehessenek. Hamarosan mind a rácsoknál álltak. Kahlan és Zedd komoran nézett egymásra.

- Egész életemben csak három emberrel találkoztam, akik kérték tőlem, hogy vallomást tehessenek - suttogta Kahlan a varázslónak.

- Kahlan? - az ismerős hang a másik oldalon álló cella sötétjéből jött. Kahlan kinyújtott ujjakkal megragadta a rácsokat.

- Siddin? Siddin!

Kahlan az őrökhöz fordult: - Ezek az emberek mind vallomást tettek az Inkvizítor Anyának. Mindannyiukat ártatlannak találtam. Nyisd ki a rácsokat!

- Várjunk csak egy kicsit! Nem engedhetek ki mindenkit.

Richard megperdült, kivonta a kardját. A fegyver széles körívben sújtott le, és elmetszette a vasrudakat. Izzó fémdarabok, szikrák töltötték meg a levegőt. Richard hátrafordult és berúgta a vasajtót a meglepett őrök mögött. Torkuk elé szegezte a kardot, mielőtt bármelyikük előhúzhatta volna szekercéjét az övéből.

- Nyisd ki vagy félbe váglak, és úgy veszem le az övedről a kulcsokat!

A remegő őr a kulcsokkal azonnal ugrott, hogy tegye, amit mondtak neki. Az ajtó kinyílt, és Kahlan berohant a sötétbe. Amikor kijött, a rémült Siddint tartotta karjaiban, vállához szorítva a fiú fejét. A fülébe suttogott, hogy megnyugtassa. Siddin a Sáremberek nyelvén válaszolt. Kahlan mosolygott, és mondott neki valamit, aminek hatására a fiú is  visszamosolygott rá. Amikor kijöttek, az őr kinyitotta a másik cellaajtót. Kahlan egyik kezében Siddint tartotta, szabad kezével pedig megragadta az őr gallérját.

- Az Inkvizítor Anya mindenkit ártatlannak talál. - Hangja kemény volt, mint a vasrácsok körülötte. - Elrendelem, hogy engedjék őket szabadon! Ti, hárman a városfalon kívülre kíséritek őket, ahol már biztonságban vannak! - Az őr egy fejjel alacsonyabb volt nála. Kahlan magához rántotta. - Ha bármit másképp tesztek, nekem feleltek!

Az őr hevesen bólogatott.

- Igenis, Inkvizítor Anya. Megértettem. Úgy lesz, ahogy kívánja. Szavamra.

- Az életedre - helyesbített Kahlan.

Kahlan elengedte. A foglyok kiözönlöttek a cellákból, sírva térdre rogytak Kahlan körül, kezükbe vették ruhája szegélyét és megcsókolták azt. Kahlan félretolta őket.

- Elég ebből! Menjetek utatokra, mindannyian! Emlékezzetek, az Inkvizítorok nem szolgái senkinek. Ők csak az igazságot szolgálják!

Mindannyian megesküdtek, hogy emlékezni fognak erre, és elindultak kifelé az őrök mögött. Richard látta sokuk foszlányokra szakadt, vércsíkos ingét, az ütések nyomát a hátukon.

Mielőtt beléptek volna abba a terembe, ahol a királynő várt rájuk, Kahlan megállt és Siddint Zedd karjába tette. Kahlan megsimogatta Siddin fejét, aztán kisimította a saját ruháját és egy mély lélegzetvétellel az arcát is.

- Csak tartsd eszedben, hogy miért vagyunk itt, Inkvizítor Anya! - intette a varázsló. Kahlan bólintott, felvetette fejét, és belépett a terembe. Miléna királynő ugyanott várt, ahol elváltak egymástól. Kísérete még mindig körülvette. A királynő tekintete megakadt Siddinen.

- Remélem mindent rendben talált, Inkvizítor Anya.

Kahlan arca rezzenéstelen maradt, de hangja metsző éllel szólt.

- Miért van ez a gyermek a börtönödben? A királynő széttárta karját.

- Hát, nem is tudom. Úgy emlékszem, lopáson kapták és bezárták, amíg meg nem találják a szüleit, ennyi az egész. Biztosíthatlak, másról nem volt szó.

Kahlan hűvösen nézett rá: - Minden foglyot ártatlannak találtam, és elrendeltem, hogy engedjék el őket. Remélem, örömmel tölti el, hogy megmentettem attól, hogy ártatlanokat végezzen ki, és gondoskodik róla, hogy az elítéltek családjait kárpótolják mindazért, amibe ez a „tévedés" került nekik. Ha még egyszer ilyen „tévedés" történik, amikor legközelebb visszatérek, nem csak a börtönt üríttetem ki, hanem a trónt is!

Richard tudta, nem a szelence megszerzéséért rendezett színjátékot lát. Azt látta, ahogyan Kahlan a munkáját végzi. Ezért hozták létre a varázslók az Inkvizítorokat. Ez volt Kahlan: az Inkvizítor Anya.

A királynő szeme tágra nyílt.

- Nos... igen. Természetesen. Van néhány túlbuzgó parancsnokom, minden bizonnyal az ő művük ez. Nem volt tudomásom róla. Köszönöm,... hogy megmentett bennünket egy... hiba elkövetésétől. Személyesen fogom ellenőrizni az ügy elrendezését, pontosan a kívánsága szerint. Ahogyan természetesen én is tettem volna, ha...

- Most megyünk - szakította félbe Kahlan.

A királynő arca felragyogott: - Mennek? Oh, milyen kár! Mindannyian nagyon szerettük volna, ha megtiszteli jelenlétével vacsoránkat. Sajnálom, hogy mennie kell.

- Vannak más halaszthatatlan teendőim. Mielőtt elmegyek, beszélni kívánok a varázslómmal.

A varázslójával?

- Gillerrel - sziszegte Kahlan.

A királynő egy pillanat tört részéig a mennyezetre pillantott.

- Nos ... ez ... nem lehetséges.

Kahlan a királynőhöz hajolt: - Akkor tegye lehetővé! Azonnal! A királynő arca holtsápadtra vált.

- Kérem, higgye el nekem, Inkvizítor Anya, hogy aligha szeretné látni Gillert jelenlegi  állapotában.

- Azonnal! - ismételte Kahlan.

Richard meglazította kardját hüvelyében, épp annyira, hogy a királynő észrevegye a mozdulatot.

- Rendben. Giller ... odafent van.

- Itt várjon, amíg végzek vele! A királynő lesütötte tekintetét.

- Természetesen, Inkvizítor Anya. - Egyik csíkos nadrágos kísérőjéhez fordult. - Mutasd nekik az utat!

A férfi felvezette őket a hatalmas lépcsőn a legfelső emeletig, majd lefelé számtalan termen át, azután ismét felfelé a kő csigalépcsőn egy torony legfelső szobájához, végül erőtlen arckifejezéssel megállt egy nehéz faajtó előtt. Kahlan egy intéssel elbocsátotta. A férfi meghajolt, boldogan, hogy távozhat. Richard kinyitotta az ajtót, majd becsukta maguk mögött, amikor mindhárman bent voltak.

Kahlan lélegzete elakadt, Richard vállába fúrta a fejét. Zedd a köpenyével takarta el Siddin arcát.

A szoba teljesen romokban hevert, A tető hiányzott, mintha robbanás szele repítette volna le. Besütött a nap és látszott az ég. Csak néhány csupasz gerenda maradt a helyén. Az egyikről egy kötél lógott.

Giller ruhátlan teste lágyan himbálózott, ahogyan fejjel lefelé csüngött a végéről. A bokájába szúrt húskampó tartotta. Ha nem hiányzott volna a tető, a bűztől nem tudtak volna a szobában maradni.

Zedd átadta Siddint Kahlannak, és ügyet sem vetve Giller testére, elgondolkodó arckifejezéssel lassan körbejárt a kör alakú szobában. Megállt, megtapogatta a bútorszilánkokat, melyek úgy fúródtak bele a falba, mintha vajból lett volna.

Richard kővé dermedve meredt Giller testére.

- Richard, gyere és nézd meg ezt! - szólt neki Zedd.

A varázsló kinyújtotta az ujját és végigfuttatta az idegen anyagtól feketéllő falfelületen. Tulajdonképpen két fekete terület volt egymás mellett. Két megfeketedett folt: alakjuk, mint a vigyázzban álló embereké. Mintha a két ember odébbállt volna, és maga mögött hagyta volna az árnyékát. Mindkettőnek pontosan a könyöke felett, egy kőbe olvadt, aranyszínű fémcsík húzódott a feketeség helyett.

- Mágustűz - fordult Richárd felé a varázsló.

- Úgy érted, hogy ezek itt emberek voltak? - kérdezte hitetlenkedve Richard.

- Egyenesen beleégette őket a falba. - bólintott Zedd. Megízlelte a fekete foltot az ujja hegyén. Elmosolyodott.

- De ez több volt, mint mágustűz!

Richard kérdőn nézett rá. Zedd rámutatott a feketeségre a falon.

- Kóstold meg!

- Miért?

- Hogy tanulj valamit! - fricskázta meg a fejét Zedd.

Richard fintorogva végigfuttatta ujját a fekete anyagon, ahogyan Zedd is tette.

- Ez édes!

Zedd elégedetten mosolygott.

- Több volt ez egyszerű mágustűznél. Giller az életenergiáját adta bele. Az életét adta a tűznek. Ez egy mágus Élettüze volt.

- Meghalt, miközben mágustüzet hozott létre?

- Igen. És ez itt édes. Ez azt jelenti, hogy azért adta életét, hogy megmentse vele egy másikét. Ha csak magáért tette volna, mondjuk azért, hogy elkerülje a kínzást, keserű lenne. Giller valaki másért tette ezt.

Zedd odament Giller testéhez, megállt előtte, elhessegette a legyeket, és nyakát kitekerve próbált megnézni valamit. Ujjával arrébbtolt néhány tekergőző belet, hogy láthassa Giller arcát. Felegyenesedett.

- Üzenetet hagyott nekünk.

- Üzenetet? - kérdezte Kahlan. - Milyen üzenetet?

- Mosoly van az arcán. Mosoly, amit megmerevített a halál, és ami azt üzeni mindenkinek, aki ismeri az efféle dolgokat, hogy Giller nem adta fel, amit akart.

Richard közelebb lépett, mikor Zedd a Giller hasán ejtett vágás kezdetére mutatott.

- Látod itt, ahogyan ez a vágás húzódik? Ezt egy olyan valaki ejtette, aki az antropomanciának nevezett mágiát gyakorolja, amelyben élő belekből olvasnak ki jóslatokat. Darken Rahl szinte ugyanúgy ejti ezt a vágást, mint az apja.

Richardnak eszébe jutott az apja. És hogy Darken Rahl ugyanezt művelte vele.

- Biztos vagy benne, hogy Darken Rahl volt? - kérdezte Kahlan. Zedd megrántotta a vállát.

- Ki más? Darken Rahl az egyetlen, aki túlélheti a Mágusok Élettüzét. Ráadásul ez a vágás az ő kézjegye. Nézz ide! Látod a vágás végét? Látod, ahogy kanyarodni kezd?

Kahlan elfordította a fejét.

- Mi van vele?

- Ez a horog. Legalábbis annak kell lennie. A vágásnak vissza kellene fordulnia egy horogba. A varázsigék kántálása közben egy horgos vágást ejtenek, így kötik össze a kérdezettet a kérdezővel. A horog kényszeríti őket, hogy válaszoljanak a feltett kérdésre. De látod ezt itt? A horog elkezdődik, de nincs vége. - Zedd szomorú grimaszt vágott. - Ekkor adta Giller életét a tűznek. Megvárta, amíg Rahl majdnem kész, aztán az utolsó pillanatban megtagadta tőle, amire kíváncsi volt. Talán annak a nevét, akinél a szelence van. Belső szervei így, élettelenül, semmit sem mondtak Rahlnak.

- Soha sem gondoltam volna, hogy Giller képes ilyen önzetlen tettre - suttogta Kahlan.

- Zedd - kérdezte remegve Richard - hogyan volt képes erre Giller? Hogyan volt képes elviselni a fájdalmat, és mosollyal az arcán meghalni?

Zedd olyan zordan nézett rá, hogy Richard gerincén végigfutott a hideg.

- A varázslóknak ismerniük kell a fájdalmat. Nagyon jól kell ismerniük. Hogy megkíméljelek ettől a leckétől, boldogan elfogadnám, ha mégis úgy döntenél, hogy nem leszel varázsló. Ez olyan lecke, amelyet kevesen élnek túl.

Richard eltűnődött, hogy miféle rejtélyes és titokzatos dolgokat tudhat Zedd, amiket soha nem osztott meg vele.

Zedd gyengéden kezébe vette Giller arcát.

- Jó munkát végeztél, kedves tanítványom. Tiéd a végső tiszteletem.

- Fogadni mernék, hogy Darken Rahl elkékült a dühtől - jegyezte meg Richard. - Zedd, azt hiszem, jobb lenne elmennünk innen. Nagyon úgy tűnik nekem, hogy ez csapda.

Zedd bólintott.

- Bárhol is legyen a szelence, nem itt van. De legalább nincs Rahlnál. Egyelőre. Zedd kinyújtotta kezét.

- Add ide a fiút! Úgy kell elmennünk, ahogy megérkeztünk. Nem akarjuk a tudtukra adni, hogy igazából miért vagyunk itt.

Zedd Siddin fülébe suttogott valamit, amin a fiú kuncogott, és átölelte a varázsló nyakát. Miléna királynő még mindig holtsápadtan állt és köpenye sarkával matatott, mikor Kahlan határozottan, de nyugodtan odament hozzá.

- Köszönjük vendégszeretetét - mondta Kahlan. - Most megyünk. A királynő meghajtotta fejét.

- Mindig nagy öröm számunkra az Inkvizítor Anya látogatása. - Kíváncsisága legyőzte félelmét. - Mi van... Gillerrel?

Kahlan hűvösen nézett rá.

- Sajnálom, hogy megelőzött. Bárcsak részem lett volna abban az élvezetben, hogy én teszem ezt, vagy legalább a tanúja lettem volna. De a végeredmény számit. Egy kis nézeteltérés volt, nem igaz?

A királynő arcába visszatért a szín.

- Ellopott valamit, ami az enyém.

- Értem. Remélem, visszakapja. További kellemes estét. - Kahlan elindult, majd megállt. - És Miléna királynő, vissza fogok térni, hogy ellenőrizzem a parancsom végrehajtását, úgyhogy fogja vissza túlbuzgó kapitányait, és bizonyosodjon meg róla, hogy tévedésből nem végeznek ki ártatlanokat.

Ahogy Kahlan sarkon fordult, és elhagyta a termet, Richard és a Siddint vivő Zedd felzárkózott mögé.

Richard gondolatai kétségbeesetten kavarogtak, ahogy bénultan haladt Zedd mellett, követve Kahlant a hajlongó emberek tömegén keresztül, ki a városból. Mit tegyenek most? Shota figyelmeztette, hogy a szelence nem lesz sokáig a királynőnél. Igaza volt. Hol lehet most? Az biztos, hogy nem mehet vissza megkérdezni Shotát, hogy merre van. Kinek adhatta Giller? Hogyan fogják megtalálni? Teljesen reménytelennek találta a helyzetet. Úgy érezte, feladja. Kahlan tartásán látta, hogy ő is így érez. Mindannyian hallgattak. Csak Siddin beszélt, Richard viszont nem értette őt.

- Mit mond? - kérdezte Zeddtől.

- Azt, hogy bátran viselkedett, ahogy Kahlan meghagyta neki, de örül, amiért Indulatos Richard eljött érte, hogy hazavigye.

- Azt hiszem, tudom, mit érez. Zedd, mihez kezdünk most? Zedd zavartan nézett rá.

- Honnan tudjam? Te vagy a Kereső.

Remek. Épp most tett meg minden tőle telhetőt, és még mindig nem szerezték meg a szelencét, mégis azt várják tőle, hogy találja meg. Richard úgy érezte magát, mintha egyenesen egy falnak rohanna, amiről nem is tudta, hogy ott van. Mentek tovább, ki a városból, de fogalma sem volt, hová mennek ezután.

A lemenő nap aranylóan ragyogott az aranyszínre festett felhők között. Richard úgy vélte, lát valamit a távolban. Megszaporázta lépteit, és felzárkózott Kahlan mellé. A lány is a messzeséget kémlelte. Az úton ilyen késő délután már senki sem járt.

Nem tartott sokáig, hogy rájöjjön, mit lát. Négy ló ügetett feléjük. Csak egyiküknek volt lovasa.

Negyvenedik Fejezet

Richard megérintette kardjának markolatát, hogy bátorságot merítsen belőle, miközben a lemenő nap fényében aranyló porfelhőt felverő négy lovat figyelte. Hamarosan elért hozzá a dübörgő paták hangja. A magányos lovas előredőlt nyergében, hogy siettesse lovát. Richard kissé kihúzta a kardot hüvelyéből, hogy megnézze, tiszta-e, aztán visszaengedte. Ahogyan a sötét ruhába öltözött lovas közelebb ért hozzá, Richard rádöbbent, hogy ismerősnek tűnik.

- Chase!

A határjáró olyan hirtelen állította meg előttük a lovakat, hogy azok megcsúsztak.

- Úgy, látom, mindenki jól van - nézett le a nyeregből, amint elszállt a por.

- Chase, mindig öröm látni téged! - mosolygott Richard. - Hogy találtál meg bennünket? Chase sértődöttnek tűnt.

- Határjáró vagyok. - Úgy gondolta, ez elegendő magyarázat. Megtaláltátok, amit kerestetek?

- Nem - vallotta be Kahlan sóhajtva.

Richard látta, hogy kis kezek kapaszkodnak Chase oldalába. Egy gyerekarc kandikált ki fekete köpenyéből.

- Rachel, te vagy az?

Rachel arca előbukkant, mosoly terült szét rajta.

- Richard! Úgy örülök, hogy újra látlak! Hát nem csodálatos ember ez a Chase? Megküzdött egy gárral, és nem hagyta, hogy megegyen.

- Nem küzdöttem meg vele - morogta Chase, - csak keresztüllőttem egy nyílvesszőt a fején, ez minden.

- De megtetted volna. Te vagy a legbátrabb ember, akit valaha is ismertem! Chase fájdalmas tekintettel forgatta szemeit.

- Hát nem ő a legrandább gyerek, akit valaha láttál? - Előrehajolt és Rachelre nézett. - El sem hiszem, hogy akár egy gár kiszemelné vacsorának.

Rachel nevetett, és átölelte a férfit.

- Nézd, Richard - nyújtotta ki egyik lábát Richard felé, egy cipőt mutatva neki. - Chase  elejtett egy szarvast. Azt mondta, hiba volt, mert túl nagy, ezért eladta egy embernek, de az csak ezt a cipőt meg ezt a köpenyt tudta adni értük. Hát nem csodálatos? És Chase azt mondja, megtarthatom őket.

- Ez valóban csodás - mosolygott Richard.

A férfi észrevette Rachel babáját, és a közte meg Chase között lapuló batyut, benne a cipóval. Azt is észrevette, hogy Rachel tekintete Siddinre vándorol, mintha már látta volna őt.

Kahlan egyik kezét Rachel lábára tette.

- Miért futottál el? Megijesztettél bennünket. Aggódtunk érted.

Rachel összerándult Kahlan érintésére. Egyik karjával Chase-be kapaszkodott, másik kezét a zsebébe süllyesztette. Nem válaszolt Kahlan kérdésére, ehelyett Siddinre nézett.

- Ő miért van veletek?

- Kahlan megmentette - mondta Richard - A királynő bezáratta a várbörtönbe. Mivel az nem gyereknek való hely, Kahlan kihozta onnan.

- Nem dühöngött a királynő? - nézett le Kahlanra.

- Nem engedem, hogy bárki is gyerekeket bántson - jelentette ki Kahlan. - Még egy királynő sem.

- Ne álldogáljatok már itt a szátokat tátva! Mindannyiótoknak hoztam egy lovat. Szálljatok fel! Úgy gondoltam, ma utolérlek benneteket. A Kalliszirdin túloldalán, ott, ahol tegnap éjjel táboroztatok, egy nyárson piruló vaddisznó vár benneteket.

Egyik kezét a nyeregre téve, a másikban Siddint tartva, Zedd felugrott a lóra.

- Egy vaddisznó! Megbolondultál? Őrizetlenül hagyni egy nyárson sülő vaddisznót! Bárki arra járhat és elviheti!

- Mit gondolsz, miért siettetlek benneteket? A hely tele van farkasnyomokkal, bár kétlem, hogy a tűz közelébe merészkednének.

- Ne merj hozzányúlni ahhoz a farkashoz! - figyelmeztette Zedd. - Az Inkvizítor Anya barátja.

Chase Kahlanra nézett, aztán Richardra, majd megfordította lovát és a lenyugvó Nap irányába vezette őket. Richardnak új erőt adott Chase visszatérése. Megint úgy érezte, bármi lehetséges. Kahlan, miután felszállt, magához vette Siddint, majd beszélgetve és nevetve lovagoltak el.

A táborban Zedd egy pillanatot sem vesztegetve megnézte a nyárson sülő disznót, és kijelentette, hogy már jó. Köntösét felemelve leült, ráncos arcán mosollyal várta, hogy valaki, akinél van kés, felszelje a vacsorát. Richard és Chase elkezdték feldarabolni a vaddisznót. Rachel szorosan Chase mellé húzódott, és egyik szemét Kahlanon tartva figyelte, mit csinál. Bábája az ölében feküdt, a vászonba csomagolt cipó pedig a derekánál.

Richard leszelt egy nagy darab húst, és Zeddnek nyújtotta.

- Hogy alakultak otthon a dolgok? Úgy értem, a bátyámmal. Chase elmosolyodott.

- Mikor elmondtam neki mindazt, amit üzentél, azt felelte, ha bajban vagy, segíteni fog. Összehívta a hadsereget, melynek nagy részét a határjárók vezetése alatt védelmi állásba küldtük a Határ mellé. Miután a Határ összeomlott, vonakodott a hátországban várakozni. Legjobb emberei közül ezret Középföldre küldött. Jelenleg a Rang'Shada hegyei között táboroznak, várva, hogy a segítségedre lehessenek.

Richard abbahagyta a hús darabolását, kővé meredve a meglepetéstől.

- Igazán? Ezt mondta a bátyám? A segítségemre siet? A hadsereggel? Chase bólintott.

- Azt mondta, ha te benne vagy ebben, akkor ő is.

Richard hirtelen megbánta, hogy kételkedett Michaelben, és túláradó örömmel töltötte el, hogy a bátyja mindent félretéve a segítségére sietett.

- Nem volt dühös?

- Biztos voltam benne, hogy az lesz, és nem fog ráállni, de csak felőled akart hallani: hogy milyen veszélyben vagy és hogy merre jársz. Azt mondta, ismer téged, és ha ez az ügy szerinted fontos, akkor szerinte is az. Felajánlotta, hogy velem tart, de nem engedtem. Az embereivel van, most valószínűleg a sátrában vár fel-alá járkálva. Meg kell mondanom, még engem is meglepett.

Richard tekintete tágra nyílt a csodálkozástól.

- A bátyám ezer emberével Középföldre jött, segíteni nekem! Hát nem csodálatos? - nézett Kahlanra.

Kahlan csak mosolygott.

Chase szigorúan nézett rá, míg vacsoráját szelte.

- Egy ideig azt hittem, végetek van, mikor láttam, hogy nyomaitok az Agaden-völgybe vezetnek.

- Elmentél a völgybe? - nézett fel Richard - Bolondnak nézel? Nem az őrültség teszi az embert a határjárók vezetőjévé. Már azon kezdtem gondolkodni, hogyan közöljem Michaellel a halálhíredet. Aztán megtaláltam a nyomaitokat a völgyből kifelé. - Összeráncolta a szemöldökét. - Hogyan kerültetek ki élve a völgyből?

Richard rámosolygott.

- Úgy vélem, a jó szellemek... Rachel felsikoltott.

Richard és Chase késsel a kezükben perdültek hátra. Mielőtt Chase támadásba lendült volna, Richard megállította.

Brophy volt az.

- Rachel? Te vagy az, Rachel?

Rachel kivette babája lábát a szájából. Szemei tágra nyíltak.

- Úgy beszélsz, mintha te lennél az, Brophy. A farkas a farkát csóválta.

- Azért, mert én vagyok Brophy! - ügetett oda Rachelhez.

- Brophy, hogy lett belőled farkas? Brophy hátsó lábaira ült a kislány előtt.

- Úgy, hogy egy kedves varázsló átváltoztatott. Farkas akartam lenni, és ő azzá változtatott.

- Giller farkassá változtatott? Richardnak a lélegzete is elakadt.

- Igen így volt. Csodálatos új életem van.

Rachel átölelte Brophy nyakát. A farkas megnyalta Rachel arcát. A kislány kacagott.

- Rachel - kérdezte Richard - te ismered Gillert? A lány egyik karjával átkarolta Brophy nyakát.

- Giller nagyon kedves. Ó adta nekem Sárát. Félve nézett Kahlanra.

- Te pedig bántani akarod őt! A királynő barátja vagy! Gonosz vagy! - Brophyhoz bújt, hogy védelmet találjon.

A farkas megnyalta Rachel arcát.

- Tévedsz, Rachel. Kahlan a barátom. Ő az egyik legkedvesebb ember a világon. Kahlan rámosolygott Rachelre, és felé nyújtotta a kezét.

- Gyere ide!

A kislány Brophyra nézett, aki bólintott, hogy rendben van. Duzzogva ment oda Kahlanhoz.

Kahlan kezébe fogta Rachel kezét.

- Hallottad, amint valami rosszat mondtam Gillerről, igaz? Rachel bólintott.

- Rachel, a királynő rossz ember. Egészen mostanáig nem tudtam, hogy milyen rossz. Giller a barátom volt. Mikor csatlakozott a királynőhöz, azt gondoltam, azért teszi, mert ő is gonosz és a királynő oldalán áll: Tévedtem. Most, hogy tudom, hogy még mindig a barátom, soha nem bántanám Gillert.

A kislány Richardra nézett.

- Igazat mond neked. Ugyanazon az oldalon állunk, mint Giller.

Rachel Brophyhoz fordult. Brophy szintén bólintott, hogy ez az igazság.

- Te és Richard nem vagytok a királynő barátai? Kahlan felkacagott.

- Nem. Ha rajtam múlna, nem sokáig lenne királynő. Ami pedig Richardot illeti, nos, kardot emelt a hercegnőre és halállal fenyegette. Nem hiszem, hogy ez a királynő barátjává teszi.

Rachel szemei elkerekedtek.

- Viola hercegnőt? Megfenyegetted Viola hercegnőt? Richard bólintott.

- Illetlen dolgokat mondott Kahlannak, én meg közöltem vele, hogy ha még egyszer ilyet tesz, kivágom a nyelvét.

A kislány szája tátva maradt.

- És nem mondta, hogy a fejedet veteti?

- Nem engedjük, hogy ezután bárkinek is a fejét vegyék - jelentette ki Kahlan. Rachel szeme könnyben úszott, ahogyan Kahlanra nézett.

- Azt gondoltam, hogy gonosz vagy, és hogy bántani akarod Gillert. Úgy örülök, hogy nem vagy rossz ember!

Átkarolta Kahlan nyakát és szorosan átölelte. Kahlan ugyanolyan szorosan ölelte magához Rachelt.

Chase Richardhoz hajolt.

- Kardot emeltél a hercegnőre? Tudod, hogy ez főbenjáró bűn? Richard hidegen nézett rá.

- Ha lett volna rá időm, a térdemre fektetem és elfenekelem. Rachel jót kacagott ezen. Richard rámosolygott.

- Ismered a hercegnőt, igaz?

A kislány abbahagyta a nevetést.

- A játszótársa vagyok. Egy nagyon szép helyen éltem más gyerekekkel, de miután a bátyám meghalt, jött a királynő és kiválasztott engem, hogy legyek a hercegnő játszótársa.

Richard Brophyhoz fordult.

- Hát ő volt az?

A farkas komoran bólintott.

- Szóval a hercegnővel éltél? Ő vágta le a hajad ilyen ferdén, nem igaz? Bántott téged.

- Rosszul bánik az emberekkel - felelte fintorogva Rachel. - Mindig azt mondja, hogy vegyék a fejüket. Attól féltem, hogy nekem is fejemet veteti, ezért elmenekültem.

Richard a cipóra nézett, amit Rachel a derekánál tartott. Leguggolt mellé.

- Giller segített neked elmenekülni, igaz? Rachel közel állt a síráshoz.

- Giller nekem adta Sarát. Ő is velem akart jönni. De akkor jött egy gonosz ember. Rahl Atya. Nagyon dühös volt Gillerre. Giller azt mondta, meneküljek, és bújjak el tél kezdetéig, aztán keressek magamnak új családot.

Egy könnycsepp gördült le az arcán.

- Sára azt mondta, hogy Giller többé már nem lehet velem.

Richard újra a cipóra pillantott. Épp a megfelelő méretű volt. Két, kezét Rachel vállára tette.

- Rachel, Zedd, Kahlan, Chase és én Darken Rahl ellen harcolunk. Azért, hogy többé ne árthasson senkinek.

Rachel visszanézett Chase-re. Chase bólintott.

- Igazat mond neked, gyermek. Te is mondd meg neki az igazat! Richard szorosabban fogta a lány vállát.

- Rachel, Giller adta neked ezt a cipót? - A kislány bólintott. - Rachel, azért mentünk Gillerhez, hogy odaadjon nekünk egy szelencét; egy szelencét, ami segít megakadályoznunk, hogy Darken Rahl ártson az embereknek. Ideadod nekünk? Segítesz nekünk megállítani Rahlt?

Rachel könnyes szemmel nézett rá; majd bátor mosollyal felemelte a cipót és odaadta Richardnak.

- A cipóban van. Giller belevarázsolta.

Richard átölelte a kislányt, majdnem kiszorította belőle a szuszt. Felállt, magához  szorította Rachelt, és körbeforgott vele, míg a lány kacagni nem kezdett.

- Rachel, te vagy a legbátrabb, legokosabb, legaranyosabb kislány, akit valaha ismertem! Mikor Richard letette, Rachel Chase-hez szaladt, és befészkelte magát az ölébe.

Chase beletúrt Rachel hajába és hatalmas karjával átkarolta. A kislány mosolygott és köré fonta a karjait.

Richard két kezébe fogta a cipót. Kahlannak nyújtotta. Kahlan mosolygott és megrázta a fejét. Richard Zeddnek nyújtotta.

- A Kereső találta meg - mosolygott Zedd - A Keresőnek kell felnyitnia.

Richard kettétörte a kenyeret. A belsejében ott volt Orden díszes szelencéje. Kezét a nadrágjába törölte, kivette a szelencét, és a tűz fényébe tartotta. Tudta a Megszámlált Árnyékok Könyvéből, hogy a csillogó dobozka, amit látnak, csak az alatta levő, igazi szelence védőburka. A könyvből még azt is tudta, hogy miként távolítsa el a burkot róla.

Kahlan ölébe helyezte a szelencét. A lány a kezébe vette, és legragyogóbb mosolyával jutalmazta. Mielőtt végiggondolta volna, mit tesz, Richard odahajolt hozzá, és egy csókot lehelt az ajkaira. Kahlan szemei elkerekedtek. Nem csókolt vissza, de ajkainak érintése ráébresztette Richardot, mit tett.

- Ó, bocsánat! - mentegetőzött.

- Meg van bocsátva - nevetett Kahlan.

Richard átkarolta Zeddet. Mindketten nevettek. Chase is velük nevetett. Richard alig tudta elhinni, hogy nem is olyan régen még majdnem feladta a reményt. Elképzelése sem volt róla, hol lehet a szelence, merre induljanak, vagy hogyan fékezzék meg Rahlt. És most megvan a szelence.

Egy kőre fektette, ahol vacsora közben mindannyian láthatták a tűz fényénél. Ez volt élete legcsodálatosabb vacsorája. Kahlannal együtt nagy vonalakban elmesélték Chase-nek, hogy miken mentek keresztül. Richard nagy derültségére Chase igencsak zavarba jött, amikor kiderült, hogy Délkikötőben Billnek köszönhette az életét. Chase is mesélt néhány történetet arról, hogy miként vezetett át egy ezerfős sereget a Rang'Shadán. Élvezte, hogy hosszasan mesélheti kissé kiszínezett történeteit a katonák közt uralkodó bürokrácia ostobaságáról.

Rachel összekuporodott Chase ölében, és miközben a férfi mesélt, csendesen falatozott. Richard érdekesnek találta, hogy a kislány a legfélelmetesebb embert választotta közülük barátjául. Mikor végre Chase befejezte történetét, Rachel felnézett rá és megkérdezte tőle: - Chase, hová rejtőzzek el a tél beálltáig? A határjáró haragosan nézett Rachelre.

- Túl randa vagy ahhoz, hogy hagyjalak csak úgy kóborolni. Holtbiztos, hogy megenne valami fenevad. - Ez megnevettette Rachelt. - Vannak gyerekeim, ők is elég szörnyűek. Illeni fogsz közéjük. Azt hiszem, elviszlek az otthonomba.

- Igazán, Chase? - kérdezte Richard.

- Elégszer mentem már haza úgy, hogy a feleségem egy új gyerekkel ajándékozott meg. Szerintem épp itt az ideje, hogy átvállaljam ezt tőle.

Rachelre nézett, aki úgy kapaszkodott belé, mintha attól félne, hogy eltűnik előle.

- De vannak szabályok, tudod, amiket be kell tartanod!

- Mindent megteszek, amit mondasz, Chase!

- Rögtön itt van az első szabály. Nem engedem, hogy a gyerekeim Chase-nek hívjanak. Ha a családomhoz akarsz tartozni, apának kell szólítanod. És a hajad. Túl rövid. Minden gyerekemnek hosszú haja van, és én ragaszkodom ehhez. Meg kell növesztened a hajad. És lesz egy anyukád. Törődnöd kell vele. És játszanod kell az új testvéreiddel. Mit gondolsz, meg tudod tenni mindezt?

Rachel bólintott. Képtelen volt megszólalni. Könnyek csillogtak a szemében, ahogy átölelte Chase-t.

A nagy izgalom után mindannyian jól megtömték a bendőjüket. Úgy tűnt, még Zedd is jóllakott. Richard kimerültnek, ugyanakkor energiával telinek érezte magát, most hogy végre kezükben volt a szelence. A nehezebbik részen már túl vannak, hiszen Rahl előtt találták meg a szelencét. Most már csak meg kell őrizniük, míg megjön a tél.

- Már hetek óta úton vagyunk - mondta Kahlan. - A tél első napjáig még egy hónap van hátra. Ma reggel még úgy tűnt, ez aligha elegendő a szelence megszerzésére. Most, hogy  megszereztük, egy örökkévalóságnak tűnik. Mit fogunk tenni, amíg beköszönt a tél?

Chase szólalt meg először.

- Itt vagyunk mi, hogy oltalmazzuk a szelencét, és van ezer emberünk, akik minket védenek. Ha átkelünk a határon, még többen lesznek.

Kahlan Zeddre nézett.

- Szerinted bölcs dolog ez? Könnyen megtalálhatnak bennünket. Úgy értem, az ezer embert. Nem lenne jobb elrejtőzni valahová, csak így négyen?

Zedd hátradőlt, és megsimogatta teli hasát.

- Mi magunk jobban el tudnánk rejtőzni, de védtelenebbek is lennénk, ha felfedeznek bennünket. Lehet, hogy Chase-nek van igaza. Egy ekkora sereg hatalmas védelmet nyújthat. Ha pedig úgy adódik, még mindig elválhatunk tőlük, hogy elrejtőzzünk.

- Jobb lenne mihamarabb útra kelnünk - figyelmeztette őket Richard.

Még alig pirkadt, mikor elindultak. Brophy az erdőben követte őket, néha előreszaladt felderíteni az utat. Chase, alaposan felfegyverezve, ügetésbe kezdett lovával, Rachel szorosan kapaszkodott belé. Kahlan hátul, erdőjáró öltözékében, Siddinnel az ölében, Zedd mellett lovagolt. Richard ragaszkodott hozzá, hogy Zedd vigye a szelencét. Abba a vászonba tekerték, amiben korábban a cipó volt, és Zedd nyeregszarvához kötötték. Richard mögöttük haladt, feszülten figyelt mindenre. Élénk tempóban lovagoltak a reggeli hidegben. Most, hogy náluk volt a szelence, hirtelen sebezhetőnek érezték magukat. Mintha mindenki látná rajtuk, mit visznek.

Még mielőtt rákanyarodtak volna a hídhoz vezető útra, Richard hallotta a Kalliszidrin vizének csobogását. Örült, hogy kihalt az út. Chase a nagy fahídhoz közeledve megsarkantyúzta lovát, és vágtázni kezdett. A többiek is vágtára ösztökélték hátasaikat, hogy tartsák az iramot. Richard tudta, mit csinál Chase. A határjáró mindig arra tanította, hogy a hidak váratlan veszedelmeket rejtenek. Richard körülnézett, miközben a másik három átlovagolt előtte. Nem látott semmit.

Pontosan a híd közepén, teljes vágtában nekirohant valaminek, ami nem volt ott. Richard döbbenten ült fel. A földön találta magát, és látta, ahogy nagy aranyderese a többiekkel együtt vágtat, majd velük együtt megáll, és megfordul. A többiek zavartan néztek hátra, miközben Richard még mindig kábultan és zavarodottan, fájdalmasan lábra állt. Leporolta magát, és sántikálva elindult a lova után. Mielőtt elért volna a híd közepére, újra nekiment a láthatatlan valaminek. Olyan érzés volt, mintha kőfalnak ütközne, de nem volt ott semmi. Újra a földön ülve találta magát. Mikor lábra állt, már ott voltak körülötte a többiek.

Zedd már leszállt a lováról, egyik kezével a kantárszárat fogva felsegítette Richardot.

- Mi a baj?

- Nem tudom - nyögte Richard. - Olyan volt, mintha egy falnak rohantam volna, pontosan a híd közepén, Biztos csak leestem, ennyi az egész. Azt hiszem, már jól vagyok.

Zedd körülnézett, és elindult Richarddal, egyik kezével a könyökét fogva. Nem jutottak messzire, mikor Richard újra nekiütközött a láthatatlan falnak. Ezúttal lassan ment, így nem esett le a lábáról, csak hátratántorodott. Egy óvatos lépést tett előre, és újra nekiment. Zedd arca komor volt. Richard kinyújtotta kezét és érezte a tömör, sima falat, amin ő nem juthatott át, a többiek viszont igen. Szédült és hányingere lett attól, hogy hozzáért. Zedd oda-vissza járt a láthatatlan akadályon.

A varázsló pontosan a láthatatlan fal helyén állt.

- Menj vissza a híd végéig, aztán gyere ide hozzám.

Richard megtapogatta a fején nőtt púpot, és visszaindult a híd végéhez. Kahlan leugrott a lováról, Zedd mellé. Brophy Kahlan mellé lépkedett, hogy lássa, mi a gond. Richard menet közben maga lé tartotta kinyújtott karját.

Mielőtt megtette volna az út felét, áthatolhatatlan akadályba ütközött, és nem tudott továbbmenni. Vissza kellett lépnie, mert rosszul lett a fal érintésétől.

Zedd megvakarta az állát.

- A kutyafáját!

A többiek Richard köré gyűltek, mivel ő nem tudott odamenni hozzájuk. Zedd újra  elindult vele. Mikor megérintette a falat, Richard hátralépett.

- A kutyafáját! És még egyszer a kutyafáját!

- Mi ez? - kérdezte Richard.

Zedd egy pillantást vetett Kahlanra és Chase-re, mielőtt megszólalt.

- Őrző bűbáj.

- Mi az az őrző bűbáj?

- Olyan varázslat, amit ez az álnok festő, James vont köréd. Köréd rajzolta, és amikor először hozzáértél, hatni kezdett az átok. Amikor megérinted, szorosabbra húzódik, akár egy csapda. Ha nem vesszük le rólad, addig fog zsugorodni, amíg már csak te leszel a falak közt, és mozdulni sem tudsz majd.

- És akkor mi lesz? Zedd kiegyenesedett.

- Az érintése mérgező. Mikor teljesen körbezár, mint egy gubó, vagy összeroppant, vagy pedig megöl a mérge.

Kahlan megragadta Zedd köpenyének ujját, szemében pánik ült.

- Vissza kell mennünk! Le kell vennünk róla! Zedd kihúzta a karját.

- Hát persze. Megkeressük a rajzot, és kitöröljük.

- Tudom, hol vannak a szent barlangok - mondta Kahlan, miközben megragadta nyergét és egyik lábát a kengyelbe tette.

A varázsló visszafordult, hogy megkeresse lovát.

- Nincs vesztegetni való időnk. Induljunk!

- Nem - jelentette ki Richard. Mindannyian rámeredtek.

- Richard, muszáj - szólt rá Kahlan.

- Igaza van, fiam. Nincs más megoldás.

- Nem - nézett a döbbent arcokra. - Pontosan ezt várják tőlünk. Azt mondtad, hogy a festő nem árthat neked vagy Kahlannak, így hát engem igézett meg, azt gondolván, hogy mindannyian visszamegyünk. A szelence túl fontos. Nem kockáztathatunk. - Kahlanra nézett.

- Csak magyarázd el, hol vannak ezek a barlangok, Zedd, te pedig taníts meg rá, hogyan törölhetem ki az átkot.

Kahlan megragadta a saját és Richard lovának kantárszárát és előrehúzta őket.

- Zedd és Chase meg tudja védeni a szelencét; én veled megyek.

- Nem, nem jössz. Egyedül megyek. A kard majd megvéd. Egyedül csak a szelence számít, ez a legfontosabb. Meg kell védenünk mindenáron! Csak mondd meg, hol vannak ezek a barlangok, és hogy mit tegyek az átokkal. Ha végeztem, utánatok megyek.

- Richard, szerintem...

- Nem rólunk van szó, hanem Darken Rahl megfékezéséről. Ez nem kérés, hanem parancs. A többiek megmerevedtek, majd Zedd Kahlanhoz fordult: - Magyarázd el neki, hol vannak a barlangok.

Kahlan dühösen átadta lova kantárszárát Zeddnek, és felkapott egy ágat. Térképet rajzolt az út porába, és végighúzta a botot az egyik rajzolt vonalon.

- Ez a Kalliszidrin, ez pedig a híd. Ez az út, ez meg Tamarang és a vár. Egy utat rajzolt a várostól északra.

Itt, ezekben a várostól északkeletre fekvő hegyekben van a folyó, mely két hegycsúcs közt vezet át. Egy mérföldnyire délre vannak attól a kis hídtól, ami átvezet a folyó felett. Az ikerhegyek folyó felőli oldala sziklás. A szent barlangok a folyótól északkeletre levő sziklában találhatók. Ott rajzolja átkait az a festő.

Zedd elvette Kahlantól a botot, és két, ujjnyi hosszúságú darabot tört le belőle. Az egyiket meghengergette a tenyerében.

- Tessék. Ezzel kitörölheted az átkot. Anélkül, hogy látnám, nem tudom megmondani, melyik részét kell kitörölnöd, de te biztosan rá fogsz jönni. Az egész varázslat egy rajz, aminek rájössz majd az értelmére. Ez a lényege a rajzolt varázslatnak: értelmesnek kell lennie, különben nem működik.

A fadarab, amit Zedd meghengergetett a kezében, többé nem volt fa-tapintású. Puha volt  és ragadós. Richard a zsebébe tette: Zedd a másik darabot is meghengergette a tenyerében. Odanyújtotta Richardnak. Többé már ez sem volt fadarab. Fekete volt, majdnem mint a faszén, de kőkemény.

- Ezzel - magyarázta a varázsló - rárajzolhatsz az átokra, és megváltoztathatod, ha szükséges.

- Hogyan változtassam meg?

- Nem tudom megmondani, ha nem látom a rajzot. Neked kell eldöntened. Most pedig siess! De változatlanul azt gondolom, hogy nekünk is...

- Nem, Zedd. Mindannyian tudjuk, mire képes Darken Rahl. Csak a szelence a fontos, nem pedig mi.

A két régi barát tekintete mélyen egymásba fonódott.

- Vigyázz magadra! És Kahlanra is! - Richard felpillantott Chase-re. - Vidd el őket Michaelhez. Michael jobban meg tudja védeni a szelencét, mint mi magunkban. És ne maradj le, rám várva! Utolérlek benneteket. - Richard pillantása megkeményedett. - Ha pedig mégsem, nem akarom, hogy bármelyikőtök is visszajöjjön értem. Csak vigyétek innen a szelencét! Megértetted?

Chase komolyan nézett rá.

- Esküszöm. Az életemre.

Néhány szóval elmagyarázta Richardnak, hogyan találhatja meg a nyugatföldi sereget, fent a Rang'Shada-ban.

- Vigyázz Siddinre! - fordult Kahlanhoz Richard. - Ne aggódj, hamar visszatérek hozzátok. Most pedig menj!

Zedd felszállt lovára. Kahlan átadta Siddint a varázslónak. Intett Chase-nek és Zeddnek.

- Induljatok! Pár perc múlva utánatok megyek.

Zedd tiltakozni kezdett, de Kahlan félbeszakította, és elismételte, hogy induljanak. Kahlan figyelte, ahogyan a két ló és a farkas átüget a hídon, majd lefordul az útra. Csak ezután fordult Richardhoz. Arcán mélységes aggodalom ült.

- Richard, kérlek, engedd, hogy ...

- Nem.

Kahlan bólintott, és átadta Richardnak lova kantárszárát. Zöld szemébe könnyek gyűltek.

- Középföldön olyan veszélyek leselkednek rád, amelyekről semmit sem tudsz. Légy óvatos! - Egy könnycsepp gördült végig az arcán.

- Hamarabb visszatérek hozzád, mint hogy időd lenne hiányolni.

- Aggódom érted.

- Tudom. De minden rendben lesz.

Kahlan olyan tekintettel nézett rá, amibe Richard szinte beleveszett.

- Nem szabadna ezt tennem - suttogta maga elé Kahlan, majd átkarolta Richard nyakát és megcsókolta. Gyorsan, szenvedélyesen, kétségbeesetten.

Egy pillanatra, ahogyan átkarolta Kahlant és szorosan magához ölelte, a nő ajkának érintése, a kis sóhaj, amit hallatott, és a tarkóját cirógató ujjai, még a saját nevét is elfeledtették Richarddal.

Kábultan nézte, ahogyan Kahlan egyik lábát a kengyelbe teszi, másikat pedig átveti a lovon. Kahlan megrántotta a gyeplőt, és Richard mellé léptetett.

- Ne merj őrültséget tenni, Richard Cypher! Ígérd meg!

- Megígérem.

Nem vallotta be, hogy azt tartaná a legnagyobb őrültségnek, ha hagyná, hogy Kahlannak bántódása essék.

- Ne aggódj, visszatérek, amint megszabadulok ettől az átoktól. Védd meg a szelencét! Nem kerülhet Rahl kezébe! Csak ez számít. Most pedig, menj!

Ott állt, lova kantárjával a kezében, és figyelte, hogyan vágtat át a hídon és tűnik el a távolban a lány.

- Szeretlek, Kahlan Amnell! - suttogta.

Richard bátorítóan megpaskolta aranyderese nyakán a szürke foltot, letért az útról, és  miután átkelt a kis hídon, a folyópartra érve megsarkantyúzta hátasát. A ló könnyedén vágtatott, patkói felcsapták a sekély vizet, amikor a bozót elzárta előlük az utat a parton. Napsütötte hegyek, többnyire kopárak, emelkedtek a folyó körül. Ahogyan egyre meredekebbé vált a part, Richard a magasabban fekvő területre vezette lovát, ahol könnyebben haladhatott. Figyelte, hogy követi-e valaki, de nem látott senkit. A hegyek kihaltnak tűntek.

Hófehér sziklák emelkedtek a folyó mindkét oldalán, melyeket repedésekkel szabdalt, egyforma hegycsúcsok fogtak közre. Richard leugrott a még léptető lóról, majd körülnézett és kipányvázta az állatot egy szömörcebokorhoz, melynek piros bogyói már rég megfonnyadtak.

Richard cipője megcsúszott a laza talajon, ahogy leereszkedett a meredek parton. A csúszós sziklán és törmeléken keresztül keskeny gyalogösvény vezetett. Ezt követve egy barlang magas bejáratához ért.

Egyik kezét kardja markolatán tartva körülnézett a bejáratnál, a festőt kereste, vagy bárki mást, aki erre jár. Nem látott senkit. Rögtön a barlang bejáratánál rajzok borították a falakat. Mindent beborítottak, és a sötétben is folytatódtak.

Richard lenyűgözve állt. A falakon száz-, vagy talán ezerszám sorakoztak a rajzok. Némelyik apró volt, nem nagyobb a tenyerénél; mások nagyobbak, akkorák, mint ő maga. Minden rajz mást ábrázolt. Legtöbbjük csak egy embert, de némelyiken sokan voltak. Nyilvánvaló volt, hogy nem egy ember készítette őket. Némelyik részletekben, árnyékolásban és kiemelésekben gazdag volt. Törött végtagú embereket ábrázolt, vagy olyanokat, akik halálfejes kupából isznak, vagy elszáradt gabonamező mellett állnak. Másokat kevésbé tehetséges művészek készítettek: az általuk készített alakok egyszerű vonalakból álltak. De ezek a rajzok is hátborzongatóak voltak. Richard úgy vélte, a rajzoló tehetségének nincs jelentősége; az üzenet az, ami számít.

Richard talált olyan rajzokat, amelyeket különböző művészek készítettek, de ugyanarról a témáról. Ezeken az ábrákon az egyes alakokat valamiféle térkép vette körül, de mindannyiukat egy körvonal övezte, amire egy koponyát és egymáson keresztbe tett csontokat rajzoltak.

Őrző bűbájok.

De hogyan fogja megtalálni a sajátját? Mindenhol képek sorakoztak. Richard nem tudta, hogy az őt megigéző rajz hogy néz ki. Növekvő rémülettel próbálta megkeresni a falon, egyre mélyebben hatolt a sötétbe. Menet közben átfuttatta kezét a rajzokon, megpróbálta mindegyiket megfigyelni, hogy ki ne hagyja a sajátját. Tekintete mindent bejárt, rémülettel töltötte el a rajzok száma. Valami fogódzót keresett, de nem tudta pontosan, hogy mit és hol keressen.

Richard egyre beljebb haladt, úgy okoskodva, hogy valahol csak véget érnek a rajzok, és talán a végén vannak a legfrissebbek. Azonban túl sötét volt ahhoz, hogy lásson. A barlang szája felé indult, hogy elhozzon egy nádfáklyát, amit ott látott.

Mielőtt messzebbre jutott volna, egyenest a láthatatlan falnak rohant. Növekvő félelemmel értette meg, hogy csapdába esett a barlangban. Ideje fogytán volt. Nem juthatott el a fáklyákig.

Visszarohant a sötétbe, a rajzot kereste. Nagyon rosszul látta a képeket, és még mindig nem találta meg az utolsókat. Felötlött benne egy gondolat, ám egyáltalán nem tetszett neki.

„Amikor valóban nagy a szükség..." Az éjkő!

Mivel nem volt vesztegetni való ideje, kihúzta csomagjából a bőrerszényt. Kezébe vette, ránézett, és megpróbálta eldönteni, hogy vajon segít-e rajta, vagy csak még több bajt hoz rá. Végiggondolta azokat az alkalmakat, amikor látta a követ az erszényből kivéve. Mindig beletelt egy kis időbe, amíg előjöttek az árnyak. Talán ha csak egy rövid időre húzná elő a követ, épp csak annyira, hogy bepillantson a sötétbe, majd rögtön visszatenné, elég ideje lenne, mielőtt megtalálnák az árnyak. Nem tudta, jó ötlet-e.

„Amikor valóban nagy a szükség..." Kezébe vette a követ. Fény töltötte be a barlangot. Richard nem vesztegetett időt arra, hogy mindenegyes rajzot megnézzen, hanem a barlang belseje felé igyekezett, azt keresve, hol végződnek a rajzok. Szeme sarkából látta megjelenni az első árnyat. Még távol volt tőle. Továbbrohant.

Végre megtalálta az utolsó rajzokat. Az árnyak már majdnem elérték. Visszalökte a követ a bőrerszénybe. Lélegzetét visszafojtva, tágra nyílt tekintettel várta a sötétben a halál fájdalmas érintését. De nem érzett semmit. A barlangban alig derengett valami világosság, csak középről, a bejárat felől érkezett több fény, de nem volt elég ahhoz, hogy lássa a rajzokat. Richard tudta, újra elő kell vennie a követ.

Először azonban átkutatta zsebeit, és megtalálta a puha, ragacsos hengert, amit Zedd adott neki. Szorosan közbefogta, és újra előhúzta a követ. Egy pillanatra elvakította a fény. Körülnézett.

Aztán meglátta. A képen ábrázolt alak olyan magas volt, mint ő maga, a rajz többi része pedig még ennél is nagyobb volt. A rajz elnagyolt volt, de Richard tudta, hogy őt ábrázolja. A figura a jobb kezében egy kardot tartott, rajta a szó: Igazság. Az alakot egy térkép vette körbe, ahhoz hasonló, amit Kahlan rajzolt a porba. A külső széleknél levő vonal az egyik oldalon a Kalliszidrinig ment, majd át a híd közepén. Ez volt az a hely, ahol Richard beleütközött a falba.

Az árnyak a nevét suttogták. Felnézett, és látta az érte nyúló kezeket. Visszalökte a követ az erszénybe, és a rajznak dőlve a falnak vetette hátát, hallgatta, ahogyan szíve a torkában dobog. Rémülten jött rá, hogy a rajz túl nagy ahhoz, hogy a teljes kört kitörölje körülötte. Ha csak egy részét törli ki, nem fogja tudni, hol lesz a rés a falon, vagy hogy miként rajzolja a rést oda, ahol most áll a barlangban.

Hátralépett, hogy alaposabban megnézze a rajzot, mikor legközelebb előveszi a követ. Nekiütközött a láthatatlan falnak. Úgy érezte, hogy a szíve kihagy egy ütemet. A fal már majdnem teljesen körbefogta. Nem volt több ideje.

Kihúzta a követ, és azonnal elkezdte kitörölni a kardot, remélve, hogy ezzel eltünteti a rajz személyes jellegét, és leveszi magáról az átkot. Csak nehezen tudta kiradírozni a vonalakat. Hátralépett egy lépést, hogy megnézze a rajzot, de nekiütközött a falnak. Az árnyak érte nyúltak, hívogatóan suttogták a nevét.

Visszadugta a követ az erszénybe, és ottmaradt a sötétben, rémülten zihált a gondolattól, hogy csapdába került. Tudta, míg a rajzzal foglalkozik, nem használhatja kardját az árnyak ellen, hiszen korábban már harcolt velük, és akkor is minden figyelmét lekötötték. Fejében száguldottak a gondolatok. Nem tudta, mit tegyen. Kitörölte a kardot, de nem történt semmi. Az átok még mindig megtalálja. Biztos volt benne, hogy nincs ideje az egész vonalat kitörölni a rajz körül. Hirtelen elakadt a lélegzete.

Reszkető fényt pillantott meg. Megfordult. Egy férfi jött felé egyik kezében egy nádfáklyát tartva, arcán behízelgő mosoly. James volt az, az udvari festő.

- Gondoltam, hogy itt talállak. Azért jöttem, hogy megnézzem, mit csinálsz. Segíthetek valamiben?

Kacagásából Richard megértette, hogy James nem segíteni jött. James nagyon jól tudta, hogy a köztük levő fal miatt Richard nem használhatja ellene a kardját. Jamest mulattatta Richard reménytelen helyzete.

Richard gyorsan oldalra pillantott. A fáklya elég fényt nyújtott ahhoz, hogy lássa a rajzot. A láthatatlan fal vállának nyomódott, és a barlang fala felé szorította. Érintésétől a rosszullét és a hányingerhulláma öntötte el. Egyetlen lépésnyire állt a barlang falától. A falak pillanatokon belül összezárják és összepréselik vagy megmérgezik.

Richard a rajz felé fordult. Míg egyik kezével dolgozott, a másikkal a zsebében kotorászott. Kihúzta a hengert, amiről Zedd azt mondta, hogy a segítségével megváltoztathatja a rajzot.

James kuncogva előrehajolt, hogy lássa, mit csinál Richard. Hirtelen abbahagyta a nevetést.

- Mit művelsz?

Richard nem válaszolt, hanem kitörölte a figura jobb kezét.

- Hagyd abba! - üvöltötte James.

Richard nem vett róla tudomást, és tovább folytatta, amit elkezdett. James a földre dobta a fáklyát, és elővette saját rajzkrétáját. Rajzolni kezdett, gyors, határozott vonalakkal, zsíros hajtincsei lobogtak, miközben dolgozott. Egy alakot rajzolt. Újabb átokba kezdett. Richard tudta, ha James előbb lesz kész, neki nincs több esélye.

- Hagyd abba, te bolond! - üvöltötte James, miközben sietve megpróbálta befejezni a rajzot.

A láthatatlan fal Richard hátának nyomódott, a barlang falához préselte. Alig volt annyi helye, hogy mozgatni tudja a kezét. James egy kardot rajzolt, és elkezdte ráírni: Igazság.

Richard fogta rajzkrétáját, és egy vonallal összekötötte a figura csuklójának két oldalát. Egy csonkot rajzolt. Olyat, amilyen Jamesnek volt.

Amint kész lett, megszűnt a hátán a nyomás, és elmúlt a rosszullét. James üvöltött.

Richard odafordult, és látta Jamest a barlang padlóján vonaglani. Teljesen összegömbölyödött és hányt. Richard borzongva vette fel a fáklyát.

A festő könyörgő tekintettel nézett Richardra.

- Én... én nem hagytam volna, hogy megöljön... csak csapdába akartalak...

- Ki akarta, hogy bűbáj alá vonj engem? James arcán gonosz mosoly jelent meg.

- A Mord-Sith - suttogta. - Meg fogsz halni...

- Mi az a Mord-Sith?

Richard hallotta, ahogy Jamesből kipréselődik a levegő és összetörnek a csontjai. Halott volt. Richard nem érzett sajnálatot.

Richard nem tudta, mi az a Mord-Sith, de nem akarta tétlenül megvárni, hogy kiderüljön. Hirtelen magányosnak és sebezhetőnek érezte magát. Zedd és Kahlan figyelmeztette, hogy Középföldön számos veszélyes mágikus teremtmény él, amikről ő semmit sem tud. Gyűlölte Középföldet, gyűlölte a mágiát. Egyetlen vágya az volt, hogy visszatérjen Kahlanhoz.

Eldobva a fáklyát, Richard a barlang bejárata felé rohant. Mikor kiért a ragyogó napfényre, kezével ernyőt tartott a szeme fölé és megtorpant. Hunyorogva látta, hogy emberek gyűrűje veszi körül. Harcosok voltak. Egyenruhájuk sötét bőrből készült, páncélt viseltek, hátukon kard, széles övükön harci szekerce lógott.

Élükön, pontosan a barlanggal szemben - pontosan Richarddal szemben - olyasvalaki állt, aki kivált a harcosok közül: egy nő, akinek hosszú, aranybarna haja laza fonatban omlott le. Tetőtől talpig bőrruha borította testét, olyan szorosan, mintha csak ráöntötték volna. A ruha, vérvörös volt. Csak egy sárga félhold és egy csillag volt az ettől elütő színű, pontosan a nő hasán. Richard látta, hogy a férfiak mellkasát is ugyanez a félhold és csillag díszíti, csak vörös színben. A nő arcán egy halvány mosolytól eltekintve nem látszott semmilyen érzelem.

Richard szétvetett lábakkal állt, védekező pozícióban, keze kardja markolatán nyugodott. Nem tudta, mitévő legyen, hiszen semmi sem árulta el az idegenek szándékát. A nő tekintete megrebbent, Richard háta mögé pillantott. Richard hallotta, hogy két férfi ugrik a földre a háta mögötti sziklafalról. Érezte, ahogyan a kard dühe sürgetően átáramlik belé a markolaton tartott kezén keresztül. Hagyta, hogy teljes erővel tomboljon benne a kard haragja, s dühödten csikorgatta a fogát.

A nő ujjaival csettintett a mögötte álló férfiaknak, majd Richardra mutatott.

- Kapjátok el!

Richard hallotta, ahogy a férfiak előhúzták kardjukat. Ez volt minden, amit tudnia kellett. Döntött. Halálhozó volt.

Kardja félkörívet írt le, ahogyan Richard fordulás közben kivonta. Bosszúra szomjasan engedte szabadjára a kard dühét. A kirobbanó harag átjárta minden porcikáját. Tekintete találkozott a férfiakéval. Álluk remegett dühükben, ahogyan kihúzták kardjukat a hátukon lógó hüvelyből.

Richard alacsonyan tartotta az Igazság Kardját, derékmagasságban, teljes súlyát és erejét átadva neki. A harcosok védekezően engedték le kardjaikat. Richard vérszomjas dühvel felordított. Vérszomjas gyűlölettel. A gyilkolás vágyával eltelve. Teljesen átadta magát az ölés gyönyörének, mert tudta, csak így maradhat életben. Kardja hasította a levegőt.

Halálhozó volt.

Forró fémszilánkok repültek pörögve a tiszta reggeli levegőben.

Két halálhörgés. Majd két nedves húsdarab omlott a földre, érett dinnyeként. Beleik hosszú, vörös kötelekként fordultak ki. Lábuk megbicsaklott, felsőtestük tehetetlenül dőlt  előre.

A kard továbbhaladt, bőven patakzó vérfolyammal jelölve útját. Richard újra összegyűjtötte magában a dühöt, a gyűlöletet, a gyilkolásvágyat. A nő volt a parancsnok. Richard az ő vérét akarta. A mágia akadálytalanul töltötte be Richardot. Még mindig üvöltött. A nő egyik kezét csípőre téve állt.

Richard szeme találkozott a nőével, kicsit megváltoztatta a kard ívét, hogy elérje őt. A nő egyre szélesebbé váló mosolya csak olajat öntött Richard dühének vadul lobogó tüzére. Tekintetük összekapcsolódott. A kard hegye a nő feje felé repült. Richard ölésvágyát már nem lehetett kioltani.

Halálhozó volt.

A kard mágiájának fájdalma úgy zúdult Richardra, mint mezítelen húsra egy jéghideg zuhatag. A penge nem érte el a nőt. A kard a földre zuhant, ahogy Richardba belehasított a szaggató fájdalom, és térdre kényszerítette.

A nő, egyik kezét még mindig csípőre téve, mosolyogva Richard fölé tornyosult, és nézte, ahogyan a férfi két kezét hasára tapasztva vért hány és fuldoklik. Richard minden porcikáját a fájdalom tüze égette. A mágia kínja elemésztette, kiszorította a levegőt tüdejéből. Kétségbeesetten próbálta megragadni és megszüntetni a fájdalmat, ahogy korábban tanulta. De az nem engedelmeskedett akaratának. Növekvő rémülettel értette meg, hogy többé már nincs hatalma felette. Nem ő irányítja.

Hanem a nő.

Richard arcra rogyott a porban, megpróbált üvölteni, lélegezni, de nem tudott. Egy pillanatra Kahlanra gondolt, azután a fájdalom még ezt is elvette tőle.

Egyetlen férfi sem mozdult a körből. A nő egyik csizmáját Richard tarkójára tette, és térdére könyökölve előrehajolt. Másik kezével megmarkolta Richard haját, és felrántotta a férfi fejét. A nő közelebb hajolt hozzá, bőrruhája csikorgott.

- Nahát, nahát - mondta gúnyosan. - És én még azt gondoltam, hogy napokon keresztül kell majd kínozzalak, mielőtt elég dühödtté teszlek ahhoz, hogy használd ellenem a kard mágiáját. De ne aggódj, van más is, amiért megkínozhatlak.

Fájdalmán keresztül Richard érzékelte, hogy szörnyű hibát követett el. Valahogyan átadta a nőnek a kard mágiája feletti hatalmat. Tudta, hogy nagyobb bajban van, mint valaha. Kahlan biztonságban van, mondta magának, és csak ez számít.

- Szeretnéd, hogy megszüntessem a fájdalmat, cicuskám?

A kérdés dühödtté tette Richardot. A nő iránti dühe, vágya, hogy elpusztítsa, még szorosabbra fonta az égető kín bilincseit.

- Nem - mondta minden erejét összeszedve.

A nő megvonta a vállát, és elengedte Richard fejét.

- Nekem így is jó. De ha szeretnéd, hogy megszűnjön a fájdalom, csak annyit kell tenned, hogy nem gondolsz többé ilyen gonosz dolgokat rólam. Mostantól az én hatalmamban van a kard mágiája. Ha akár csak arra gondolsz, hogy egy ujjal is hozzám érsz, a mágia kínja lesújt rád - mosolygott. - Ez az egyetlen fájdalom, ami fölött hatalmad lesz. Csak gondolj rólam valami szépet, és meg fog szűnni. Természetesen a mágia fájdalma fölött is hatalmam van, és bármikor sújthatlak vele, amikor úgy gondolom. De másként is kínozhatlak, hamarosan látni fogod majd. - Összeráncolta szemöldökét. - Mondd csak, cicuskám, azért próbáltad meg ellenem fordítani a mágiádat, mert ostoba vagy, vagy mert bátornak képzeled magad?

A Richardra nehezedő gyötrelem egy hajszálnyit csökkent. Levegőért kapkodott. A nő csak annyira enyhítette a fájdalmat, hogy Richard válaszolni tudjon.

- Ki... vagy... te?

A nő újra megragadta Richard haját, felrántotta a fejét, és megcsavarta, hogy a szemébe nézhessen. Ahogyan előrehajolt, a tarkójának nyomott csizma a fájdalom hullámait árasztotta szét a férfi vállában. Richard nem tudta megmozdítani a kezét. A nő arcán kíváncsiság ült.

- Nem tudod, ki vagyok? Középföldön mindenki ismer engem.

- Én... Nyugatföldről... A nő szeme felcsillant.

- Nyugatföldről! Nahát, nahát! Milyen pompás. Ez igazi szórakozás lesz. - Mosolya szélesebbé vált. - Denna vagyok. Neked Denna úrnő, cicuskám. Mord-Sith vagyok.

- Nem fogom... elmondani... hol van Kahlan. Akár... meg is ölhetsz... most.

- Ki? Kahlan?

- Az Inkvizítor Anya.

- Inkvizítor Anya - sziszegte a nő gyűlölettel. - Mi a csudáért akarnék egy Inkvizítort? Te vagy az, Richard Cypher, akiért Rahl Nagyúr elküldött, nem más. Egyik barátod elárult neki.

- Erősebben csavarta felfelé Richard fejét, és még erősebben szorította csizmáját a tarkójára. - És most megvagy. Úgy gondoltam, aligha lesz könnyű dolgom, de nem tetted valami izgalmassá a feladatot. Rám bízták az idomításodat. Bár nem sokat tudhatsz erről, ha Nyugatföldről jöttél. Tudod, egy Mord-Sith mindig vörös ruhát visel, amikor be akar idomítani valakit. Azért, hogy kevésbé látsszon rajta a véred. Én pedig úgy érzem, sok vér kerül a ruhámra, míg beidomítalak.

Elengedte Richard fejét, és teljes súlyával a tarkójára támaszkodott, kezét a férfi arca elé tartva. Richard látta, hogy Denna kesztyűjének hátoldala páncélozott, még az ujjakon is. Egy körülbelül télméteres, vérvörös bőrrúd, lógott lazán a csuklójáról egy elegáns aranyláncon. Ide-oda lengett Richard orra előtt.

- Ez az Agiel. Egyike azoknak az eszközöknek, amelyekkel idomítani foglak. - Nyájasan Richardra mosolygott. - Kíváncsi vagy rá? Akarod látni, hogyan működik?

Denna Richard oldalához szorította az Agielt. A fájdalom sokkjától Richardnak kiáltania kellett, bár nem akarta megadni Dennának azt az örömet, hogy lássa, mennyire szenved. Testének minden izma megfeszült a fájdalomtól, amit az oldalához szorított dolog okozott. Elméjét betöltötte a vágy, hogy megszabaduljon ettől a valamitől. Denna egy hajszálnyival erősebben nyomta oldalához az Agielt, amitől Richard még hangosabban üvöltött. Egy roppanást hallott, és érezte, ahogyan eltörik egy bordája.

Denna elvette az Agielt, Richard oldalán meleg vér csorgott le. Verejtékben fürödve feküdt a porban, szeméből patakzottak a könnyek, és levegő után kapkodott. Úgy érezte, mintha a fájdalom darabokra szaggatná testét. Szája tele volt porral és vérrel.

Denna arcán kegyetlen mosoly jelent meg.

- És most, cicuskám, mondd utánam: - Köszönöm, Denna úrnő, hogy tanít engem. - Közelebb hajolt Richardhoz - Mondd!

Richard minden erejét összeszedve arra koncentrált, hogy mennyire szeretné megölni őt, és elképzelte, amint a kard átszeli Denna fejét.

- Dögölj meg, ribanc!

Denna vállat vont, félig lehunyta szemét, és élvezettel megnyalta felső ajkát.

- Ó, ez egy csodálatosan gonosz látomás volt, cicuskám. Persze megtanítalak rá, hogy mélységesen megbánd. Igazi öröm lesz idomítani téged. Nagy kár, hogy nem ismered a Mord-Sitheket. Ha így volna, halálra lennél rémülve. És én nagyon élvezném ezt. - Mosolya megvillantotta tökéletes fogsorát. - De azt hiszem, még jobban fogom élvezni, hogy meglephetlek.

Richard addig játszott Denna megölésének gondolatával, míg elvesztette az eszméletét.

Negyvenegyedik fejezet

Richard résnyire nyitotta a szemét. Elméje teljesen ködös volt. Arcra borulva hevert a lobogó fáklyafénnyel bevilágított hideg kőpadlón. A kőfalakon nem volt ablak, hogy elárulja, nappal van-e vagy éjszaka. Savanykás ízt érzett a szájában. Vér. Megpróbált gondolkodni, hogy hol lehet és mi történt vele. Éles fájdalom hasított az oldalába, amikor megpróbált mély levegőt venni. Az egész teste fájt. Mindenütt szaggató kínban égett. Úgy érezte, mintha valaki furkósbottal elverte volna.

Lassan visszatért emlékezetébe a tegnapi rémálom emléke. Denna gondolatára, azonnal fellángolt benne a düh. Abban a pillanatban ismét megrohanta a mágia kínja, lihegve kapkodott levegő után. A váratlan fájdalom hatására összerándult, és felnyögött fájdalmában. Eltaszította magát a dühtől, kizárta Dennát az elméjéből. Kahlanra gondolt, emlékezetébe idézve a csókját. A fájdalom elolvadt. Kétségbeesetten próbálta gondolatait Kahlanon tartani, nem akarta, hogy megint elborítsa a kín. Nem bírta volna elviselni a fájdalmat, már így is túl  sokat gyötrődött.

Ki kell találnia valamit, hogy kijusson innét. Ha nem tud uralkodni a dühén, nincs semmi esélye. Eszébe jutott, hogy az apja mire tanította, hogy a harag rossz dolog, és hogy élete nagyobb részében sikerült is magába fojtania mérgét. Zedd arra okította, hogy vannak helyzetek, amikor sokkal veszélyesebb engedni, hogy kitörjön belőlünk a harag, mint magunkban tartani. Ez is ilyen helyzet volt. Egy egész élet tapasztalatával rendelkezett, hogy miként kell visszafogni a haragját, most is ezt kell tennie. A gondolat egy szikrányi reményt adott neki.

Óvatosan, anélkül, hogy túlságosan sokat mozgott volna, felmérte a helyzetét. A kardja megint a hüvelyében nyugodott, a kése a tokjában hevert, és az éjkő is a zsebében volt még. A hátizsákja a túlsó falnak támaszkodott. Ingének bal oldala kemény volt a megalvadt vértől. Feje lüktetett a fájdalomtól, de nem érezte rosszabbnak, mint a teste többi részét.

Fejét kissé elfordítva meglátta Dennát. Bokáit keresztezve hevert egy fából készült székben. Jobb könyöke egy egyszerű, fa asztalkán nyugodott, miközben a másik kezében tartott csészéből kanalazott valamit. Őt nézte.

Richardnak eszébe jutott, hogy talán mondani kellene valamit.

- Hol vannak az emberei?

Denna egy ideig még rágcsálta étkét, s közben Richardot figyelte. Végül letette a csészét, és a padló egyik pontjára mutatott pár lépésre tőle.

- Gyere, és állj ide! - A hangja nyugodt volt, szinte gyengéd.

Richard küszködve talpra állt, és odavonszolta magát, ahova Denna mutatta. Denna érzéketlenül figyelte, ahogy ott áll és csak szótlanul nézett le rá. Richard csendesen várakozott. Denna felállt, csizmájával hátralökte a széket, hogy ne legyen útban. Majdnem olyan magas volt, mint Richard. Hátat fordítva neki, felvett egy kesztyűt az asztalról, és erőteljes mozdulattal felhúzta a jobb kezére.

Majd hirtelen hátraperdülve, visszakézből szájon vágta Richardot, hogy a kesztyű fémmel borított háta feltépte az ajkát.

Azonnal, mielőtt még fellobbanhatott volna benne a harag, Richard egy csodálatos helyre gondolt a Szarvasföldi-erdőben. A seb okozta fájdalomtól könnyben úszott a szeme.

- Elfelejtetted a megszólítást, cicám! - mosolygott rá barátságosan Denna. - Mondtam már, Úrnőmnek vagy Denna Úrnőnek szólítasz. Szerencséd, hogy én vagyok a kiképződ. A legtöbb Mord-Sith nem olyan engedékeny, mint én. Már az első hibádnál az Agielt használták volna. Nekem viszont van egy gyenge pont a szívemben az ilyen jóképű fickók iránt, és egyébként is, bár a kesztyű nem valami hatásos fenyítőeszköz, be kell valljam, szeretem használni. Szeretem érezni a bőrömön, ahogy megütöm a másikat. Az Agiel használata vérpezsdítő gyönyört okoz, ám semmi sem pótolhatja azt az érzést, amikor a saját kezeddel érzed, amit a másikkal művelsz. Vedd el onnét a kezed! - mordult rá, jóval keményebb hangon.

Richard elvette a kezét a szájától, és leengedte maga mellé. Érezte, ahogy a vér végigcsurog az állán, és csöpög lefelé. Denna elégedetten szemlélte. Váratlanul előrehajolt, és lenyalta a vért az álláról. Megízlelte, és elmosolyodott. Úgy tűnt, mintha felizgatná: Keményen Richardnak nyomta magát, de ezúttal a száját Richard ajkára tapasztotta, majd keményen, fájdalmasan ráharapott, pontosan ott, ahol a seb volt. Richard remegett a fájdalomtól, de gondolatait továbbra is a Szavasföldi-erdőre koncentrálta.

- Ez csak egy gyengéd figyelmeztetés volt, mint arra hamarosan rájössz majd. Most pedig, ismételd meg a kérdést, úgy, ahogyan azt kell.

Richard azon nyomban elhatározta, hogy Denna Úrnőnek fogja szólítani, és ez számára a tiszteletlenséget fogja jelenteni, és soha, de soha nem fogja egyszerűen csak Úrnőmnek szólítani. Így fog ellene szegülni, így fogja megtartani az önbecsülését. Legalábbis önmagában.

Mély levegőt vett, hogy ne remegjen a hangja.

- Hol vannak az emberei, Denna úrnő?

- Így már mindjárt jobb - búgta Denna. - A legtöbb Mord-Sith nem engedi meg, hogy az idomítás során beszéljenek hozzá vagy kérdéseket tegyenek fel neki, de szerintem ez egy idő után unalmassá válik. Szeretek beszélni azokkal, akiket idomítok. Amint már mondtam, szerencsés vagy, hogy hozzám kerültél. Elküldtem az embereimet - mosolygott rá fagyosan. -  A továbbiakban már nincs rájuk szükségem. Csak azért vannak, hogy elfogják, akit kell, és addig tartsák, amíg ellenem fordítja a mágiáját. Utána már nincs rájuk szükség. Semmit sem tehetsz, hogy megszabadulj tőlem, vagy hogy küzdj ellenem. Semmit.

- És miért tarthatom meg a kardom és a késem?

Késő, jutott az eszébe. Karjával hárította az arcába sújtó ökölcsapást, de ezzel csak újra magára szabadította a mágia kínját. Az Agiel a gyomrába nyomódott. Összegörnyedve roskadt a földre, felüvöltött a gyötrő fájdalomtól.

- Állj fel!

Richard elfojtotta magában a haragot, hogy gátat szabjon a mágia kínjának: Az Agiel okozta fájdalom nem múlt el olyan hamar. Nehézkesen talpra állt.

- Most pedig térdre, és úgy kérd a bocsánatomat!

Amikor nem mozdult olyan gyorsan, ahogyan szerette volna, Denna a vállára fektette az Agielt, és azzal nyomta a földre. Jobb karja elzsibbadt a fájdalomtól.

- Kérem, Denna Úrnő, bocsásson meg nekem!

- Így már jobb - mosolyodott el végre Denna. - Kelj fel! - Figyelte, ahogy Richard feltápászkodik. - Azért tarthatod meg a kardodat és a késedet, mert nem jelentenek rám veszélyt, és mert egy napon talán arra használod őket, hogy megvédd az Úrnődet. Szeretem, ha a cicuskáim megtartják a fegyvereiket, hogy állandóan emlékeztesse őket: teljesen tehetetlenek ellenem.

Hátat fordítva Richardnak, kezdte lehúzni magáról a kesztyűt. Richard tudta, hogy a karddal kapcsolatban igaza van: a fegyver mágiával volt felruházva, és azt most Denna uralta. Ám szerette volna tudni, hogy valóban ez-e az egyetlen lehetőség. Tudnia kellett. Denna torka után kapott.

Denna még mindig a kesztyűt fejtette le magáról, amikor Richard térdre rogyott, üvöltve a mágia kínjától. Kétségbeesetten próbálta elméjébe idézni a Szarvasföldi-erdő képét. A fájdalom alábbhagyott, és amikor Denna szólt neki, talpra állt.

- Meg akarod nehezíteni a dolgomat, ugye? - Nézett rá türelmetlenül Denna. Majd ellágyult az arca, visszatért rá a halvány mosoly. - De szeretem, amikor valaki ellen akar állni nekem. Ám nem úgy teszed, ahogy meghagytam neked. Azt mondtam, gondolj valami kellemes dologra velem kapcsolatban, hogy megszűntesd a kard mágiájának kínját. Te pedig ehelyett unalmas fákra gondolsz. Ez volt az utolsó figyelmeztetés. Vagy gondolj valami kellemesre velem kapcsolatban, hogy megszüntesd a mágiád okozta fájdalmat, vagy hagylak gyötrődni vele az egész éjszaka, megértetted?

- Igen, Denna úrnő.

Denna mosolya szélesebbre húzódott.

- Ez már jó volt. Látod? Igazán lehet tanítani téged. Csak ne feledd: valami kellemes dolgot velem kapcsolatban. - Megfogta Richard kezét, és a melleihez nyomta, közben a szemébe fúrta tekintetét. - A legtöbb férfi általában ide koncentrálja a kellemes gondolatait. - Közelebb hajolt hozzá, Richard kezét még mindig magához szorítva. - De ha valami más nyerné meg a tetszésedet, nyugodtan kalandozhatnak a gondolataid máshová is - tette hozzá könnyed hangon.

Richard úgy döntött, hogy Denna haja igazán szép, és hogy ez lesz az egyetlen hely a testén, amire gondol, ha már valami kellemeset kell gondolnia róla. A fájdalom váratlanul döntötte térdre, egészen addig szorította, míg már lélegezni is alig tudott. Képtelen volt levegőt venni, hiába tátogott kétségbeesetten. Szemei kigúvadtak.

- Most pedig mutasd meg, hogy képes vagy úgy tenni, ahogy tanítottam neked. Megállíthatod a fájdalmat, amikor csak akarod, de úgy, ahogyan mondtam neked.

Richard felnézett rá. A hajára. Alig látott a könnyeitől. Koncentrált, hogy azt gondolja, milyen szép is Denna hajfonata. Kényszerítette magát, hogy azt gondolja: csodaszép. A fájdalom elszállt, ő pedig lihegve rogyott az oldalára.

- Állj fel! - Richard, még mindig levegő után kapkodva, így is tett. - Így kell csinálnod. Ügyelj rá, hogy a jövőben csakis így szüntetheted meg a fájdalmat, vagy úgy változtatom meg a mágiát, hogy egyáltalán nem leszel képes eloszlatni. Megértetted?

- Igen, Denna úrnő. - Még mindig zihált. - Denna Úrnő, azt mondta, valaki elárult. Ki volt az?

- Az egyik társad.

- Egyetlen barátom sem tenne ilyet. Denna úrnő.

- Akkor, azt hiszem, nem is igazán a barátaid. Így van? - Nézett rá megvetően Denna. Richard a padlót nézte, összeszorult a torka: - Nem, Denna Úrnő, de ki volt az?

- Darken Rahl nem tartotta fontosnak, hogy közölje velem. Az egyetlen dolog, amit most tudnod kell: senki sem jön érted, hogy kiszabadítson. Soha többé nem leszel szabad. Minél hamarább megtanulod ezt, annál könnyebb lesz. Annál könnyebben megy az idomításod.

- És mi ennek az idomításnak a célja, Denna úrnő?

- Hogy megtanítson, mit jelent a fájdalom - tért vissza Denna mosolya. - Hogy megtanítson, az életed nem a tiéd, hanem az enyém, és hogy azt tehetek vele, amit akarok. Bármit. Úgy kínozhatlak, ahogy akarlak, addig, ameddig én akarom, és senki sem segít neked, csak én. Megtanítalak rá, hogy minden egyes fájdalom nélkül eltöltött pillanat olyan kegy, amit csak tőlem kaphatsz meg. Megtanulod kérdés és habozás nélkül megtenni, amit mondok, bármi is legyen az. Megtanulsz könyörögni mindenért, amit kapsz.

Néhány napig itt folyik majd az idomításod, és amikor úgy gondolom, hogy eleget fejlődtél, elviszlek egy másik helyre, ahol más Mord-Sithek is élnek, és folytatom a kiképzésed, amíg be nem fejezem, bármeddig is tartson. Megengedem majd néhány Mord- Sithnek, hogy játszadozzon veled, csak hogy lásd, milyen szerencséd, hogy én vagyok veled. Meglehetősen szeretem a férfiakat. A többiek közül sokan gyűlölik őket. Hagyom egy kicsit a többieket, hadd szórakozzanak veled. Láthatod majd, hogy valójában milyen gyengéd vagyok.

- És mi az idomításom célja, Denna Űrnő? Mit akar tudni?

- Te egészen különleges valaki vagy. Maga Rahl Nagyúr szeretné, ha beidomítanánk téged. Engem kért fel erre - húzódott szélesebbre a mosolya. - Azt hiszem, meg akar tudni tőled valamit. Nem hagyom, hogy miattad szégyenbe kerüljek előtte. Amikor végeztem veled, könyörögni fogsz, hogy elmondhasd neki mindazt, amit csak tudni akar. Amikor pedig végzett veled, akkor az enyém leszel, életed végéig. Bármeddig is tartson.

Richardnak minden erejét összeszedve kellett koncentrálnia a Mord-Sith hajára, hogy ne engedje feltörni a dühét. Tudta, hogy Darken Rahl mire kíváncsi: a Megszámlált Árnyékok Könyvére. A szelence biztonságban van. Kahlan biztonságban van. Semmi más nem számít. Denna akár meg is ölheti. Csak szívességet tenne vele.

Denna körbejárta Richardot, s közben tetőtől talpig végigmérte.

- Ha jónak bizonyulsz, cicám, lehet, hogy páromul választalak. - Megállt Richard előtt, arcát egészen közel tolva hozzá. - A Mord-Sithek életre szólóan választanak maguknak párt - mosolygott rá szemérmesen, s közben megvillantak a fogai. - Sok párom volt már. De ne izgasd fel magad túlságosan a kilátásokon, cicám - lihegte. - Nem hiszem, hogy annyira élveznéd. Feltéve, ha túléled. Eddig még senki sem élte túl. Egyik párom sem húzta sokáig.

Richard úgy vélte, emiatt nem kell aggódnia. Darken Rahl a könyvet akarta. Ha valamilyen úton-módon nem tud megszökni, Darken Rahl megöli, ugyanúgy, ahogyan az apját megölte. És Gillert. A legtöbb, amit ki tud olvasni a beleiből, hogy merre van a könyv: Richard fejében. És bármennyit is nézi a beleit, a könyvet már nem lesz képes kiolvasni belőlük. Richard csak abban reménykedett, hogy még megéli azt, hogy megláthassa a döbbenetet Rahl arcán, amikor rájön, hogy végzetes hibát követett el.

Nincs könyv. Nincs szelence. Darken Rahl pedig halott ember. Csak ez számít.

Azt pedig, döntötte el, nem fogja elhinni, hogy valaki elárulta. Darken Rahl ismerte a Mágusok Szabályait, és az Első Szabályt alkalmazza. Megpróbálja megfélemlíteni a lehetőséggel. Ez az első lépés, ahhoz, hogy elhiggye. Richard úgy döntött, nem hagyja, hogy becsapják az Első Szabállyal. Ismerte Zeddet, Chase-t és Kahlant. A barátaival szemben nem fog Darken Rahlnak hinni.

- Egyébként honnan szerezted az Igazság Kardját?

- Attól az embertől vettem, aki legutoljára birtokolta. Denna Úrnő - felelte Richard egyenesen a szemébe nézve.

- Valóban? És mit kellett érte adnod?

- Mindent, amim volt - válaszolt Richard állva Denna tekintetét. - Úgy tűnik, a  szabadságomba is került, és valószínűleg az életembe is.

- Van benned lélek! - nevetett Denna. - Szeretem megtörni az ilyen embereket. Tudod, hogy Darken Rahl miért engem választott erre a feladatra?

- Nem, Denna Úrnő.

- Mert hajthatatlan vagyok. Lehet, hogy nem vagyok olyan kegyetlen, mint néhány más Mord-Sith, ám mindenki másnál jobban élvezem, ha megtörhetek egy embert. Minden másnál jobban élvezem a cicáim kínzását. Ezért élek. Nem adom fel, nem fáradok bele, és nem lazítok - mosolygott. - Soha.

- Igazán megtisztel, Denna úrnő, hogy a legjobb kezei között lehetek.

Denna az ajkán lévő vágáshoz nyomta az Agielt, és addig tartotta ott, míg Richard térdre omolva zokogni nem kezdett.

- Ez volt az utolsó tiszteletlen megjegyzés, amit valaha is hallani akarok tőled. Visszahúzta az Agielt, majd a térdével szájon rúgta Richardot, aki hátraesett és elterült a padlón. Denna a gyomrába döfte az Agielt, majd mielőtt még Richard elvesztette volna az eszméletét, visszahúzta.

- Mit akarsz mondani?

- Kérem, Denna úrnő - nyögte ki Richard óriási erőfeszítéssel - bocsásson meg nekem!

- Rendben van, kelj fel! Ideje, hogy megkezdjük az idomításodat. Odament az asztalhoz, és felvett valamit.

- Állj oda! - mutatott padló egy pontjára. - De azonnal!

Richard olyan gyorsan vonszolta magát, ahogy csak tudta. Képtelen volt kihúzni magát, annyira fájt mindene. Lihegve, izzadva odaállt, ahová Denna mutatta. Denna a kezébe adott valamit, amihez egy vékony lánc volt erősítve. Egy bőr nyakörv volt, ugyanolyan színű, mint Denna bőrruhája.

- Vedd fel! - Denna hangja minden kedvességét elvesztette.

Richard nem volt olyan állapotban, hogy kérdéseket tegyen fel. Kezdte úgy hinni, hogy bármit megtenne, amit mondanak neki, csak hogy elkerülje az Agiel érintését. A nyaka köré csatolta a nyakörvet. Denna kezébe vette a láncot; A végén fémkampó csüngött, amit a szék háttámlájára akasztott.

- A mágia kínja kegyetlenül megbüntet téged, ha kívánságaim ellenében teszel. Ha leteszem valahová ezt a láncot, akkor az a kívánságom, hogy ott is maradjon, míg csak le nem veszem onnét. Azt akarom, hogy megtanuld, semmit sem tehetsz azért, hogy levedd. A következő órában pedig azt akarom, hogy minden erőddel próbálj meg addig az ajtóig elmenni. - Mutatott a csukott ajtóra. - Ha nem adsz bele mindent, ezt fogom csinálni az órából fennmaradó időben. - Richard nyaka tövéhez nyomta az Agielt, míg az térdre nem roskadt, és a fájdalomtól sikoltozva könyörgött neki, hogy hagyja abba.

Denna visszahúzta az Agielt, és megparancsolta Richardnak, hogy kezdjen neki, majd összefont karral a falnak támaszkodott.

Richard először egyszerűen csak megpróbált az ajtóig sétálni. Mielőtt még egy kicsit is meg tudta volna feszíteni a láncot, a fájdalomtól összecsuklott a lába. Csak akkor maradt abba, amikor visszafordult a szék felé.

Richard a gyűrű után nyúlt. A mágia kínja görcsbe rántotta a karját. Remegett az erőfeszítéstől, hogy elérje. Izzadtság patakzott végig az arcán. Megpróbált visszahátrálni a székhez, és utána megfordulni, ám mielőtt ujjai elérhették volna a láncot, a fájdalom ismét a földre döntötte. Minden erejét összeszedve ellenállt a fájdalomnak, kínkeservesen elvonszolta magát a székig, ám itt már képtelen volt tartani magát a gyötrelemmel szemben. Az őrült erőfeszítéstől a földre omlott, és vért hányt. Mikor befejezte, az egyik karjára támaszkodva felemelte magát. Szeméből ömlöttek a könnyek, a másik kezét a gyomrára szorítva reszketett. Szeme sarkából látta, hogy Denna kibontja karjait, és felegyenesedik. Újra mozogni kezdett.

Amit eddig próbált, az láthatóan nem működött. Valami mást kellett kitalálnia. Kivonta a kardot, és megpróbálta megemelni a láncot. Egy röpke pillanatra óriási erőfeszítéssel sikerült megérintenie a pengével a láncot. A fájdalomtól kiesett a kezéből a kard. Csak úgy tudta megszüntetni, hogy visszatette a kardot a hüvelyébe.

Eszébe jutott valami. A földön feküdt, és villámgyors mozdulattal kirúgta a széket a lánc alól, mielőtt a fájdalom megbéníthatta volna. A szék végigcsúszott a padlón, nekiütközött az  asztalnak, és felborult. A lánc pedig lecsúszott a támlájáról.

A diadal csak egy villanásnyi ideig tartott. Amint a lánc lekerült a székről, a fájdalom még nagyobb erőre kapott. Richard fuldokolva, levegő után tátogva omlott a padlóra. Minden erejét beleadva, sikerült magát végigvonszolnia a kövön. Minden ujjnyi távolság, amit megtett, csak növelte a fájdalmat, míg a végén teljesen megvakult tőle. Úgy érezte, hogy a szemei mindjárt kirobbannak a fejéből. Mindösszesen ha két lábnyit sikerült mozdulnia. Nem tudta, mit tegyen, a fájdalomtól sem mozdulni, sem gondolkozni nem volt képes.

- Könyörgöm, Denna úrnő! - hörögte óriási erőfeszítéssel - Segítsen nekem! Könyörgöm, segítsen nekem! - Rájött, hogy zokog, ám nem, törődött vele. Semmi más nem érdekelte, csak hogy a lánc visszakerüljön a szék háttámlájára, és abbamaradjon végre a fájdalom.

Hallotta, ahogy Denna csizmái kopogva közelítenek hozzá. Denna lehajolt, és felemelte a széket, kiegyenesítette, és visszahelyezte rá a karikát. Richard fájdalma alábbhagyott, ám képtelen volt visszatartani a zokogást, miközben a hátára gördült.

Denna állt meg felette csípőre tett kézzel.

- Ez csak tizenöt perc volt, ám mivel ide kellett jönnöm segíteni, újra kezdődik az óra. Ha legközelebb is segítenem kell, két óra lesz belőle. - Lehajolt, és Richard gyomrába döfte az Agielt. Richard testében újra fellobbant a fájdalom. - Megértetted?

- Igen, Denna úrnő - zokogta Richard. Félt, hogy mégis van rá mód, hogy megszökjön, és attól félt, hogy mi lesz, ha nem találja meg. Félt, hogy mi lesz, hanem próbálja meg. Ám bármi módja is volt a szökésnek, az egy óra végeztével sem jött rá.

Denna jött oda hozzá, és állt meg felette. Richard négykézláb állva lihegett a padlón.

- Most már érted? Érted már, mi lesz, ha megpróbálsz megszökni?

- Igen, Denna úrnő - felelte Richard, és valóban megértette. Soha nem lesz képes megszabadulni innét. A reménytelenség érzése borult rá, úgy érezte, mintha fojtogatná. Meg akart halni. Eszébe jutott az övébe tűzött kés.

- Állj fel! Ha eszedbe jutna, hogy önkezeddel vess véget a szolgálatodnak, gondold meg kétszer, mit teszel - szólt gyengéden Denna, mintha csak a fejében olvasna. - A mágia nem engedi, hogy megtedd, ahogyan a láncot sem voltál képes levenni a székről. - Richard kábán pislogott rá. - Nem szabadulhatsz meg tőlem, még a halálban sem. Enyém leszel. Addig, ameddig élni hagylak.

- Nem tart sokáig, Denna úrnő. Darken Rahl meg fog ölni.

- Talán. Ám ha meg is ölne, csak azután tenné, hogy elmondod neki, amit tudni akar. Én pedig azt akarom, hogy válaszolj a kérdéseire, te pedig mindent megteszel majd, amit én akarok, mégpedig habozás nélkül. - Barna szeme acélkeményen nézett Richardra. - Lehet, hogy még kételkedsz benne, ám fogalmad sincs róla, hogy milyen jól értek az emberek idomításához. Nem akadt még senki, akit nem tudtam volna megtörni. Gondolhatod, hogy te leszel az első, ám hamarosan könyörögni fogsz, csak hogy azt tehessed, amit akarok.

Az első nap még nem ért a végére, és Richard már tudta, hogy szinte bármit megtenne, amit Denna kíván. És még hetek álltak előtte, hogy kínozza! Ha a puszta gondolatával meg tudta volna ölni magát, azon nyomban megtette volna. A legrosszabb az egészben az volt, hogy tudta, Dennának igaza van. Semmit sem tehetett ellene. Teljesen ki volt szolgáltatva.

- Megértettem, Denna úrnő. Most már elhiszem. - Denna mézesmázos mosolyának láttán megint csak erőnek erejével kellett koncentrálnia, hogy milyen csinos a hajfonata.

- Jól van. Most pedig vedd le az ingedet! - Denna mosolya Richard döbbent tekintetét látva csak szélesebbre húzódott, nem kevésbé, amikor látta, hogy Richard milyen rémült tekintettel kezdi kigombolni az ingét. A szeme elé tartotta az Agielt. - Itt az ideje, hogy megmutassam neked, mi mindenre képes az Agiel. Ha magadon hagyod az inget, tiszta vér lesz, és nem tudok majd újabb, érintetlen helyeket találni rajtad. Most majd megérted, hogy miért ilyen színű a ruhám.

Richard széthúzta magán az inget. Kapkodva lélegzett, a rémülettől kezdte elveszíteni a fejét.

- De Denna úrnő, mit csináltam rosszul?

Denna csúfondáros együttérzéssel veregette meg az arcát.

- Miért, nem tudod? - Richard a fejét ingatta, küszködve a torkát mardosó félelemmel.

- Hagytad, hogy elkapjon egy Mord-Sith. Le kellett volna vágnod az összes emberemet.

Azt hiszem, képes is lettél volna rá. Lenyűgözően harcoltál. Aztán pedig a késedet vagy a puszta kezedet kellett volna használnod, hogy megölj, míg sebezhető vagyok, mielőtt átveszem az uralmat a mágiád felett. Soha nem lett volna szabad megadnod nekem az esélyt, hogy átvegyem a mágiád felett az uralmat. Soha nem lett volna szabad megpróbálnod ellenem fordítani a mágiádat.

- De miért kell most használnia rajtam az Agielt?

- Mert azt akarom, hogy tanulj - nevetett Denna. - Hogy megtanuld: azt tehetek veled, amit akarok, és te semmiképpen sem akadályozhatsz meg benne. Meg kell tanulnod, hogy teljesen tehetetlen vagy, és minden egyes fájdalom nélküli pillanatnak csak azért örülhetsz, mert én így akarom. Nem te. - Eltűnt az arcáról a mosoly. Odament az asztalhoz, és egy béklyóval tért vissza, melyhez egy darab láncot rögzítettek.

- Van egy idegesítő szokásod. Állandóan összeesel. De most orvosoljuk a dolgot. Vedd fel! - vágta Richardhoz a bilincset. Richard próbálta lecsendesíteni a lélegzetét, ahogy remegő kézzel csuklójára kapcsolta a vaspántokat. Denna egy gerenda közelébe húzta a széket, majd ráparancsolt Richardra, hogy álljon a gerenda alá. Denna felállt a székre, hogy egy vaskampóra akassza a láncot.

- Nyújtózkodj! Még nem ér odáig. - Richardnak lábujjhegyre re állva kellett nyújtózkodnia, hogy Denna be tudja akasztani a láncot.

- Kész is vagyunk! - mosolygott a Mord-Sith. - Most már nem, okoz problémát, hogy lépten-nyomon összeesel.

Richard a láncon lógott, és próbálta megfékezni a rátörő rettenetet, miközben a vasbilincsek a saját súlyánál fogva mélyen belevágtak a húsába. Eddig is tudta, hogy semmit sem tehet Denna ellen, ám ez most más volt. Tovább fokozta a tehetetlenségét, még jobban tudatosította benne, hogy esélye sincs az ellenállásra. Denna felvette a kesztyűjét, többször körbejárta, tenyerét csapkodta az Agiellel, csak hogy tovább csigázza Richard rémült várakozását.

Bárcsak aközben halt volna meg, hogy megpróbálja megölni Darken Rahlt! Felkészült rá, hogy akár ezt az árat is meg kell fizetnie. Ám ez más volt. Maga volt a halál, de elmúlás nélkül. Eleven halál. Még annak a méltóságától is megfosztották, hogy küzdjön az életéért. Tudta már, mire képes az Agiel, Dennának nem kellett újra bemutatnia. Csak azért csinálta, hogy megsemmisítse a büszkeségét, az önbecsülését. Hogy teljesen megtörje.

Miközben körüljárta, Denna időről időre hozzáérintette az Agielt. Minden érintés olyan volt, mintha kést döftek volna belé. Minden érintéstől üvöltött kínjában és vergődött a láncon. És tudta, hogy Denna még csak el sem kezdte igazán. Még az első nap sem ért véget, és ezt is sok követi majd. Sírt tehetetlenségében.

Maga elé képzelte öntudatát és emberi méltóságát. Mint valami élőlény, úgy jelent meg az elméjében. Elképzelt egy szobát. Egy szobát, melyen semmi sem hatol át, semmiféle kín, semmiféle gyötrelem. Fogta az egész méltóságát, önbecsülését, és belehelyezte ebbe a szobába, majd bezárta az ajtaját. Senkinek nem lesz kulcsa ehhez a szobához. Sem Dennának, sem Darken Rahlnak. Csak neki. Elviseli mindazt, ami jön, bármeddig tartson is, a méltósága nélkül. Megteszi, amit meg kell tennie, és egy napon majd kinyitja az ajtót, és ismét önmaga lesz, még ha csak a halálban lesz is így. De most Denna rabszolgája lesz. Most. De nem mindörökké. Egy napon, véget ér ez az egész.

Denna két kezébe fogta az arcát, és megcsókolta. Keményen. Keményen, hogy sebes ajka lüktetni kezdjen a fájdalomtól. Úgy tűnt, Denna még jobban élvezi a csókot, hogy tudja, fájdalmat okoz neki. Eltolta magától Richard arcát, szeme elkerekedett az élvecettől.

- Kezdhetjük, cicám? - suttogta.

- Kérem, Denna Úrnő! - rebegte Richard. - Ne tegye ezt!

- Ezt akartam hallani! - vigyorgott szélesen Denna. És nekilátott megmutatni, mire képes igazán az Agiel. Ha csak finoman végighúzta a húsán, nedves hólyagokat keltett, melyek, ha egy kicsit jobban megnyomta, vérrel teltek meg. Ha pedig még mélyebbre nyomta a bőrrudat, Richard érezte, hogy meleg nedvesség csurog végig izzadtságban úszó bőrén. Ám az Agiel képes volt ugyanolyan fájdalmat okozni anélkül, hogy bármilyen nyomot hagyott volna. Fájtak a fogai, olyan erővel csikorgatta őket. Néha Denna csak állt mögötte, kivárta, míg enged a feszültsége, és csak akkor csapott le rá. Amikor erre ráunt, megparancsolta neki,  hogy csukja be a szemét, és tartsa úgy. Ő közben körülötte járkált, hol keményen beledöfve, hol csak a mellkasán végighúzva az Agielt.

Mindig nevetett, amikor sikerült Richarddal elhitetnie, hogy mindjárt lecsap rá az Agiel, és Richard az újabb kínt várva megfeszítette magát, hogy azután mégsem történjék semmi. Majd egy különösen fájdalmas döféstől tágra nyílt a szeme. Jó ürügy volt Dennának, hogy a kesztyűt használhassa. Richardnak bocsánatért kellett esedeznie, hogy előzetes engedély nélkül kinyitotta a szemét. Csuklóiba belehasított a bilincs, hogy ömlött belőlük a vér. Képtelen volt levenni róluk a súlyát.

Csak egyszer tört fel belőle a harag, amikor Denna a hónaljába nyomta az Agielt. A Mord- Sith elégedett somolygással figyelte, ahogy vonaglik, és közben kétségbeesetten próbál Denna hajára koncentrálni. Denna hosszú ideig a hónalja környékére összpontosította a figyelmét, remélve, hogy Richard megint elveszti uralmát a dühe felett, ám a Kereső nem követte el kétszer ugyanazt a hibát. Mivel Richard nem szabadította magára, a mágia kínját, megtette helyette ő, csakhogy ekkor Richard képtelen volt megszabadulni tőle, bármit is csinált. Könyörögnie kellett Dennának, hogy hagyja abba. Néha csak állt előtte, és nézte, ahogy levegő után kapkodva fuldoklik fájdalmában. Máskor pedig hozzádörgölődzött, s átölelve a mellkasát, keményen hozzápréselte a testét. A kemény bőr érintésétől Richard összes sebe új kínnal lángolt fel.

Richardnak fogalma sem volt róla, hogy mennyi ideig tartott ez a gyötrelem. Legnagyobbrészt nem volt tudatában semminek, csak a fájdalomnak, mintha külön életre kelt volna, és ott lett volna mellette. Csak azt tudta egy idő múltán, hogy bármit megtenne, amit Denna mond, bármit, csak hagyja abba a kínzását. Nem mert az Agielre nézni. Már a puszta látványától is könnyekre fakadt. Denna igazat mondott magáról: soha nem fáradt bele abba, amit csinált, és soha nem unta el a kínzását. Úgy tűnt, mintha állandóan lenyűgözné, szórakoztatná és megnyugvással töltené el. Egyetlen dolog volt; amit még Richard kínzásánál is jobban élvezett: amikor a férfi könyörgött neki, hogy hagyja abba. Richard még többet is könyörgött volna, csak hogy örömet okozzon neki, ám az idő nagy része során képtelen volt megszólalni. Szinte már az egyszerű levegővétel is meghaladta az erejét.

Nem próbálta már levenni a terhet a csuklóiról, csak lógott, ernyedten, magánkívül a fájdalomtól. Felmerült benne a gondolat, hogy Denna abbahagyta a kínzását, ám annyira fájt már mindene, hogy nem volt benne biztos. A szemébe folyó izzadtság megvakította, a sebeibe folyó égető verejték csak fokozta kínjait.

Amikor a feje valamicskét kitisztult, a Mord-Sith visszatért, a háta mögül közeledve. Richard minden ízében megfeszült, tudta, mi következik. Ehelyett, Denna megmarkolta a haját, és hátrarántotta a fejét.

- Most pedig, cicám, nagyon figyelj! A füledbe fogom dugni az Agielt. - Richard szinte fuldoklott a félelemtől. Denna hátrarántotta a fejét, hogy hagyja már abba. - Ez még csak nem is hasonlít ahhoz, amit eddig csináltunk. Sokkal jobban fáj. De pontosan úgy kell tenned, ahogyan mondom. - A szája szinte Richard füléhez ért, úgy suttogott neki, mint a szerelmesek. - Korábban, amikor velem volt egy Mord-Sith nővérem, ketten egyszerre nyomtuk az emberek fülébe az Agielt. Úgy sikoltottak, mint senki más. Mámorító hangon. Beleborzongok, ha csak rágondolok.

Ám sajnos, mindig belehaltak. Soha nem sikerült egyszerre két Agielt használnunk ezen a módon, úgy, hogy ne haltak volna bele. Sokszor próbálgattuk, de mindig meghaltak. Légy hálás, hogy én vagyok az úrnőd, vannak, akik még mindig megpróbálnák.

- Köszönöm, Denna Úrnő. - Nem tudta pontosan, mit köszön meg neki, de nem akarta, hogy megtegye, amit tervez, bármi is legyen az.

- Jól figyelj! - suttogta rekedten Denna. Majd ismét ellágyult a hangja. - Amikor ezt teszem, nem szabad megmozdulnod. Ha megmozdulsz, bizonyos dolgok károsodhatnak benned. Nem halsz bele, de helyrehozhatatlan károkat szenvedsz. Néhányan megvakulnak, mások fél oldalukra megbénulnak, megint mások nem lesznek képesek többé beszélni vagy esetleg járni. De mindenkiben, aki megmozdul, véglegesen tönkremegy valami. Én pedig azt akarom, hogy tökéletesen működj. A kegyetlenebb Mord-Sithek, nem mondják meg a cicuskáiknak, hogy ne mozogjanak. Figyelmeztetés nélkül teszik meg ezt velük. Látod? Nem is vagyok olyan kegyetlen, mint gondolod. Mégis, csak kevesen képesek mozdulatlanul  maradni. Bár figyelmeztetem őket, megmozdulnak, és aztán ott maradnak nyomoréknak.

Richard képtelen volt visszatartani a sírást.

- Kérem, Denna Úrnő, kérem szépen, ne tegye ezt velem, kérem!

A fülén érezte a leheletét, ahogy elmosolyodott. Sikamlós nyelvét a fülébe dugta, és megcsókolta.

- De akarom, cicám. Ne feledd, tartsd magad, és meg ne mozdulj!

Richard összeszorította a fogát, ám semmi sem készíthette fel arra, ami ezután következett. Úgy érezte, mintha üveggé változtatták volna a fejét, és azután ezernyi darabra zúzták volna. Körmét a tenyerébe vájta. Szétrobbant benne minden, nem érezte az idő múlását. Csak a gyötrelem kezdet és vég nélküli pusztasága létezett. Testének minden idegszála pengeéles, perzselő kínban égett. Fogalma sem volt, hogy Denna mennyi ideig tartotta a fülében az Agielt, de amikor elvette, a kőfalak még mindig visszhangzották a sikolyait.

Mikor végül teljesen elernyedt, Denna megcsókolta a fülét, és zihálva susogott bele.

- Egyszerűen elbűvölő sikoly volt, cicám. Soha nem hallottam még szebbet. Kivéve persze azokét, akik belehaltak. Jól csináltad, cicám, egy ujjnyit sem moccantál. Gyengéden megcsókolta a nyakát, majd ismét a fülét. - Megpróbáljuk a másik oldalon is?

Richard összeroskadt a bilincseiben. Még csak sírni sem volt képes. Denna keményen hátrahúzta a fejét, és átment a másik oldalára.

Mikor befejezte, és leakasztotta a kampóról a láncot, Richard a padlóra rogyott. Nem gondolta volna, hogy még képes mozogni, ám Denna csupán feléje intett az Agiellel, és a puszta látvány is elég volt, hogy tegye, amit mond.

- Ennyi volt mára, cicám! - Richard úgy érezte, majd meghal az örömtől. - Megyek és alszom egy kicsit. Ma még csak nem is volt egész nap, holnap egész nap idomítalak. Sokkal keservesebb lesz, meglásd!

Richard túlságosan kimerült volt, hogy törődjön a holnappal. Nem akart semmi mást, csak lefeküdni. Még a kőpadló is olyannak tűnt előtte, mint a legjobb ágy, amiben valaha aludt. Vágyakozva nézett rá.

Denna odahúzta a széket, megfogta a bőrnyakörvről lógó láncot, és a gerendából kiálló kampóra akasztotta. Richard zavartan nézte, túlságosan törődött volt, hogy kitalálja, mi lehet ezzel Denna szándéka. Amikor végzett, Denna elindult az ajtó felé. Richard rájött, hogy a lánc nem volt elég laza, hogy lefekhessen.

- Denna Úrnő, hogyan fogok én aludni?

- Aludni? - fordult meg Denna leereszkedő mosollyal. - Nem emlékszem, hogy azt mondtam volna: „megengedem, hogy aludj." Az alvás olyan kegy, amit ki kell érdemelned. Nem érdemelted meg. Nem emlékszel, hogy ma reggel milyen csúnya gondolat járt az eszedben? Arra gondoltál, hogy megölsz a kardoddal: Nem emlékszel, hogy azt mondtam, ezt még megbánod? Jó éjt, cicám!

Elindult kifelé, ám még egyszer visszafordult.

- Ha netán arra gondolnál, hogy egyszerűen lehúzod a láncot a pöcökről, és aztán hagyod, hogy a fájdalomtól elveszítsd az eszméletedet - hát én nem tenném a helyedben. Megváltoztattam a mágiát. Nem fogja többé megengedni, hogy elájuljál. Ha lehúzod a láncot vagy véletlenül összeroskadnál, és azért esne le, nem leszek, itt, hogy segítsek. Egymagad leszel, egész éjszaka, együtt a fájdalommal. Erre gondolj, ha netán elálmosodnál.

Denna sarkon fordult, és kiment, magával víve a fáklyát.

Richard állt a sötétben és zokogott. Egy idő múlva erőt vett magán, és abbahagyta, Inkább Kahlanra gondolt. Ez végre valóban kellemes gondolat volt, és Denna sem tudta tőle megfosztani. Legalábbis ez éjjel nem. Hagyta, hogy elöntse a kellemes érzés, ahogy arra gondolt, hogy Kahlan biztonságban van, hogy vannak, akik megvédjék. Zedd, Chase és hamarosan Michael hadserege. Lelki szemeivel maga elé képzelte, amint éppen egy táborban van, Siddinnel és Rachellel, és gondjukat viseli, mesél nekik, és megnevetteti őket.

A gondolatok hatására elmosolyodott. Újra és újra felidézte csókjának emlékét, az érzést, amikor átölelte. Még ha nincs is vele Kahlan, még akkor is mosolygásra készteti, még akkor is boldoggá teszi. Az pedig, hogy ővele, Richarddal, mi lesz, nem számít. Kahlan biztonságban van. Csak ez számít. Kahlan és Zedd és Chase, mindannyian biztonságban  vannak, és náluk van az utolsó szelence. Darken Rahl meg fog halni. Kahlan pedig élni fog.

Ha az egész véget ér, ugyan, mit számít, mi lesz vele? Akár meg is halhat. Denna vagy éppen Darken Rahl majd gondoskodik róla. Csak ki kell bírnia addig a fájdalmakat. Meg tudja tenni. Mit számít? Semmi, amit Denna művel vele, meg sem közelíti a kínját annak a tudatnak, hogy nincs vele Kahlan. A nő, akit szeret. A nő, akit szeret, és aki mást fog választani.

Örült, hogy addigra már halott lesz. Lehet, hogy tehet is valamit azért, hogy közelebb hozza a halált. Igazán nem nehéz Dennát felbosszantani. Talán, ha legközelebb, amikor a fülébe nyomja az Agielt, megmozdulna, és maradandóan megnyomorodna, akkor már nem lenne szüksége rá Dennának. Talán akkor megölné. Soha életében nem érezte még ilyen egyedül magát.

Amint azt Denna megígérte, a következő nap még gyötrelmesebb volt. A Mord-Sith kipihent volt, úgy tűnt, alig várja, hogy Richard megtörésének fáradságos munkájában levezesse kicsit az energiáit. Richard tudta, egyetlen dolog maradt, amiben az övé volt a választás, a döntés. Várta, hogy Denna ismét a fülébe nyomja az Agielt, hogy teljes erejével megránthassa a fejét, és valami helyrehozhatatlan kárt tegyen magában. Ám Denna, mintha megérezte volna, hogy mire készül, többet nem használta rajta ilyen módon az Agielt. A dolog egy szikrányi reményt keltett benne, hisz végre valami olyasmi volt, amit ő csináltatott Dennával: elérte, hogy ne használja többet ilyen módon az Agielt. Denna mégsem rendelkezett tökéletes hatalommal felette, még mindig képes volt rávenni valamire, mit ő döntött el. A gondolat lelket öntött belé. Amikor pedig eszébe jutott, miként zárta el az önbecsülését és a méltóságát abba a titkos szobába, képes volt megtenni mindazt, amit kellett. Megtett mindent, amit Denna kívánt tőle.

A Mord-Sith csak akkor tartott szünetet, amikor leült az asztalhoz enni. Lassan falatozta a gyümölcsöt, és kéjesen mosolyogva szemlélte Richardot, ahogy ételért rimánkodik. Richard nem kapott semmi ennivalót, csak egy csésze vízzel itatta meg Denna, miután befejezte az evést.

A nap végén megint a gerendára akasztotta a láncát, és arra kényszerítette, hogy ott álljon egész éjszaka. Richard nem törődött azzal, hogy megkérdezze, miért. Úgysem számított. Denna úgyis azt teszi vele, amit csak akar, ő pedig semmit sem tehet, hogy ezt megváltoztassa.

Reggel, amikor fáklyával a kezében visszatért, Richard még mindig állt, bár már alig bírta a lába. Denna, úgy tűnt, jó hangulatban van.

- Egy jó reggelt puszit akarok - mosolygott. - Elvárom tőled, hogy viszonozd. Mutasd meg, milyen boldog vagy, hogy viszontláthatod az úrnődet!

Richard megtett minden tőle telhetőt; de továbbra is erőnek erejével kellett arra koncentrálnia, hogy milyen csinos a Mord-Sith hajfonata. Sebeiben újra fellobbantak a fájdalom lángjai, ahogy Denna testét teljesen nekinyomva megölelte. Mikor Denna eltolta magát tőle, már remegett a kíntól. A Mord-Sith leakasztotta a láncot a kampóról, és a padlóra lökte. - Kezded-megtanulni, cicuskám, hogy engedelmes légy. Megérdemelsz két órányi alvást.

Richard a padlóra rogyott, már azelőtt aludt, hogy Denna lépteinek visszhangja elült volna.

Felfedezte, hogy az Agiellel történő ébresztés önmagában is rettenetes. A rövidke alvás nem sokat segített. Sokkal többre lett volna szüksége, mint amit kínzója engedélyezett neki: Magában megesküdött, minden erejével küzd azért, hogy egyetlen hibát se ejtsen egész nap, hogy mindent pontosan úgy tegyen, ahogyan azt Denna kívánja, és akkor talán megjutalmazza aszal, hogy engedi végigaludni az egész éjszakát.

Minden erejét összeszedve próbálta megtenni mindazt, amit Denna kívánt tőle, remélve, hogy sikerül kedvében járnia. Azt is remélte, hogy kap valamit enni. Fogságba esése óta nem evett. Eltűnődött, hogy mit szeretne jobban: enni vagy aludni. Úgy döntött, leginkább azt szeretné, ha abbamaradna ez a gyötrelem. Vagy a engednék meghalni.

Ereje vége felé járt, úgy érezte, mintha az élet lassacskán kifolyna belőle, és vágyakozva  várta a közelgő véget. Denna láthatólag megérezte erejének fogyatkozását, és lazított valamicskét a tortúrán, hosszabb szüneteket tartva, több időt hagyott neki magához térni. Richard nem törődött ezzel, tudta, kínszenvedése soha nem fog véget érni. Tudta, hogy elveszett. Feladta élni akarását, kitartását. Denna megnyugtatóan suttogott a fülébe, az arcát cirógatta, miközben pihegve lógott bilincseiben. Biztatta, hogy ne adja fel, és azt ígérte, hogy amikor már teljesen meg lesz törve, minden sokkal jobb lesz. Richard csak figyelte, még arra sem volt képes, hogy sírjon.

Amikor végre leakasztotta láncait a gerendáról, Richard azt hitte, megint éjszaka van. Elvesztette már az időérzékét. Várta, hogy Denna megint felakasztja a láncait vagy a padlóra hajítja őket, és közli vele, hogy alhat. De egyiket sem tette. Ehelyett a székre akasztotta, és meghagyta neki, hogy maradjon állva, majd otthagyta. Egy vödörrel a kezében tért vissza.

- Térdre, cicám! - Denna leült mellé a székre, egy kefét vett elő meleg, szappanos vízből, és elkezdte sikálni. A sebeibe hatoló kemény sörték önmagukban is elég fájdalmasak voltak. - Vacsorameghívást kaptunk. Meg kell tisztogassalak egy kicsit. Ami engem illet, szeretem az izzadtságod szagát, de attól tartok, bántaná a vendégek orrát.

Denna különös gyengédséggel tisztogatta. Richardot arra emlékeztette, ahogyan ember a kutyájával törődik. Rázuhant Dennára, képtelen volt állva maradni. Semmi pénzért nem támaszkodott volna a nőre, ha lett volna ereje, de nem volt. Miközben sikálta, Denna hagyta, hadd maradjon, ahol van. Richard kíváncsi volt, vajon kitől származik a meghívás, de nem kérdezte.

Denna úgyis közölte vele.

- Maga Miléna királynő kért meg minket, hogy legyünk asztaltársai a mai vacsoránál. Egészen ritka megtiszteltetés egy ilyen alantas fickónak, mint te, nem gondolod?

Richard csak bólintott, nem volt ereje hozzá, hogy megszólaljon.

Miléna királynő. Szóval az ő palotájában voltak! Végül is, nem lepte meg a dolog. Hová máshová vihette volna ennyi idő alatt Denna? Amikor végzett, Denna egy óra alvást engedélyezett neki, hogy pihenjen egy kicsit a vacsora előtt. Richard a lábainál aludt.

Denna az Agiel helyett a csizmájával ébresztette fel. Majdnem sírva fakadt ettől a kegytől, és hallotta önmagát, amint hosszasan hálálkodik Dennának a kedvességéért. Denna elmondta neki, miként kell viselkednie. Láncát Denna övére kell akasztania, szemét rajta kell tartania, és nem szólhat senkihez, ha nem őt szólítják meg először, és akkor is csak azután, ha ránéz Dennára, hogy adjon neki engedélyt a megszólalásra. Nem ülhet az asztalnál, hanem a padlóra kell telepednie, és ha jól viseli magát, még valami ennivalót is kap.

Richard megígérte, hogy úgy tesz, ahogyan kívánja. A gondolat, hogy ott ülhet a padlón, csodálatosnak tűnt a számára. Pihenhet majd, nem kell állnia, és kínozni sem fogják. És végre valahára kap valamit enni. Mindent megtesz majd, hogy ne dühítse fel Dennát, nehogy véletlenül ne kapjon enni.

Richard ködös aggyal követte Dennát, nyakörvénél fogva a Mord-Sithhez láncolva, s közben arra ügyelt, hogy tartsa a megfelelő távolságot. A bilincs lekerült a kezéről, de az általuk okozott horzsolások vörösek voltak és dagadtak, s fájdalmasan lüktettek. Homályosan emlékezett néhány teremre, amelyen keresztülhaladtak.

Egy nagy teremben, ahol más emberek is voltak, Denna megállt, és néhány szót váltott finom ruhákba öltözött emberekkel, Richard a hajfonatán tartotta a szemét. Denna valószínűleg újrafonta a vacsora alkalmára, mert az Agiel erőteljes használata igencsak meglazította, jó néhány szálat elszabadított a helyéről. Biztos aközben fonta be, amíg Richard a lábainál aludt.

Richard rádöbbent, hogy Denna haja tényleg gyönyörű, és hogy a nő sokkal szebb bármely jelen lévő dámánál. Tudta, hogy az emberek megbámulják, őt is és a kardját, ahogy láncánál fogva körbevezették a termen. Emlékeztette magát, hogy ideiglenesen egy szobába zárta a büszkeségét. Most arról volt szó, hogy esélyt kap arra, hogy kipihenje magát, egyen, és Denna egy ideig nem kínozza.

Richard meghajolt, és ügy is maradt, míg Denna a királynővel társalgott. A királynő és a Mord-Sith csak egy főbólintással üdvözölték egymást. A hercegnő ott állt a királynő oldalán. Richardnak eszébe jutott, hogy mit művelt Rachellel, és megint csak azon kapta magát, hogy vissza kell terelni a gondolatait Denna hajfonatára.

Amint leült az asztalhoz, Denna csettintett az ujjával, és a széke mögött a padlóra mutatott. Richard tudta, mit akar, és keresztbe tett lábakkal leült a földre. Denna a királynő baljára ült, jobbra mellette Viola hercegnő foglalt helyet, aki hűvösen méregette. Richard felismerte a királynő néhány tanácsosát. Magában elmosolyodott. Az udvari festő nem volt köztük. Az asztalfő magasabban volt, mint a többiek székei, ám a földön ülve, Richard az összegyűlt vendégsereg nagy részét nem láthatta.

- Mivel nem eszel húst - fordult a királynő Dennához -, külön vacsorát készíttettem neked a szakácsokkal, melyet tudom, hogy nagyon ízletesnek találsz majd. Csodálatos levesek, zöldségek, és néhány ritka gyümölcs.

Denna mosolyogva köszönte meg neki. Miközben falatozott, egy felszolgáló egyszerű levesestányért hozott be egy tálcán egyensúlyozva.

- A kutyuskámnak - vetette oda neki Denna, csak ennyi időre szakítva meg társalgását. A férfi levette a tányért a tálcáról, és Richardnak nyújtotta. Valami zabkásaféleség lehetett, de Richardnak, amint remegő kezében tartotta a tányért, arra készülve, hogy nagy kortyokban magába dönti az egészet, felért a legfinomabb étekkel, amit valaha evett.

- Ha a kutyuskád - szólalt meg Viola hercegnő - akkor miért engeded meg neki, hogy így egyen?

- Mire gondolsz? - nézett rá Denna.

- Hát, ha tényleg a kutyuskád - mosolygott a hercegnő -, akkor a földön kellene ennie, anélkül, hogy a kezét használná.

Denna szeme felcsillant, szája széles vigyorra húzódott.

- Tedd, amit a hercegnő mond!

- Rakd le a földre - utasította Viola hercegnő - és edd meg úgy, mint egy kutya, hogy mindenki láthassa. Hadd lássa mindenki, hogy a Kereső nem jobb egy kutyánál!

Richard túlságosan éhes volt, hogy bármit tegyen, ami a vacsoráját veszélyeztetné. Magában Denna hajfonatának képére koncentrált, és a hercegnő szemébe nézett, látta önelégült vigyorgását, majd a padlóra helyezte a tányért, és mindenki hangos nevetése közepette befalta a zabkását. Tisztára nyalta a tányért, azt mondva magának, hogy azért, mert szüksége van az erejére, ha netán esélye adódna használni.

Miután a királynő és vendégei befejezték a lakomát, egy láncra vert férfit vezettek be, és a szoba közepére taszigálták. Richard felismerte. Egyike volt azoknak, akiket Kahlan kiszabadított a várbörtönből. Egymásra pillantottak, megértően, kétségbeesetten.

Felsorolták bűneit és elkövetett gaztetteit. Richard próbált nem figyelni rá, tudta, hogy az egész csak ürügy. A királynő röviden összefoglalta a férfi vétkeit, majd a hercegnőhöz fordult.

- Talán a hercegnő szeretné kihirdetni e férfiú büntetését?

- A korona ellen elkövetett vétkeiért: száz botütés - állt fel ragyogva Viola hercegnő. - A nép ellen elkövetett bűneiért pedig a feje vétessen!

Egyetértő morajlás söpört végig a termen. Richardnak hányingere támadt, mégis szeretett volna cserélni azzal az emberrel. A száz botütés már igazán semmiség, és a hóhérbárd végre pontot tenne szenvedései végére.

- Szeretném egyszer látni, ahogyan te büntetsz - fordult Dennához a hercegnő, miután újra helyet foglalt.

- Nézz be bármikor, amikor csak kedved tartja - pillantott felé Denna. - Megengedem, hogy megnézd.

Amikor visszatértek a kőfalú szobába, Denna egy pillanatot sem vesződött azzal, hogy levegye róla az inget, és Richard hamarosan ismét a gerendáról lógott alá. Hűvösen közölte vele, hogy a tekintete túl sokat vándorolt vacsora közben. Richardon úrrá lett a kétségbeesés. A csuklójára szoruló bilincsek ismét a húsát égették, és Denna szakértelme nyomán pillanatok alatt véres verejtékben fürdött, üvöltve és fuldokolva fájdalmában. Denna odavetette neki, hogy még korán van, és még sokat akarja idomítani, míg befejezik éjszakára.

Richard izmai görcsösen összerándulva emelték fel testét a földről, amikor Denna a hátába döfte az Agielt. Könyörgött neki, hogy hagyja abba, de Denna nem hagyta abba. Amikor ismét petyhüdten csüngött a bilincsben, egy alak körvonalait látta kirajzolódni az ajtóban.

- Tetszik, ahogy könyörgésre kényszeríted - szólította meg Viola hercegnő.

- Lépj közelebb, drágaságom, és mutatok neked még többet is - mosolygott rá a Mord- Sith.

Keményen a sebeihez dörzsölve magát, Denna fél karral átölelte Richardot. Megcsókolta a fülét és belesusogott.

- Mutassuk meg a hercegnőnek, hogy milyen jól tudsz könyörögni, jó?

Richard megesküdött magában, hogy nem fog, de nem telt bele sok időbe, míg megszegte fogadalmát. Denna egész kis bemutatót tartott Viola hercegnő számára, megmutatta neki milyen változatos módon képes bántani Richardot. Úgy tűnt, büszke rá, hogy fitogtathatja; mit tud.

- Megpróbálhatom én is? - kérdezte a hercegnő. Denna egy pillanatig méregette.

- Hát persze, miért is ne, kedvesem. Biztos vagyok benne, hogy az én cicuskám sem bánja. Vagy mégis? - mosolygott Richardra.

- Kérem, Denna Úrnő, ne engedje ezt csinálni! Könyörgöm! Még csak, egy kislány! Megteszek bármit, amit mond, csak ne tegye ezt vele! Kérem!

- Látod, kedvesem, egyáltalán nincs ellenére. Denna a hercegnő kezébe nyomta az Agielt.

Viola hercegnő vigyorogva nézett fel rá, miközben ujjaival az Agielt babrálta. Próbaképpen belebökte a combizmába, és boldogan látta, hogy Richard összerándul a fájdalomtól. Elégedetten az eredménnyel, körbejárta a férfit, és időnként a húsába döfködte az Agielt.

- Milyen könnyű! - kiáltott fel. - Soha nem gondoltam volna, hogy ilyen könnyű vérző sebeket kelteni valakin!

Denna összefont karral állt, és mosolyogva szemlélte Richardot, ahogy a hercegnő egyre merészebbé vált. Nem telt sok időbe, mire teljesen napvilágra került a kegyetlensége. Szemmel láthatólag el volt ragadtatva ettől az új játéktól.

- Emlékszel még, mit tettél velem? - kérdezte Richardtól. Hirtelen mozdulattal az oldalába döfte az Agielt. - Emlékszel, milyen megalázó helyzetbe hoztál? Azt hiszem, most megkapod, amit érdemelsz, nem gondolod? - Richard szorosan összezárta a fogait. - Válaszolj! Nem gondolod, hogy ezt érdemled?

Richard szemhéját összeszorítva próbált uralkodni a fájdalom felett.

- Jobban tennéd, ha válaszolnál neki - javasolta neki Denna. - Úgy tűnik, gyorsan tanul.

- Kérem, Denna úrnő, ne tanítsa ilyenekre! Amit vele tesz, az még rosszabb, mint amit velem művel. Még csak egy kislány. Kérem, ne tegye ezt vele! Ne hagyja, hogy ilyen dolgokat tanuljon!

- Azt tanulom, ami nekem tetszik. Most pedig könyörögj! De azonnal!

Noha tudta, hogy csak a saját helyzetét nehezíti vele, Richard egészen addig várt, amíg már egyáltalán nem volt képes elviselni a fájdalmat. Csak ezután válaszolt a hercegnőnek.

- Sajnálom, amit tettem, Viola hercegnő - zihálta. - Kérem, bocsásson meg nekem. Tévedtem.

Richard rájött, hogy hiba volt megszólalnia. A dolog csak fellelkesítette a hercegnőt. Nem telt hosszú időbe, míg megtanulta, hogyan késztetheti arra, hogy könyörögjön és sírjon, bár Richard mindent megtett, hogy visszatartsa magát. Richard fel sem tudta fogni, milyen képtelen dolog, hogy egy kislány ilyeneket művel. Nemhogy élvezze. Őrület volt!

A hercegnő a gyomrába döfte az Agielt, és gúnyosan vigyorogva nézett fel rá.

- De ez még sokkal kevesebb annál, amit az az Inkvizítor érdemel. Egy nap megfizet majd. És majd én szabom rá ki az ítéletet. Anyám azt mondta, hogy ez az én feladatom lesz, ha visszatér. Azt akarom, hogy könyörögjél nekem, hogy büntessem meg őt. Szeretném hallani, hogy könyörögsz nekem, hogy üttessem le a fejét.

Richardnak fogalma sem volt arról, hogy mi történik, de valami furcsa erő kezdett ébredezni benne.

Viola hercegnő fogát csikorgatva döfte a gyomrába az Agielt, olyan keményen, ahogy csak tudta, és még meg is csavarta.

- Könyörögj! Könyörögj, hogy öljem meg azt a ronda Kahlant!

Richard torkaszakadtából üvöltött a fájdalomtól.

Denna lépett közéjük, és kitépte az Agielt a hercegnő kezéből.

- Elég! Ha így használod az Agielt, még megölöd!

- Köszönöm, Denna Úrnő - lihegte Richard. Valami furcsa gyengédséget érzett iránta, hogy a védelmére kelt.

Viola hercegnő egy lépést hátrált, arcára kiült a düh.

- Nem érdekel, ha megölöm!

- De engem ingen - válaszolt Denna hűvösen és ellentmondást nem tűrően. - Túl értékes ahhoz, hogy ilyen módon pazaroljuk el az életét.

Látszott, hogy Denna az, aki itt parancsol. Nem a hercegnő, és még csak nem is a királynő. Denna Darken Rahl embere volt.

- Anyám azt mondja, hogy Kahlan Inkvizítor vissza fog térni, és ha legközelebb visszatér, egy kis meglepetést tartogatunk neki - nézett kihívóan Richardra a hercegnő. - Azt akarom, hogy tudd ezt, mert anyám azt mondja, hogy akkorra már halott leszel. Anyám azt mondja, hogy én dönthetem el, mi történjék vele. Először is, levágom a haját. - Keze ökölbe szorult, arca vörös volt a dühtől. - Aztán hagyom, hogy az őrség minden egyes tagja megerőszakolja, az egész őrség összes tagja! Aztán bedobatom a várbörtönbe néhány évre, hogy legyen nékik valaki, akivel játszadozhatnak. Amikor pedig már belefáradtam a kínzásába, leüttetem a fejét, és felhúzatom egy karóra, ahol nézhetem, hogy rothad.

Richard tulajdonképpen sajnálta a kis hercegnőt. A szomorúság hullámként söpört végig rajta. Az érzelem hatására pedig meglepve vette észre, hogy a benne feléledt erő egyre magasabbra tör fel.

Viola hercegnő becsukta a szemét, és amennyire csak tudta, kinyújtotta a nyelvét. Olyan volt, mint egy kis piros zászló.

A különös erő szinte szétvetette Richard testét.

Érezte, ahogy a hercegnő állkapcsa széttörik, mint egy kristálykehely a kőpadlón, amikor a csizmájával telibe találta. A rúgás ereje a levegőbe emelte a hercegnőt. Saját fogai metszették le a nyelvét, mielőtt azok is szilánkokra törtek volna. A hercegnő a hátán landolt, jó pár lépésnyivel hátrébb, és a szájából sugárban ömlő véren keresztül megpróbált sikoltani.

Denna rászegezte a tekintetét. Egy pillanatra mintha félelmet látott volna átsuhanni benne. Richardnak fogalma sem volt róla, hogy miként volt képes megtenni, amit tett, hogy a mágia kínja miért nem állította meg. A Denna arcán ülő kifejezést látva tudta, hogy nem szabadott volna így történnie.

- Korábban már figyelmeztettem - szólt Richard, állva Denna tekintetét. - Az ígéret szép szó. Ha megtartják, úgy jó. Köszönöm, Denna Úrnő, hogy megmentette az életemet. Adósa vagyok - mosolyodott el.

Denna egy pillanatra döbbenten meredt rá, majd elsötétült a tekintete. Hosszú léptekkel kiviharzott a szobából. Richard bilincseiben lógva figyelte, ahogy a hercegnő a padlón vonaglik.

- Fordulj meg, Viola, vagy a saját véredben fulladsz meg. Fordulj meg!

A hercegnő végre képes volt megfordítani a testét. A vérvörös tócsa egyre növekedett alatta. Rohanó férfiak tűntek fel, és siettek a segítségére. Denna figyelte őket. A férfiak óvatosan felemelték a hercegnőt, és elcipelték. Richard hallotta, amint sürgető kiáltásaik egyre halkulnak, majd elenyésznek a folyosón.

Aztán egyedül maradt Dennával.

A sarokvasak recsegve nyikordultak meg, ahogy Denna hosszú körmű ujjával becsukta az ajtót. Richard az elmúlt néhány nap során megtanulta, hogy Denna valami különös, perverz gyengédséggel van iránta. Azon keresztül, ahogy az Agielt használta rajta, kezdte megérezni hangulatait. Néha, amikor kínozta, egészen biztos volt benne, hogy valamiféle torzult gondoskodás folytán visszafogja magát. Tudta, hogy tiszta őrület volt, de megértette, hogy Denna úgy osztja meg vele a gyengéd érzéseit, hogy még gyötrelmesebb kínokat okozott neki. És azt is érezte, hogy ezen az estén minden eddiginél gyötrelmesebb kínok várnak rá.

Denna megállt az ajtó előtt, és őt figyelte.

- Kivételes ember vagy te, Richard Cypher. Rahl Nagyúr felhívta rád a figyelmemet. Figyelmeztetett, hogy nagyon vigyázzak veled. Hogy a próféciák beszélnek rólad. - Lassan  lépkedett oda hozzá, lépteinek kopogását visszaverték a falak. Richard az arcán érezte, hogy milyen szapora a lélegzete.

- Ez valami egészen különleges volt - suttogta. - Kíméletlenül izgató. - Szemei éhesen vizsgálták az arcát.

- Úgy döntöttem - zihálta - hogy páromul fogadlak.

Richard ernyedten lógott láncain, semmit sem tehetett ezzel az őrülettel szemben. Nem tudta, mi volt az az erő, ami életre kelt benne, és azt sem, hogy miként hívja elő újra. Megpróbálta. Nem jött.

Dennát, úgy tűnt, teljesen magával ragadta valami, amiről Richardnak sejtelme sem volt, mintha megpróbálna bátorságot gyűjteni valamihez, amitől retteg, de mégis őrülten kívánja. Légzése egyre szaporábbá vált, mellkasa zihált, miközben a szemébe nézett. Richard hitetlenkedve vette észre, amit eddig a kegyetlenség csúfsága eltakart a szemei elől: Denna gyönyörű volt. Lélegzetelállítóan, kábítóan gyönyörű. Kezdek megőrülni, futott át rajta a gondolat.

Richard növekvő rémülettel figyelte, ahogy Denna lassan a foga közé veszi az Agielt. Pupillái kitágultak, bőre egészen elsápadt. Richard látta rajta, hogy rettenetesen fájhat neki. Sziszegve szívta be a levegőt, s közben alig láthatóan, de reszketett. Ujjait Richard tarkójára kulcsolta, és keményen megtartotta a fejét. Ajkait lassan a férfi ajkaihoz érintette. Hosszan és szenvedélyesen megcsókolta, osztozva vele az Agiel szaggató kínjában. Ahogy köréfonta a testét, nyelvével az ajkaik között tartotta az Agielt. Csókja kegyetlen, vadállatias volt.

Richard lényének minden porcikája égett a kínszenvedéstől. Zihálása kiszívta a levegőt a nő tüdejéből, Denna lélegzetvétele ugyanezt művelte vele. Nem jutott más levegőhöz, csak Dennáéhoz, Denna pedig csak az övéhez. A fájdalomtól mindent elfelejtett, csak Denna létezett számára. A gyötrelem végigdúlta az elméjét. Tudta a hangokból, amit Denna kiadott, hogy a nő is ugyanazt az agóniát éli át, mint ő. Haját markoló ujjai ökölbe szorultak a fájdalomtól. Nyögött a kíntól. Izmai megfeszültek. Mindkettejükben tombolt a fájdalom.

Nem tudta felfogni, miért, de hirtelen ráébredt, hogy ő is ugyanolyan szenvedélyesen, ugyanolyan kegyetlenül csókolja Dennát. A fájdalom eltorzította érzékelését, látását. Soha még nem csókolt senkit ilyen őrült vággyal. Iszonyatosan szerette volna, ha Denna abbahagyja. Ugyanakkor iszonyatosan szerette volna, ha soha nem hagyná abba.

A különös erő ismét feléledt benne. Megpróbált érte nyúlni, megragadni, belekapaszkodni. De elröppent előle, és eltűnt.

A fájdalom kezdte megőrjíteni. Denna az övéhez préselte az ajkait, és fogaik, köztük az Agiel, megcsikordultak egymáson. Denna egészen hozzászorította a testét, egyik lábát köréfonva csüngött rajta. Gyötrelmes sikolyai egyre kétségbeesettebbekké váltak. Richard semmire sem vágyott jobban, mint hogy ölelhesse.

Amikor már kezdte elveszteni az eszméletét, Denna eltolta magát tőle, ujjai közt még mindig a haját markolva. Könnyek csorogtak a szeméből, ahogy Richard szemébe nézett, arcuk nem egészen kétujjnyira volt egymástól. Nyelvével a szájába lökte az Agielt, és ott tartotta a fogai közt, miközben remegett a fájdalomtól, mintha azt akarná megmutatni, hogy erősebb nála. Amikor már a szemei is fennakadtak, lassan felemelte a kezét, és elvette az Agielt. Lihegve kapkodott levegő után.

Szemöldöke ráncba szaladt. A fájdalom és még talán valami más hatására, könnyek patakzottak a szeméből. Megcsókolta a férfit. Richardot megdöbbentette a csók gyengédsége és szelídsége.

- Most már egyek vagyunk - suttogta bensőségesen Denna. - Egyek lettünk az Agiel kínjában. Sajnálom Richard. - Remegő ujjakkal cirógatta a férfi arcát, a fájdalom köde még mindig a szemében lebegett. - Sajnálom, amit veled fogok művelni. Életre szólóan a párommá lettél.

Richardot meghökkentette a hangjából sugárzó együttérzés.

- Kérem, Denna Úrnő. Kérem, engedjen el. Legalább segítsen nekem megfékezni Darken Rahlt. Megígérem, hogy utána készségesen a párja leszek, egész életemen át, hogy ha segít nekem megfékezni Rahlt. Az életemre esküszöm, hogy ha segít nekem, itt maradok, anélkül, hogy a mágiának kellene rabságban tartania. Mindörökké.

Miután magához tért, Denna egyik kezével a férfi mellkasára támaszkodva  felegyenesedett.

- Azt hiszed nem tudom, hogy mit művelek veled? - Tekintete fakón csillogott. - Az idomításod és a szolgálatod nem tart tovább néhány hétnél, utána meghalsz. Egy Mord-Sith kiképzése viszont évekig tart. Mindazt, amit veled tettem, és még sokkal gyötrelmesebb dolgokat is, megtették velem is, ezerszer. Egy Mord-Sithnek jobban kell ismernie az Agieljét, mint önmagát. Tizenöt éves voltam, amikor az első kiképzőm párjául választott. Előtte három évig idomított. Soha életemben nem lesz módom arra, hogy valaha is utolérjem a kegyetlenségét, vagy utánozzam azt a képességét, ahogy élet és halál között lebegve tudta tartani az embereket. Tizennyolc éves koromig idomított, aztán megöltem. Ezért a tettért, az elkövetkező két évben mindennap megbüntettek az Agiellel. Ezzel az Agiellel. Ezt az Agielt, amit rajtad is használok, használták arra, hogy engem idomítsanak. És aztán nekem adták, amikor kineveztek Mord-Sith-té. Nem élek másért, csak azért, hogy használhassam.

- Denna úrnő - suttogta Richard - nagyon sajnálom. Az acélos él visszatért Denna tekintetébe. Bólintott.

- Sajnálni is fogod. Nincs senki, aki segíthetne rajtad. Még én sem. Rá fogsz jönni, hogy egy Mord-Sith párjaként nem lesz több kiváltságban részed, legfeljebb csak még több fájdalomban.

Richard magatehetetlenül csüngött bilincseiben, letaglózta az egész borzalmassága. Most, hogy megértette egy kicsit Dennát, csak még tovább növelte a kétségbeesését. Nem volt menedék a számára. Egy őrült nő párjává lett.

- Miért voltál olyan bolond, hogy ezt tetted? Biztosan tudtad, hogy megbüntetlek érte - tért vissza a mosoly Denna arcára.

Richard zavartan méregette egy pillanatra.

- Denna úrnő, mi különbség van abban? Úgyis kínozni fog. Nem tudom elképzelni, hogy mi gyötrelmesebbet tehet még velem ennél.

- Ó, szerelmem, igazán korlátolt fantáziád van - vigyorgott csúfondárosan Denna. Richard érezte, hogy Denna megragadja az övét, és egy rántással kicsatolja.

- Itt az ideje, hogy új területeket találjunk rajtad, amit még kínozni lehet - csikorgatta a fogát. - Itt az ideje, hogy megnézzük, miből is vagy valójában. - Denna pillantásától kilelte a hideg. - Köszönöm, kedvesem, hogy okot szolgáltattál arra, hogy ezt megtegyem veled. Még soha senkivel nem műveltem ezt, bár épp légszer megcsinálták velem. Ez tört meg, még tizennégy éves koromban. Ma este - suttogta - egyikünk sem fog aludni.

Negyvenkettedik fejezet

A meztelen testére zúduló vödörnyi jeges víz magához térítette Richardot. Ahogy feküdt, arccal a földön, csak ködösen jutott el a tudatáig a testéről lecsorgó és a kőpadló repedéseiben eltűnő kis vízpatakok képe, melyeket élénkpirosra festett a vére. Minden egyes apró lélegzetvétel csak óriási erőfeszítés árán sikerült neki. Szórakozottan töprengett, hogy vajon hány bordáját törhette el Denna.

- Vedd fel a ruháidat. Indulunk! - nézett le rá Denna.

- Igen, Denna Úrnő! - suttogta, de a hangja olyan rekedt volt az üvöltéstől, hogy biztos volt benne, Denna nem hallotta meg. Tudta, hogy meg fogja büntetni azért, mert nem válaszolt, mégsem volt képes ennél többre.

Amikor az Agiel nem jött, megmozdult egy kicsit, megpillantotta a csizmáját, és kinyújtotta érte a karját, hogy magához húzza. Felült, de nem tudta a válla felé emelni a fejét. Bénultan lógott alá. Nagy nehézségek árán, elkezdte felhúzni a csizmáját. A lábán lévő sebek könnyeket csaltak a szemébe.

Denna térde telibe kapta az állkapcsát, és a rúgás erejétől hanyatt vágódott. Denna rávetette magát, mellkasára ülve ököllel kezdte püfölni az arcát.

- Mi van veled? Bolond vagy? Előbb a nadrágod jön, és csak utána a csizmád! Nekem kell mindent elmondani neked?

- Igen Denna úrnő, nem Denna Úrnő, bocsásson meg Denna Úrnő, köszönöm Denna úrnő, hogy megbüntetett, köszönöm Denna úrnő, hogy tanított - motyogta.

Denna ült a mellkasán, lihegett a dühtől. Egy idő múlva lenyugodott a légzése.

- Na, gyere! Segítek neked - lehajolt hozzá és megcsókolta. Utazás közben majd tudsz pihenni.

- Igen, Denna Úrnő. - Hangja alig volt több suttogásnál. Denna ismét megcsókolta.

- Gyere, szerelmem. Most, hogy már megtörtelek, minden jobbra fordul. Meg fogod látni. Egy fedett hintó várakozott rájuk a sötétben. A lovak leheletéből formálódó párafelhők méltóságteljesen sodródtak a csípős, mozdulatlan levegőben. Denna mögött haladva, Richard jó néhányszor megbotlott, ahogy próbálta tartani a láncon a megfelelő távolságot. Abszolute semmi elképzelése nem volt arról, hogy mennyi idő telt el azóta, hogy Denna úgy döntött, párjául választja, de nem is számított neki. Egy őr nyitotta ki a hintó ajtaját.

Denna a padlóra lökte a lánc végét.

- Szállj be!

Richard megragadta az ajtó szélét. Kábultan hallotta, hogy valaki fújtatva közeleg. Denna egy aprót rántott a kötélen, jelezve Richardnak, hogy azt akarja, várjon ott, ahol van.

- Denna! - A királynő volt az, tanácsadói élén.

- Denna Úrnő - javította ki a Mord-Sith. A királynő úgy tűnt, rossz passzban van.

- Mit képzelsz, hová viszed ezt a fickót?

- Ez nem a te dolgod. Ideje útra kelnünk. Hogy van a hercegnő?

- Nem tudjuk még, hogy életben marad-e - meredt rá a királynő. - Elviszem a Keresőt. Megfizet azért, amit tett!

- A Kereső az én tulajdonom, és Rahl Nagyúré. Bűnhődik tetteiért, és bűnhődni is fog, egészen addig, amíg Rahl Nagyúr vagy én magam meg nem ölöm. Semmit sem tehetsz, ami akár a nyomába érne annak, amit eddig tettem vele.

- Ki kell végezni. Azonnal.

Denna hangja olyan hidegen csengett, mint az éjszakai levegő.

- Menj vissza a váradba, királynő, amíg még van várad!

Richard egy kést pillantott meg a királynő kezében. A mellette álló őr leakasztotta övéről a harci szekercét, és keményen megmarkolta. Egy kristálytiszta, pillanatra teljes csend ülte meg a terepet.

A királynő visszakézből arcon vágta Dennát, és a késsel a kezében Richardra vetette magát. Denna könnyedén elkapta az Agiellel hatalmas melleinél.

Ahogy az őr ellépett mellette, Dennára emelve a szekercét, a különös erő bömbölve kelt életre Richardban. Minden erejét összeszedte. Eggyé vált az erővel. Bal karját az őr nyakára fonta, és beledöfte a kését. Denna szenvtelen pillantással pillantott vissza a férfi halálsikolya hallatán. A Mord-Sith elmosolyodott, majd pillantása visszatért a királynőhöz, aki remegve állt, megbénította a mellei közé tartott Agiel. Denna csavart egyet az Agielen. A királynő összecsuklott.

Denna kihívó tekintettel meredt a királynő tanácsnokaira.

- A királynő szíve kihagyott. Egészen váratlanul - vonta fel a szemöldökét. - Kérem, fejezzék ki részvétemet Tamarang népének uralkodójuk halála miatt. Azt javasolnám, hogy válasszanak olyan új uralkodót, aki jobban szem előtt tartja Rahl Nagyúr kívánságait.

Mindannyian gyorsan meghajoltak. A Richardban feléledt erő ellobbant, és eloszlott. Az őr elintézése minden erejét kivette. Remegő lábai nem tudták tovább tartani. A talaj megbillent vele, és a föld felemelkedett, hogy találkozzon vele.

Denna megmarkolta a láncot, nem sokkal a nyakörv alatt, és felrántotta a fejét.

- Nem mondtam neked, hogy lefekhetsz! Nem kaptál rá engedélyt! Talpra, de azonnal! Richard képtelen volt megmozdulni. Denna a gyomrába döfte az Agielt, felhúzta a mellkasához, majd a torkához. Richard összerándult a fájdalomtól, de nem tudta megmozdítani a testét, hogy teljesítse Denna kívánságát.

- Sajnálom... - lihegte.

Denna hagyta, hogy a földre puffanjon a feje. Rájött, hogy Richard képtelen megmozdulni, és az őrökhöz fordult.

- Tegyétek be!

Denna bemászott utána a hintóba, ráüvöltött a kocsisra, hogy induljon el, és becsapta az ajtót. Richard hirtelen hátrazuhant, ahogy a hintó megindult.

- Kérem, Denna úrnő! - nyöszörögte szégyenkezve Richard. - Bocsásson meg, hogy cserbenhagytam, és nem álltam talpra, mint kívánta. Sajnálom. A jövőben majd jobban viselem magam. Kérem, büntessen meg, hogy megtanuljam, hogyan viselkedhetek jobban.

Denna megmarkolta a láncot, hogy az ujjpercei elfehéredtek, és felemelte a férfi fejét az ülésről. Ajkai csúfondáros mosolyra húzódtak.

- Ne merj most itt az ölemben meghalni! Nem halhatsz még meg, még el kell intéznünk néhány dolgot!

Richard szemei csukva maradtak.

- Ahogy parancsolja... Denna úrnő!

Denna elengedte a láncot, megragadta Richard vállát, lefektette keresztbe az ülésre, és megcsókolta a homlokát.

- Megengedem, hogy most pihenj, szerelmem. Hosszú út lesz. Rengeteget pihenhetsz még, mielőtt újra kezdjük.

Richard érezte, ahogy ujjaival a haját cirógatja, és hogy a hintó zötykölődve gyorsít, majd elaludt.

Időről időre magához tért valamelyest, de soha nem tért teljesen öntudatára. Néha Denna leült mellé, hagyta, hogy rátámaszkodjon, és levest kanalazott a szájába. A nyelés fájdalmas volt, majdnem meghaladta az erejét. Minden kanálnál összerándult, éhsége nem volt elég erős ahhoz, hogy legyőzze a fájdalmat a torkában, és elfordította fejét a kanáltól. Denna biztatóan duruzsolt hozzá, unszolta, hogy egyen, legalább az ő kedvéért. Richard pedig evett, de csak az ő kedvéért.

Amikor egy bukkanó az úton magához térítette, védelmet és biztonságot keresve kapaszkodott Dennába, míg az megnyugtatta, hogy nem történt semmi komoly, és csak aludjon tovább. Érzékelte, hogy néha a földön alszik, néha pedig a hintóban. Nem látott semmit a tájból, amelyen áthaladtak, de nem is érdekelte. Ameddig Denna ott volt mellette, nem számított más. Semmi sem volt ennél fontosabb, leszámítva azt, hogy mindig kész legyen Úrnője parancsát teljesíteni. Néhányszor előfordult, hogy lassan magához tért, és érezte, hogy Denna az ülés sarkába húzódva ül, ő pedig végigterül az ülésen, köpenyével gondosan betakargatva, feje Denna mellén fekszik, a nő pedig a haját cirógatja. Ilyenkor próbálta színlelni, hogy még alszik, csak hogy Denna ne hagyja abba a feje cirógatását.

Amikor ez történt, és érezte azt a meleg biztonságot, amit Denna nyújtott neki, a benne lévő különös erő is életre kelt. Nem próbált meg érte nyúlni, nem próbálta megtartani, egyszerűen csak tudomásul vette. Egyszer, mikor újra érezte az erőt, rádöbbent mi az: a kard mágiája.

Ahogy ott feküdt, fejét Dennához támasztva; és érezte, hogy mennyire szüksége van rá, a mágia ereje is vele maradt. Megérintette, dédelgette, érezte hatalmát. Olyan volt, mint az az erő, amit akkor hívott elő a kardból, amikor ölni készült vele, mégis különbözött tőle valamiben, amit nem értett még teljesen. Azt az erőt, amit korábban ismert, nem érezte többé. Denna uralta. De e fölött a Mord-Sithnek nem volt hatalma. Amikor megpróbálta megragadni a mágiát, eltűnt, mintha csak pára lett volna. Agyának egy ködös része szerette volna a segítségül hívni, de mivel nem tudta irányítani, elvesztette iránta az érdeklődését.

Az idő múlásával a sebei is kezdtek begyógyulni. Minden egyes alkalommal, ahogy magához tért, egyre éberebb volt. Amikor Denna kijelentette, hogy megérkeztek céljukhoz, már képes volt a saját lábán megállni, bár még mindig, nem volt teljesen tiszta a feje.

Denna kisegítette a hintóból. Sötét volt. Richard a Mord-Sith lábát figyelte, hogy megfelelően laza legyen az övére erősített lánc. Bár a szemét Dennán tartotta, mégis megfigyelte az épületet, ahová betértek. Roppant építmény volt, a tamarangi vár messze eltörpült mellette. Falak nyúltak végtelen távolba, tornyok és tetők emelkedtek szédítő magasságokba. Eléggé magánál volt ahhoz, hogy felfigyeljen rá, a palota hatalmas épülete milyen elegáns és kecses. Impozáns volt, de nem durva vagy fenyegető.

Denna csiszolt márvány- és gránitcsarnokokon vezette keresztül, melyek oldalainál hatalmas oszlopokon fenséges méretű boltívek támasztották a mennyezetet. Menetközben észrevette, hogy mennyire visszatért az ereje. Még néhány nappal ezelőtt sem lett volna képes  ilyen sokat állni.

Más embereket nem láttak. Richard felpillantott Denna hajfonatára, és arra gondolt, hogy milyen szép a haja, és hogy milyen szerencsés, hogy ilyen gyönyörű párja van. Amikor arra gondolt, hogy Denna mennyit törődik vele, megint fellobbant benne a különös erő. Mielőtt elenyészhetett volna, agyának ködös, elzárt része megragadta, megtartotta, miközben elméjének többi része Denna iránti gyengéd gondolatokkal volt elfoglalva. Mikor rádöbbent, hogy képes uralni az erőt, már nem gondolt Dennára. Feltámadt benne a szökés reménye. Az erő azonnal semmivé foszlott.

Elcsüggedt. Mit számít, gondolta, úgysem fog megszökni soha, és egyébként is, miért akarna megszökni? Denna párja volt. Hová menne? Mit csinálna, ha nem lenne mellette Denna, hogy megmondja, mit tegyen?

Denna belépett egy ajtón, és becsukta maguk mögött. Az egyszerű függönnyel díszített, csúcsos tetejű ablak a kinti sötétségre nyílt. Vastag paplannal és tömött párnákkal fedett ágy állt a sarokban. A földet csiszolt fapadló borította. Meggyújtott lámpások álltak az ágy melletti éjjeliszekrényen, és a szoba túlsó részén lévő nagyobbik asztalon, amely mellett egy szék is helyet kapott. A másik ajtó mellett sötét fából ácsolt szekrényeket építettek be a falba: Egy tartón pedig mosdótál és kancsó állt.

- Ez az én szállásom - oldozta ki Denna a láncát. - Mivel a párom vagy, megengedem, hogy itt aludj, feltéve, ha jól viseled magad.

Denna az ágy lábrészére akasztotta a láncot, pattintott az ujjával, és az ágy lába elé mutatott a földre.

- Ma este itt alhatsz. A földön.

Richard a padlóra meredt. A vállának érintett Agieltől térdre roskadt.

- Azt mondtam, a földön! Azonnal.

- Igen, Denna úrnő, Bocsánat, Denna Úrnő.

- Elfáradtam. Ma este egyetlen hangot sem akarok többet hallani tőled. Megértetted? Richard bólintott, még azt is félt kimondani, hogy értette.

- Jó. - Denna arccal az ágyra feküdt, és pillanatokon belül aludt is.

Richard megdörzsölte sajgó vállát. Jó ideje már, hogy Denna utoljára használta rajta az Agielt. Legalább nem ontotta ki a vérét. Talán, érvelt magában, nem akart vért a saját szobájában. Nem, Denna szerette a vérét. Richard a padlóra heveredett. Tudta, hogy a következő nap még többet fogja kínozni. Megpróbált nem gondolni erre. Még csak most kezdett kigyógyulni korábbi sebeiből.

Előbb ébredt, mint Denna, az Agiellel való ébresztés sokkját szerette volna elkerülni. Egy harang szólalt meg nagy zengés-bongással. Denna felébredt, egy ideig szótlanul feküdt még a hátán, majd felült és megnézte, hogy Richard ébren van-e.

- Reggeli imádság - jelentette be. - Erre hív a harangszó. Az imádság után pedig folytatódik az idomításod.

- Igenis, Denna Úrnő.

Denna az övére csatolta a láncát, és még egyszer végigvezette a folyosók hosszú során, míg egy nagy, négyszögletes térre értek, mely az ég felé nyílott, négy oldalán a kőoszlopok hatalmas boltíveket tartottak. A tér közepén, a szabad ég alatt fehér homok volt, melyet koncentrikus vonalakban rendeztek el egy nagy, fekete kő körül. A kő tetején harang állt, ezt hallotta az előbb. Az oszlopok körüli mozaikpadlón emberek térdeltek előre hajolva, homlokuk a padlót érte.

Kórusban kántáltak.

- Rahl Nagyúr, vezess minket! Rahl Nagyúr, taníts minket! Rahl Nagyúr, védelmezz minket! Fényedben gyarapodunk. Kegyelmedben oltalmat találunk. Bölcsességed előtt fejet hajtunk. Azért élünk, hogy szolgáljunk. Életünk a tiéd.

Újra és újra ugyanezt énekelték. Denna pattintott az ujjával, és a padlóra mutatott. Richard a többieket utánozva, térdre borult. Denna a férfi mellé térdelt, homlokát a padlóhoz érintette. A többiekkel együtt ő is kántálni kezdett, de elhallgatott, amikor észrevette, hogy Richard nem szól semmit.

- Ez eddig két óra - nézett rá sötéten. - Ha még egyszer figyelmeztetnem kell, hat óra lesz.

- Értettem, Denna úrnő!

Elkezdett a kórussal együtt kántálni. Magában Denna hajfonalának a képére kellett koncentrálnia, hogy képes legyen visszatartani a mágia kínját. Nem volt benne biztos, hogy mennyi ideig tartott a kántálás, de úgy vélte, vagy két óra lehetett. A szavak soha nem változtak. Egy idő után értelmetlen hangsorrá olvadtak, úgy érezte, mintha valami zagyvaságot szavalna.

A harang kétszer kondult meg, az emberek talpra álltak, és ki-ki elsietett a maga dolgára. Denna felkecmergett. Richard ott maradt, ahol volt, bizonytalan volt benne, hogy mit tegyen. Tudta, esetleg bajt hoz rá, ha ott marad, ahol van, de azt is tudta, sokkal súlyosabb büntetést kapna, ha akkor kelne fel, ha nem lenne szabad. Hallotta, hogy léptek közelednek feléjük, de nem nézett fel.

Egy nő fátyolos hangja szólalt meg.

- Denna nővér! Milyen jó látni, hogy visszatértél! D'Hara magányos hely volt nélküled! D'Hara! A gondolat még idomított elméje ködén át is lángra lobbantotta dühét. Megint Denna hajfonatára kellett gondolnia, hogy elkerülje a kínt.

- Constance nővér! Jó itthon lenni, és újra látni az arcodat!

Richard megérezte az őszinteséget Denna hangjában. Az Agiel a tarkójához ért, egy pillanatra a lélegzete is elállt. Úgy érezte, mintha egy kötéllel fojtogatnák. Abból, ahogy az Agielt tartották, rájött, hogy nem Dennáé.

- És mi van itt nekünk? - érdeklődött Constance.

Elvette a nyakáról az Agielt. A fájdalomtól köhögve, Richard megpróbált levegőhöz jutni. Talpra állt, amikor Denna erre utasította, és magában azt kívánta, hogy bárcsak elrejtőzhetne a háta mögé. Constance jó egy fejjel alacsonyabb volt Dennánál, izmos, vaskos testét ugyanolyan bőrszerelés fedte, mint Dennáét, csak az övé barna volt. Fénytelen, barna haját is ugyanúgy befonta, de nem volt annyira dús, mint Dennáé. Arcán olyan kifejezés ült, mintha épp most evett volna valamit, amit különösen utál.

Denna kézfejével könnyedén rávert a hasára.

- Az új párom.

- Párod! - Constance úgy köpte ki a szót, mintha keserű lett volna. - Esküszöm, Denna, soha nem fogom megérteni, hogyan vagy képes egy párt elviselni. Már a gondolatától is megfájdul a gyomrom. Á, hát a Kereső, látom a kardján. Nem rossz fogás, mit ne mondjak. Kemény feladat lehetett!

Denna önelégülten mosolygott.

- Csak két emberemet ölte meg, mielőtt ellenem fordította volna a mágiáját. - A Constance arcára kiülő döbbent pillantástól elnevette magát. - Nyugatföldről való.

- Nem lehet igaz! - döbbent meg Constance. Richard szemébe nézett. - Megtörted már?

- Igen - felelte Denna sóhajtva. - De még mindig ad okot a mosolygásra. Még csak a reggeli imádságnál tartunk, de már két óra büntetést szerzett magának.

Széles vigyor ült ki Constance arcára.

- Nem bánod, ha veled tartok?

- Tudod, hogy minden, ami az enyém, a tiéd is, Constance. - mosolygott barátságosan Denna. - Sőt, téged neveztek ki segítőmnek.

Constance elégedettnek tűnt, sőt büszkének. Richardnak bőszült erővel kellett gondolatait Denna hajfonatára terelnie, ahogy fellobbant benne a düh, és kezdett elszabadulni az irányítása alól. Denna közelebb hajolt barátnőjéhez.

- Sőt, ha szeretnéd egy éjszakára kölcsönvenni, nem ellenkezem. De csakis neked! - Constance undorodva rándult össze. Denna nevetett. - Ha nem próbálod ki, soha nem fogod tudni, milyen.

- Majd másképpen találok élvezetet a testében - vágott dühös arcot Constance. - Megyek, és átöltözöm vörösbe, itt várj meg.

- Nem, a barna elég lesz... egyelőre.

- Ez nem rád vall, Denna - fürkészte az arcát Constance.

- Megvan rá az okom. Mellesleg, maga Rahl Nagyúr küldöd ezért a fickóért.

- Maga Rahl Nagyúr! Legyen hát, ahogy akarod. Végül is, tiéd, és az teszel vele, amit akarsz.

Az idomítóterem egyszerű szögletes helyiség volt, szürke gránitfalakkal és gerendákkal  alátámasztott plafonnal. Befelé menet, Constance elgáncsolta. Richard arcra esett. Mielőtt képes lett volna elfojtani, a düh magával ragadta. Constance megállt fölötte, elégedetten magával, és figyelte, ahogy Richard megpróbálja visszanyerni haragja fölött az uralmát.

Denna egy olyan szerkezetet erősített rá, ami csuklóját és könyökét szorosan a háta mögött tartotta. Az egész egy kötélre volt erősítve, ami egy falba vert csigáról lógott alá, és a falnál rögzítették. Pokoli fájdalom hasított a vállába, amitől alig tudott lélegezni. És még csak hozzá sem érintették az Agielt! Magatehetetlen volt, elvesztette a lába alól a talajt. Denna még neki sem látott a kínzásnak, és máris iszonyatos fájdalomban égett. Teljes kétségbeesés gyötörte.

Denna leült egy székre a fal mellé, és jó mulatást kívánt Constance-nek. Amikor Denna idomította, közben gyakran mosolygott. Constance arcára egyszer sem ült ki mosoly. Úgy látott neki a munkájának, mint egy ökör a szántásnak, hajfonata meglazult, és szemernyi idő sem telt bele, arcát fényes izzadtságréteg borította. Soha nem változtatta Agieljének az érintését. Mindig ugyanolyan volt, kemény, durva, dühödt. Richardnak nem kellett feszülten várnia a döfésekre, Constance egy pillanatnyi szünetet sem tartott. Ütemesen dolgozott, nem hagyta pihenni. De a vérét nem ontotta ki. Denna mindvégig mosolyogva figyelte, miközben a széken hintázva a falnak támaszkodott. Végül Constance megállt, Richard pedig lihegve, nyögdécselve lógott bilincseiben.

- Egészen jól viseli. Régen volt részem ilyen jó kis testmozgásban! Az utóbbi időben a kutyuskáim már az első érintés után összecsuklottak.

Denna széke hangos csattanással esett vissza a földre.

- Segítek neked, Constance nővér. Hadd mutassam meg, hol vannak a kényes pontjai! Denna odalépett Richard mögé, egy pillanatra mozdulatlan maradt, hagyta, hogy az Agiel érintését várva összeránduljon, hogy aztán mégse jöjjön a fájdalom. Majd amikor a férfi megkönnyebbülten fellélegzett, beledöfte az Agielt a jobb oldalának egy érzékeny pontjába. Richard üvöltött a fájdalomtól, ahogy Denna az oldalába nyomva tartotta az Agielt. Képtelen volt tartani a súlyát, és a kötél olyan keményen húzta a vállát, hogy úgy érezte, mindjárt kiszakad a helyéből. Denna gúnyos mosollyal az arcán tartotta ott az Agielt, míg Richard zokogni nem kezdett.

- Könyörgök, Denna úrnő! - könnyezte. - Könyörgök!

- Látod? - húzta vissza Denna az Agielt.

- Bárcsak én is olyan tehetséges lennék, mint te! - csóválta a fejét Constance.

- Itt van egy másik érzékeny pontja. - Richard felüvöltött. - És itt is meg itt is. - Megkerülte Richardot, és mosolyogva fordult hozzá. - Ugye nem bánod, ha megmutatom Constance-nek a kedvenc pontjaidat?

- Kérem, Denna úrnő, ne tegye ezt! Nagyon fáj!

- Látod? Egyáltalán nem is bánja.

Denna visszatért a székéhez. Richard arcán patakzottak a könnyek. Constance soha nem mosolyodott el, egyszerűen munkához látott, és úgy meggyötörte, hogy kis idő múlva Richard elakadó lélegzettel könyörögni kezdett, hogy hagyja abba. De az, hogy soha nem változtatta az érintését, hogy soha nem állt meg, rosszabb volt, mint, amikor Denna kínozta. Egyetlen pillanatra sem hagyta pihenni. Richard megtanulta, hogy még jobban félje Agieljének érintését, mint Dennáét. Denna néha különös együttérzéssel volt iránta. Constance soha. Amikor egy bizonyos határon túllépett, Denna rászólt, hogy hagyja abba, és várjon egy kicsit. Irányította Constance-t, hogy ne nyomorítsa meg teljesen. Constance tartotta magát a kívánságaihoz, és úgy gyötörte Richardot, ahogy Denna diktálta.

- Nem kell bennmaradnod Denna, ha elintéznivalóid vannak. Csak menj nyugodtan. Rettegéssel teli rémület lett úrrá Richardon. Nem akart egyedül maradni Constance-szal.

Tudta, hogy Constance olyan dolgokat akart vele művelni, miket Denna nem szeretett volna. Nem tudta, mik voltak ezek, de szorongással töltötte el a gondolat.

- Majd máskor egyedül hagylak vele... hogy úgy csináld, ahogy te akarod, de ma nem. Ma maradok.

Richard minden tőle telhetőt megtett, hogy ne látsszon rajta, mennyire megkönnyebbült. Constance újra munkához látott.

Kis idő múltán, mikor éppen a háta mögött állt, Constance megragadta a haját, és hátrarántotta a fejét. Keményen. Richard tudta, hogy ez mit jelent. Nem felejtette még el  annak a kínját, amire Constance készült. A fülébe döfött Agiel kínját. Magatehetetlenül remegett, a félelemtől levegőt sem kapott.

- Ezt ne csináld, Constance! - emelkedett fel a székéből Denna.

Constance fogát csikorgatva nézte Richardot, és még keményebben hátra rántotta a fejét.

- Miért ne? Te is biztosan megtetted már vele, nem?

- De. Csak nem akarom, hogy ezt műveld vele. Rahl Nagyúr még nem beszélt vele. Nem akarok semmiféle kockázatot.

- Denna, csináljuk együtt, egyszerre - ült ki a vigyor Constance arcára. - Te és én. Mint régen.

- Megmondtam neked: Rahl Nagyúr szeretne beszélni vele.

- És utána?

Denna elmosolyodott.

- Régen hallottam már azt a sikolyt. - Richard szemébe nézett. Ha Rahl Nagyúr nem öli meg, és nem hal meg... más dolgoktól, akkor, igen. Akkor ezt tesszük vele. Rendben? De most nem. És Constance, kérlek, tartsd tiszteletben ezt a kívánságomat. Ne nyomd a fülébe az Agielt!

Constance bólintott, és eleresztette Richard haját.

- Ne gondold, hogy ilyen könnyedén megúsztad. Előbb vagy utóbb kettesben maradunk, és akkor kiélem magam rajtad - nézett rá dühösen.

- Igenis, Constance Úrnő - suttogta rekedten Richard.

Miután befejezték az idomítást, elmentek ebédelni. Richard a két Mord-Sith mögött baktatott, rajta a Denna övére akasztott lánc. Az ebédlőcsarnok ízléses volt a maga egyszerűségében: fehér márványpadló, tölgyfa lambéria és ablakkeretek. Az asztalok felől ebédelő emberek csendes társalgásának moraja hallatszott. Denna leült, pattintott az ujjával, és a széke mögé, a földre mutatott. A felszolgálók kihozták az ételt a két Mord-Sithnek. Richard nem kapott semmit. Az ebéd kiadós levesből, sajtból, barna kenyérből és gyümölcsből állt. Húst nem szolgáltak fel. Az ínycsiklandó illatok szinte megőrjítették Richardot. Ebédje felénél járva, Denna hátrafordult, és közölte vele, hogy nem kap ebédet, mert reggel két óra büntetést szerzett magának. Ha jól viseli magát, tette hozzá, kaphat vacsorát.

A délután imádsággal telt, majd ezt követően több órányi idomítással. Denna és Constance megosztották maguk közt a munkát. Richard minden tőle telhetőt megtett, hogy ne csináljon semmit rosszul, és vacsorára jutalmul egy csésze rizst kapott zöldségekkel. Vacsora után újabb imádság és idomítás következett, míg végül otthagyták Constance-t, és visszatértek Denna szállására. Richard holtfáradtan, a fájdalomtól összegörnyedve vonszolta magát a Mord-Sith után.

- Fürödni szeretnék - közölte vele Denna. A szobája melletti apró helyiségbe vezette, mely üres volt, leszámítva a plafonról kötélen lelógó bilincseket és a sarokban lévő fürdődézsát. Denna megérttette vele, hogy a kis szoba arra való, hogy ott idomítsa, ha a helyszínen szüksége van rá, és nem akarja összevérezni a hálószobát, vagy hogy ott hagyja lógni egész éjszaka. Megígérte, hogy jó sok időt fognak majd eltölteni ott.

Odahúzatta vele a dézsát az ágy lábához. Richard kivette belőle a vödröt, és Denna elmagyarázta neki, hogy merre menjen forró vízért. Senkivel sem volt szabad beszélnie, még ha szólnak hozzá, akkor sem, és futnia kellett oda is, és vissza, hogy Denna fürdővize ki ne hűljön, mielőtt a dézsa megtelik. Elmondta neki, hogy ha nem követi pontosan az utasításait, amikor nincs szem előtt, a mágia kínja le fogja dönteni a lábáról, és ha Dennának kell megkeresnie, nagyon megbánja majd, hogy csalódást okozott neki. Richard ünnepélyesen megfogadta, hogy úgy tesz, ahogy parancsolta. A forrás, ahonnan a forró vizet hoznia kellett, egy fehér márványpadokkal körülvett medence, jókora távolságra volt. Csurgott róla a verejték, és jócskán elfáradt, mire a dézsa megtelt vízzel.

Miközben a dézsában áztatta magát, Richard megsikálta a hátát, kifésülte a haját, és segített neki megmosakodni.

Denna kilógatta a karját a dézsa oldalai fölött, hátrahajtotta a fejét, becsukta a szemét, lazított. Richard eközben mellette térdelt, készen arra, ha esetleg bármit kíván tőle.

- Nem szereted Constance-t, ugye?

Richard nem tudta, mit feleljen. Nem akart semmi rosszat mondani Denna barátnőjéről, de ha nem mond igazat, azért is büntetést kap.

- Én... félek tőle, Denna úrnő.

Denna behunyt szemmel mosolygott.

- Okos válasz, szerelmem. Most nem pimaszkodsz, ugye?

- Nem, Denna úrnő. Az igazat mondtam.

- Helyes. Félned is kell tőle. Utálja a férfiakat. Mindenegyes alkalommal, amikor megöl egyet, annak a nevét kiáltja, aki először megtörte. Rastin nevét. Emlékszel, meséltem neked arról az emberről, aki megtört engem, aki párjául fogadott, és aztán én megöltem. Mielőtt megtört engem, Constance kiképzője volt. Ő volt Rastin. Ő volt az, aki megtörte Constance-t. Constance mondta el nekem, hogy miként ölhetem meg. Ezért mindent megtennék érte. És azért, mert én megöltem azt a férfit, akit ennyire gyűlölt, ő is mindent megtenne értem.

- Igen, Denna Úrnő. De, Denna Úrnő, kérem, ne hagyjon egyedül vele!

- Azt javaslom, hogy nagyon figyelj oda a kötelességeidre. Ha így teszel, és nem szerzel magadnak túl sok büntetést, veled maradok, amíg idomít. Látod? Látod, hogy milyen szerencsés vagy, amiért ilyen kedves úrnőd van?

- Igen, Denna úrnő. Köszönöm, hogy tanít. Igazán tehetséges tanár.

Denna kinyitotta az egyik szemét, hogy megnézze Richard arcát, van-e rajta a gúnynak jele. Nem volt.

- Adj egy törölközőt, és fektesd a hálóingemet az ágy melletti asztalra.

Richard segített neki szárazra törölni a haját. Denna nem vette fel a hálóingét, csak végigfeküdt az ágyon. Nedves haja szétterült a párnán.

- Menj, és fújd el a lámpát a túlsó asztalon. - Richard azonnal felpattant, és kioltotta a lámpát. - Hozd ide az Agielt, szerelmem.

Richard összerezzent. Gyűlölte, amikor Denna vele hozatta magához az Agielt. Fájt megérintenie. De jobban félt attól, hogy mi lesz, ha tovább habozik, ezért fogát összeszorítva felkapta, és nyitott tenyerébe tartotta. A fájdalom vibrált a könyökében és a vállában. Alig bírta ki, míg Denna elvette tőle. Denna feltámasztotta a párnáját az ágy fejrészéhez, és felült, Richardot figyelte. A férfi nagyot sóhajtott, amikor végre kivette a kezéből.

- Denna Úrnőnek miért nem fáj, ha megérinti?

- Nekem is fáj, ugyanúgy, ahogy neked. Azért fáj, mert engem is ezzel képeztek ki.

- Úgy érti - kerekedett el Richard szeme - hogy egész idő alatt, amíg tartja, érzi a fájdalmat? Akkor is, mikor engem idomít?

Denna bólintott, kezében görgetve az Agielt, egy pillanatra elkapta Richardról a tekintetét.

- Ritkán esik meg, hogy így, vagy úgy fájdalom nélkül vagyok - mosolygott rá. - Ezért van az, hogy a Mord-Sith kiképzése éveket vesz igénybe: hogy megtanulják uralni a fájdalmat. És azt hiszem, ezért van, hogy csak nők lehetnek Mord-Sithek. A férfiak túl gyengék. A lánc a csuklómon lehetővé teszi, hogy csak lógjon. Amikor a láncon lóg, nem fáj. De amikor használom valakin, állandó fájdalmat okoz.

- Soha sem tudtam - Richard zsigerei összerándultak a rátörő szomorúságtól. - Denna úrnő, sajnálom, hogy fáj, amiért szenvednie kell, miközben engem tanít.

- A fájdalom magában is képes gyönyört okozni, szerelmem. Ez az egyik dolog, amire igyekszem téged megtanítani. Most pedig ideje egy újabb leckének. - Tekintete végigpásztázta Richardot. - Elég a beszédből!

Richard ismerte már, mit jelent ez a pillantás, mit jelent, amikor Denna légzése szaporábbá válik.

- De Denna Úrnő most fürdött, én meg csupa izzadtság vagyok! - Denna szájának egyik szöglete aprócska mosolyra húzódott. - Szeretem az izzadtságodat.

Tekintetét Richardéba fúrva, lassan a foga közé vette az Agielt.

A napok tompító egyhangúságban teltek. Richardnak nem volt ellenére az állandó imádság. Legalább ekkor nem idomították, nem bántották. De gyűlölte mondogatni a szavakat, és egész idő alatt, míg kántálta őket, Denna hajfonatára kellett koncentrálnia. Ugyanazt a szöveget ismételgetni térden állva és arcra borulva, óráról órára, nem volt sokkal  kevésbé gyötrelmes, mint az idomítás. Richard néha azon kapta magát, hogy éjszaka vagy hajnalban felriadva az imádság szavait énekli.

Rahl Nagyúr, vezess minket! Rahl Nagyúr, taníts minket! Rahl Nagyúr, védelmezz minket! Fényedben gyarapodunk. Kegyelmedben oltalmat találunk. Bölcsességed előtt fejet hajtunk. Azért élünk hogy szolgáljunk. Életünk a tiéd.

Denna már nem viselt vöröset, helyette fehér bőrszerelésbe öltözött. Azt mondta, ez azt fejezi ki, hogy Richard megtört, hogy párjává fogadta, és hogy megmutassa, uralkodik felette, és ezért nem ontja a vérét. Constance-nek nem tetszett a dolog. Richardnak viszont nem sokat számított. Az Agiel ugyanolyan kínokat okozott akár vérző sebeket keltettek vele, akár nem. Constance idejének körülbelül felét Dennával töltötte, időnként eltávozott egy-egy új kutyuskát idomítani. Constance egyre jobban ragaszkodott hozzá, hogy egyedül maradjon Richarddal, de Denna nem engedte meg neki. Constance mindent beleadott az idomításba. Richard minél többet találkozott vele, annál jobban rettegett tőle. Denna csak mosolygott rá, amikor szólt Constance-nek, hogy vegye át tőle a férfit.

Egy nap, a délutáni imádság után, amikor Constance elment, hogy valaki mást idomítson, Denna visszavitte a szobája melletti kis helyiségbe, hogy nekikezdjenek a délutáni idomításnak. A kötél segítségével a levegőbe emelte Richardot, hogy alig volt képes érinteni a talajt.

- Engedelmével, Denna úrnő, megengedné Constance Úrnőnek, hogy ezentúl kizárólag ő végezze az idomításomat?

A kérdés váratlan hatást gyakorolt Dennára. Feldühítette. A Mord-Sith rámeredt, arca pulykavörösre vált. Aztán elkezdte püfölni az Agiellel, beledöfte és közben üvöltött rá, hogy micsoda hitvány, semmirekellő alak, és hogy elege van már a szövegéből. Denna erős volt, és olyan keményen csépelte az Agiellel, amilyen keményen csak tudta. A dolognak csak nem akart vége szakadni.

Richard nem emlékezett rá, hogy Denna valaha is ilyen dühös lett volna; ilyen rideg és ilyen kegyetlen. Hamarosan már semmire sem emlékezett, még azt is elfelejtette, hol van. Vonaglott a fájdalomtól. Nem tudott már megszólalni sem, vagy könyörögni Dennának, hogy hagyja abba. Legtöbbször még levegőt sem kapott. Denna egy pillanatra sem lassított, egy pillanatra sem enyhült meg. Úgy tűnt, minél többet kínozza, csak annál jobban bedühödik. Richard látta, hogy a padlót vér borítja, rengeteg vér. Denna fehér bőrruháját is összefröcskölte. Mellkasa zihált az erőfeszítéstől, a dühtől. Hajfonata meglazult.

Megmarkolta Richard haját és hátrarántotta a fejét. Ezúttal nem figyelmeztette. Keményebben döfte a fülébe az Agielt, mint eddig bármikor. Majd megismételte; újra és újra. Az idő örökkévalósággá torzult. Richard nem tudta kicsoda, nem tudta, mi történik vele. Nem próbált már könyörögni, nem próbált már sírni, nem próbálta tartani magát.

Denna hirtelen abbahagyta. Ott állt mellette, lihegve a dühtől.

- Elmegyek vacsorázni. - Richard érezte, hogy a mágia kínja rázúdul. Levegő után kapott, szeme elkerekedett. - Míg távol leszek - és sokáig leszek távol - rajtad hagyom a mágiád kínját. Nem fogod tudni megszüntetni, és elájulni sem tudsz majd. Ha nem leszel képes féken tartani a dühödet, csak még gyötrelmesebb lesz. És nem fogod tudni féken tartani, ebben biztos lehetsz. Megígérem.

Odament a falhoz, és felhúzta a kötelet, míg Richard lába elszakadt a talajtól. Richard felüvöltött. Úgy érezte, mindjárt kiszakad a helyéből a karja.

- Jó mulatást! - Denna sarkon fordult és elviharzott.

Richard a józanság és az őrület határán egyensúlyozott, a kín ott tekergett benne, és ahogy Denna megígérte, képtelen volt visszafogni a dühét. A gyötrelem lángjai kezdték elemészteni. Hogy Denna nem volt mellette, valahogy még rosszabb volt. Soha nem érezte még magát ennyire egyedül, ennyire tehetetlenül. A fájdalomtól még sírni sem tudott, csak fuldoklott fájdalmas küzdelmében.

Fogalma sem volt, hogy mennyi időt töltött egyedül. Hirtelen tudatosult benne, hogy a földre huppan, majd látta megjelenni a feje mellett Denna csizmáit. Denna megszüntette benne a mágia kínját, de karjai még mindig kegyetlenül a háta mögé voltak feszítve, és a vállát égető pokoli fájdalom tüze nem enyhült. A padlót borító vérben fuldokolva üvöltött, amikor Denna megállt fölötte.

- Mondtam már neked - sziszegte összeszorított fogai között - egy életre a párom vagy. - Richard hallotta Denna zihálását, hallotta a dühöt a hangjában. - Mielőtt még rosszabbat művelek veled, és már nem leszel képes beszélni sem, azt akarom, hogy elmondd, miért akarod, hogy Constance végezze helyettem az idomításod!

Richard vért köhögött fel, próbált beszélni.

- Velem te nem így beszélsz! Térdre! Azonnal!

Richard megpróbált feltérdelni, de hátrafeszített karokkal képtelen volt rá. Denna megragadta a haját és felrántotta. Richard megszédült és Dennának zuhant, arccal a hasát borító sikamlós vérbe. A saját vérébe.

Denna a homlokának nyomva az Agielt, ellökte magától. Ettől felpattantak a szemei. Felnézett a nőre, hogy válaszoljon.

Denna visszakézből szájon vágta.

- A földre nézz, ha velem beszélsz! Senkitől sem kaptál engedélyt, hogy rám nézz! - Richard a csizmáit nézte. - Kezdesz kifutni az időből! Válaszolj a kérdésre!

Richard még több vért köhögött fel. Végigfolyt az állán, és küszködnie kellett, hogy ne hányjon.

- Azért, Denna úrnő - felelte rekedten - mert tudom, hogy fáj, ha az Agielt tartja. Tudom, hogy fáj, amikor engem idomít. Azért akartam, hogy Constance úrnő idomítson, hogy megkíméljem a fájdalomtól, Denna Úrnő. Nem akarom, hogy szenvedjen. Tudom, mennyire fáj, megtanította nekem. Már eleget gyötrődött, nem akarom, hogy még többet kelljen szenvednie. Inkább elviselem, hogy Constance úrnő megbüntessen, minthogy Denna úrnő miattam szenvedjen.

Richard küszködve próbált megmaradni a térdén. Hosszú ideig néma csend volt. Richard Denna csizmáját bámulta, és köhögött, próbált lélegzethez jutni a vállában sajgó kín ellenére. Úgy tűnt, a, csönd soha nem ér véget. Richardnak fogalma sem volt, hogy a következő pillanatban mit fog vele művelni Denna.

- Nem értelek téged, Richard Cypher! - suttogta végül Denna. Hargjából elpárolgott a düh.

- A szellemek vigyenek el, nem értelek!

Richard háta mögé lépett, kioldotta a bilincset, ami hátrafeszítve tartotta Richard karját, és minden további szó nélkül kisétált a szobából. Richard nem tudta eléggé kiegyenesíteni a karját, és arcra esett. Nem próbált meg felkelni, csak zokogott a vérmocskos padlón feküdve.

Egy idő múlva meghallotta az esti imára szólító harangot. Denna jött vissza, leguggolt mellé, és gyengéden átkarolva talpra segítette.

- Nem szabad hiányoznunk az imádságról - magyarázta csendesen, miközben az övére akasztotta Richard láncát.

Borzasztó volt saját vérét látni Denna fehér bőrruháján. A vér csíkokban borította Denna arcát és haját. Az imádságra menet, azok, akik általában beszélgetni szoktak Dennával, most messzire elkerülték őket. Richard alig kapott levegőt, annyira fájtak a bordái attól, hogy homlokát a földre érintve kellett térdelnie. Kántálnia még kevésbé sikerült. Nem tudta, hogy jól mondja-e a szavakat, de Denna nem javította ki, így folytatta. Fogalma sem volt róla, hogy egész idő alatt hogyan sikerült felborulás nélkül egyenesben maradnia.

Amikor a harang kétszer megszólalt, Denna talpra állt, de nem segített neki. Constance jelent meg, arcán ritkán látható vigyorral.

- Lám, lám, Denna, úgy tűnik, jól szórakoztál. - Constance szájon vágta Richardot, akinek azonban sikerült talpon maradnia. - Rossz fiú voltál, ugye?

- Igen, Constance Úrnő.

- Nagyon rossz fiú, úgy látom. Milyen elragadó! - Éhes szemeit Dennára szegezte. - Ma este szabad vagyok. Tanítsuk meg, mire képes igazán két Mord-Sith!

- Ma este nem, Constance!

- Nem? Miért nem?

- Azt mondtam, hogy nem! - fakadt ki Denna. - Az én párom, és visszaviszem a szobámba, hogy ilyen módon folytassam az idomítását. Szeretnél átjönni hozzám, és nézni, amikor együtt vagyok a párommal? Azt is meg akarod nézni, hogy mit csinálok, amikor a fogam közé veszem az Agielt?

Richard megsemmisülten roskadt össze. Hát ezt tervezte Denna Úrnő! Ha tényleg ezt  műveli vele ma éjszaka, ebben a végletekig elgyötört állapotban...

Fehér köpenyes emberek - Denna misszionáriusoknak nevezte őket - bámultak rájuk nyíltan. Constance visszameredt rájuk, erre elszeleltek. Mindkét nő arca vörös volt. Dennáé a dühtől, Constance-é a szégyenkezéstől.

- Persze, hogy nem, Denna - suttogta. - Sajnálom. Nem tudtam. Rád hagyom a dolgot. Úgy tűnik fiacskám, elég nagy bajban vagy. Remélem, felnősz a feladathoz!

Hasba vágta, az Agieljével, majd otthagyta őket. Richard szédelegve markolászta a gyomrát. Denna keze támogatta meg és egyenesítette fel a karjánál fogva. Denna Constance után meredt, majd elindult, várva, hogy Richard követi. Ő pedig követte.

Amikor visszaértek Denna szállására, Denna a kezébe nyomta a vödröt. Richard majdnem elájult a gondolatra, hogy tele kell töltenie a dézsát.

- Menj, és hozz egy vödör meleg vizet - utasította csendes hangon.

Richard magánkívül volt a megkönnyebbüléstől, tudván, hogy nem kell teletöltenie a dézsát. Kissé zavartan meghozta a vizet. Denna úgy tűnt, dühös, mégsem rá irányította a dühét. Szemét lesütve várt, miután letette a vödröt a földre. Denna odahúzta magához a széket. Richard meglepődött, hogy nem vele csináltatta ezt is.

- Ülj le! - Denna odament az ágy mellett álló asztalkához, és egy körtével tért vissza. Egy pillanatig a kezében tartva nézte, forgatta, egy kicsit megdörzsölte a hüvelykujjával, majd odanyújtotta Richardnak.

- Ezt neked hoztam. A vacsorából maradt. Nem vagyok már éhes. Te viszont nem vacsoráztál. Edd meg!

- Nem lehet Denna úrnő! Ez a magáé. Nem az enyém.

- Tudom jól, hogy kié, Richard - felelte Denna még mindig csendesen. - Tedd, ahogy mondtam.

Richard elvette a körtét, és megette az egészet, még a magokat is. Denna letérdelt, és elkezdte lecsutakolni. Richardnak sejtelme sem volt, mi történik, de a mosdatás fájt, bár az Agielhez képest semmiség volt. Azon morfondírozott, hogy vajon miért teszi ezt Denna, amikor pedig itt az ideje az idomításnak.

Amaz, úgy tűnt, megérezte a nyugtalanságát.

- Fáj a hátam.

- Sajnálom, Denna úrnő, Én voltam az oka, hogy így viselkedtem.

- Hallgass - súgta csendesen Denna. - Valami keményen akarok ma aludni, a hátam miatt. A padlón fogok aludni. Mivel én a padlón alszom, neked az ágyban kell aludnod, és nem akarom, hogy összevérezd.

Richard kissé meghökkent. A padló bőven elég lett volna kettejüknek, és Denna már többször összekoszolta az ágyat a vérével. Korábban sosem izgatta a dolog. Úgy döntött, most nem időszerű megkérdezni, és nem is kérdezte.

- Rendben van - szólalt meg Denna, amikor befejezte. - Mássz be az ágyba!

Richard lefeküdt, Denna pedig figyelte. Lemondóan vette kezébe az Agielt az ágy melletti asztalról, és Denna felé tartotta. Az Agiel érintése fájdalomhullámokat indított szét a karjában. Azt kívánta, bárcsak ne művelné vele ezt ma éjszaka.

Denna elvette tőle az Agielt, és visszatette az asztalra.

- Ma este nem. Mondtam már, fáj a hátam. Menj aludni! - fújta el a lámpát.

Richard hallotta, ahogy Denna lefekszik a padlóra, és magában szitkozódik. Richard túlságosan kimerült volt ahhoz, hogy gondolkodjon, és pillanatokon belül már aludt is.

Amikor a harang kongása felébresztette, Denna már talpon volt. Letisztogatta fehér szereléséről a vért, és befonta a haját is. Az imádságra menet egy szót sem szólt hozzá. Még mindig fájt neki a térdeplés, és boldog volt, amikor véget ért. Nem látta Constance-t. Denna mögött lépkedve, megfordult, hogy az idomítóterem felé induljon, de Denna nem arra ment, és a lánc megfeszült. A fájdalom azonnal magához térítette.

- Most nem arra megyünk - szólt Denna.

- Igenis, Denna úrnő.

Denna elindult. Termek végtelen során mentek keresztül, majd egy idő múltán, Denna türelmetlen szemekkel pillantott rá.

- Haladj mellettem. Sétálni megyünk. Szeretek néha sétálni. Jót tesz a hátamnak, amikor  fáj.

- Nagyon sajnálom, Denna úrnő. Reméltem pedig, hogy ma reggelre rendbe jön. Denna rápillantott, majd megint előre, arra, amerre indult.

- Nem jött rendbe. Ezért megyünk sétálni.

Richard még soha nem járt ilyen messze Denna szállásától. Tekintete apró kirándulásokat téve járt körbe, ahogy beitta az új látnivalókat. Időnként olyan tereket láttak, mint amilyenre ők is szoktak járni az imádságok alkalmával: nyitott tér, napsütés, középen egy szikla, rajta egy harang. Néhányukat pázsit borította és nem homok, néhányukon pedig a sziklát egy vízzel teli medence övezte. Halak siklottak csapatokban a tiszta vízen keresztül. A folyosók néha olyan szélesek voltak, mit maguk a termek, s mintás mozaikpadló borította őket. Oszlopok és boltívek futottak mindenütt a magasba törve, hatalmas ablakok engedték be a világosságot, és tették szellőssé és napfényessé e helyiségeket.

Mindenütt emberek járkáltak, legtöbben fehér vagy valamilyen más, halvány színű köntösben. Úgy tűnt, soha senki sem siet, de legtöbben olybá tűntek, mint aki igyekszik valahová, bár néhányan a márvány padokon ücsörögtek. Richard csak néhány katonát látott. A legtöbb ember úgy ment el mellettük, mintha láthatatlanok lennének, de néhányan mosolyogva megálltak, és kölcsönösen üdvözölték egymást Dennával.

A palota méretei lenyűgözőek voltak, a folyosók és átjárók a látóhatáron túl nyúltak. Széles lépcsők vezettek le és fel a hatalmas épület ismeretlen részei felé. Az egyik folyosón büszke tartású, mezítelen alakokat ábrázoló szobrok sorakoztak. Faragott és csiszolt kőből készültek, leginkább valamilyen fehér kőből, de néhányukon arany erezet futott végig. Mindegyik legalább kétszer olyan magas volt, mint Richard. A férfi egyetlen olyan helyet sem látott, ami sötét vagy csúnya, esetleg piszkos lett volna. Minden, ami a szeme elé tárult, gyönyörű volt. Az emberek lépteinek hangja tiszteletteljes suttogásként visszhangzott a folyosókon. Richard azon tűnődött, hogy egy ilyen hatalmas épületét hogyan lehet egyáltalán megálmodni, nem hogy megépíteni. Biztosan több nemzedék építette.

Denna egy hatalmas, nyitott térre vezette. Hatalmas fák törtek az ég felé a mohás talaj fölött, és egy barna agyaglapokból kirakott ösvény tekergőzött a belső erdő közepén. Az ösvényen bandukolva, Richard felnézett a fákra. Gyönyörűek voltak, még ha nem is volt rajtuk levél.

Denna őt figyelte.

- Szereted a fákat, ugye?

Richard bólintott, és körbe-körbe jártatta tekintetét.

- Nagyon, Denna Úrnő - suttogta.

- Miért szereted őket?

Richard egy pillanatig töprengett.

- Azt hiszem, hogy a múltamban szerepelnek. Homályosan emlékszem, hogy vezető voltam. Erdei vezető, azt hiszem. De nem sokra emlékszem belőle, Denna úrnő. Csak arra, hogy szerettem az erdőt.

- Amikor megtörlek, sok mindent elfelejtesz a múltadból. Minél többet idomítalak, annál többet felejtesz, kivéve azt a néhány kérdést, amire majd kíváncsi leszek. Hamarosan semmire sem fogsz emlékezni.

- Igen, Denna úrnő. Denna úrnő, mi ez a hely?

- A Népek Palotájának nevezik. Ez a hatalom székhelye D'Harában. Ez Rahl Nagyúr otthona.

Másutt ebédeltek, mint ahol szoktak. Richard nem tudta miért, de Denna egy székbe ültette. A délutáni imádságot egy másik helyen végezték, mint ahol szokták, egy olyan helyen, ahol homok helyett víz volt, és az imádság után megint sétáltak egyet a hatalmas csarnokokban, hogy vacsorára megint ismerős területen találják magukat. A sétától Richard kezdte jobban érezni magát. Az izmainak szüksége volt rá, hogy egy kicsit megnyújtóztassa őket.

Az esti imádság után, szállásának kis szobájában, Denna megint hátrabilincselte a karját, és a plafonról alálógó szerkezettel felemelte a levegőbe, de nem annyira, hogy ne tudja tartani a súlyát. Mégis belenyilallt a fájdalom a vállába, de alig rándult össze tőle.

- Jobban van már a háta, Denna Úrnő? Segített a séta?

- Nincs semmi, amit nem lennék képes elviselni.

Denna a padlóra szegezett tekintettel lassan körbejárta. Végül megállt előtte, ujjai közt görgetve tanulmányozta az Agielt.

- Mondd, hogy azt gondolod, ronda vagyok!

Richard csak nézte, míg fel nem emelte rá a tekintetét.

- Nem. Az hazugság lenne.

Denna arca szomorkás mosolyra húzódott.

- Ez hiba volt, szerelmem. Nem engedelmeskedtél a közvetlen parancsomnak, és elfelejtetted a megszólítást is.

- Tudom, Denna Úrnő.

Denna becsukta a szemét, de az erő kezdett visszatérni a hangjába.

- Csak nyűg vagy nekem, semmi más. Nem tudom, Rahl Nagyúr miért varrta a nyakamba az idomításodat. Szereztél magadnak két óra büntetést.

Meg is adta neki a két óráját, nem olyan kegyetlenül, mint korábban, de Richard így is zokogott a fájdalomtól. Az idomítás befejeztével, Denna közölte vele, hogy még mindig fáj a háta, és megint a padlón aludt, átengedve Richardnak az ágyat.

A következő néhány nap a szokásos módon folyt, bár az idomítás nem volt olyan gyötrelmes, mint korábban, csak amikor Constance is ott volt. Denna nagyon ügyelt rá, még többet irányította, mint korábban. Constance-nek nem nagyon tetszett a dolog, néha dühösen förmedt Dennára. Amikor Constance brutálisabb volt, mint szerette volna, Denna nem hívta meg a következő alkalomra.

Ahogy az idomítás elviselhetőbbé vált, Richard feje kezdett tisztulni, és kezdett visszaemlékezni bizonyos dolgokra a múltjából. Néhányszor, amikor Denna háta fájt, hosszú sétákra mentek, különböző, elképesztően gyönyörű helyekre.

Egy napon, a délutáni imádság után, Constance megkérdezte, hogy velük tarthat-e. Denna mosolygott, és igennel felelt. Constance megkérdezte, hogy végezheti-e ő az idomítást, és Denna engedélyt adott neki rá. Constance durvább volt a szokásosnál is, és szűnni nem akaró gyötrelemben részesítette Richardot, hogy patakokban ömlöttek az arcán a könnyei. Richard remélte, hogy Denna hamarosan megállítja, mivel már tűrőképessége határán volt. Épp amikor Denna felállt a székéről, egy férfi lépett a terembe.

- Denna úrnő, Rahl Nagyúr hívatja.

- Mikor?

- Most azonnal.

- Constance, befejeznéd a dolgot? - sóhajtott Denna.

- Természetesen, Denna - mosolygott Constance, Richard szemébe nézve. Richardon úrrá lett a rémület, de nem szólt egy szót sem.

- Mindjárt lejár az ideje. Csak vidd vissza a szobámba, és hagyd ott. Biztos vagyok benne, hogy nem leszek sokáig távol.

- Szíves örömest, Denna. Számíthatsz rám.

Denna elindult kifelé. Constance, arcát az övéhez szorítva gonoszul rávigyorgott Richardra. Megragadta az övét, és hirtelen rántással kinyitotta.

- Constance - fordult vissza Denna. - Nem szeretném, ha azt tennéd! Constance-et váratlanul érte a figyelmeztetés.

- A távollétedben én vagyok a felelős érte, és azt teszem, amit akarok. Denna visszajött, és a másik arcába nézett.

- Az én párom, és azt mondtam, hogy nem szeretném, ha azt tennéd vele. És azt sem szeretném, ha a fülébe nyomnád az Agielt.

- Úgy teszek, ahogy...

- Nem teszed! - Denna a fogát csikorgatva nézett le az alacsonyabb nőre. - Én vittem el a büntetést, amikor megöltük Rastint. Én. Nem te és én, hanem csak én. Soha nem hoztam még fel, de most felhozom. Tudod, hogy mit tettek velem, és én soha nem árultam el, hogy neked is részed volt benne. Richard az én párom, és én vagyok az ő Mord-Sithje. Nem te. Én. Tiszteletben tartod a kívánságaimat, vagy összeveszünk.

- Rendben van, Denna, rendben van - sértődött meg Constance. - Szem előtt tartom a kívánságaidat.

- Ügyelj is rá, Constance nővér- nézett rá még mindig dühösen Denna.

Az idomítás befejeztéig, Constance mindent beleadott, amit csak tudott, bár legnagyobbrészt ott tartotta az Agielt, ahol Denna meghagyta neki. Richard tudta, hogy a kiszabott időnél sokkal tovább gyötörte. Amikor visszavitte Denna szobájába, még egy jó órát töltött azzal, hogy összevissza pofozta, majd az ágy végére akasztotta a láncot, és közölte vele, hogy addig állnia kell, amíg Denna visszatér.

Constance az arcához nyomta az arcát, már amennyire ezt a magassága megengedte, és megmarkolta a lába között.

- Jól vigyázz nekem erre itt - mosolygott rá csúfosan. - Nem sokáig lesz még meg. Jó okom van azt hinni, hogy Rahl Nagyúr hamarosan az én gondjaimra bíz, és amikor ezt teszi, néhány változtatást eszközlök majd az anatómiádon. És nem hiszem, hogy tetszeni fog neked - húzódott széles vigyorra a szája.

Richard dühe fellobbant, amitől rázúdult a mágia kínja. A fájdalomtól térdre roskadt. Constance nevetve távozott. Richardnak sikerült megfékeznie a dühét, de a fájdalom nem szűnt meg, amíg talpra nem állt.

Langyos napfény ömlött be az ablakon. Richard remélte, hogy Denna hamarosan visszatér. Lenyugodott a Nap. Eljött a vacsora ideje, majd az is elmúlt. Denna még mindig nem tért vissza. Richard kezdett aggódni. Érezte, hogy valami nincs rendjén. Hallotta az esti imádságra szólító harang hangját, de az ágyhoz láncolva nem tudott kimenni. Azon morfondírozott, hogy letérdeljen-e ott, ahol van, de aztán rájött, hogy ezt sem teheti: meghagyták neki, hogy álljon. Elgondolkodott rajta, hogy azért még énekelhetné az imádságot, de úgy döntött, hogy nincs ott senki, aki hallaná, és úgy sem számít.

Hosszú idő telt már el sötétedés óta, de szerencsére a lámpásokat meggyújtották, és így legalább nem a sötétben kellett állnia. Újabb harangszó jelezte az esti imádság végét. Denna még mindig nem tért vissza. Elérkezett az idomítás ideje, majd az is elmúlt. Denna még mindig sehol. Richard magán kívül volt az aggodalomtól.

Végül, hallotta, hogy megnyikordul az ajtó. Denna merev testtartással, lehajtott fejjel lépett be. Hajfonata kioldódott, haja zilált volt. Fájdalmas lassúsággal csukta be maga után az ajtót. Richard látta, hogy hamuszürke volt az arca, szemében könnyek csillogtak. Nem nézett rá.

- Richard - szólt erőtlen hangon. - Töltsd meg nekem a fürdőmet. Kérlek. Szükségem van egy fürdőre. Nagyon mocskosnak érzem magam.

- Természetesen, Denna úrnő.

Megragadta a dézsát, és olyan gyorsan futott, ahogy csak tudott, hogy megtöltse. Nem emlékezett, hogy valaha is gyorsabban teletöltötte volna. Denna csak állt, és figyelte, ahogy egymás után hordta a vödröket. Amikor végzett, lihegve megállt, és várt.

Denna remegő ujjai kezdték kigombolni a bőrruhát.

- Segítenél levetkőznöm? Azt hiszem, egymagam nem tudok.

Denna remegett, ahogy Richard legombolta róla a bőrruhát. Richard borzongva hámozta le a hátáról. Helyenként Denna bőre is lejött a ruhával együtt. Richard szíve hevesen kalapált. Dennát tarkójától a bokájáig véres csíkok borították. Richard halálra rémült, annyira sajnálta Dennát, amiért így szenved. Könnyek szöktek a szemébe. A benne szunnyadó erő bömbölve tört a felszínre. Richard ügyet sem vetett rá.

- Denna úrnő, ki tette ezt magával?

- Rahl Nagyúr. Megérdemeltem a büntetést.

Richard megfogta a kezét, és besegítette a fürdőbe. Denna halkan feljajdult, amikor beleereszkedett a meleg vízbe, majd merev testtartással leült benne.

- Denna Úrnő, miért tette ezt magával Darken Rahl?

Denna összerándult, amikor Richard a hátához érintette a szappanos kendőt.

- Constance elárulta neki, hogy túlságosan kesztyűs kézzel bánok veled. Megérdemeltem, amit kaptam. Túlságosan elhanyagoltam az idomításodat. Mord-Sith vagyok. Nem lett volna szabad ilyen lazán vennem a dolgot. Csak azt kaptam, amit érdemeltem.

- Nem ezt érdemelte Denna úrnő. Engem kellett volna megbüntetni. Nem Denna úrnőt. Denna keze remegve kapaszkodott a dézsa szélébe, miközben Richard óvatosan megmosdatta. Gyengéden letörölte az izzadtságot arcának fehér bőréről. Denna egész idő  alatt maga elé meredt, könnyek csorogtak végig az arcán. Ajkai remegtek.

- Holnap, Rahl Nagyúr látni kíván téged. - Richard keze egy pillanatra megtorpant. - Sajnálom Richard. Válaszolni fogsz a kérdéseire.

Richard felpillantott Denna arcába, de a nő nem nézett rá.

- Igen Denna Úrnő. - Tenyerébe vett vízzel öblögette le nagy óvatosan. - Hadd szárítsam meg. - Olyan gyengéden törölgette végig, amilyen gyengéden csak képes volt rá. - Szeretne még a dézsában ülni, Denna úrnő?

- Azt hiszem, hogy most már nem - mosolygott zavartan Denna. Nehézkesen elfordította az arcát. - Inkább oda. Az ágyra fekszem.

Megragadta Richard kinyújtott kezét.

- Még mindig remegek. Miért nem tudom abbahagyni a remegést?

- Mert fájnak a sebei, Denna Úrnő.

- Ennél sokkal, de sokkal rosszabbat is műveltek már velem. Ez csak apró emlékeztető volt, hogy ki vagyok valójában. Mégsem tudom abbahagyni a remegést.

Denna hason feküdt az ágyon, szemét Richardra emelte. Richardnak az aggodalom hatására eszébe jutott valami.

- Denna úrnő, itt van még a hátizsákom?

- A szekrényben. De miért?

- Csak feküdjön nyugodtan, Denna úrnő, hadd tegyek valamit, ha még emlékszem, hogyan kell.

Levette a zsákját a szekrény felső polcáról, lefektette az asztalra, és kutatni kezdett benne. Denna arcát kézfején nyugtatva, csendesen figyelte. Egy bőrszíjra fűzött csontsíp alatt rábukkant az apró csomagocskára, amit keresett, és kiterítette az asztalra. Előhalászott egy óntányért, kihúzta a kését az övéből, és azt is az asztalra fektette. Felállt, és egy tégely kenőcsöt vett elő a szekrényből. Nemrég látta, ahogy Denna ezzel kente az arcát. Erre volt szüksége.

- Denna Úrnő, felhasználhatom ezt?

- Miért?

- Kérem!

- Csak rajta!

Richard kivette az egész halom, szépen becsomagolt, megszárított aum levelet, és az óntányérba tette, majd az illata alapján kiválasztott néhány más gyógynövényt - a nevükre már nem emlékesett - és az aum levelekhez keverte őket. A kés nyelével porrá törte az egészet. A krémet belekaparta a tányérba, és két ujjával a porhoz keverte. Kezébe véve a tányért, odaült Denna mellé az ágyra.

- Csak feküdjön nyugodtan - szólt Dennának.

- A megszólítást, Richard, a megszólítást. Hát már soha nem tanulsz?

- Elnézést, Denna úrnő - mosolygott. - Majd később megbüntethet. Most csak feküdjön nyugodtan. Amikor befejezem, olyan jól fogja érezni magát; hogy egész éjszaka büntethet. Megígérem.

Gyengéden a véres csíkokra kente a krémet, majd elsimította Denna bőrén. Denna felnyögött. Összeszorította a szemét, ahogy Richard dolgozott. Mire Richard elérte a bokáját, már szinte aludt. Richard a haját cirógatta, miközben az aum krém felszívódott.

- Hogy érzi magát, Denna Úrnő? - kérdezte suttogva.

Denna az oldalára fordult, szemei elkerekedtek a meglepetéstől.

- Elmúlt a fájdalom! Hogy csináltad? Hogy mulasztottad el a fájdalmat? Richard elégedetten mosolygott.

- Egy öreg barátomtól tanultam, úgy hívják... nem emlékszem a nevére - ráncolta a homlokát. - De egy öreg barátom, és ő tanított meg rá. Úgy megkönnyebbültem, Denna Úrnő! Nem szeretem látni, ahogy szenved.

Denna gyengéden megcirógatta Richard arcát.

- Kivételes ember vagy te, Richard Cypher! Soha még ilyen párom nem volt. A szellemek vigyenek el, soha még ilyen emberrel nem találkoztam, mint te! Én megöltem azt, aki ilyeneket művelt velem, te meg ehelyett segítesz rajtam.

- Csak azok lehetünk, akik vagyunk. Nem többek, és nem is kevesebbek, Denna úrnő.

Nem tetszik nekem, amit Darken Rahl művelt magával, Denna úrnő - jegyezte meg a kezét nézve.

- Nem érted te a Mord-Sitheket, szerelmem. Nagy gonddal válogatnak ki minket még kislány korunkban. Azok, akiket Mord-Sithnek választanak, a leggyengédebb, legjobb szívű kislányok, akiket csak találnak. Azt mondják, hogy a legmélyebb kegyetlenség a legmélyebb törődésből fakadt. Egész D'Harát átkutatják, és minden évben legfeljebb fél tucatot választanak ki. Egy Mord-Sithet aztán háromszor törnek meg.

- Háromszor? - suttogta elkerekedett szemmel Richard.

- Az első az, ahogy én is megtörtelek. A szellem megtörése. A második az együttérzés megtörése. Ehhez végig kell néznünk, ahogy a kiképzőnk megtöri az anyánkat, a játékszerévé teszi, majd addig kínozza, amíg belehal. A harmadik pedig arra szolgál, hogy megtörje bennünk az attól való félelmet, hogy másokat kínozzunk. Arra szolgál, hogy megtanítson minket arra, hogy élvezzünk másoknak fájdalmat okozni. Ehhez, a kiképzőnk vezetése mellett meg kell tömünk az apánkat, játékszerünkké kell tennünk, és addig kelli kínoznunk, amíg bele nem hal.

- Ez művelték magával? - Richard arcán könnyek peregtek végig.

- Amit én csináltam veled, hogy megtörjelek, semmi ahhoz képest, amit velünk műveltek ahhoz, hogy másodjára és harmadjára is megtörjenek minket. Minél szelídebb egy lány, annál jobb Mord-Sith válik belőle, de annál nehezebb is megtörni a második és a harmadik alkalommal. Rahl Nagyúr különlegesnek tart engem, mert rendkívül nehéz dolguk volt velem, amikor másodszorra megtörtek. Anyám hosszú ideig élt, hogy fenntartsa bennem a reményt, de ez csak megnehezítette a dolgot. Mindkettőnk számára. Harmadszorra pedig képtelenek voltak megtörni. Már föladták, és arra készültek, hogy megöljenek, de Rahl Nagyúr azt mondta, ha meg tudnak törni, különleges valaki válhat belőlem, és ő maga vette át a kiképzésem. Ő volt az, aki harmadszorra megtört. Azon a napon, amikor megöltem az apámat, az ágyába vitt. Jutalmul. A jutalma eredményeként soha nem lehet gyermekem.

Richard alig tudott megszólalni a torkát szorongató kíntól. Remegő ujjakkal simogatta Denna haját.

- Nem akarom, hogy bárki is bántsa. Soha többé, Denna úrnő.

- Megtiszteltetés - suttogta könnyek között Denna - hogy Rahl Nagyúr időt szakít arra, hogy a saját Agieljével büntessen meg egy ilyen hitvány senkit, mint én.

Richard bénultan ült.

- Remélem, Denna Úrnő, hogy holnap meghalok, és nem kell még több hasonlót hallanom, ami ilyen fájdalmat okozna bennem.

Denna szemei nedvesen csillogtak a lámpafényben.

- Olyan dolgokat műveltem veled, amit még senki mással, mégis, te vagy az első ember, aki azóta, hogy Mord-Sithté lettem, segít elmulasztani bennem a fájdalmat. - Felült és kezébe vette az óntányért. - Maradt még egy kicsi. Hadd kenjem rád! Oda, ahol Constance az utasításom ellenére meggyötört.

Denna rákente az aum krémet a vállait borító véres kelésekre, majd a hasára és a mellkasára, egészen fel a nyakáig. Tekintete találkozott Richardével. A keze megtorpant. A szobában néma csend honolt. Denna előrehajolt, és gyengéden megcsókolta. Krémes kezét a férfi tarkójára tette, és újra megcsókolta.

Hátradőlt az ágyon, két kezével a hasára húzta Richard kezét.

- Gyere hozzám, szerelmem. Őrülten kívánlak.

Richard bólintott, és engedelmesen az éjjeliszekrényre fektetett Agiel után nyúlt. Denna megérintette a csuklóját.

- Ma este csak téged akarlak. Az Agiel nélkül. Kérlek, taníts meg rá, hogy milyen lehet a fájdalom nélkül!

Kezét Richard tarkójára tette, és gyengéden magára húzta.

Negyvenharmadik fejezet

A következő reggel, Denna nem idomította tovább, helyette elvitte sétálni. Rahl Nagyúr  közölte vele, hogy a második imádság után akarja látni Richardot. Miután véget ért, és indulni készültek, Constance állította meg őket.

- Meglepően jól nézel ki ma, Denna nővér.

Denna minden érzelem nélkül pillantott rá. Richard irtózatosan dühös volt Constance-re, amiért besúgta Dennát Darken Rahlnál, és Dennát megbüntették emiatt. Megint csak koncentrálnia kellett Denna hajfonatára, hogy féken tartsa haragját.

- Hallom, hogy Rahl Nagyúr a mai nap fogad téged - fordult Richardhoz. - Ha még élsz utána, többet leszünk majd együtt. Kettesben. Én is akarok belőled egy darabot, hogy úgy mondjam.

Richard kifakadt, mielőtt még meggondolhatta volna, hogy mit mond.

- Abban az évben, amikor magát választották, Constance úrnő, biztosan óriási hiány volt a megfelelő jelöltekből, máskülönben ilyen korlátolt intelligenciájú személyt soha nem választottak volna Mord-Sith-té. Csak a legostobább emberek helyezik személyes ambícióikat egy igaz barát fölé. Különösen, ha egy olyan barátról van szó, aki ilyen sokat áldozott föl magáért. Még arra sem méltó, hogy megcsókolja Denna Úrnő Agieljét. - Richard mézesmázosan mosolygott, Constance elképedését látva megjött az önbizalma. - Jobb lesz remélnie; hogy Darken Rahl megöl engem, mert ha nem teszi meg, legközelebb, ha találkozunk, én ölöm meg azért, amit Denna Úrnővel tett!

Constance döbbenten állt, majd hirtelen lesújtott rá az Agieljével. Denna karja gyorsabb volt, és hosszabb. Agieljével Constance torkába vágva megállította a másik Mord-Sith csapását. Constance szeme kigúvadt a döbbenettől. Vért köhögött fel, és kezével a torkát markolászva térdre roskadt.

Denna egy pillanatra meredten nézett le rá, majd szó nélkül elindult. Richard a láncra kötözve követte. Megszaporázta lépteit, hogy Denna mellé érjen.

- Csak próbáld meg kitalálni, hány óra büntetést szereztél magadnak ezzel! - Denna nem nézett rá, hangja sem árult el érzelmeket.

Richard elmosolyodott.

- Denna úrnő, ha van Mord-Sith, aki fájdalomsikolyt tud kicsalni egy hullából, az csak maga lehet.

- Ha Rahl Nagyúr mégis életben hagyna, mit gondolsz, hány órát érdemelnél ezzel?

- Denna Úrnő, egy egész emberöltőben nincs annyi óra, amennyi elhomályosítaná az afeletti elégedettségemet, amit most tettem.

Denna elmosolyodott, de továbbra sem nézett rá.

- Akkor örülök, hogy megérte neked. - Szeme sarkából Richardra pillantott. - Még mindig nem értelek. Ahogy mondtad, csak azok lehetünk, amik vagyunk. Nem többek és nem kevesebbek. Bánom, hogy nem lehetek több, mint aki vagyok, és attól félek, hogy te sem vagy kevesebb. Ha nem ellenséges oldalon állnánk, egész életemben megtartanálak a páromnak, és gondoskodnék róla, hogy lássalak aggkori végelgyengülésben meghalni.

Richardot melegséggel töltötte el Denna gyengéd hangja.

- Én pedig mindent megtennék, hogy sokáig éljek magának, Denna Úrnő. Végigsétáltak a folyosókon, imádságterek, szobrok és emberek mellett elhaladva. Denna felfelé vezette a lépcsőn, művészien dekorált, hatalmas termeken keresztül haladva. Megtorpant egy ajtószárny előtt, melyet arannyal beborított, dimbes-dombos erdőségeket ábrázoló faragásokkal díszítettek.

- Felkészültél rá, szerelmem, hogy ma meghalsz?

- A nap még nem ért véget, Denna úrnő.

Denna karját a nyaka köré fonta, és, gyengéden megcsókolta. Eltolta magát néhány ujjnyira az arcától, és a tarkóját cirógatta.

- Sajnálom, Richard, amiért ezt teszem veled, de arra idomítottak, hogy ezt tegyem, és mást nem tehetek. Azért élek, hogy kínozzalak. Tudd, hogy ez nem az én választásom, csupán csak erre idomítottak. Nem lehetek több, mint ami vagyok: Mord-Sith. Ha meg kell halnod ma, szerelmem, halj meg szépen, hadd legyek rád büszke.

Egy őrült nő párja vagyok, gondolta Richard. Egy őrült nőé, akit mások tettek őrültté. Denna belökte az ajtót és egy pompázatos kertbe léptek. Richardot egészen lenyűgözte volna, ha nem máson jár az esze. Virágok és bokrok közt, alacsony, borostyánnal befuttatott  kőfalak és alacsony fácskák közt vezetett az útjuk, egy hatalmas füves területig. A fejük fölött üvegtető engedte be a világosságot, egészségben és teljes virágzatban tartva a növényeket.

A távolban két, egyaránt tagbaszakadt férfi állt. Összefont karjukon, nem sokkal könyökük felett egy fémpánton éles tüskék sorakoztak. Testőrök lehetnek, gondolta Richard. Mellettük egy harmadik férfi állt. Simára borotvált mellkasán hatalmas izmok dagadoztak. Rövidre vágott, szőke haja tüskékben meredt az égnek, egyetlen fekete csík futott rajta végig.

A füves terület közepén, fehér homokkal borított kör mellett, nekik háttal állt egy férfi. Testét körbefogták a késő délutáni nap meleg fénysugarai, s úgy tűnt, mintha fehér köpenye és vállig érő haja is ragyogna. A napfényben szikrázva csillant meg derekán az aranyozott öv és a görbe tőr.

Richard és Denna közelebb lépett hozzá, majd Denna homlokát a földre érintve térdre borult előtte. Richard is ki volt oktatva, és a kardot odébb tolva, követte Denna példáját.

- Rahl Nagyúr, vezess minket! Rahl Nagyúr, taníts minket! Rahl Nagyúr, védelmezz minket! Fényedben gyarapodunk. Kegyelmedben oltalmat találunk. Bölcsességed előtt fejet hajtunk. Azért élünk, hogy szolgáljunk. Életünk a tiéd. - kántálták egyszerre.

Csak egyszer mondták el az imádságot, azután vártak. Richard kissé remegett. Emlékezett rá, hogy távol kell magát tartania Rahl Nagyúrtól, hogy nem szabad közel kerülnie hozzá, de már nem tudta, kitől hallotta ezt, csak azt, hogy ez rendkívül fontos. Koncentrálnia kellett Denna hajára, hogy féken tartsa dühét, mikor eszébe jutott, hogy mit művelt Rahl a nővel.

- Keljetek fel, gyermekeim!

Richard felállt, vállával szorosan Denna mellett, miközben a fürkésző kék szempár elmélyülten tanulmányozta. A Nagyúr arca kedvesnek, értelmesnek és kellemesnek tűnt, ám ez egy csöppet sem csillapította le a Richárd lelkében és a lelke mélyén kavargó félelmet. A kék szempár Dennára siklott.

- Meglepően jól nézel ki ma reggel, cicám.

- Denna Úrnő éppolyan jól viseli a fájdalmat, mint ahogy osztja - hallotta magát Richard. A kék szemek ismét felé fordultak. A Rahl arcán tükröződő nyugalom és békesség láttán Richard reszketni kezdett.

- A cicuskám azt mondta, csak baj van veled. Örülök, hogy látom, nem hazudott. Annak viszont nem örülök, hogy tényleg így van. - Megenyhülve kulcsolta össze a kezét. - Nem baj, nem számít: Örülök, hogy végre találkoztunk, Richard Cypher.

Denna keményen a hátába döfte az Agielt, hogy emlékeztesse mit is kell mondania: - Megtiszteltetés, hogy itt lehetek, Rahl Nagyúr. Csak azért élek, hogy szolgáljak. Bölcsességed előtt fejet hajtok.

- Igen, ebben biztos vagyok - húzódott apró mosolyra Rahl szája szeglete. Egy kényelmetlenül hosszú pillanatig Richard arcát tanulmányozta.

- Van néhány kérdésem hozzád. Te pedig válaszolni fogsz rájuk. Richard érezte, hogy reszket.

- Igenis, Rahl Nagyúr!

- Térdre! - utasította gyengéden Rahl.

Richard letérdelt, a vállának nyomott Agiel csak még jobban ösztökélte. Denna a háta mögé lépett, egy-egy csizmás lábával körülfogva. Combjaival közrefogta a vállát, hogy érvényre juttassa a hatalmát fölötte, és belemarkolt a hajába. Kissé hátrahúzta a fejét, hogy felnézzen a Nagyúr kék szemébe. Richard nyelt egyet rémületében.

- Láttad már a Megszámlált Árnyékok Könyvét? - nézett le rá Darken Rahl mindenfajta érzelem nélkül.

Elméje legmélyén volt valami hatalmas erő, ami azt súgta Richardnak, hogy ne válaszoljon. Amikor nem mondott semmit, Denna még keményebben markolt a hajába, és a nyaka tövébe nyomta az Agielt.

Bénító fájdalom lobbant Richard fejébe. Egyedül az tartotta egyenesen, hogy Denna belemarkolt a hajába. Mintha Denna egy egész délutánnyi idomítás minden fájdalmát beleadta volna abba az egyetlen érintésbe. Richard képtelen volt mozdulni, lélegezni vagy akár felüvölteni. A fájdalomtól már alig élt; a kín sokkja mindent elragadott tőle, s helyén csak mindent elemésztő tüzes és jeges agónia maradt. Denna elvette tőle az Agielt. Richard nem tudta, hol van, nem tudta kicsoda, csak azt, hogy testét még több fájdalom szaggatta,  mint amit valaha ismert, és hogy egy fehér köpenyes ember állt előtte.

- Láttad már a Megszámlált Árnyékok Könyvét? - meredt rá a kék szempár.

- Igen - hallotta magát válaszolni.

- Hol van most?

Richard habozott. Nem tudta, hogyan válaszoljon a kérdésre, nem tudta, mit akart a hang. Fejében ismét fellobbant a fájdalom. Amikor abbamaradt, érezte, hogy könnyek ömlenek végig az arcán.

- Hol van most? - ismételte a hang.

- Kérem, ne bántson többet! - üvöltötte. - Nem értem a kérdést.

- Mit nem értesz rajta? Egyszerűen mondd meg, hol van most a könyv!

- A könyv vagy a könyvben lévő tudás? - kérdezte a félelemtől reszketve Richard.

- A könyv - nézett rá haragosan a kék szempár.

- Elégettem egy tűzben. Évekkel ezelőtt.

Richard úgy érezte, mintha a szemek széjjelszaggatnák.

- És hol a tudás?

Richard túl sokáig habozott. Mikor ismét magához tért, Denna felrántotta a fejét, hogy a kék szemekbe nézhessen ismét. Richard még soha nem érezte magát ilyen egyedül, ilyen tehetetlenül, ilyen rémültnek.

- Hol van a könyvben lévő tudás?

- A fejemben. Mielőtt elégettem a könyvet, megtanultam a szövegét. A férfi döbbenten állt, de nem mozdult. Richard némán zokogott.

- Mondd fel, ami a könyvben áll!

Richard nem akarta, hogy az Agiel megint a tarkójához érjen. Remegett a félelemtől.

- A Megszámlált Árnyékok Könyvében foglaltak igazsága, ha nem a szelencék urának, hanem valaki másnak ajkairól hangzanék el, csak egy Inkvizítor igénybevételével ellenőrizhető...

Inkvizítor. Kahlan!

A szó villámként cikázott át az elméjén. A benne szunnyadó erő ismét életre kelt, s emlékeinek égető, fehéren-izzó ragyogásával elsöpörte az elméjét borító ködöt. A gondolataiban elzárt ajtó szélesre nyílt. Minden visszatért az emlékezetébe, visszahozta a benne emelkedő erő. Ahogy arra gondolt, hogy Rahl elkapja Kahlant, hogy kínozza, eggyé vált az erővel.

Darken Rahl a másik három férfi felé fordult. Amelyiknek a fekete csík volt a hajában, előre lépett.

- Látod, barátom? A sors az én oldalamon áll. A nő már útban van ide az Öreg Mágussal együtt. Keresd meg. Legyen rá gondod, hogy elém hozzák. Vigyél magaddal két quadot, de élve akarom, megértetted? - A férfi bólintott. - Oltalmazó varázslatot bocsátok rád és az embereidre. Az Öreg vele van, de egy alvilági bűbáj ellen semmit sem tehet, már ha életben lesz még akkor. - Rahl hangja keményebbre váltott. - És, Demmin, nem érdekel, hogy az embereid mit művelnek vele, de jobb lesz, ha életben marad, és kész lesz a hatalmát használni.

A férfi egy kissé elsápadt.

- Megértettem. Úgy lesz, ahogy kívánod, Rahl Nagyúr - hajolt meg mélyen. Megfordult, Richard szemébe nézett, mindentudóan elmosolyodott, majd elment. Darken Rahl kék szemei visszatértek Richardra.

- Folytasd!

Richard olyan messzire ment, amennyire mehetett. Már mindenre emlékezett. Eljött az idő a halálra.

- Nem. Semmivel sem bírhat rá, hogy elmondjam. Emelt fővel fogadom a fájdalmat. És a halált.

Mielőtt az Agiel lesújthatott volna rá, Rahl tekintete Dennára villant. Richard érezte, hogy meglazul a szorítása a haján. Az egyik testőr előrelépett, hatalmas kezével torkon ragadta Dennát. Richard hallotta, hogy fuldokolva levegő után kapkod.

- Azt mondtad, megtört - fújtatott Rahl.

- Meg is volt törve, Rahl Nagyúr - felelte Denna fuldokolva. - Esküszöm.

- Nagyot csalódtam benned, Denna.

A testőr felemelte Dennát a földről, Richard hallotta fájdalmas hörgéseit. Fehéren izzó lobbanással kelt életre benne az erő. Dennát bántották. Mielőtt bárki felfoghatta volna, mi történik, talpon volt. A mágia ereje üvöltve tombolt benne.

Egyik karját a férfi vastag nyaka köré kulcsolta, kezével a vállát ragadta meg. Másik kezével a férfi hajába markolt, és egy pillanat alatt hatalmasat rántott rajta. A testőr nyaka elroppant. Élettelen rongybabaként csuklott össze.

Richard megperdült. A másik testőr már szinte rajta volt, karját kinyújtva közeledett. Richard megragadta a csuklóját, s ellenfele lendületét és súlyát kihasználva markolatig beledöfte a kését. Hatalmasat rántva rajta, egészen a szívéig felhasította a férfit, akinek kék szemei elkerekedtek a döbbenettől. Belsőségei a földre ömlöttek, ahogy a földre roskadt.

Richard lihegve állt, lobogott benne a mágia ereje. Látómezeje szélén minden fehér volt. Fehér izzással ragyogta be a mágia fénye. Denna a fájdalomtól összegörnyedve markolászta a torkát.

Darken Rahl nyugodtan állt, ujjai hegyét nyalogatva figyelte Richardot.

Denna rászabadította Richardra a mágia kínját, amitől gyomrát szorongatva térdre roskadt.

- Rahl Nagyúr - lihegte Denna - engedje meg, hogy visszavigyem éjszakára. Esküszöm, hogy reggel minden kérdésére válaszolni fog. Ha még él. Engedje meg, hogy jóvátegyem a hibámat.

- Nem - intett Rahl, mélyen elgondolkozva. - Elnézést kérek tőled, cicám. Nem a te hibád volt. Fogalmam sem volt róla, hogy mivel van dolgunk. Vedd le róla a mágia fájdalmát.

Magához térve, Richard ismét talpra evickélt. A köd kitisztult a fejéből. Úgy érezte, mintha álomból ébredt volna, hogy aztán egy rémálom kellős közepén találja magát. Elméje eddig elzárt része kikerült a kis képzeletbeli szobából, és most már nem rejtette el újra. Egész emberként fog meghalni, teljes, érintetlen méltóságával. Visszafogta magában a haragot, de tűz lángolt a szemében. És a szívében.

- Az Öreg tanított erre? - kérdezte Rahl kérdő tekintettel.

- Mire?

- Hogy megoszd az elmédet, és megmenekülj attól, hogy megtörjenek.

- Nem tudom, miről beszél.

- Megosztottad az elmédet, hogy megvédd a legbelső énedet, feláldozva a többit, mindannak, amit műveltek veled. Egyetlen Mord-Sith sem képes megtörni egy megosztott elmét. Büntetni, igen, de megtömi, nem. - Dennához fordult. - Még egyszer elnézésedet kérem, cicám. Azt hittem, cserbenhagytál. De nem. Csak a legjobbak képesek eljuttatni őt idáig. Jól végezted a munkádat, de ez most egészen más fényt vetít a dolgokra.

Elmosolyodott, megnyalta az ujjait, és végighúzta őket a szemöldökén.

- Richarddal most kettesben fogunk beszélgetni. Míg ebben a szobában vagyunk, azt szeretném, ha hagynád beszélni a mágia fájdalma nélkül. Csak zavarná, amit tervezek. Míg Richard itt van, nem szabad gyakorolnod felette a hatalmadat. Visszatérhetsz a szállásodra. Amikor végeztem vele, és ha még életben lesz, visszaküldöm hozzád, ahogy megígértem.

- Azért élek, hogy szolgáljam, Rahl Nagyúr - hajolt meg Denna mélyen.

Vöröslő arccal fordult Richard felé, ujját az álla alá bökte és egy kicsit megemelte a fejét.

- Ne okozz nekem csalódást, kedvesem!

- Soha nem tenném, Denna úrnő - mosolygott a Kereső.

Hagyta, hogy tomboljon benne a düh, csak hogy megint érezze, és figyelte, ahogy Denna távozik. Dühös volt rá, és dühös volt arra, amit Dennával tettek. A megoldásra gondolj, ne pedig a problémára, mondta magának. Szemtől szembe fordult Rahllal. A másik férfi arca nyugodt volt, nem árult el érzelmeket. Richard kényszerítette magát, hogy ugyanilyen nyugodt arcot vágjon.

- Tudod, hogy azt akarom tudni, hogy miként szól a könyv többi része.

- Öljön meg.

- Ilyen türelmetlenül meg akarunk halni? - mosolygott Rahl.

- Igen: Öljön meg. Ahogy az apámat is megölte.

- Az apádat? Nem öltem meg az apádat, Richard - ráncolta homlokát Rahl. Ajkain még  mindig ott ült a mosoly.

- Megölte George Cyphert! Ne is próbálja tagadni! Azzal a késsel ölte meg, ami ott lóg az oldalán!

Rahl tettetett ártatlansággal tárta szét a karját.

- Ó, azt nem tagadom, hogy megöltem George Cyphert. De nem öltem meg az apádat. Richardot váratlanul érte a válasz.

- Miről beszél?

Darken Rahl lassan körbejárta, s közben a szemét nézte, ahogy Richard fejét forgatva próbálta követni.

- Egészen kitűnő. Tényleg az. A legjobb, amit valaha láttam. Maga a Nagy Varázsló szőtte.

- Micsodát?

Darken Rahl megnyalta az ujjait, és megállt előtte.

- A varázshálót körülötted. Soha nem láttam még ilyet. Szorosan köréd van szőve, mint egy gubó. Jó ideje ott van már. Egészen szövevényes, azt hiszem, még én sem tudnám kibogozni.

- Ha arról próbál meggyőzni, hogy George Cypher nem az apám, hiába erőlködik. Ha pedig arról próbál meggyőzni, hogy őrült, nem kell törnie magát érte. Már tudom.

- Kedves fiacskám - nevetett Rahl - nem érdekel, hogy kit hiszel apádnak. Ennek ellenére egy varázsháló rejti el előled az igazságot.

- Tényleg? Jó, játsszuk ezt. Ki az apám, ha nem George Cypher?

- Nem tudhatom - vont vállat Rahl. - A háló elrejti. De abból, amit láttam, megvan a gyanúm, ki lehet. - Lehervadt az arcáról a mosoly. - Hogy szól a Megszámlált Árnyékok Könyve?

Richard a vállát vonogatta.

- Ezt kérdezi? Csalódnom kell.

- Miben?

- Azután, amit azzal az őrült apjával műveltek, azt hittem, az öreg mágus nevét akarja tudni.

Darken Rahl lassan nyalogatta az ujjai hegyét.

- Mi az öreg mágus neve?

Most Richardon volt a sor, hogy mosolyogjon.

- Hasítson fel! - tárta szét a karjait. - Rá van írva a beleimre. Ott kell keresnie.

Richard továbbra is gúnyosan mosolygott. Tudta, hogy védtelen. Remélte, hogy képes addig hajszolni Rahlt, míg meg nem öli. Ha pedig meghal, vele pusztul a könyv is. Nincs szelence, nincs könyv, Rahl pedig meg fog halni. Kahlan viszont biztonságban lesz. Csak ez számított.

- Egy hét múlva eljön tél első napja. Akkor majd tudom a varázsló nevét, és meg lesz hozzá a hatalmam, hogy elkapjam, bárhol is van, és elhozzam az irháját.

- Egy hét múlva halott lesz. Csak két szelencéje van meg.

Darken Rahl ismét megnyalta az ujjait, és végigsimította velük az ajkait.

- Jelenleg kettő van, de a harmadik már útban van errefelé.

Richard megpróbált nem hinni neki, próbálta megakadályozni, hogy érzelmei kiüljenek az arcára.

- Bátor hencegés. Ennek ellenére hazugság. Egy hét múlva meg fog halni.

- Az igazat szólom. Elárultak téged. Ugyanaz, aki elárult, árulta el, hol van a szelence. Néhány napon belül itt lesz.

- Nem hiszem el - jelentette ki kereken Richard.

Darken Rahl megnyalta az ujjai hegyét, és megfordult, majd körben elindult a fehér homok körül.

- Nem? Hadd mutassak valamit!

Richard követte őt egy háromszög alakú fehér kőhöz, melyen két bordázott oszloppal alátámasztva egy gránitlap nyugodott. Közepén pedig ott pihent Orden két szelencéje. Az egyiket drágakövek ékesítették, mint azt is, amit Richard látott. A másik fekete volt, mint az éjkő, felszíne puszta űr a szoba fényében: maga a szelence, az őt rejtő dobozka nélkül.

- Orden két szelencéje - jelentette be Rahl, karját kitárva. - Miért akarnám a könyvet? A harmadik szelence nélkül mit sem érnék vele. Nálad volt a harmadik szelence. Az, aki elárult téged, ezt is elmesélte. Ha a szelence nem lenne úton errefelé, miért lenne szükségem a könyvre? Inkább felhasítanálak, hogy megtudjam, merre van a szelence.

Richard remegett a dühtől.

- Ki árult el engem és a szelencét? Hogy hívják, mondja meg!

- Vagy pedig? Vagy pedig felhasítasz, és kiolvasod a nevét a beleimből? Nem árulom el annak a nevét, aki segített nekem. Nem te vagy az egyetlen, aki tudja, mi a becsület.

Richard nem tudta, mit higgyen. Rahlnak egy dologgal kapcsolatban igaza volt. Nem lenne szüksége a könyvre, ha nem lenne a birtokában mindhárom szelence. Valaki tényleg elárulta. Lehetetlen volt, mégis igaznak kell lennie.

- Csak öljön meg - válaszolt Richard erőtlen hangon, és elfordult Rahltól. - Nem fogom elmondani. Akár fel is vághatja a beleimet.

- Először meg kell győznöd, hogy igazat beszélsz. Lehet, hogy csak becsapsz, és nem is tudod az egész könyvet. Talán csak az első oldalt olvastad el, és elégetted a többit vagy egyszerűen csak kitaláltad azt, amit elmondtál nekem.

Richard összefonta a karját, és a válla felett hátrapillantott Rahlra.

- És mi okom lehet arra, hogy azt akarjam, hogy higgyen nekem? Rahl vállat vont.

- Azt hittem, jelent neked valamit ez az Inkvizítor. Kahlan. Azt hittem, érdekel, hogy mi lesz vele. Tudod, ha nem győzöl meg, hogy az igazat beszéled, akkor őt kell felhasítanom, és az ő belsőségeiből kell kiolvasnom, hogy mondanak-e valamit ezzel kapcsolatban.

- Ennél nagyobb hibát már nem is véthetne! Szüksége van rá, hogy megerősítse a könyv állításainak igaz voltát. Ha megöli, azzal elveszti az esélyét erre.

- Ezt mondod te - vont vállat Rahl. Honnan tudjam, hogy valóban tudod, mi áll a könyvben? Még az is lehet, hogy Kahlan ilyen módon erősítené meg az igazat.

Richard nem szólt semmit, fejében ezernyi irányban kavarogták a gondolatok. A megoldásra gondolj, és ne a problémára, mondogatta magának.

- Hogy vette le annak a szelencének a burkát a könyv nélkül?

- A Megszámlált Árnyékok Könyve nem az egyetlen informácóforrás a szelencékről. Vannak még más források is, amelyek a segítségemre voltak. - Lenézett a sötét szelencére. - Egy egész napba tellett, és szükségem volt minden tudásomra, míg levettem a burkolatot. Tudod, mágia tartja ott - emelte fel a tekintetét. - De megcsináltam, és a másik kettővel is képes leszek véghezvinni.

Csüggesztő volt hallani, hogy Rahlnak sikerült leszednie a burkolatot. Ahhoz, hogy valaki kinyissa a szelencét, először el kellett távolítani róla a burkolatot. Richard remélte, hogy a könyv nélkül Rahl nem lesz képes kitalálni, miként kell róluk levenni a burkolatot, és nem lesz képes kinyitni a szelencéket. Most már ez a reménye is elveszett.

Richard kifejezéstelen arccal meredt a drágaköves szelencére.

- A Megszámlált Árnyékok Könyvének tizenkettedik oldala. Az „A burkolat eltávolítása" címszó alatt ez áll: A szelencéket tartalmazó dobozkát bárki eltávolíthatja, aki rendelkezik az ehhez szükséges tudással, nem csak az, aki működésbe hozta őket. - Richard kinyújtotta a kezét, és felemelte a drágaköves szelencét a gránitról. - Tizenhetedik oldal, alulról a harmadik bekezdés. - A burkolat a második szelencéről nem a sötétség, hanem a nappal óráiban távolítható el, az alábbi módon: Tartsd a szelencét úgy, hogy a Napfénye megérintse, és fordulj északnak. Ha felhős az ég, tartsd a szelencét oda, ahol a Napfénye megérintené, ha nem lennének jelen a felhők, ám nyugatnak fordulj. - Richard a késő délutáni napfénybe tartotta a szelencét. - Fordítsd úgy a szelencét, hogy a feléd eső vége, rajta a kék kővel, kvadránsban legyen a Nappal. A sárga kőnek felfelé kell néznie. - Richard megfordította a szelencét. - A jobb kéz gyűrűsujját a fedél tetején lévő sárga kövön nyugtatva, helyezd a jobb kéz mutatóujját a szelence alsó csücskére. - Richard az előírásnak megfelelően megragadta a szelencét. - A bal kéz kisujját helyezd a távolabbi oldalon lévő kék kőre, a bal kéz hüvelykujját pedig a közelebbi oldalon lévő rubintra. - Richard így cselekedett. - Tisztítsd meg elmédet minden gondolattól, és helyükbe ne helyezz semmit, csak fehér háttér előtt, középen egy fekete négyszöget. Húzd szét a kezeidet, s velük együtt a burkot is.

Miközben Rahl figyelte, Richard kiüresítette elméjét, elképzelte a fehér alapon fekete négyzetet, és széthúzta a kezét. A burok kattant egyet, és kettévált. Közvetlenül a gránit felett tartotta a szelencét, és lehúzta róla a burkoló héjat, olyan mozdulattal, mintha csak egy tojást rakna a serpenyőbe. Két egyforma fekete szelence ült egymás mellett. Úgy tűnt, mintha magukba szívnák a fényt a szobából.

- Rendkívüli! - suttogta Rahl. - Ugyanilyen jól tudod a könyv többi részét is?

- Minden egyes szót - meredt rá Richard. - Ám amit mondtam nem segít a harmadik héj eltávolításában. Mindegyik más módon jön le.

- Nem számít - legyintett Rahl. - Le fogom szedni róla.

Egyik kezében a könyökét támasztva, ujját az állához nyomta. Elmélyülten töprengett.

- Szabad vagy. Elmehetsz.

- Micsoda? Szabadon elmehetek? Nem próbálja meg kiszedni belőlem a könyvet? Nem akar megölni?

- Nem lenne semmi haszna - vonogatta vállát Rahl. - Ha megpróbálnám mágia segítségével kiszedni belőled az információt, megsérülne az agyad. Az információ pedig csak szétzilálódna. Ha bármi másról lenne szó, még össze tudnám rakni a darabokat, de látom, hogy ez a könyv túlságosan különleges valami, hogy megpróbáljam így kiszedni belőled. A végén csak tönkremenne az intimnáció, és semmire se mennék vele. Ezért, pillanatnyilag semmi hasznodat sem veszem. Elmehetsz.

Richardra nyugtalanság telepedett. Volt valami turpisság a dologban.

- Csak így? Elmehetek? Tudnia kell, hogy meg fogom próbálni megfékezni. Rahl megnyalta az ujjait. Felemelte tekintetét.

- Nem aggaszt semmi, amire képes lennél. Ám ha szíveden viseled, mi történik a többi emberrel, itt kell lenned egy hét múlva, amikor kinyitom a szelencéket.

- Mit ért azon, hogy szívemen viselem, mi történik a többi emberrel?

- Egy hét múlva, tél első napján kinyitom az egyik szelencét. Megtudtam, egy másik forrásból, nem a Megszámlált Árnyékok Könyvéből, hanem abból, amelyikből megtudtam, hogyan kell levenni a burkot, azt is, hogy miként állapítsam meg, hogy melyik szelence öl meg. Ezen túl, már csak találgatnom kell. Ha a megfelelőt nyitom ki, uralkodni fogok a világ felett. Ha a másikat, elpusztul a világ.

- Hagyná, hogy ez megtörténjen?

- Vagy az enyém lesz a világ, vagy elpusztul - hajolt Richardhoz Rahl. -Így lesz, és nem másként.

- Nem hiszek magának. Nem is tudja, melyik szelence pusztítja el!

- Még ha hazudnék is, háromból két választás az én javamra billenti a mérleget. Neked csak egy kedvez a háromból. Nem jó esély. Ám nem hazudok. A világ vagy megsemmisül, vagy én fogok uralkodni rajta. Neked kell eldöntened, hogy melyiket választanád szívesebben. Ha nem segítesz nekem, és a rossz szelencét nyitom ki, elpusztulok, és velem együtt minden más, azok is, akiket szeretsz. Ha nem segítesz, és a jó szelencét nyitom ki, átadom Kahlant Constance-nek idomításra. Egy jó, hosszú idomításra. Végignézed az egészet, mielőtt megöllek. Aztán pedig Kahlan szül nekem egy örököst. Egy fiút, aki Inkvizítor lesz.

Richardnak meghűlt a vér az ereiben, szívét gyötrelmesebb kín mardosta, mint amit Denna valaha is képes volt neki okozni.

- Alkut akar kötni? Rahl bólintott.

- Ha időben visszajössz, és segítesz, megengedem, hogy éld az életed. Élni hagylak.

- És mi lesz Kahlannal?

- Itt fog élni, a Népek Palotájában, és olyan bánásmódban lesz része, mint egy királynőnek. Megkap minden kényelmet, amiben egy nőnek része lehet, olyan életet élhet, mint amilyenhez egy Inkvizítor hozzászokott. Amit te sohasem adhatsz meg neki. Békében és biztonságban él, és szül nekem egy Inkvizítor fiút. Vagy így vagy úgy, de szül nekem egy fiút. Ez az én választásom. A tiéd pedig az, hogy miként: mint Constance játékszere vagy mint egy királynő. Érted már? Azt hiszem, vissza fogsz jönni. Ha pedig tévednék... Hát, vagy az enyém lesz a világ vagy nem lesz többé világ.

Richard alig kapott levegőt.

- Nem hiszem el, hogy tudja, melyik szelence öli meg.

- Neked kell eldöntened, hogy mit hiszel. Nem érzem szükségét, hogy meggyőzzelek. Válassz bölcsen, ifjú barátom - sötétült el Rahl tekintete. - Lehet, hogy nincsenek ínyedre a feltételek, amelyeket szabtam neked, de még kevésbé fogod szeretni annak a következményeit, ha nem segítesz nekem. Az életben nem minden választás van a tetszésünkre, ám mást nem hoz elébed a sors. Néha azt kell választanod, ami jobb azoknak, akiket szeretsz, mint magadnak.

- Még mindig nem hiszem, hogy tudja, melyik szelence öli meg - suttogta Richard.

- Gondolj, amit akarsz, de kérdezd meg magadtól, hogy feltennéd-e Kahlan jövőjét arra, hogy mit hiszel. Még ha igazad van, akkor is csak egy a háromhoz az esélyed.

Richard üresnek, letaglózottnak érezte magát.

- És most elmehetek?

Hirtelen úgy érezte, mintha megbénult volna, mintha láthatatlan kezek markolták volna meg. Egyetlen izmát sem volt képes megmozdítani. Darken Rahl benyúlt a zsebébe, és kivette belőle az éjkövet tartalmazó bőrerszényt. Richard küszködve próbált szabadulni a testét megbéklyózó erőtől, de nem tudott megmoccanni. Rahl a kezébe ejtette az éjkövet. Mosolyogva emelte fel a kezét.

Árnyalakok kezdtek testet ölteni. Egyre növekvő számban gyűltek Rahl köré. Richard szeretett volna minél messzebb kerülni tőlük, de képtelen volt megmozdulni.

- Ideje hazatérnetek, barátaim!

Az árnyalakok örvényleni kezdtek Rahl körül, egyre gyorsabban és gyorsabban pörögve, míg elmosódott szürkeséggé változtak. Üvöltés harsan fel, ahogy az éjkő beszívta a kavargó árnyak és formák seregét. Majd csend. Elmentek. Az éjkő porrá omlott Rahl tenyerében. Rahl ráfújt, és a por szétoszlott a levegőben.

- Az Öreg az éjkövet használva fürkészett utánad. Legközelebb, amikor megkeres, nagyon kellemetlen élményben lesz része. Az alvilágban találja majd magát.

Richardot elöntötte a harag, hogy mire készül Darken Rahl Zedd ellen. Lobogott benne a düh; hogy nem volt képes megmozdulni sem, hogy tehetetlen volt, és csak nézni tudott.

Lecsendesítette az elméjét, abbahagyta az erőlködést, hogy mozogni próbáljon. Érezte a nyugalmat. Hagyta, hogy kiürüljön az elméje, hagyta magát ellazulni, elernyedni. A tagjait megbénító erő semmivé foszlott. Megszabadulva láthatatlan béklyóitól, egy lépést tett előre.

- Nagyon jó, fiam - mosolygott barátságosan Rahl. - Tudod, miként kell megtörni egy varázshálót. Legalábbis egy apróbbat. Ennek ellenére igazán ügyesen csináltad. Az Öreg jól választja meg a Keresőit. - Bólogatott. - Ám te több vagy, mint egy Kereső. Megvan benned a Tehetség. Várom a napot, amikor egy oldalon leszünk. Élvezni fogom, hogy mellettem lehetsz. Azok, akikkel kénytelen vagyok együttműködni, elég korlátoltak. Miután egységesül a világ, többre is megtanítalak, ha úgy kívánod.

- Soha nem leszünk ugyanazon az oldalon. Soha!

- Ez a te választásod, Richard. Nem viseltetek irántad rossz szándékkal. Remélem, hogy barátok leszünk. Még egy apróság - tanulmányozta Richard arcát. - Maradhatsz a Népek Palotájában, de el is mehetsz, ha úgy kívánod. A testőreim gondoskodnak a szállásodról. Ám szövök köréd egy varázshálót. Az előbbivel ellentétben, amit most törtél meg, ez nem terád fog hatni, hanem azokra, akik téged látnak, ezért nem leszel képes megtörni. Ellenséghálónak hívják. Hatására mindenki az ellenségének lát majd. Amikor a szövetségeseid meglátnak, ellenségüknek látnak majd. Azok, akik engem tisztelnek, annak látnak, aki vagy, mivel legalábbis ideiglenesen, az ellenségem vagy, és így az ő ellenségük is. Legalábbis jelen pillanatban. Szeretném, ha látnád, miként látnak engem az emberek, ha az én szemeimen keresztül látnád a világot, hogy megértsd, milyen igazságtalanul néznek rám.

Richardnak nem kellett visszafognia a haragját. Nem érzett dühöt, csak valami furcsa békességet.

- Most pedig szabadon elmehetek?

- Hát persze, fiam.

- És mi van Denna úrnővel?

- Mihelyst elhagyod ezt a termet, visszakerülsz a hatalma alá. Uralja a kardod mágiáját.

Ha pedig egy Mord-Sith egyszer megszerezte magának az uralmat a mágiád felett, az az övé marad mindörökké. Nem vehetem el tőle, hogy visszaadjam neked. Magadnak kell visszaszerezned.

- Akkor meg hogyan mehetnék el innen szabadon?

- Hát nem nyilvánvaló? Ha el akarsz menni, meg kell ölnöd.

- Megölnöm! - döbbent meg Richard. - Nem gondolja, hogy ha képes lettem volna megölni, már megtettem volna. Azt hiszi, hogy elviseltem volna mindazt, amit velem művelt, ha képes lettem volna megölni?

- Mindig is képes voltál megölni - húzódott apró mosolyra Darken Rahl szája.

- Hogyan?

- Nem létezik semmi sem, aminek csak egy oldala volna. Még egy papírlapnak is, bármilyen vékony, két oldala van. A mágia sem egyoldalú. Te eddig mindig csak az egyik oldalát nézted. A legtöbb ember így tesz. Lásd az egészet! - A két testőr hullájára mutatott. A két testőrre, akiket Richard ölt meg. - Denna uralja a kardod mágiáját, és mégis megtetted!

- De az más volt, Denna ellen nem működik.

- De igen - bólintott Rahl. - Ám teljes mértékben uralnod kell. Ami csak a félig tiéd, rengeteg bajt hoz a fejedre. A mágiád egyik oldalát uralja, és azzal irányít. Ezt kínáltad neki. A másik oldalt kell használnod. Olyasmi ez, amire minden Kereső képes volt, mégsem sikerült egynek sem tökéletesen megtanulnia. Talán te leszel az első.

- És ha nem? És ha nem sikerül? - Richardot biztonságérzettel töltötte el, hogy Darken Rahl kezdett olyannak tűnni, mint Zedd. Az öreg varázsló is mindig így tanította: arra késztette, hogy ő gondolkozzon, hogy ő maga, a saját elméjével keresse meg a válaszokat.

- Akkor, ifjú barátom, egy kemény megpróbáltatásokkal teli hétnek nézel elébe. Denna nem volt elragadtatva, hogy ilyen kínos helyzetbe hoztad. A hét elmúltával pedig elém vezet majd, és akkor elmondod, miként döntesz. Segítesz nekem, vagy hagyod, hogy a barátaid szenvedjenek és meghaljanak.

- Csak mondja el, hogyan tudnám a kard mágiáját használni, hogyan tudnám teljesen uralni.

- Készséggel. Rögtön azután, hogy elmondod, mi áll a Megszámlált Árnyékok Könyvében - mosolyogott Rahl. - Nem hiszem. Jó éjt, Richard. Ne feledd, egy heted van.

Már sötétedett, amikor Richard elhagyta Darken Rahl kertjét. Szédült attól a rengeteg dologtól, amiket most tudott meg. Aggasztotta, hogy Darken Rahl tudja, melyik szelence pusztítja el, de azzal győzködte magát, hogy Rahl talán csak az Első Szabályt alkalmazza ellene. Rosszabb volt ennél, hogy egyik barátja elárulta. Cseppet sem volt ez ínyére. Még kevésbé az, hogy tudta, melyikük. Shota elmondta, hogy Zedd és Kahlan ellene fogják használni hatalmukat. Akkor pedig vagy Zedd volt az vagy Kahlan. Ám ez egyáltalán nem illett a képbe, akárhogy is próbálta beilleszteni, akárhogy gyötörte az agyát. Lehetetlen volt, hogy bármelyikük elárulja, mégis csak kettejük közül az egyik lehetett. Mindkettejüket az életénél jobban szerette. Zedd figyelmeztette: késznek kell lennie, hogy bármelyiküket megölje, ha úgy érzi, hogy veszélyeztetik a küldetésüket, még akkor is, ha nem teljesen biztos benne. Erőnek erejével űzte ki a fejéből a gondolatot.

Ki kellett találnia, hogyan szabadulhatna meg Dennától. Ha nem tud megszabadulni tőle, semmit sem segíthet. Akkor pedig már minden mindegy. Ha nem lesz képes rá, nem is érdemes a többi problémán törnie a fejét. És ha nem találja ki hamarosan, Denna megint megkínozza, és akkor már nem fog tudni gondolkodni. A kínzás hatására összezavarodtak a gondolatai és elfelejtett dolgokat. Erre kell először megoldást találnia, a többivel ráér később foglalkozni.

A kard, gondolta. Denna a kard mágiáját uralta. Nem volt szüksége a kardra. Talán legjobb lenne megszabadulni tőle, és a mágiától, amit Denna uralt. A markolat után nyúlt, de a mágia kínja még azelőtt megállította, hogy hozzáért volna.

Denna szállása felé haladva sétált végig a folyosókon. Még mindig messze volt tőle. Talán egyszerűen csak meg kellene fordulnia, és elhagynia a Népek Palotáját. Darken Rahl azt mondta, egyetlen őr sem fogja megállítani. Amikor a folyosó egy másikba torkollott, befordult. A fájdalomtól térdre roskadt. Óriási erőfeszítéssel sikerült csak visszatérnie a Denna felé vezető folyosóra. Meg kellett állnia pihenni, a fájdalomtól még levegőt sem  kapott.

Nem sokkal előtte felhangzott az esti imádságra szólító csengő. Elmegy az imádságra, ez időt hagy neki a gondolkodásra. Letérdelt, és megkönnyebbülve tapasztalta, hogy nem tört rá a fájdalom. Az egyik olyan térre ért, melynek közepén egy kis tavacska volt. Ezeket szerette a legjobban, ezek voltak a legbékésebbek. A víz széléhez közel, Richard a padlóra hajtotta a fejét, és a körülötte lévő emberekkel együtt kántálni kezdett. Kitisztította az elméjét, hagyta, hogy kiürüljön a feje. Hagyta, hogy a kántálás szétoszlassa a gondjait, aggodalmait, félelmeit. Magában félretette a problémáit, hagyta, hogy elméje békét keressen, hogy arra kalandozzon, amerre akar. Az imádság, úgy tűnt, pillanatok alatt véget ért. Richard felállt, felfrissülve, megújulva, és elindult Denna szállása felé.

A folyosók, amelyeken keresztül haladt, a termek és a lépcsők, mind lélegzetállítóan gyönyörűek voltak. Richard megint csak megcsodálta őket, ahogy elhaladt mellettük. Eltűnődött azon, hogy miként veheti körül magát ennyi szépséggel egy olyan elvetemült ember, mint Darken Rahl.

Semmi sem egyoldalú. A mágia két oldala!

Richardnak eszébe jutott az a néhány alkalom, amikor a furcsa erő feltámadt benne. Amikor elöntötte a szánalom Viola hercegnő iránt, amikor a királynő testőrei Dennára támadtak, amikor elöntötte a kín, hogy mit műveltek Dennával, amikor arra gondolt, hogy mit művel majd Rahl Kahlannal, amikor Rahl testőrei Dennát fojtogatták. Emlékezett, hogy mindenegyes alkalommal fehér fény öntötte el látótere egy részét.

Mindenegyes alkalommal tudta, hogy a kard mágiája az. Ám korábban a kard mágiája tomboló dühként tört fel. Ez viszont más fajta harag volt. Arra gondolt, hogy mit érzett, amikor dühében előhúzta a kardot. Haragot, dühöt, gyilkolásvágyat.

Gyűlöletet.

Bénultan torpant meg a néma folyosó közepén. Későre járt, nem jártak már a környéken emberek. Egyedül volt. Érezte, hogy kirázza a hideg, és elönti a libabőr.

Két oldal! Már értette!

A szellemek segítsék meg, hát értette!

Előhozta magából az erőt, s hagyta, hogy egész látómezejét fehérbe öltöztesse.

Zsibbadtan ringatózva a mágia fehér ködfátylában, Richard szinte önkívületben csukta be maga mögött Denna szállásának ajtaját. Nyugodtan tartotta az erőt, megtartotta fehérségét, megtartotta bánatát és örömét. A csendes szobát egyetlen lámpa világította meg az éjjeliszekrényen, meleg, lobogó izzással töltve be az illatos levegőt. Denna anyaszült meztelenül ült az ágy közepén. Lábait keresztbe tette, hajfonatát kibontotta, haját kifésülte. Az Agiel a nyakán lévő arányláncon függött a mellei közt. Keze az ölében pihent. Nagy, szomorkás szemekkel nézte Richardot.

- Eljöttél hát, szerelmem, hogy megölj? - suttogta.

- Igen, Úrnőm - bólintott lassan Richard, miközben Dennát nézte.

- Ez az első alkalom, hogy egyszerűen csak „Úrnőm"-nek szólítasz - mosolyogott el egy parányit Denna. - Korábban mindig csak Denna úrnőnek szólítottál. Jelent ez valamit?

- Igen. Mindent jelent, párom. Azt jelenti, hogy mindent megbocsátok neked.

- Felkészültem a halálra.

- De miért vagy mezítelen?

Denna könnyes szemében a lámpa világossága tükröződött.

- Mert minden, amit felvehetek, Mord-Sith öltözék. Más ruhám nincs. Nem akarok Mord- Sith ruhában meghalni. Úgy szeretnék elmenni, ahogy a világra jöttem. Mint Denna. Semmi több.

- Értem - suttogta Richard. - Honnan tudtad, hogy azért jövök, hogy megöljelek?

- Amikor Rahl Nagyúr kiválasztott arra, hogy utánad menjek, azt mondta, nem kötelez arra, hogy menjek, magamnak kell vállalkozni a feladatra. Azt mondta, a próféciák beszélnek egy Keresőről, aki elsőként fogja teljes mértékben uralni a kard mágiáját: a fehér mágiát. Ez a Kereső képes lesz a kard pengéjét fehérre változtatni. Azt mondta, ha te vagy az, akiről a próféciák beszélnek, az azt jelenti, hogy a te kezed által halok meg, ha így döntesz. Kértem,  hogy engem küldjön, hogy én lehessek a Mord-Sithed. Megtettem veled néhány olyan dolgot, amit korábban senkivel. Reménykedtem, hogy te leszel az, és megölsz ezért. Amikor a hercegnővel megtetted, amit tettél, már gyanítottam. Amikor ma megölted a két testőrt, tudtam. Nem lett volna másként lehetséges. Egész idő alatt fogva tartottam a kardod mágiáját.

Denna gyermeki szépségű arca körül minden fehér volt.

- Bocsáss meg nekem, Denna! - suttogta Richard.

- Emlékezni fogsz rám?

- Egész életemben rémálmaim lesznek.

- Ennek örülök - húzódott szélesebbre Denna mosolya. Őszintén büszkének tűnt. - Szereted ezt a nőt? Kahlant?

- Honnan tudsz róla? - kérdezte kissé neheztelve Richard.

- Néha, amikor elég nagy fájdalmat okozok ez embereknek, és már azt sem tudják, mit beszélnek, az anyjuk után kiabálnak, vagy a feleségük nevét üvöltik. Te pedig ennek a Kahlannak a nevét kiabáltad. Párodul választod majd?

- Nem tehetem - felelte elszoruló torokkal Richard. - Inkvizítor. A hatalma megsemmisítene.

- Bocsáss meg. Ez fáj neked? Richard bólintott.

- Jobban, mint bármi, amit valaha műveltél velem.

- Az jó - mosolyogott szomorúan Denna. - Örülök, hogy az, akit szeretsz, képes neked még több kínt okozni, mint én.

Richard tudta, hogy a maga torz módján Denna ezt vigasztalásnak szánta. Afeletti öröme, hogy a másik nő még több fájdalmat képes neki okozni, csak a szeretetének a jele. Tudta, Denna néha azért kínozta, hogy kimutassa gyengéd érzelmeit. Denna szemében az, hogy ez a nő nagyobb kínt tud neki okozni, a szerelmének bizonyítéka volt.

Egy könnycsepp gördült végig az arcán. Mit tettek ezzel a szerencsétlen gyermekkel?

- Ez egy másfajta fájdalom. Semmi sem érhet fel azzal, amit te műveltél velem. Büszkeséggel teli könnycsepp gördült végig Denna arcán.

- Köszönöm, szerelmem - suttogta. Levette az Agielt a nyakából, és reménykedve feltartotta. - Viselnéd ezt, hogy emlékezz rám? Nem fáj, hogy ha a nyakadban lóg, vagy ha a láncot fogod, csak ha magát az Agielt tartod a kezedben.

Richard kezébe fogta az arcát. Még mindig beragyogta a fehér izzás.

- Megtiszteltetés lenne számomra, párom. - Lehajtotta a fejd, hogy Denna a nyakába akaszthassa. Hagyta, hogy egy csókot leheljen az arcára.

- Hogyan fogod csinálni? - kérdezte Denna.

Richard tudta, mire gondol. Összeszorult a torka. Keze könnyedén a kard markolatára siklott.

Csigalassúsággal vonta ki az Igazság Kardját. Ezúttal nem azt a csengő hangot adta, mint a múltban.

Sziszegett. Fehéren izzó sziszegéssel.

Richard nem pillantott rá, de tudta, hogy a penge fehérre változott. Denna könnyes szemébe nézett. A mágia ereje minden porcikáját elöntötte. Békében volt. Minden dühe, minden gyűlölete, minden ártó szándéka elpárolgott. Ott, ahol korábban ilyen érzések áramlottak bele a kardból, most csak szeretet volt e gyermek iránt. Szerette ezt az emberi lényt, akibe, mint egy kehelybe, mások fájdalmat és kegyetlenséget töltöttek, szerette ezt az ártatlan, megkínzott lelket, akit arra idomítottak, hogy olyat műveljen, amit pedig mindenek felett gyűlölt: hogy embereket kínozzon. Ahogy átélte Denna szenvedését, égett az iránta érzett fájdalomtól. És a szeretettől.

- Denna - suttogta. - El is engedhetnél. Semmi szükség erre. Kérlek, csak engedj el. Ne késztess arra, hogy ezt megtegyem.

- Ha megpróbálsz elmenni, rád szabadítom a mágia kínját, és sajnálni fogod, hogy csak bajt okoztál nekem. - Emelte fel az állát Denna. - Mord-Sith vagyok. Az úrnőd. Nem lehetek több, annál aki vagyok. Te sem lehetsz kevesebb, párom.

Richard szomorúan bólintott, kardja hegyét Denna mellei közé helyezte. A fehér ragyogástól és a szemébe gyűlt könnyektől alig látott.

Denna finoman megfogta a kard hegyét, és néhány ujjnyival odább húzta.

- A szívem itt van, szerelmem.

A kardot feléje tartva, Richard lehajolt, bal karját gyengéden a nő puha vállaira tette. Minden erejével megtartotta magában az erőt, és megcsókolta Denna arcát.

- Richard - suttogta Denna. - Soha nem volt még ilyen párom. Örülök, hogy nem is lesz több. Kivételes ember vagy. Az egyetlen ember, aki, amióta csak kiválasztottak, törődött velem, amikor a fájdalom gyötört, aki tett valamit azért, hogy megszüntesse kínjaimat. Köszönöm az elmúlt éjszakát, hogy megtanítottál rá, hogy ilyen is lehet.

Richard könnyei záporoztak. Magához ölelte Dennát.

- Bocsáss meg nekem, szerelmem!

- Mindent megbocsátok - mosolygott Denna. - Köszönöm, hogy „szerelmem"-nek szólítottál. Mielőtt meghalok, jó hallani, legalább egyszer, hogy őszintén mondod. Forgasd meg a kardot, hogy biztosan végezzen velem. És Richard, kérlek, vedd az utolsó leheletemet. Ahogy tanítottalak. Szeretném, ha elvennéd az utolsó leheletem.

Richard kábultan tapasztotta a száját Dennáéra, megcsókolta, és még csak nem is érezte, ahogy a jobb karja megmozdul. Nem érzett semmi ellenállást. A kard olyan könnyedén haladt át Dennán, mintha pókháló lett volna. Érezte, hogy a karja megforgatja a kardot, és elvette az utolsó életleheletét.

Gyengéden az ágyra fektette Dennát, lefeküdt mellé és ellenállhatatlanul zokogott, miközben hamuszürke arcát cirógatta.

Égett a fájdalomtól, hogy meg nem történtté tegye, amit elkövetett.

Negyvennegyedik fejezet

Sötét éjszaka volt már, mire elhagyta Denna szállását. A folyosók néhány meg- megrebbenő árnyékot leszámítva teljesen kihaltak voltak. Richard lépteit visszahangozva verték vissza a csiszolt kőfalak. Gyászos kábulatban haladt, figyelte az árnyékát, ahogy egy- egy fáklya mellett elhaladva, majd egy újabbhoz érve forog körülötte. Csak az vigasztalta, hogy ismét rajta volt a hátizsákja, és kifelé tartott a Népek Palotájából. Nem tudta, hová megy, csak azt, hogy innen el.

A veséjébe döfött Agiel fájdalma megtorpanásra késztette. Izzadtság ült ki azonnal az arcára, megpróbált levegőhöz jutni, de képtelen volt rá. Tűz áradt végig a csípőjében és a lábában.

- Megyünk valahová? - suttogta egy kegyetlen hang. Constance.

Remegő karja a kard markolata után nyúlt. Constance nevetve figyelte. Belévillant a kép, hogy átadja neki a mágiája feletti uralmat, és az egész rémálom újra kezdődik. Kezét elrántotta a kardtól, és visszafogta magában a mágia dühét. Constance megkerülte, hogy elélépjen. Átkarolva Richard derekát, az Agielt a hátának döfte, hogy megbénítsa a lábát. A vörös bőrszerelés volt rajta.

- Nem? Nem próbálod meg ellenem fordítani a mágiát? Majd fogod. Hamarosan megpróbálod majd, megpróbálod magad megmenteni vele. Kíméld meg magad a fölösleges fájdalomtól - mosolygott. - Használd most. Talán megkönyörülök rajtad, ha most használod.

Richardnak eszébe jutott, hogy a kínzása során Denna miként tanította arra, hogy képes legyen tűrni, hogy aztán még többet kínozhassa. Mindent beleadott, amit tanult. Uralkodott a fájdalmon, annyira, hogy mély levegőt vehetett.

Bal karját Constance köré fogta, és magához szorította. Megmarkolta a nyakában lógó Agielt, Denna Agieljét. Fájdalom nyilallt a karjába. Tűrte, és próbált nem figyelni rá. Constance felnyögött, amikor Richard a levegőbe emelte. Megpróbálta még keményebben a férfi hátába nyomni az Agielt, de nem volt elég helye, hogy megmozdítsa a karját. Nem is tudta volna, mert Richard hátrafeszítette.

Amikor Richard már elég magasra emelte a nőt, és dühtől eltorzult arca egy vonalba került az övével, a mellkasának nyomta Denna Agieljét. Constance szemei elkerekedtek. Richard emlékezett rá, miként nyomta Denna ugyanígy az Agieljét Miléna királynőnek. Ugyanazt a  hatást váltotta ki Constance-ből is. Remegett, egyre kevésbé nyomva már a hátának az Agielt. Mégis fájdalmat okozott neki, ahogy a kezében tartott Agiel is.

A fogát csikorgatta a fájdalomtól.

- Nem öllek meg a karddal. Ahhoz meg kellene bocsátanom reked mindent. Soha nem tudnám magamat rávenni, hogy megbocsássam, amiért elárultad a barátodat. Meg tudom bocsátani, amit velem tettél, de amit Dennával, azt soha. Ez az egyet soha nem tudom megbocsátani.

- Kérlek! - lihegte haláltusáját víva Constance.

- Az ígéret szép szó... - mosolygott gúnyosan Richard.

- Ne... kérlek... ne!

Richard csavart egyet azt Agielen, amint az Dennától látta. Constance összerándult, majd elernyedt a szorításában. Vér ömlött a füleiből. Hagyta, hogy élettelen teste a földre csússzon.

- ... ha megtartják, úgy jó!

Richard hosszú ideig meredten nézte a kezében szorongatott Agielt, majd rájött, hogy fáj. Elengedte, hagyta, hogy csak lógjon a láncon a nyakában.

Levegő után kapkodva nézett le a lábánál heverő halott Mord-Sithre. Köszönöm, Denna, hogy megtanítottál elviselni a fájdalmat! Megmentetted az életemet.

Majd egy órába került, míg a folyosók labirintusából kitalált a hatalmas síkságra, a fagyos éjszakába. Kardját keményen megmarkolva ment át a nyitott kapun két hatalmas termetű őr között, de azok csak udvariasan biccentettek feléje, mintha csak egy meghívott vendég lett volna, távozóban a királyi díszvacsoráról.

A csillagfényes tájra pillantva megtorpant. Soha még ilyen boldog nem volt, hogy megláthatta a csillagokat. Megfordult, szeme beitta a látványt. A gigászi, meredek falakkal övezett Népek Palotája egy fennsíkon terült el, mely pontosan előtte ért véget egy mély szakadékban, és alant síkságban folytatódott. A fennsík több száz lábnyival a kopár síkság felett állt, de a sziklába egy utat vájtak, mely előre-hátra kanyarogva ereszkedett alá a síkságra.

- Lovat, uram?

Richard megperdült. Az egyik őr szólott hozzá.

- Micsoda?

- Azt kérdeztem, hogy ne hozzunk-e lovat önnek, uram? Úgy látom, távozni készül. Gyalog nagyon hosszú lenne.

- Mi lenne hosszú?

Az őr a szakadék felé intett.

- Az Azrith síkság. Nyugat felé tart, az Azrith síkságon keresztül, nem? Gyalog nagyon hosszú út lenne. Nem szeretne egy lovat?

Richardot dühítette, hogy Darken Rahlt annyira nem aggasztja, mit csinál, hogy még egy lovat is ad alá.

- Igen, szeretnék egy lovat.

Az őr belefújt az apró sípba, hosszú és rövid hangok sorozatával jelzett egy másik embernek a falon. Richard hallotta, hogy a jelsorozat megismétlődik a távolban.

- Nem tart soká, uram - foglalta el újra a posztját az őr.

- Milyen messze van a Rang'Shada hegység?

- A hegység melyik része? Mert elég hosszan fut.

- Tamarangtól északnyugatra. Ahol a hegység a legközelebb van a városhoz. Az őr elgondolkozva dörzsölte az állát.

- Négy vagy öt nap? Te mit gondolsz? - nézett a társára.

- Ha kitartóan lovagol, éjjel-nappal, és gyakran vált lovat, talán öt nap, de kétlem, hogy négy nap alatt meg lehetne járni - vonogatta a vállát az őr.

Richard elcsüggedt. Persze, hogy Rahl nem törődik vele, hogy talál-e lovat vagy sem. Hová menne? Michael és a nyugatföldi hadsereg négy vagy ötnapnyira volt tőle, messze a Rang'Shada hegységben. Nem tud eljutni hozzájuk, és aztán még vissza is térni egy hét alatt. Nem ér vissza a tél első napja előtt.

De Kahlan biztosan közelebb van. Rahl két quaddal együtt utána küldte azt a fickót, akinek a fekete csík van a hajában. Mit csinál Kahlan ilyen közel hozzá? Megmondta nekik,  hogy ne jöjjenek utána. Haragudott Chase-re, amiért nem követte az utasításait, és nem tartotta a többieket távol tőle. Aztán lelohadt benne a méreg. Ő sem lett volna képes kényelmesen hátradőlve csücsülni, miközben a barátjának nyoma veszett. Talán nem a hegyek közt voltak, hanem már errefelé tartottak. De mit érnének még egy hadsereggel is? Tíz jó ember egy ilyen erődben egy hónapig fel tudna tartani egy hadsereget.

Két teljes csatapáncélzatba öltözött lovas katona közeledett ügetve a kapun át, egy harmadik lovat vezetve magukkal.

- Kísérőt is kér, uram? - kérdezte az őr. - Kitűnő katonák.

- Nem - felelte dühösen Richard. - Egyedül megyek. Az őr egy intéssel elküldte a katonákat.

- Akkor nyugat-délnyugat felé megy, uram? - Richard nem válaszolt, így az őr folytatta. - Tamarang, a város a Rang'Shadában, amiről kérdezett, arra van. Nyugat-délnyugatra. Egy tanácsot adhatok, uram?

- Rajta - felelte Richard óvatosan.

- Ha arra halad, át az Azrith síkságon, akkor reggel felé egy nagy, kövekkel borított terepre ér, sziklás dombok között. Egy mély kanyonban kettéválik az út. A bal oldalin menjen. Jobb kéz felé egy sárkány van. Egy vörös sárkány. Felettébb ingerlékeny természetű vörös sárkány. Rahl Nagyúr sárkánya.

Richard felkapaszkodott a lóra, és lenézett az őrre.

- Köszönöm a jó tanácsot. Ügyelni fogok rá.

Sarkával ügetésre ösztökélte a lovat, és ráfordult a meredek szerpentinre, ami a sziklaplató oldalán vezetett. Lefelé haladva az úton egy felvonóhídhoz ért, amit, amikor meglátták, elkezdték leengedni. Mire elérte, már lent volt, és egy pillanatra sem lassítva, átügetett a súlyos fapalánkokon. Látta, hogy a szerpentin volt az egyetlen szóba jöhető út felfelé a meredek szirteken, és a tátongó mélység, amin a felvonóhíd ívelt át, minden közelgő hadseregnek áthághatatlan akadályt jelentene. Még a katonák hatalmas serege nélkül is, amit pedig tudott, hogy ott van mögötte, sőt, még Darken Rahl mágiáján kívül is elég védelmet nyújtott, hogy a Népek Palotájához lehetetlen legyen közel férkőzni.

Lovaglás közben Richard legombolta magáról a gyűlölt nyakörvet, és elhajította az éjszakába. Megesküdött, hogy soha nem fog ilyet a nyakába venni. Senki kedvéért. Semmilyen okból.

A síkságon keresztül lovagolva, Richard a válla fölött hátranézett a plató tetején fenyegetően magasodó Népek Palotájának égbe nyúló, sötét alakjára, mely az égbolt jókora részén eltakarta a csillagokat. Az arcába fújó jeges szélben könnyezett a szeme. De lehet, hogy csak azért, mert eszébe jutott Denna. Bárhogy is próbálta, nem tudta kiverni a fejéből. Ha nem lett volna Kahlan és Zedd, inkább megöleti magát. Rettenetesen fájt a lelke.

Ölni a karddal, miközben tele volt dühvel, gyűlöletből és haragból ölni, maga volt a rettenet. Ölni a kard fehér mágiájával, szeretetből ölni, túl volt minden borzalmon. A penge visszanyerte csiszolt, ezüstös-csillogását, de Richard már tudta, hogyan változtathatja megint fehérré. Remélte, hogy meghal, mielőtt újra szükség lenne rá. Nem tudta, hogy valaha is képes lesz-e még egyszer rávenni magát.

Mégis, vágtatva az éjszakában, útban volt, hogy megtalálja Kahlant és Zeddet, hogy kiderítse, melyikük árulta el a szelencét Darken Rahlnak. Hogy melyikük árulta el az egész világot.

Az egésznek nem volt semmi értelme. Miért akarta volna Rahl az éjkő segítségével csapdába csalni Zeddet, ha Zedd volt az áruló? Ha pedig Kahlan az, akkor miért küldött quadokat utána? Ám Shota azt mondta, hogy mindketten megpróbálják majd megölni. Mégis csak egyikük az áruló. Mit tegyen? Változtassa a kardot fehérre, és ölje meg mindkettejüket? Tudta, hogy őrültség lenne. Előbb halna meg, mintsem, hogy kezet emeljen bármelyikükre. De mi van, ha Zedd elárulta őket, és az egyetlen mód, hogy megmentse Kahlant, az, hogy megöli öreg barátját? Mi van, ha pont fordítva áll a helyzet? Akkor is inkább ő vállalná a halált?

A legfontosabb az volt, hogy megfékezzék Rahlt. Vissza kell szereznie az utolsó szelencét. Meg kellett állnia, és arra pazarolnia az erejét, hogy olyan dolgokon töprengjen, amikről semmit sem tud. Nem számított más, csak hogy megfékezzék Rahlt, aztán minden  más a helyére kerül. Egyszer már megtalálta a szelencét. Most még egyszer meg kell találnia.

De hogyan? Nem volt rá ideje. Hogy fogja, megtalálni Zeddet és Kahlant? Egyedül volt egy lóval, és egy egész országot kellett átkutatnia. Nem az utakon fognak haladni, nem, ha Chase velük van. Chase az utaktól távol vezeti őket, elrejti őket. Richard még az utakat sem ismerte, nemhogy a csapásokat.

Őrült vállalkozás volt. Egyszerűen túl nagy terepet kellett átkutatnia.

Darken Rahl rengeteg kétséget ültetett el benne. Kavargó gondolatok táncoltak a fejében, egyre zavarosabbak, egyre reménytelenebbek lettek. Richard úgy érezte, hogy ebben a pillanatban saját elméje a legnagyobb ellensége. Elmosolyodott, hogy micsoda őrület imádságot kántálni egy olyan emberhez, akit meg akar ölni, de csak mormogta magában az imádság szövegét, ahogy lovagolt az éjszakában. Rahl Nagyúr, vezess minket! Rahl Nagyúr, taníts minket! Rahl nagyúr, védelmezz minket! Fényedben gyarapodunk. Kegyelmedben oltalmat találunk. Bölcsességed előtt, fejet hajtunk. Azért élünk, hogy szolgáljunk. Életünk a tiéd.

Kétszer is megsétáltatta a lovat, hogy pihentesse, de az idő fennmaradó részében keményen hajtotta előre. Az Azrith síkság végtelennek tűnt. A sík vidék, melyen szinte semmi növényzet nem honolt, szinte a végtelenbe nyúlt. A kántálás segített, hogy kiüresítsen az elméjéből minden gondolatot, kivéve egyet: Denna megölésének borzalmát. Ezt az emléket nem tudta kitörölni magából. Ezeket a könnyeket nem tudta visszafogni.

Felvirradt a hajnal, a fényben már látta saját árnyékát. Azt üldözte. Hatalmas sziklák tűntek fel előtte, hosszú árnyékot vetve. A sík talajon oda nem illőnek tűntek. Egyre sokasodtak, ahogy haladt előre. A terep kezdett dimbes-dombossá válni, vízmosások nyíltak meg mellette, éles hegygerincek magasodtak fel előtte. Szűk szorosokon és hasadékokon lovagolt keresztül, majd végig egy omladozó falú kanyonon. Az út elkanyarodott bal felé, illetve egy szűkebb szakaszon jobb felé. Richard balra fordította lovát, nem felejtette el, mit mondott neki az őr.

Elméje tisztább régióiból egy gondolat ugrott az eszébe. Megfékezte a lovát. Hátrapillantott a másik elágazásra. Egy percig töprengett még, aztán megfordította az állatot, és elindult, a jobb kéz felé vezető úton.

Darken Rahl azt mondta neki, hogy szabadon mehet, amerre akar, még egy lovat is adott alá, hogy eljusson, ahová kíván. Talán azt sem bánja, ha egy időre kölcsön veszi a sárkányát.

Hagyta, hogy a ló maga találja meg az útját, Richard óvatosan nézett körbe-körbe, kezét a kardja markolatán nyugtatta. Egy vörös sárkányt egész biztosan nem lesz nehéz kiszúrni. A ló patáinak dobogását leszámítva néma csend honolt. Richard nem tudta, milyen messze van a sárkány, és még sokáig lovagolt a kanyon alját borító sziklák és kövek között. Aggódni kezdett, hogy a sárkány valahol másutt jár, esetleg éppen maga Darken Rahl repül a hátán valamerre. Talán hogy megszerezze a szelencét. Nem tudta, hogy valóban jó ötlet volt-e idejönni, de mást nem tudott kitalálni.

Fülsiketítő dübörgés kíséretében vakító tűzoszlop emelkedett előtte. A ló rémülten ágaskodott fel. Richard leugrott róla, a talpára esett, és egy szikladarab mögé húzódott. A levegőt tűz töltötte be és szerteszét repülő kövek. Sziklaszilánkok fütyültek el a füle mellett. Hallotta, hogy a ló a földre huppan, és megpörkölődött szőr szaga csapta meg az orrát. Az állat borzalmas nyerítéssel felsikoltott, majd csontok ropogása hallatszott. Richard még szorosabbra húzta magát össze a szikla mögött, félt kidugni a fejét.

Ahogy a tűzoszlop ismétlődő dübörgését, a csontok ropogását meg a hús és inak szakadásának hangját hallgatta, Richard úgy döntött, mégiscsak őrült ötlet volt idejönni. Alig hitte el, hogy a sárkány olyan jól elrejtőzött, hogy még csak meg sem látta. Azon töprengett, vajon észrevette-e a sárkány, hogy a szikla mögé vetette magát. Pillanatnyilag úgy tűnt, nem. Richard körülkémlelt, merre menekülhetne, de a terep túlságosan nyitott volt ahhoz, hogy észrevétlenül el tudjon futni. A ló elfogyasztásának hangjaitól felfordult a gyomra. Majd minden elcsendesedett. Richard azon tűnődött, hogy a sárkányok szoktak-e szunyókálni evés után. Néhány horkantás hallatszott. Majd még néhány, ezúttal közelebbről. Richard próbálta minél kisebbre összehúzni magát' Karmok fonódtak a sziklára, ami mögött rejtőzött, és emelték fel a földről, majd félrehajították. Richard metsző sárga szemekbe nézett fel. Ezenkívül szinte az egész látóterét  élénkvörös töltötte be. A sárkány fejét rugalmas, fekete végű tüskék borították az állkapcsa tövénél és a koponyája tetején, a füle mögött. A hatalmas fej hosszú, vaskos nyakon ült, mely a szörnyeteg roppant testéből nyúlt ki. Az izmos farok ugyanolyan fekete végű tüskékben végződött, mint amilyenek a fejet borították, csak ezek merevek voltak és kemények. A sárkány sziklákat félrelökve, lassan csapkodta farkát. Ahogy meghajlította szárnyait, hatalmas izmok hullámzottak vállainak egymásba kapcsolódó, csillogó vörös pikkelyein. A ló vérétől vörösre festett, borotvaéles fogak sorakoztak hosszúkás pofájában, közvetlenül a vicsorogva hátrahúzódó ajkak mögött. A szörnyeteg felhorkant. Kúp alakú orrának cimpáiból füst tört fel, - Na, mi van itt? - hangzott egy kétségkívül női hang. - Egy finom ínyencfalat?

Richard talpra szökkent, és kihúzta a kardot. A kiröppenő acél fémes csengése betöltötte a levegőt.

- Szükségem van a segítségedre.

- Örömmel segítek neked, emberke. De csak azután, hogy megettelek.

- Figyelmeztetlek, hogy ne gyere közelebb! A kardom mágikus erővel bír.

- Mágikus erővel! - hüledezett a sárkány tettetett rémülettel. Egyik karmát a szívére szorította. - Óh, kérlek, bátor emberke, ne ölj meg a bűvös kardoddal! - Füst és morajlás tört elő belőle, amit Richard nevetésnek vélt.

Richard továbbra sem tette el a kardot, ám hirtelen ostobának érezte magát.

- Szóval meg akarsz enni?

- Hát, be kell valljam, inkább a szórakozás, mintsem az íz kedvéért.

- Úgy hallottam, a vörös sárkányok szabadságszerető népség, de te nem sokkal vagy több, mint Darken Rahl ölebe. - Egy lánggömb tört elő a hatalmas szájból, és emelkedett a levegőbe. - Azt hittem, szeretnél megszabadulni bilincseidtől, és megint szabad akarsz lenni.

A fej, mely - Richard rémülten konstatálta - nagyobb volt, mint ő, közelebb jött, alig néhány karnyújtásnyira. Fülei előre-hátra csapkodtak. Fényes, vörös nyelv, mely a végén villás volt, mint a kígyóké, csapott ki felé kíváncsian vizsgálgatva. Richard eltartotta a kardot az útból, ahogy a nyelv végigsöpört a derekától a torkáig. Egy sárkányhoz képest gyengéd érintés volt, mégis néhány lépesnyire hátralökte.

- És egy ilyen apró emberke, hogyan segíthetne ebben?

- Megpróbálom megfékezni Darken Rahlt, megpróbálom megölni. Ha segítenél, utána szabad lehetnél.

A sárkány hátravetette a fejét, füst tört fel az orrlyukából, ahogy dübörögve felnevetett. A föld is belerázkódott. A sárkány lenézett Richardra, pislogott, majd ismét hátravetette a fejét, és földet rengető morajlással nevetett.

A nevetés elhalkult, és a fej visszatért hozzá, szemöldökét dühödten ráncolva.

- Nem hiszem. Nem hiszem, hogy egy ilyen apró emberke kezébe adnám a sorsomat, mint amilyen te vagy. Inkább tovább szolgálom Rahl Mestert. - Felmordult, porfelhőket kavarva Richard lábánál. - Vége a szórakozásnak. Itt az idő, hogy elfogyasszam a desszertemet.

- Rendben. Kész vagyok a halálra. - Richard azon törte a fejét, hogy miként húzhatná az időt, hogy egy kis gondolkodási időt csikarjon ki magának. Miért akarna egy vörös sárkány Darken Rahl szolgálatában állni? - De mielőtt megeszel, mondhatok még neked valamit?

- Beszélj - horkantotta a sárkány -, de fogd rövidre.

- Nyugatföldről jöttem. Soha nem láttam még sárkányt. Mindig azt gondoltam, hogy félelmetes teremtmények, és be kell vallanom, hogy tényleg félelmetes vagy, ám egy dologra nem voltam felkészülve.

- És mi légyen az?

- Te vagy, és ehhez kétség nem férhet, a leggyönyörűbb teremtmény, amit valaha láttam. Ez volt az igazság. Amilyen fenyegető volt, olyan gyönyörű is. A sárkány hátrahúzta a fejét, nyaka S alakban meggörbült, és meglepetten pislogott. Szemöldökét kételkedve ráncolta.

- Ez az igazság - erősítette meg Richard. - Úgy is megeszel, miért hazudnék? Gyönyörű vagy. Soha nem gondoltam, hogy ilyen fenséges lénnyel találkozom, mint te. Van neved?

- Scarlet.

- Scarlet. Gyönyörű név! Minden vörös sárkány olyan gyönyörű, mint te, vagy te egy  különleges sárkány vagy?

- Ezt nem nekem kell megmondani - tette a szívére a kezét Scarlet. Majd a feje megint Richard felé kígyózott. - Soha nem mondott még ilyeneket nekem senki, akit megenni készültem.

Richard fejében kezdett megszületni egy ötlet. Visszatette a kardot a hüvelyébe.

- Scarlet, tudom, hogy egy ilyen büszke teremtmény, mint te, nem lesz csak úgy bárki szolgája, különösen nem egy olyan zsarnoké, mint amilyen Darken Rahl, csak akkor, ha valamilyen óriási szükség nem hajtja erre. Túl gyönyörűs és nemes lény vagy ehhez.

- Miért mondasz nekem ilyeneket? - lebegett közelebb Scarlet feje.

- Mert hiszek az igazságban. És azt hiszem, te is.

- Mi a neved?

- Richard Cypher. Én vagyok a Kereső.

- A Kereső? - tette fekete végű karmait a fogához Scarlet. Nem hiszem, hogy ettem volna már Keresőt. - Furcsa sárkánymosolyra húzódtak az ajkai. - Igazi ínyencfalat leszel. Beszélgetésünk véget ért, Richard Cypher. Köszönöm a bókot.

A fej még közelebb lebegett Richardhoz, ajkai vicsorogva húzódtak hátra.

- Darken Rahl ellopta a tojásodat, ugye?

Scarlet hátrahőkölt. Pislogva nézett Richardra, majd hátravetette a fejét és kitátotta az állkapcsát. Fülszaggató bömbölés remegtette meg a torkán a pikkelyeket. Dübörgő tűzsugár lövellt az égnek. A hang visszaverődött a sziklafalakon, apróbb sziklaomlásokat okozva.

Scarlet feje ostorként csapódott vissza Richardhoz, orrcimpáiból füst tört felfelé.

- Mit tudsz te erről!

- Tudom, hogy egy olyan büszke teremtmény, mint te, nem vetné alá magát ilyen alantas szolgálatnak, legfeljebb csak egy okból. Hogy védjen valami fontosat. Például a kicsinyeit.

- Szóval tudod. De ez sem fogja megkímélni az életed - morogta a sárkány.

- Azt is tudom, hogy Darken Rahl hol tartja a tojásodat.

- Hol? - Richardnak félre kellett ugrania, hogy elkerülje a lángokat. - Mondd meg, hogy hol van!

- Azt hittem, meg akarsz enni.

A sárkány egyik szeme egészen közel jött hozzá.

- Valakinek meg kellene tanítani arra, hogy ne legyél ilyen pimasz - morogta.

- Elnézést, Scarlet. Ez egy rossz szokás, ami sok fájdalmat hozott már rám. Nézd, ha segítek neked visszaszerezni a tojásodat, akkor Rahl nem tud mivel zsarolni. Ha megteszem ezt neked, segítesz nekem?

- Segítsek neked, de hogyan?

- Hát, ide-oda repíted Rahlt. Nekem is erre lenne szükségem. Arra, hogy repülj velem néhány napig, és segíts megtalálnom néhány barátomat, hogy megvédjem őket Rahltól. Szükségem van arra, hogy át tudjak kutatni egy hatalmas területet. Azt hiszem, ha meg tudom tenni az égből, mint egy madár, akkor megtalálnám őket, és lenne elég időm, hogy megállítsam Rahlt.

- Nem röptetek embereket. Megalázó.

- Mától számítva hat nap, és utána vége lesz az egésznek, így vagy úgy. Ha segítesz nekem, ez minden, amire szükségem van. Azután már nem számít, mi lesz. Meddig kell még szolgálnod Rahlt, ha nem segítesz nekem?

- Rendben van. Mondd meg, merre van a tojás, és hagylak elmenni. Meghagyom az életed.

- Honnan tudnád, hogy igazat mondok? Csak kitalálhatnék egy helyet, hogy mentsem az irhám.

- Ahogy a sárkányoknak, az igaz Keresőknek is van becsülete. Ennyit én is tudok. Ha valóban tudod, hát mondd meg, és én eleresztelek.

- Nem.

- Nem! - bömbölte Scarlet. - Mit értesz azon, hogy nem?

- Nem törődök az életemmel. Hozzád hasonlóan én is fontosabb dolgokkal törődök. Ha azt szeretnéd, hogy segítsek neked megtalálni a tojást, akkor bele kell egyezned, hogy segítesz megmenteni azokat, akik nekem fontosak. Először megszerezzük a tojást, utána pedig te segítesz nekem. Azt hiszem, ez több mint tisztességes alku. A kicsinyed élete, cserébe azért,  hogy néhány napig röptetsz engem.

Scarlet átható sárga szeme egész közel jött az arcához, füleit előrecsapta.

- És honnan tudod, hogy ha már megvan a tojásom, akkor megtartom az alku rám vonatkozó részét?

- Mert - suttogta Richard - te is tudod, hogy milyen az, amikor egy másik életéért aggódsz, és megvan benned a tisztesség. Nincs más választásom. Nem tudok más utat arra, hogyan mentsem meg a barátaimat attól, hogy egész életükben úgy éljenek, ahogyan te élsz most - Darken Rahl sarkai alatt gyötrődve. Kockára teszem az életemet, hogy megmentsem a tojásodat. Azt hiszem, hogy olyan lény vagy, aki tudja, mi az a tisztesség. Megbízom a szavadban, az életemet bízom rá.

Scarlet horkantott egyet, kissé elhátrált, majd összehúzott szemmel méregette. Összehajtogatta hatalmas szárnyait. Farka ide-oda söpört, köveket és néhány kisebb sziklát söpört odébb. Richard várt. Az egyik kar előre nyúlt, s egyetlen fekete végű karom, olyan vastag, mint a lába, és olyan éles, mint a kardjának hegye, ragadta meg a fegyver szíját, és egészen aprót rántva rajta, megigazította.

- Áll az alku - jött közelebb Scarlet feje. - A te tisztességedre és az enyémre - sziszegte. - De arra nem adtam a szavamat, hogy a hat nap elteltével nem eszlek meg.

- Ha segítesz nekem megmenteni a barátaimat, és megfékezni Rahlt, nem érdekel, mit teszel velem utána. - Scarlet horkantott egyet. - A rövid farkú gárok fenyegetést jelentenek a sárkányok számára?

A sárkány kiakasztotta karmát az övéből.

- Gárok - undorodva köpte ki a nevet. - Eleget ettem már közülük. Nem ellenfelek számomra, hacsak nem gyűlnek össze nyolcan vagy tízen, de a gárok nem szeretnek egy csapatba gyűlni, úgyhogy ez nem probléma.

- De most igen. Amikor láttam a tojásodat, tucatnyi gár vette körül. Scarlet felmordult, lángnyelvek csaptak ki a fogai közül.

- Több tucat! Ennyien már le tudnak húzni az égből. Különösen, ha közben a tojásomat cipelem.

- Ezért van rám szükséged - mosolygott Richard. - Van egy tervem.

Zedd felsikoltott. Kahlan és Chase ijedten hőkölt hátra. Kahlan aggodalmasan ráncolta a szemöldökét. Zedd még soha nem csinált ilyet, amikor megpróbálta megkeresni az éjkövet. A nap már lenyugodott, de a szürkületi fényben még látta, hogy a varázsló bőre ugyanolyan fehér, mint a haja.

- Zedd! Mi az? - ragadta meg az öreg vállát.

A mágus nem válaszolt. Feje oldalra bicsaklott, szemei fennakadtak. Nem lélegzett, de ez legalább normális volt: a múltban sem vett levegőt soha, amikor az éjkövet kereste mágia segítségével. Kahlan aggodalmas pillantásokat váltott Chase-zel. Kahlan érezte, hogy Zedd remeg a kezei között. Újra megrázta.

- Zedd! Hagyd abba! Gyere vissza!

Zedd lihegve kapkodott levegő után. Valamit suttogott. Kahlan a fülére tapasztotta a száját. Zedd újra suttogott.

Kahlan elborzadva rándult hátra.

- Zedd, nem tehetem ezt veled!

- Mit mondott? - követelődzött Chase.

Kahlan felnézett a határjáróra, szemei tágra nyíltak a rémülettől.

- Azt mondta, hogy érintsem meg a hatalmammal.

- Az alvilág... - hörögte Zedd. - Másként nem...

- Zedd, mi történik veled?

- Csapdában vagyok - suttogta az öreg. - Érints meg, vagy elvesztem. Siess! Kahlan nem volt elragadtatva az ötlettől.

- Csak ez törheti meg a csapdát. Siess!

- Csináld már! - üvöltötte Chase. - Nincs idő vitatkozni.

- A jó szellemek bocsássanak meg nekem! - suttogta Kahlan, és behunyta a szemét.

Érezte, hogy elragadja a rémület. Nem volt más választása. Rettegve attól, amit tenni készül, elcsendesítette az elméjét. A nyugalomban lebegve, szabadjára elengedte hatalmát. Érezte, ahogy feltör belőle, ahogy elakad a lélegzete. A szabadjára engedett erő pedig belecsapódott a varázslóba.

Lökéshullám futott végig a levegőben. Hang nélküli mennydörgés. Fenyőtüskék hullottak körülöttük záporozva. Chase felnyögött fájdalmában; közelebb állt hozzájuk, mint kellett volna. Néma csend ülte meg az erdőt. A varázsló még mindig nem lélegzett.

Zedd abbahagyta a remegést, szemei visszatértek normális helyzetükbe. Néhányszor pislogott, majd megragadta Kahlan karját. Sóhajtva vett egy mély levegőt.

- Köszönöm, kedvesem! - préselte ki magából a nagy zihálás közepette.

Kahlan megdöbbent, hogy a hatalma, a mágiája minden jel szerint nem ragadta el Zeddet. Pedig ennek kellett volna történnie. Örült, hogy mégsem így lett, de meg is döbbent.

- Zedd, jól vagy?

A varázsló bólintott.

- Hála neked. De ha nem lettél volna itt, vagy tovább haboztál volna, véglegesen csapdába ejtett volna az alvilág. A hatalmad visszahozott.

- De miért nem változtatott meg?

Zedd kisimította a köntösét, kicsit zavartnak tűnt, hogy ilyen gyámoltalan helyzetbe került.

- Mert az alvilágban voltam. És mert az Első Rend varázslója vagyok - emelte fel az állát.

- Mentőkötélként használtam az inkvizítori erődet, hogy visszataláljak. Olyan volt, mint egy világítótorony fénye a sötétségben. Azt követtem visszafelé, anélkül, hogy megengedtem volna, hogy megérintsen.

- És mit csináltál az alvilágban? - tudakolta Chase, mielőtt Kahlan szóhoz jutott volna. Zedd ingerülten pillantott a határjáróra, de nem válaszolt.

Kahlan idegessége nőttön nőtt.

- Zedd, válaszolj a kérdésre! Soha nem történt korábban ilyen. Miért rántottak bele az alvilágba?

- Amikor az éjkövet keresem, utánaküldöm egy részemet. Így találom meg, így tudom megmondani, merre van.

Kahlan próbált nem gondolni annak a következményeire, amit Zedd mondott.

- De az éjkő még mindig D'Harában van. Richard még mindig D'Harában van. - Mindkét kezével megmarkolta Zedd köntösét - Zedd...

Zedd a földre sütötte a szemét.

- Az éjkő nincs többé D'Harában. Az alvilágban van. De ezt még nem jelenti azt, hogy Richard ne lenne D'Harában! - nézett fel dühös szemekkel Kahlanra. - Nem jelenti azt, hogy vele is történt valami. Csak az éjkővel.

Chase feszült arccal látott neki, hogy felállítsa a tábort, mielőtt a sötétség rájuk ereszkedik. Kahlan még mindig Zedd köntösét markolta, megdermedve a rémülettől.

- Zedd... kérlek! Nem lehet, hogy tévedsz?

- Az éjkő az alvilágban van - csóválta a fejét lassan Zedd. - Ám ez még nem jelenti azt, kedvesem, hogy Richard is ott van. Ne hagyd, hogy magukkal ragadjanak a félelmeid.

Kahlan bólintott. Arcán patakzottak a könnyek.

- Igazad van, Zedd. Biztosan nincs semmi baja. Biztosan. Ha Rahl ilyen sokáig ott tartotta, biztos, hogy nem öli meg most.

- Még csak azt sem tudjuk, hogy Rahl tartja fogva.

Kahlan tudta, hogy Zedd nem akarja hangosan elismerni. Mi másért lenne a Népek Palotájában, ha nem Rahl tartja fogva?

- Zedd, amikor korábban kerested az éjkövet a varázserőd segítségével, azt mondtad, érezted a jelenlétét, érezted, hogy él. - Kahlan alig tudta rávenni magát, hogy megkérdezze, alig tudta kipréselni magából a szavakat, annyira félt attól, amit az öreg felel. - Érezted őt az alvilágban is?

Zedd hosszú ideig nézett a szemébe.

- Nem éreztem. De nem tudom, hogy éreznem kellett volna, ha ott lett volna. Ha meghalt volna. - Amikor Kahlan zokogni kezdett, magához ölelte, és a vállára vonta a fejét. - De azt  hiszem, hogy csak az éjkő van ott. Azt hiszem, Rahl megpróbált csapdába csalni. Valószínűleg elvette az éjkövet Richardtól, és az alvilágba küldte, hogy a segítségével kelepcét állítson nekem.

- Még mindig utána megyünk - zokogta Kahlan. - Nem fordulok vissza.

- Természetesen mi sem.

Kahlan érezte; hogy egy meleg nyelv nyalogatja a kézfejét. Megsimogatta a farkas bundáját, és rámosolygott.

- Megtaláljuk, Kahlan úrnő. Ne aggódjon, megtaláljuk.

- Brophynak igaza van - szólt hátra a válla fölött Chase. - Már várom, hogy kioktasson, amiért utána jöttünk.

- A szelence biztonságban van - szólalt meg a varázsló. - Ez a legfontosabb. Holnaptól számítva öt napon belül itt a tél első napja, és Darken Rahl meghal. Azután visszaszerezzük Richardot. Vagy talán még azelőtt.

- Odavezetlek benneteket. Ha arra gondolsz - mormogta Chase.

Negyvenötödik fejezet

Richard minden erejével kapaszkodott a Scarlet vállából kiálló tüskékbe, ahogy a sárkány meredeken bedőlve balra fordult. Elképedve jött rá, hogy amikor a sárkány fordulót ír le, nem csúszik oldalra, hanem még erősebben nyomódik hozzá. Richard a repülés élményét vérpezsdítőnek, ugyanakkor félelmetesnek találta. Olyan volt, mint egy lehetetlenül magas szikla peremén állni - egy olyan szikla peremén, ami még mozgott is. Elvigyorodott, amikor érezte, hogy a sárkány teste a levegőbe emeli. Izmok feszültek alatta, ahogy a sárkány hatalmas szárnyaival a levegőt csapkodta, s mindenegyes szárnycsapással egyre feljebb emelkedtek. Amikor Scarlet összecsukta szárnyait és a föld felé zuhant, Richardnak a szemébe csapó levegőtől kicsordultak a könnyei, és a zuhanás érzésétől elállt a lélegzete is. Úgy érezte, mintha a gyomra felemelkedne a belsejében. Maga a puszta gondolat is, hogy egy sárkányon lovagol, teljességgel lenyűgözte.

- Látod őket? - kiabálta a szél zúgásán keresztül.

Scarlet morogva jelezte, hogy látja. Az alkony egyre halványuló fényében, alattuk, a sziklás talajon, apró fekete pontoknak tűntek a gárok. Gőz tört felfelé a Tűzforrásból, és Richard még ilyen magasból is érezte a kesernyés bűzt. Scarlet meredeken a levegőbe emelkedett, Richard lába a sárkány testéhez préselődött, ahogy egyre feljebb emelkedtek, majd a sárkány élesen bedőlt jobbra.

- Túlságosan sokan vannak - szólt vissza Scarlet. Feje hátrafordult, egyik sárga szemével Richardot méregette.

- Menj le oda, a dombok mögé, hogy ne lássanak meg - mutatta Richard.

Scarlet erőteljes szárnycsapásokkal emelkedett felfelé. Amikor már magasabban voltak, mint eddig bármikor, vitorlázva siklott egyre messzebb a Tűzforrástól. A sziklás lejtők között meredeken ereszkedett alá, oda ahová Richard mutatta. Szárnyait csendesen meglebbentve, könnyedén landolt egy barlang szája mellett, és leeresztette a nyakát, hogy Richard le tudjon szállni róla. Richard tudta, a sárkány nem szereti, ha a szükségesnél akár csak egy pillanattal tovább ül a hátán.

Scarlet feje hátrafordult, szemeiben türelmetlen düh izzott.

- Túl sok gár van itt. Darken Rahl tudja, hogy ennyivel nem vagyok képes megküzdeni. Ezért van itt ennyi, ha netán rábukkannék a tojásomra. Azt mondtad, van egy terved. Mi az?

Richard a barlang szájára pillantott. A Shadrin barlangja, mesélte Kahlan.

- Szükségünk lesz egy elterelő hadműveletre, valamire, ami elvonja a figyelmüket, míg megszerezzük a tojást.

- Míg megszerzed a tojást - javította ki Scarlet, egy apró lángcsóva kíséretében, mondandóját hangsúlyozandó.

- Az egyik barátom mesélte, hogy ez a barlang átvezet a hegyen, egészen odáig, ahol a tojás van - pillantott ismét a barlangra Richard. - Esetleg átmehetnék, elragadhatnám a tojást, és visszahozhatom.

- Indulj!

- Nem kellene előbb megbeszélnünk, hogy jó ötlet-e? Talán ki tudunk találni valami jobbat is. Azt is hallottam, hogy valami él a barlangban.

- Valami él a barlangban - közeledett hozzá Scarlet dühös szeme. Kígyózó mozdulattal előrenyújtotta a nyakát a barlang szájához, és egy iszonyatos lángcsóvát küldött befelé, majd visszafordult Richardhoz. - Most már semmi sincs odabent. Menj, és szerezd vissza a tojásomat.

A barlang több mérföld hosszú volt. Richard tudta, hogy a tűz nem ártott semminek, ami messzebb volt bent. Azt is tudta viszont, hogy a szavát adta. Összegyűjtött néhány nádszárat, ami a közelben nőtt, és egy indával kötegekké kötözte őket. Egyet odatartott Scarlet elé.

- Meggyújtanád nekem a végét?

A sárkány ajkait csücsörítve egy apró lángcsóvát fújt a nádkötegre.

- Várj itt! - mondta neki Richard. - Néha jobb kicsinek lenni, mint nagynak. Engem nem szúrnak ki olyan könnyedén. Kitaláltam valamit, megszerzem a tojást, és visszahozom a barlangon keresztül. Hosszú út lesz. Lehet, hogy reggelig is eltart, mire visszatérek. Nem tudom, milyen szorosan lesznek a nyomomban a gárok, így lehet, hogy sietve kell távoznunk. Csak maradj készen, rendben? - Scarlet hátának egyik tüskéjére akasztotta a zsákját. - Őrizd ezt meg nekem. Nem akarok többet magammal cipelni, mint ami feltétlenül szükséges.

Richard nem tudta, hogy a sárkányok képesek-e aggodalmas képet vágni, de úgy vélte, Scarlet épp ilyet vág.

- Vigyázz azzal a tojással! Hamarosan kikel, de ha a héja idő előtt eltörik...

- Ne aggódj, Scarlet- mosolygott rá megnyugtatóan Richard. - Vissza fogjuk szerezni. A sárkány a barlang bejáratához caplatott, bedugta a fejét, és nézte, ahogy eltűnik odabent.

- Richard Cypher - kiáltotta utána, szavait visszahangozva verték vissza a barlang falai. - Ha megpróbálsz elfutni, megtalállak, és ha a tojásom nélkül jössz vissza, azt kívánod majd, hogy inkább öltek volna meg a gárok, mert lassan foglak megsütni, a talpadnál kezdve.

Richard meredten nézett vissza a barlang bejáratát kitöltő hatalmas alakra.

- A szavamat adtam. Ha a gárok mégis elkapnának, megpróbálok annyit levágni közülük, hogy megszerezhesd a tojást és meg tudjál szökni.

- Próbáld meg ezt elkerülni - morogta a sárkány. - Ha ez az egész véget ér, még mindig meg akarlak enni.

Richard elmosolyodott, és elindult a sötétségbe. A feketeség elnyelte a fáklya fényét, úgy érezte, mintha a semmiben sétálna. Csak a lába előtti apró foltra vetült a fáklya fénye. Ahogy haladt előre, a barlang padlója lejteni kezdett. A levegő hideg volt és mozdulatlan. A barlang mélyen a föld gyomrában kígyózó alagúttá keskenyedett, a falak és a mennyezet is kemény sziklává változott. Majd az alagút egy hatalmas csarnokba torkollott. Az út egy csendes, zöld vizű tó keskeny peremén vezetett át. Az imbolygó fáklyafényben sima sziklafalak és csipkézett mennyezet tárult a szeme elé. Egy széles, de alacsony átjárón áthaladva, amihez le kellett hajolnia, hogy átbújjon alatta, a mennyezet is egyre alacsonyabbá vált. Több mint egy órán keresztül haladt meggörnyedve, a nyaka már kezdett fájni attól, hogy behúzva tartja. Egyszer-egyszer a sziklaplafonnak nyomta a fáklyát, és letörte róla az elhamvadt részt, hogy fényesebben világítson. A sötétség nyomasztó volt. Körülvette, követte, egyre mélyebbre szívta magába, sosem látott dolgok képével hívogatta. Kifinomult, színes sziklaformációk nőttek ki virágozva a sziklából, mintha csak növények lennének. Szikrázó kristályok fénye lobbant a szemébe, ahogy elhaladt mellettük fáklyával a kezében. A fáklyaláng hangja volt az egyetlen nesz a sötétben, a falakról visszaverődve jött vissza hozzá a sötétségből.

Richard meghökkentő szépségű barlangokon haladt át. Csipkézett kövek hatalmas oszlopai meredeztek a sötétségben, némelyikük még azelőtt véget ért, hogy célját érte volna. Párjuk a mennyezetről függött alá, hogy aztán fél úton találkozzanak. Itt-ott kristályos rétegek borították olvadt ékkövekként a falakat.

Néhány átjáró csupán hasadék volt a sziklák között, ezeken úgy kellett magát átpréselnie, mások pedig lyukak, melyeken négykézláb haladt át. A levegőből furcsa mód, minden illat hiányzott. Az örök éjszaka birodalma volt ez, sem fény, sem élőlény nem érintette soha. Ahogy egyre haladt előre, kimelegedve az erőfeszítéstől, a csípős levegőben pára emelkedett  fel a bőréről. Mikor a fáklyát a másik keze közelébe tartotta, látta, hogy mindenegyes ujjáról pára száll felfelé, mintha az életenergiája párologna ki belőle. Bár a levegő nem volt fagyos, mint a téli hidegben, olyan hideg volt, mely kiszívott az emberből minden meleget, ha huzamosabb ideig egy helyben állt. A barlangrendszer maga volt a lassan gyilkoló halál. A fény nélkül percek alatt elveszett volna. Olyan hely volt, mely könnyen az óvatlan - vagy a balszerencsés - halálát okozza. Richard percenként ellenőrizte a fáklyát és a többi nádat.

Az örök éjszakában lassan telt az idő. Richard lábai sajogtak az állandó mászástól és ereszkedéstől. Egész lénye fáradt volt. Remélte, hogy a barlang hamarosan véget ér. Úgy érezte, mintha egész éjszaka gyalogolt volna. Teljesen elvesztette az időérzékét.

A szikla összeszűkült körülötte. A lapos mennyezet megint annyira alacsonnyá vált, hogy újra meggörnyedve kellett haladnia, végül annyira kevés hely maradt, hogy csak négykézláb jutott előre. A talaj hideg volt és nyirkos, valami rothadás szagát árasztó, nyúlós iszap fedte. Hosszú idő óta ez volt az első alkalom, hogy valamilyen szagot érzett. Kezei fáztak a nedves, bűzös iszapban.

Az út tovább szűkült, egyetlen kis nyílássá, mely csupán fekete lyuknak tűnt a fáklyafényben. Richardnak nem tetszett, hogy ilyen szűk. Levegő süvített jajveszékelve a nyíláson keresztül, meglobogtatva a fáklya lángját. Beletartotta a fényt a lyukba, de nem látott semmit, csak feketeséget. Visszahúzta a fáklyát, és töprengeni kezdett, hogy mitévő legyen. Borzasztóan szűk átjáró volt, és fogalma sem volt, hogy milyen hosszú lehet, vagy mi van a túloldalán. Levegő áramlott belőle, tehát biztosan a barlang túloldalára vezet, a gárokhoz és a tojáshoz. Mégsem tetszett neki, hogy ilyen szűk.

Richard elhátrált a nyílástól. Lehet, hogy léteznek más elágazások is, melyeket messze maga mögött hagyott, de mennyi időt vesztegethet a kereséssel, hogy aztán meg kudarcot valljon? Visszatért a nyíláshoz, és növekvő rémülettel méregette.

Próbált nem törődni félelmével. Levette magáról a kardot, maga előtt összefogta a fáklyával és a maradék náddal, majd belökte a lyukba. Azonnal elöntötte a rémület, amikor érezte, hogy mennyire szorosan simul köré a szikla. Kinyújtott karral, oldalra fordított fejjel vergődött előre. A sziklafalak egyre közelebb kerültek hozzá, s csak kígyózva-tekergőzve tudott előrehaladni, egyszerre csak néhány ujjnyit. Hideg kő nyomódott a hátának és a mellkasának. Nem tudott már mélyebb levegőt venni. A fáklya füstje égette a szemét.

Egyre mélyebbre préselte a testét, egyre szűkebb falak között. Előre-hátra ringatta a vállait, először egyik, majd a másik lábát húzva előre pár hüvelyknyire. Úgy érezte magát, mint egy kígyó, amelyik levedleni készül a bőrét. A fáklya fényében csak feketeség látszott. Elfogta a szorongás. Csak juss át, mondogatta magának, csak nyomulj előre, és juss át.

Tekergés közben csizmájának orrát a sziklának nyomva lökte magát előre. Nem haladt egy ujjnyit sem. Megint megpróbálta előrelökni magát. Nem mozdult. Dühödten próbálta újra. Még mindig nem mozdult. Rémület lobbant fel benne: beszorult! Szikla nyomta össze a hátát és a mellkasát, alig tudott levegőt venni. Lelki szemei előtt megjelent a hegynyi szikla, a felette tornyosuló elképzelhetetlen tömeg, amint a hátának nyomódik. A félelemtől reszketve tekergett és vonaglott, próbált hátrálni, de nem tudott. Megpróbált megragadni valamit a kezével, hogy annak támaszkodva visszanyomja magát. Nem segített. Beszorult. Lihegett, de már elég levegőt sem tudott venni. Úgy érezte, mintha már fuldokolna, mintha már levegőhiányban égne a tüdeje, mintha már nem lenne képes többé levegőt venni és megfulladna.

Könnyek szöktek a szemébe, rettegés szorongatta a torkát. Lábujjait a sziklához nyomta, próbálta magát valamilyen irányban megmozdítani. Nem mozdult. Kinyújtott karjai mozgásra képtelenül lógtak előreszegezve. Denna bilincseiben is így lógott. Magatehetetlenül. Az, hogy képtelen volt megmozdítani a karját, csak még gyötrelmesebbé tette a helyzetét. Jeges izzadtság borította az arcát. Zihálni kezdett rémületében, úgy érezte, mintha a sziklák megmozdultak volna, mintha még szorosabban nyomnák össze. Minden reményét feladva azt kívánta, bárcsak lenne valaki, aki segítene neki. De nem volt senki.

Nyögve a kétségbeesett erőfeszítéstől, néhány ujjnyival előbbre lökte magát. Ettől csak még jobban beszorult. Hallotta magát, amint hisztérikusan zokog. Levegőért kapkodva fuldoklott. Érezte, ahogy a sziklák összeroppantják.

Rahl Nagyúr, vezess minket! Rahl Nagyúr, taníts minket! Rahl Nagyúr, védelmezz minket!

Fényedben gyarapodunk. Kegyelmedben oltalmat találunk. Bölcsességed előtt, fejet hajtunk. Azért élünk, hogy szolgáljunk.. Életünk a tiéd.

Újra és újra elkántálta az imádságot, figyelmét teljesen erre koncentrálva, míg légzése lelassult, és ismét megnyugodott. Teste még mindig be volt szorulva, de az elméje legalább újra működött.

Valami megérintette a lábát. Szemei elkerekedtek a rémülettől.

Csak egy puhatolódzó, gyengéd érintés volt. Richard rúgott egyet. Jobban mondva, amennyire a lyukba beszorulva tőle telhetett, rúgott egyet. Inkább csak egy rándulásvolt. Az érintés elmúlt.

Majd visszatért. Richard kővé dermedt. Ezúttal a nadrágja alá kúszott fel. Hideg, nyirkos, nyálkás valami. A kemény végű valami csúszkálva tapogatta végig a lábát, egészen combja belsejéig. Richard kirúgott, és megrázta a lábát. Ezúttal a nyúlvány nem húzódott vissza. A hegye tapogatózva mozgott előre. Valami megcsípte a lábát. A rémület megint kezdett úrrá lenni rajta, de leküzdötte.

Most már nem volt más választása. Kipréselte a levegőt a tüdejéből. Korábban is gondolt erre, de túlságosan félt attól, hogy kipróbálja. Amikor a tüdeje teljesen kiürült, és olyan kicsire húzta össze magát, amennyire csak tudta, lábujjaival előrelökte, ujjaival húzta magát, egész testével vonaglott. Egy lábnyit haladt előre.

A rés még szorosabb volt. Nem tudott lélegezni. Fájt. Küzdött, hogy visszatartsa a rémületét. Ujjai éreztek valamit. Egy nyílás peremét talán. Talán annak a nyílásnak a peremét, amibe be volt szorulva. Még több levegőt préselt ki a tüdejéből. A lény fájdalmasan, türelmetlenül markolt a lábába. Dühös, csattogó morgást hallott. Ujjaival húzta magát, megragadva a peremet, és lábujjaival lökött egyet magán. Előre mozdult. Könyöke a peremhez ért. Valami éles a lény hossza mentén, mely éles volt mint a kismacska körme, belemélyedt a húsába. Richard még kiáltani sem tudott. Előre préselte magát. Tűz égette a lába húsát.

A fáklya, a nádfáklyák és a kardja alábuktak a mélybe. A fegyver csörögve ütődött a sziklának. Könyökével megtámasztva magát, testének felső részét keresztülpréselte a nyíláson, majd hatalmas kortyokban, zihálva nyelte a levegőt. A bőrébe mélyedő kampók megrántották a lábát. Testének többi részét tekergőzve húzta ki a lyukból, majd fejjel előre lecsúszott egy meredek, sima sziklafalon.

A fáklya ott égett a tojás alakú üreg homorú alján. A kardja pontosan mögötte hevert. Fejjel előre csúszva, karját előrenyújtva azonnal a fegyverért nyúlt. A húsába mélyedő karmok visszarántották. A levegőben lógott, fejjel lefelé. Felüvöltött a fájdalomtól, a hangja végigvisszhangzott az üreg falain. Nem érte el a kardot.

A karmok lassan, fájdalmasan rángatták vissza a lábánál fogva. Beletéptek a húsába. Újra felüvöltött. Egy újabb nyúlvány a másik nadrágszára alá csúszott, kemény hegyével a lábikráját tapogatta.

Richard előhúzta a kését, és derékban meghajtotta magát, hogy elérje a lényt, ami tartotta. Újra és újra beledöfte a pengét. A lyuk mélyéről éles sikoly hallatszott. A karmok visszavonultak. Richard lezuhant, végigcsúszott a sziklán. A fáklya mellett ért talajt. Egyik kezével a hüvelyt megragadva, a másikkal kivonta a kardot. Kígyószerű függelékek jelentek meg a lyukból, kutatva tekergőztek a levegőben. A sziklát tapogatva haladtak felé. Richard meglendítette a kardot, egy csapással több végtagot is lemetszett. Sivítva csapódtak vissza a lyukba. A sötétség mélyéből mély morgás hallatszott.

A kőpadlón heverő fáklya lobogó fényében látta, hogy egy hatalmas test préseli át magát a nyíláson, és amikor átér, egyre csak dagad. Nem érte el a karddal, de tudta, hogy nem szabad beengednie az üregbe.

Egy nyúlvány tekeredett a derekára, és a levegőbe emelte. Hagyta. A fáklyafényben csillogva, egy szem pislogott le rá. Nedves fogakat pillantott meg. Ahogy a nyúlvány a fogak felé rántotta, a lény szemébe döfte a kardot. Üvöltés harsant, a nyúlvány elengedte. Újra az üreg aljára csúszott. A lény teljes testét visszahúzta az üregbe, a nyúlványok csapkodva vonultak vissza utána. Az üvöltések a messzi sötétségbe veszve egyre halkultak, majd eltűntek.

Richard a földön ült és remegett. Ujjaival beletúrt a hajába. Végre a légzése  megnyugodott, és a félelme lecsillapodott. Fájdalmasan lüktetett a lába. Vér áztatta a nadrágját. Úgy döntött, hogy most semmit sem tehet érte, először a tojást kell megszereznie. Tompa világosság szűrődött be az üregbe. A másik oldalon kivezető alagutat követve végül a barlang nyílásához érkezett.

A hajnal halovány fénye és a madarak csiripelése köszöntötte. Odalent, tucatnyi gár járkált föl-alá. Richard egy szikladarab mögé telepedett, hogy kifújja magát. Látta odalent a tojást, körülötte gőz szállongott felfelé. Azt is látta, hogy a tojás túl nagy ahhoz, hogy visszacipelje a barlangba. Többé nem is akart visszamenni abba a barlangba. Mihez kezd viszont, ha nem tudja visszavinni a barlangon keresztül? Hamarosan világos lesz. Megoldást kell találnia.

Valami belecsípett a lábába. Agyoncsapta. Egy vérbögöly volt.

Felnyögött. Most már meg fogják találni a gárok. Vonzza őket a vér. Ki kell találnia valamit.

Egy másik bögöly csípett bele, amikor eszébe jutott valami. Sietve előhúzta a kését, és csíkokat vágott le a nedves, vér áztatta nadrágszárából. Letörölte vele a vért a lábszáráról, majd mindkettő végére egy követ kötött.

Ajkaihoz illesztette a Madarak Atyjától kapott sípot, és belefújt, ahogy csak tudott. Majd újra és újra megfújta. Felvette az egyik kőre kötözött véres szövetdarabot, meglengette a feje körül, majd elengedte, hadd repüljön. Egyenest a gárok közé. Egyre messzebb, jobb kéz felé hajította a véres csíkokat, be a fák közé. Nem hallotta, mi történik odalent, de tudta, hogy sikerült felriasztania a vérböglyöket. Ennyi friss vérre örjöngve vetik rá magukat.

Ám ekkor madarak, éhes madarak, először néhányan, majd több százan, végül több ezren csaptak le az égből a Tűzforrásra, és kapkodták be a böglyöket. Tömeges káosz alakult ki. A gárok üvöltöttek, ahogy a madarak lecsaptak és lecsippentették a böglyöket a hasukról, vagy elkapták őket a levegőben. Gárok rohangáltak mindenütt, néhányan a levegőbe emelkedtek. Minden egyes madár helyét, amelyiket elkapott egy gár, száz másik vette át.

Richard kuporogva szaladt le a domboldalon, sziklától szikláig osont. Nem aggódott, hogy meghallják, a madarak elég nagy zajt csaptak hozzá. A gárok eszeveszetten örjöngtek, üvöltve, sikoltva csapkodták és kergették a madarakat. A levegő megtelt tollakkal. Magában mosolygott: Ha a Madarak Atyja látná ezt!

Richard előbújt a szikla mögül, és rohanva indult meg a tojás felé. A zűrzavarban a gárok már egymásnak estek, tépték, szaggatták társaikat. Egyikük meglátta Richardot. A Kereső felnyársalta a karddal. A másiknak a térdeit metszette át. A fenevad üvöltve rogyott a földre. Egy másiknak a szárnyait vágta le, egy újabbnak a két karját. Szándékosan nem ölte meg őket, hagyta, hogy vergődjenek a földön, és üvöltve, visítva fokozzák a felfordulást. A zűrzavarban a gárok, akik megpillantották, még csak nem is támadtak. Ő viszont igen.

Kettőt közvetlenül a tojás mellett vágott le. Alkarjával felemelte nyugvóhelyéről a tojást. Meleg volt, de annyira nem, hogy égesse. Nehezebb volt, mint várta, és mindkét karjára szüksége volt, hogy cipelni tudja. Pillanatnyi időt sem vesztegetve, bal felé szaladt, a dombok közötti vízmosás felé. Madarak repültek minden irányba, néhányuk beleütközött. Teljes volt a káosz. Két gár rontott felé. Letette a tojást, megölte az elsőt, majd a másodiknak levágta a lábait. Olyan gyorsan rohant a tojással, amennyire csak az elesés veszélye nélkül tudott. Újabb gár jött. Az első csapást elhibázta, de keresztüldöfte a karddal, amikor a szörnyeteg rárontott.

Az erőfeszítéstől lihegve, Richard a dombok közt szaladt. Karjait fájdalmasan húzta lefelé a tojás súlya. Gárok landoltak körülötte, zöld szemükben vadállati düh. Letette a tojást, és az első gárra sújtott, lemetszve a szárnya egy részét és a fejét. A többiek üvöltve rontottak rá.

Vakító fény ragyogta be a környező fákat és sziklákat, ahogy lángnyelvek égettek porig egyszerre több gárt is. Richard felnézett, és feje felett körözve meglátta Scarletet, amint hatalmas szárnyaival csapkod, és tüzes leheletével végigseper mindenen. Egyik karmával lenyúlt, és felvette a tojást, a másikkal Richard derekát ragadta meg, és felkapta a levegőbe. Amikor felemelkedtek, két gár csapott Richard felé. Az egyiket elkapta a karddal, a másik lángolva hullott alá.

Scarlet dühödten bömbölt a gárok felé, miközben Richarddal a karmai közt egyre emelkedett felfelé. Richard magában megállapította, hogy nem ez a kedvenc repülési stílusa,  de még mindig jobb volt, mintha odalent maradt volna a gárok között. Egy újabb gár csapott feléjük alulról, és a tojás felé nyúlt. Richard lemetszette a szárnyát. Üvöltve, pörögve zuhant a föld felé. Több gár nem jött.

Scarlet magasan a levegőbe emelte, messze el a Tűzforrástól. A sárkány karmai közt lógva Richard úgy érezte magát, mint valami vadászzsákmány, amit vacsorára visznek a kölyöksárkányoknak. A derekára kulcsolódó karmoktól kissé fájtak a bordái, de nem panaszkodott. Nem akarta, hogy Scarlet lazítson a szorításán. Messze voltak a földtől.

Órákig repültek. Richardnak sikerült kényelmesebb helyzetbe fészkelnie magát a sárkány karmai között, és nyugodtabban szemlélhette a fákat és a dombokat, melyek fölött elhúztak. Patakokat és mezőket látott, még néhány kisebb várost is. A dombok egyre magasabbak és egyre sziklásabbak lettek, mintha a kövek bimbózva nőttek volna ki a tájból, egyre magasabbra. Csipkézett sziklaszirtek és hegycsúcsok magasodtak előttük. Gyengéden simogatva szárnyaival a levegőt, Scarlet egyre magasabbra emelte őket, olyan közel a sziklákhoz, hogy Richard azt hitte, mindjárt súrolni fogja őket a lábával. Elhagyatott helyre vitte a sárkány, ahol életnek nyoma sem volt. A barna és szürke kövek olybá tűntek, mintha egy óriás dobálta volna őket egymásra valami szeszélyes mintát követve, mint pénzdarabokat az asztalra. Vékony oszlopokat tormáztak, melyek közül néhány magában állt, mások kötegekben, még többen pedig romba döntve.

A sziklaoszlopokon túl, és még náluk is magasabban, szakadékokkal és repedésekkel, illetve párkányokkal és kiszögellésekkel tarkított masszív, göröngyös szirtek magasodtak. Felhők vonultak el előttük.

Scarlet a sziklafal felé haladva meredeken bedőlt. Richardnak egy pillanatra úgy tetszett, mintha egyenest nekicsapódnának, de az utolsó pillanatban a sárkány hatalmas szárnyait meglebbentve felemelkedett, és a sziklapárkányra tette Richardot, majd maga is földet ért.

A sziklapárkány túlsó végén egy széles nyílás tátongott. Scarlet keresztülpréselte rajta hatalmas testét. Odabent, a hűvös sötétségben, sziklafészek rejtőzött. Ide tette le a tojást, és tüzet fújt rá. Richard figyelte, ahogy karmaival simogatja a tojást, gyengéden forgatja, vizsgálgatja, és gügyög neki. Egészen apró lángnyelveket fújt a tojás fölé, majd elfordította a fejét, és fülelt.

- Minden rendben van? - kérdezte Richard.

- Igen. Jól van - fordította a fejét hátra a sárkány, sárga szemeiben álmodozó kifejezés ült.

- Boldog vagyok, Scarlet. Igazán - bólogatott Richard: Ahogy a sárkány elindult felé, lefeküdt a tojás mellé, Scarlet feje figyelmeztetőn emelkedett fel.

Richard megtorpant.

- Csak a zsákomat szeretném. A válladon függ, az egyik tüskén.

- Elnézést. Nyugodtan vedd le.

Richard magához vette a hátizsákot, majd a fal mellé telepedett, kicsit közelebb a világossághoz. Lekukucskált a párkányon túlra. Több ezer láb magasan voltak. Richard buzgón remélte, hogy Scarlet olyan sárkány, aki tartja a szavát. Leült és egy tiszta nadrágot húzott elő.

Valami mást is talált még: a tégelyt Denna szobájából. Maradt még egy kevés abból az aum kenőcsből, amit azután csinált neki, hogy Rahl megkínozta. Biztosan összeszedte a maradékot, és berakta a zsákjába. Lepillantott az Agielre, és komoran mosolygott Denna emlékén. Hogyan szerethetett valakit, aki ilyeneket művelt vele? Úgy, hogy megbocsátott neki. A fehér mágia erejével.

Az aum kenőcs csodálatos volt. Halkan felnyögött. Lehűtötte az égő sebeket, enyhítette a fájdalmat. Richard némán köszönetet mondott magában Dennának, amiért berakta a kenőcsöt a hátizsákjába. Lehúzta magáról nadrágja szakadozott maradványait.

- Furcsán nézel ki nadrág nélkül! Richard megperdült. Scarlet őt nézte.

- Nem valami biztató, ha egy férfi ilyet hall egy nőtől, még ha az egy sárkány is. - Hátat fordítva neki, felhúzta magára a tiszta nadrágot.

- Megsebesültél. A gárok voltak? Richard a fejét rázta.

- Még a barlangban. - Hangja csendes volt, az emlék még mindig kísértette. A falnak támaszkodva leült, a csizmájára meredt. - Egy szűk lyukon kellett átverekednem magam. Ez volt az egyetlen út. Beszorultam. - Felnézett a nagy, sárga szemekbe. - Mióta elhagytam az otthonomat, hogy megfékezzem Darken Rahlt, többször is úrrá lett rajtam a halálfélelem. De amikor beszorultam abba a lyukba, ott a sötétben, és a szikla olyan szorosan nyomódott nekem, hogy még lélegezni sem tudtam... hát, ez volt az egyik legkeservesebb pillanat az életemben. Miközben ott feküdtem beszorulva, valami megragadta a lábamat, és apró, éles karmait a húsomba vágta. Megmarta a lábamat, amikor megpróbáltam kiszabadulni.

Scarlet, egyik mancsát a tojáson nyugtatva, hosszú ideig némán figyelte.

- Köszönöm neked, Richard Cypher, hogy megtetted, amit ígértél. Hogy visszaszerezted a tojásomat. Bátor vagy, még ha nem is vagy sárkány. Soha nem hittem volna, hogy egy ember képes kockára tenni az életét, egy sárkányért.

- Nagyobb célért tettem, mint a tojásod. Azért tettem, mert meg kellett tennem, hogy segíts megtalálni a barátaimat.

- És őszinte is vagy - csóválta a fejét Scarlet. - Ám azt hiszem, egyébként is megtetted volna. Sajnálom, hogy megsebesültél, és hogy ilyen félelmet kellett átélned, miközben nekem segítettél. Az emberek általában gyilkos szándékkal közelednek a sárkányokhoz. Talán te vagy az első ember, aki valaha is segített egy sárkánynak. Bármilyen okból is. Ezért kételkedtem benned.

- Hát, azért jó volt, hogy a segítségemre siettél. A gárok már majdnem elkaptak. Igaz is, azt hiszem, azt mondtam neked, hogy maradj ott, ahol vagy. Miért jöttél utánam?

- Szégyellem bevallani, de azt hittem, hogy meg akarsz lógni előlem. Elindultam, hogy közelebbről megszemléljem a helyzetet, amikor meghallottam a felfordulás hangjait. De hagyjuk a dolgot. Segítek neked megkeresni a barátaidat, ahogyan megígértem.

- Köszönöm, Scarlet - vigyorgott Richard. De mi lesz a tojással? Egyedül mered hagyni? Rahl talán megint ellopja.

- Nem. Innen nem lesz képes elvinni. Miután elragadta a tojásomat, hosszú időn keresztül kerestem ezt a helyet, ha netán valaha is visszaszerzem, akkor legyen egy biztonságos hely a számára. Ami pedig azt illeti, hogy magára kell hagynom, az nem probléma. A sárkányok, amikor vadászni mennek, egyszerűen felmelegítik a leheletük tüzével a sziklát, hogy távollétükben is meleg maradjon.

- Scarlet, fogytán az időnk. Mikor indulhatunk?

- Akár azonnal.

Negyvenhatodik fejezet

Csalódást keltő nap volt. Scarlet alacsonyan repült a sűrű erdő felett, s közben mindketten az utakat és az ösvényeket pásztázták. Richardot elkedvtelenítette, hogy nyomát sem látták a barátainak. Annyira kimerült volt, hogy alig tudott kapaszkodni Scarlet tüskéibe, ám nem akart pihenni. Először meg kell találnia Zeddet és Kahlant. Nem elég, hogy fáradt volt, még a feje is rettenetesen megfájdult attól, hogy órákon keresztül erőltette a szemét. Minden egyes alkalommal, hogy embereket pillantottak meg a földön, elfeledte a fáradtságot, elfeledte az alváshiányt, hogy aztán azt kelljen közölnie Scarlettel, hogy ezek megint csak nem a barátai.

A sárkány mélyrepülésbe ment át egy rét szélén, szinte súrolta a fenyőfák csúcsát. Fülszaggató sikolyt eresztett meg, amitől Richard ijedtében összerezzent, majd szédítő fordulóba kezdett. Egy szarvasbika kezdett vágtába a réten, felrebbentette a sárkány üvöltése. Egyre gyorsuló zuhanórepülésbe átcsapva, Scarlet a rét felé vetette magát, majd könnyedén felkapta a magas, barna fűből a szarvast, s közben elroppantotta a nyakát. Richardot elrémisztette, hogy milyen könnyedén ejtette el zsákmányát.

A lenyugvó nap aranyfényében Scarlet egyre magasabbra emelkedett a levegőbe, a kövér felhők közé. Richard úgy érezte, mintha a szíve is a nappal együtt süllyedne alá. Tudta, hogy Scarlet visszafelé tart, a tojáshoz. Kérni akarta, hogy kutassanak még tovább, míg világos van, de tudta, hogy a sárkánynak vissza kell térnie a fészkébe, a tojásához.

A majdnem sötét éjszakában, Scarlet a sziklapárkányon landolt, megvárta, hogy Richard  lemásszon róla, majd a tojáshoz sietett. Richard odébb húzódott, és betekerte magát a köpenyébe. Reszketett a hidegtől.

Miután megszemlélte a tojást, dúdolgatott neki és megmelengette leheletének tüzével, Scarlet megfordult, hogy a szarvassal foglalkozzon.

- Nem úgy nézel ki, mint aki sokat eszik. De azért hagyok neked egy kicsit - torpant meg egy pillanatra.

- Megsütnéd nekem? Nem eszem nyers húst.

A sárkány bólintott, Richard vágott magának egy szeletet, és a kardja hegyére tűzte, majd a fegyvert feltartva elfordította a fejét a hőségtől, ahogy Scarlet egy vékony sugárban lángot eresztett rá. Richard visszatért a helyére, és elfogyasztotta a vacsoráját. Próbált nem odanézni, ahogy a sárkány fogaival és karmaival széttépte a szarvast, s hatalmas húsdarabokat dobálva a levegőbe, szinte rágás nélkül befalta.

- Ha nem találjuk meg a barátaidat, mihez kezdünk? Richard nagyot nyelt.

- Meg kell találnunk őket, ez minden.

- A tél első napjáig még négy nap van hátra.

- Tudom - húzott le mutató- és hüvelykujja közé csippentve egy húscafatot Richard.

- Egy sárkány inkább meghal, minthogy uralkodjanak rajta. Richard felpillantott rá, ahogy nagyokat csapkodott a farkával.

- Ha csak magadról van szó, még rendben, de mi van másokkal? Te is inkább a szolgaságot választottad, csak hogy megmentsd a tojásodat, és megadd neki az esélyt az életre.

Scarlet mordult egyet, de nem válaszolt. Újra a tojáshoz fordult, karmaival cirógatta. Richard tudta, hogy ha nem találja meg az utolsó szelencét, és nem lesz képes megfékezni Rahlt, neki kell feláldoznia magát, hogy megmentse mindenki életét, és megmentse Kahlant a Mord-Sith kínzásaitól: segítenie kell Rahlnak, hogy a megfelelő szelencét nyissa ki. Kahlan akkor olyan életet élhet, mint amilyenhez egy Inkvizítor szokott.

Elkeserítő gondolat volt: előfordulhat, hogy segítenie kell Darken Rahlnak, hogy korlátlan uralmat nyerjen mindenek felett. De hát mi más választása van? Talán igaza volt Shotának. Talán Zedd és Kahlan megpróbálja majd megölni. Talán pusztulnia kellene már a puszta gondolatért is, hogy segít Darken Rahlnak. Ám ha választania kell, nem hagyja, hogy Kahlant egy Mord-Sith kínozza. Segítenie kell Rahlnak.

Richard hátradőlt. Végiggondolva választási lehetőségiet, teljesen elment az étvágya. Hátizsákjára támasztotta a fejét, maga köré tekerte köpenyét, és Kahlanra gondolt. Pillanatokon belül elaludt.

Következő nap Scarlet D'Harába repítette, afölé a terület fölé, ahol elmondása szerint a Határ húzódott korábban. Kutatni kezdték az utakat és az ösvényeket. Vékony, magas felhők fátyolozták el a napfényt. Richard remélte, hogy a barátai nem lesznek ilyen közel Darken Rahlhoz, de ha Zedd megpróbálta megkeresni az éjkövet, mielőtt Rahl megsemmisítette, és megtudta, hogy ő a Népek Palotájában van, akkor arrafelé tartanak. A sárkány egészen mélyre ereszkedett néhány utazó feje fölé, halálra rémisztve őket.

Dél felé járt, mikor Richard megpillantotta őket. A főúthoz közeli csapáson lovagoltak: Zedd, Chase és Kahlan. Rákiáltott Scarletre, hogy szálljanak le. A sárkány meredek fordulót írt le, majd zuhanórepülésben közeledett a föld felé, mint valami piros csík. A három lovas meglátta, hogy közelednek. Megálltak és leszálltak lovukról.

Scarlet kitárta bíborvörös szárnyait, lefékezett, és az ösvény mellett egy tisztáson ért földet. Amazok lovuk kantárszárát tartva álltak. Chase egy buzogányt szorongatott a másik kezében. Richardon mámoros boldogság lett úrrá, amikor megpillantotta Kahlant. Minden emléke a lányról hirtelen testet öltött előtte. Meredten álltak, ahogy futott feléjük, egy rövid, meredek lejtőn. Richard a földet figyelte, hogy ne essen el a gyökerekben.

Amikor felpillantott, mágustűz tört felé zúgva. Döbbenten dermedt meg. Mit csinál Zedd? A folyékony tűzgömb nagyobb volt, mint amit valaha is látott. Kékes-sárga lángjaival beragyogta a környező fákat, és süvöltve közeledett. Richard elkerekedett szemekkel figyelte, ahogy közeleg, bukdácsolva, tekeregve, egyre duzzadva.

Rémületében a kard markolatára szorította a kezét, érezte, hogy az Igazság szó a  tenyerébe nyomódik. Egyetlen erős rántással kirepítette hüvelyéből a kardot, melynek fémes csengése betöltötte a levegőt. A szabadjára engedett mágia azonnal átjárta mindenét. A mágustűz már majdnem elérte. Ugyanúgy tett, mint Shotánál: maga elé tartotta a kardot, egyik kezével megragadta a markolatot, a másikkal a hegyét, és maga elé tartotta, mint valami pajzsot. Gyűlölet öntötte el a lelkét, hogy Zedd elárulta őket. Nem lehetett Zedd!

Az ütéstől hátratántorodott egy lépést. Tűz és forróság vette körül. A dühöngő mágustűz fellobbant, szétszóródott a levegőbe, amerről jött, majd eltűnt.

- Zedd! Mit csinálsz! Megőrültél? Én vagyok az, Richard! - Dühödten közeledett hozzájuk. Dühödten, hogy Zedd ezt műveli, és dühét tovább szította a kard mágiája. A harag fortyogva lüktetett az ereiben.

Zedd a maga egyszerű köntösében, ugyanolyan vékonynak és törékenynek tűnt, mint valaha, nem hátrált. Chase a csillogó fegyvereivel ugyanolyan fenyegető hatást keltett, mint korábban, szintén maradt, ahol volt. Ösztövér kezével Zedd megragadta Kahlan karját, és óvó mozdulattal maga mögé húzta. Chase lassan közeledett felé, tekintete ugyanolyan sötét volt, mint öltözéke.

- Chase! - intette Zedd fojtott hangon. - Ne légy ostoba. Maradj, ahol voltál! Richard az egyik komor arcról a másikra pillantott.

- Mi ütött belétek? Mit csináltok itt? Megmondtam nektek, hogy ne jöjjetek utánam! Darken Rahl embereket küldött utánatok, hogy elkapjanak benneteket. Vissza kell fordulnotok!

Zedd szénaboglya haja még gubancosabb volt, mint valaha. A vén varázsló Kahlan felé fordult, de szemét nem vette le Richardról.

- Te érted, mit beszél?

Kahlan, hosszú haját kissé hátrafésülve rázta a fejét.

- Nem. Azt hiszem, fel-d'harai. Nem beszélek fel-d'haraiul.

- Fel-d'harai? Mit beszéltek? Mit...?

Jeges áradatként zúdult rá a felismerés. Már emlékezett! Nem ismerték fel az ellenségháló miatt, amit Darken Rahl rakott rá. Azt hitték, hogy ő a legádázabb ellenségük. Azt hitték, hogy ő Darken Rahl.

Egy újabb gondolat suhant át a fején. Tarkójáig libabőrős lett tőle. Zedd azt hitte, hogy ő Darken Rahl, és mágustüzet használt ellene. Nem ő volt hát az áruló. Akkor viszont csak Kahlan maradt. Lehet, hogy ő annak látja, aki valójában?

Fojtogatta a félelem, hogy igaznak bizonyul a sejtése, és néhány lépést tett a lány felé, tekintetét mélyen belefúrta annak zöld szemeibe. Kahlan gerince megfeszült, karjait az oldala mellé engedte, fejét felemelte. Richard felismerte ezt a testtartást: figyelmeztetés volt. Komoly figyelmeztetés. Richard tudta, hogy az érintése mit tenne vele. Nem felejtette el Shota figyelmeztetését, hogy Zedden felülkerekedhet, de Kahlan nem fog hibázni.

Zedd megpróbált kettejük közé állni. Richard tudomást sem véve róla, lökte odébb az útból. Zedd mögé lépett és vékony ujjait Richard nyakába döfte. Fájdalom öntötte el, mint amilyet az Agiel is okozott. Tűz égett karjainak és lábainak idegeiben. Korábban, a Denna kényére-kedvére kiszolgáltatott kínszenvedésekkel teli hetek előtt, a varázsló ujjainak érintése megbénította volna. Ám Denna hosszú időn át idomította, kényszerítve, hogy tűrje a fájdalmat, hogy egyre többet és többet viseljen el. Zedd érintése felvette a versenyt az Agiel okozta kínokkal, de Richard erőt merített magából, és kiszorította elméjéből a fájdalmat, hagyta, hogy a kard dühe vegye át a helyét. Figyelmeztető pillantást vetett Zeddre. A varázsló nem hátrált. Richard még egyet taszított rajta. A lökés kissé erősebbre sikerült, mint akarta, és Zedd bukfencezve zuhant végig a földönt. Kahlan dermedten állt előtte.

- Kinek látsz engem? - suttogta a Kereső. - Darken Rahlnak vagy Richardnak?

Kahlan remegett. Képtelen volt megmoccanni. Richard pillantását magára vonta valami, tekintete egy villanásnyi időre lejjebb vándorolt, és meglátta, hogy a kard hegyét a lány torkának nyomja, a nyaka tövéhez. Nem volt tudatában annak, hogy odanyomta a kardot, mintha a mágia ereje vezette volna a kezét. De tudta, hogy ez nem igaz. Ő volt az, aki odanyomta a kardot. Kahlan ezért remegett. A kard hegye alatt egy vércsepp jelent meg a lány bőrén. Ha ő volt az áruló, meg kell ölnie Kahlant.

A kard pengéje fehérré változott. Kahlan arca is.

- Kit látsz? - suttogta megint Richard.

- Mit tettél Richarddal? - suttogta Kahlan szaggatottan a dühtől. - Ha bántottad, esküszöm, hogy megöllek!

Richardnak eszébe jutott Kahlan csókja. Nem egy áruló csókja volt. Sokkal inkább egy szerelmes csókja. Richard rádöbbent, hogy nem tudná megölni Kahlant, még ha ő lett volna az áruló, akkor sem. De most már tudta, hogy nem Kahlan volt az. Könnyes szemmel a hüvelyébe csúsztatta a kardot.

- Bocsáss meg nekem, Kahlan! A szellemek irgalmazzanak nekem azért, amit most majdnem megtettem. Tudom, hogy most úgysem értesz engem, de mégis kérlek, hogy bocsáss meg. Darken Rahl az Első Szabályt használja ellenem, így próbál egymás ellen fordítani minket. Megpróbált rászedi, hogy elhiggyek egy hazugságot, amit majdnem meg is tettem. Tudom, hogy te és Zedd soha nem árulnátok el engem. Bocsáss meg nekem, hogy ezt feltételeztem rólatok.

- Mit akarsz? - kérdezte Zedd. - Nem értjük, amit mondasz.

- Zedd... - Richard tehetetlenül túrt bele a hajába. - Hogyan értessem meg veled? - Megmarkolta a varázsló köntösét. - Zedd, hol a szelence? Meg kell találnom, mielőtt Rahl találja meg. Nem hagyhatjuk, hogy rátegye a kezét!

Zedd a homlokát ráncolva, értetlenül nézett rá. Richard tudta, hogy ez semmire sem vezet, egyikük sem érti, amit mond. A lovakhoz ment, és kezdte végigkutatni a csomagjaikat.

- Nézd csak meg nyugodtan, úgysem találod meg - mosolygott a varázsló. - Nem nálunk van a szelence. Négy nap múlva meghalsz.

Richard mozgást érzett a háta mögött. Megperdült, Chase magasra tartotta a buzogányt. Egy tűzcsóva lobbant fel közöttük. Scarlet egészen addig fújta a tüzet, míg Chase hátrébb nem lépett.

- Szép kis barátaid vannak! - morogta a sárkány.

- Darken Rahl egy varázshálót szőtt körém. Nem ismernek fel.

- Hát, ha még tovább velük maradsz, meg is ölnek!

Richard rájött, hogy nem náluk van a szelence. Ha utána jöttek D'Harába, hogy megmentsék, akkor biztosan hátrahagyták valahol. Nem kockáztathatták meg, hogy elvigyék a szelencét Darken Rahlnak. Némán meredtek rá és a sárkányra.

- Scarlet, mondj már valamit nekik, talán téged megértenek.

- Ez nem Darken Rahl - közeledett a sárkány feje - hanem a barátotok, akit egy varázsháló rejt el a szemetek elől. Értitek, amit beszélek?

Azok hárman némán álltak. Richard kétségbeesetten lépett közelebb Zeddhez.

- Zedd, kérlek, érts meg engem! Ne keresd az éjkövet! Ha megteszed, beleesel a csapdába, amit Darken Rahl állított neked az alvilágban! Próbáld már meg megérteni, amit mondok!

Egyikőjük sem értett egy szót sem abból, amit mondott. Először meg kell találnia a szelencét, aztán majd visszajön és megvédi őket Darken Rahl embereitől. Vonakodva mászott vissza Scarlet hátára. A sárkány bizalmatlan tekintettél méregette őket, figyelmeztetően egy kis füstöt és lángot eregetett. Richard kétségbeesetten szeretett volna Kahlannal maradni, de nem tehette - először meg kell szereznie a szelencét.

- Tűnjünk el innen! Meg kell találnom a bátyámat.

Dübörgő lángnyelveket eregetve, a sárkány a másik három tudtára adta, hogy jobb lesz, egy kissé hátrálniuk, majd a levegőbe emelkedett. Richard szorosan kapaszkodott a tüskéibe. A sárkány vörös, pikkelyes nyakát kinyújtva kapaszkodott fel az égen úszó fehér felhők közé, hogy aztán köztük kanyarogva hasítsa a levegőt. Richard látta, hogy három barátja őt nézi, míg el nem tűntek egymás szeme elől. Richard borzasztóan tehetetlennek érezte magát. Magában azt kívánta, hogy bárcsak egyetlenegyszer látta volna Kahlan mosolyát.

- Most mihez kezdünk? - kérdezte Scarlet a válla felett.

Meg kell találnunk a bátyámat. Egy ezerfős sereggel van, valahol köztünk és Rang'Shada között. Egy ilyen sereget nem lesz nehéz megtalálni.

- Nem értették az én szavaimat sem. A varázsháló valószínűleg rám is kiterjed, mivel én is veled vagyok. De ez a háló valószínűleg csak az emberekre hat, a sárkányokra nem, mivel én látom az igazságot. Ha ezek hárman meg akartak ölni a varázsháló miatt, akkor valószínűleg mások is megpróbálkoznak vele. Ezer emberrel szemben pedig nem tudlak megvédeni.

- Meg kell próbálnom. Ki fogok találni valamit. Michael a testvérem, valamit kitalálok majd, hogy megláttassam vele az igazságot. Útban van idefelé a hadsereggel, hogy segítsenek nekem. Óriási szükségem van a segítségére.

Mivel egy hadsereget könnyebb megtalálni, magasabban repültek, hogy nagyobb terepet beláthassanak: Scarlet finoman kanyargott a hatalmas, vattaszerű felhők között. Richard soha nem gondolta volna, hogy a felhők közelről ilyen hatalmasnak látszanak. Ahogy néhányan összeálltak, olyan volt, mint valami fehér hegyekkel és völgyekkel teli csodaország. A sárkány súrolta sötét aljukat, néha pedig egyenest átrepült egy lelógó nyirkos pamacson. Ilyenkor a feje a szárnycsúcsaival együtt eltűnt a nyakát körülfogó fehérségben. A felhőköz képest még Scarlet is aprónak és jelentéktelennek tűnt.

Órákig kutattak anélkül, hogy jelét látták volna bármiféle hadseregnek. Richard kezdte megszokni a repülést, már nem kellett minduntalan Scarlet tüskéibe kapaszkodnia. Hátát két nagyobb tüskének támasztva pihentette testét, miközben az alatta elsuhanó tájat figyelte.

Repülés közben azon törte a fejét, miként győzhetné meg Michaelt arról, hogy kicsoda valójában. Michaelnél kell lennie a szelencének. Zedd egészen biztosan otthagyta nála, miután mágia segítségével elrejtette Rahl szemei elől, és a hadseregre bízta, hogy őrizze. Ki kell találnia valamit, hogy megmutassa Michaelnek, kicsoda valójában. Mihelyst nála lesz a szelence, felrepteti Scarlettel a sziklák közé, a barlangba, ahol a tojása is van. Ott aztán biztonságban lesz Rahltól.

Azután visszatérhet Kahlanhoz és megvédheti Rahl embereitől. Talán rá tudja venni Scarletet, hogy a lányt is repítse fel a barlangba. Ott biztonságban lenne.

Három és fél nap, azután Darken Rahl meghal. Aztán pedig Kahlan már tényleg biztonságban lesz. Örökre. Ő pedig visszatér Nyugatföldre, és elfelejti a mágiát. Elfelejti Kahlant. A gondolatra, hogy soha többé nem láthatja, teljesen elhagyta az ereje.

Késő délután, Scarlet meglátta a hadsereget. Ebből a magasból sokkal jobban látott, mint Richard. Még mindig messze voltak tőlük, és Richardnak igencsak meresztgetnie kellett a szemét. Először csak egy vékony porfelhőt látott, később már ki tudta venni az úton haladó alakulatokat is.

- Nos, mi a terved? Mit akarsz tenni? - fordult hátra hozzá Scarlet.

- Le tudsz szállni előttük úgy, hogy ne vegyenek észre? Egy nagy, sárga szem sértetten pillantott vissza rá.

- Vörös sárkány vagyok. Akár a sereg kellős közepén is le tudok szállni, anélkül, hogy észrevennének, ha nem akarom, hogy észrevegyenek. Milyen közel akarsz kerülni hozzájuk?

- Nem akarom, hogy meglássanak. Úgy kell eljutnom Michaelhez, hogy az emberei ne lássanak meg. Távol kell magamat tartani a bajtól. - Egy pillanatra elgondolkozott. - Tegyél le néhány órányi járóföldre előttük. Hadd jöjjenek ők mihozzánk. Hamarosan besötétedik, akkor aztán meglátogatom Michaelt.

Scarlet kiterjesztette szárnyait, és elkezdett ereszkedni a hadsereg előtt húzódó dombok felé. A magaslatok mögött húzott el és a völgyeken repült végig, hogy az útról ne láthassák meg, majd egy hosszú barna fűvel borított, apró tisztáson ért földet. A késő délutáni napfényben fényesen csillogó, élénkvörös pikkelyei élesen elütöttek a környezetétől. Richard lesiklott a sárkány hátáról.

- És most? - fordult hátra a sárkány feje.

- Sötétedésig akarok várni, míg tábort vernek az éjszakára. Miután megvacsoráznak, be tudok lopózni Michael sátrához, és négyszemközt beszélhetek vele. Kitalálok valamit, hogy meggyőzzem, tényleg én vagyok az.

A sárkány morgott valamit, az égre pillantott, majd az útra. Visszafordult hozzá és kissé félrefordított fejjel méregette.

- Hamarosan besötétedik. Vissza kell térnem a tojásomhoz. Meg kell melengetnem.

- Megértelek, Scarlet - sóhajtott töprengve Richard. - Gyere értem a reggel. Ezen a mezőn várlak napkeltekor.

- Felhők gyülekeznek - nézett fel az égre. Majd újra Richardra pillantott. - A felhőkben pedig nem tudok repülni.

- Miért nem?

- Mert a felhők sziklákat rejtenek - morgott a sárkány, orrlyukaiból füst szállt felfelé.

- Sziklákat? - vágott értetlen képet Richard.

- A felhők elrejtik a dolgokat. Olyanok, mint a köd, nem látod, mi van bennük. És amikor nem látod, mi van előtted, akkor nekiütközöl, mondjuk egy hegynek vagy egy dombnak. Lehet, hogy erős vagyok, de ha repülés közben összeütközöm egy sziklával, kitörhetem a nyakamat. Ha a felhők alja elég magasan van, el tudok repülni alattuk. Ha a fák csúcsa elég alacsony, el tudok repülni felettük, ám akkor nem tudlak megtalálni téged. Mi lesz, ha felhős lesz az ég holnap, és nem tudlak megtalálni, vagy bármi más rosszul alakul?

Richard az utat szemlélte, kezét a kard markolatán nyugtatta.

- Ha valami nem úgy megy, ahogy szeretném, vissza kell térnem a három barátomhoz. Próbálok a főúton haladni, hogy könnyen megtalálj. Ha pedig semmi sem sikerül - nyelt egy nagyot Richard - akkor vissza kell térnem a Népek Palotájához. Kérlek, Scarlet, ha nem tudom megfékezni Rahlt azzal, amit itt teszek, akkor három nap múlva a Népek Palotájában kell lennem.

- Nem sok időd van.

- Tudom.

- Holnaptól számítva három nap, és végeztünk.

- Így egyeztünk meg - mosolyodott el Richard.

- Nem tetszik nekem az ég - pillantott fel ismét Scarlet. - Járj szerencsével, Richard Cypher! Reggel visszatérek.

Rövid nekifutás után a sárkány a levegőbe emelkedett. Richard figyelte, ahogy nem sokkal a feje fölött egy kört ír le, majd elrepül, egyre kisebbé válva eltűnik a hegyek között. Egy emlék hasított belé: látta már a sárkányt korábban is. Aznap volt, amikor először találkozott Kahlannal, nem sokkal azután, hogy a kígyólián belecsípett. Akkor is ugyanígy látta a feje felett elrepülni és eltűnni a dombok mögött, mint az imént. Kíváncsi volt, hogy mit csinálhatott aznap a sárkány Nyugatföldön.

A magas, száraz füvön keresztülhaladva, Richard egy közeli dombtetőre kaptatott fel, ahonnét szemmel tarthatta a nyugat felől közeledőket. Egy jól rejtett zugot talált a bozótosban, kényelmesen elhelyezkedett, majd némi szárított gyümölcsöt és húst vett elő.

Rájött, hogy még néhány almája is maradt. Élvezet nélkül evett, míg a nyugatföldi hadsereget és a bátyját fürkészte, s egész idő alatt azon töprengett, hogy mivel győzhetné meg Michaelt arról, hogy kicsoda is valójában.

Arra gondolt, hogy megpróbálja leírni, vagy megpróbál egy képet rajzolni vagy egy térképet, de kételkedett abban, hogy ez működne. Ha a köré szőtt varázsháló megváltoztatta a szavait, akkor valószínűleg az írását is elváltoztatná. Megpróbált azokra a játékokra gondolni, amiket gyermekként játszottak, de egy sem látszott különösen jónak. Michael nem játszott velük sokat. Richardnak eszébe jutott, hogy Michael csak azt szerette igazán, amikor játékkardokkal vívtak. Nem hitte azonban, hogy ha kardot ránt a bátyjára, akkor az a kívánt hatással járna.

Ám eszébe jutott még valami. Amikor kardokkal vívtak, Michael szerette, ha Richard fél térden állva szalutál neki. Vajon emlékszik még erre Michael? Élvezte, amikor Richard így tisztelgett neki. Semmin sem tudott olyan jót mosolyogni. Michael úgy hívta, hogy a vesztes tisztelgése. Amikor Richard győzött, Michael sohasem szalutált neki, és Richard akkor még sokkal kisebb volt nála, így soha nem tudta rávenni, hogy Michael szalutáljon neki. Michael viszont sokszor megcsináltatta vele. Richard mosolygott az emléken, bár akkor fájt neki a dolog. Michael talán emlékszik még. Érdemes volna legalább megpróbálni.

Mielőtt bealkonyodott, Richard hallotta a közelgő lovak hangját, a neszeket, amiket a lószerszám zörgése, a bőr nyikorgása, a fém csörgése és a sok-sok menetelő katona adott. Vagy ötven jól felfegyverzett lovas ügetett el mellette, port felverve és sarat felcsapva. Élükön meglátta a fehérbe öltözött Michaelt. Felismerte az egyenruhákat, vállukon a szarvasföldi címert: a sárga lobogót a kék fenyővel és alatta a keresztezett kardokkal. Mindegyikük hátán egy rövid kard volt, széles övükbe harci szekercét tűztek, és rövid lándzsát vittek. Csatapáncéljuk csillogó fényszikrákat küldött át a porfelhőn. Nem nyugatföldi regruták voltak, hanem Michael személyes testőrsége.

Hol maradt viszont a sereg? A levegőből látta őket együtt, lovasokat és gyalogosokat egyaránt. Ezek a lovak túl gyorsan haladtak ahhoz, hogy a talpasok lépést tarthassanak velük.

Richard csak állt, ahogy elhaladtak mellette, figyelte az utat, hogy követi-e őket a sereg többi része. Senki sem jött.

Először aggasztotta, hogy mit jelenthet ez, de aztán megnyugodott. Elmosolyodott, amikor megértette. Zedd, Chase és Kahlan Michaelnél hagyták a szelencét, és elmondták neki, hogy D'Harába mennek, hogy megkeressék őt. Michael valószínűleg nem volt képes tovább várni, és ő maga indult útnak, hogy segítsen. A talpasok nem tudták volna tartani a tempót, hogy időben a Népek Palotájához érjenek, így Michael fogta a személyes testőrségét, és előrelovagolt, hátrahagyva a többieket, hogy akkor érjék utol, amikor tudják.

Ötven ember, még Michael személyes testőrsége is, bármilyen kemény harcosok is legyenek, nem sokat ért, ha összefutnak Rahl egy nagyobb seregével. Richard gyanította, hogy Michael megint a gondolatai elébe helyezte az érzéseit.

Sötétedésig nem érte őket utol. Keményen lovagoltak, és későn táboroztak le. Távolabbra kerültek tőle, mint várta, és jóval elmúlt már a vacsoraidő, mire elérte a táborukat. A lovakat már ellátták, és kipányvázták az éjszakára. Néhányan már a hálózsákjukban aludtak. Az őrszemek a helyükön álltak. A sötétben nehéz volt őket kiszúrni, de a hegytetőről szemlélve a tábor kis tüzeit, Richard tudta, hol számítson rájuk.

Sötét éjszaka volt. Felhők takarták el a holdat. Óvatosan haladt lefelé a hegyoldalon, némán osonva el az őrszemek között. Ricahrd elemében érezte magát. Könnyű volt neki: tudta, hogyan állnak fel az őrök, amazok pedig nem számítottak rá, hogy közöttük fog elsuhanni. Nézte, merre figyelnek, és lehúzta magát, amikor feléje pillantottak. Mihelyst beért az őrök gyűrűjébe, a tábor felé vette az irányt. Michael megkönnyítette a dolgát. A sátrát a tábor szélén, a többiekétől távolabb verte fel. Ha az emberei közé állította volna fel, Richardnak sokkal nehezebb dolga lett volna. Így is őrök álltak a sátor körül. Richard egy ideig tanulmányozta őket, kifigyelte a gyenge pontjaikat, majd megtalálta, hogy merre tud átsiklani közöttük: a sátor árnyékában, amit a tüzek fénye vetett. Az őrök a fényben mozogtak, hiszen az árnyékban úgysem tudtak semmit kivenni.

Richard keresztülosont a feketeségen, egész a sátorig, és mozdulatlanná dermedve lekuporodott, egészen a fölhöz lapult. Hosszú időn keresztül fülelt, hogy van-e valaki a sátorban Michaellel. Papírzörgést hallott, és egy lámpa égett odabent, de nem hallotta, hogy bárki más is lett volna a sátorban. Óvatosan apró rést vágott a ponyván a késével, akkorát, hogy éppen belásson. Látta Michael profilját, amint egy összehajtható tábori asztal mellett ül, és papírokat nézeget. Rakoncátlan fürtökkel koronázott fejét az egyik kezébe támasztotta. A papírokon nem látszottak írott sorok, és amennyire Richard meg tudta ítélni, elég nagyok voltak. Talán térképek lehettek.

Be kell jutnia, kihúznia magát, majd fél térdre ereszkedve szalutálnia, mielőtt Michaelnek esélye lenne riadót csapni. Odabent, pontosan alatta, egy tábori ágy állt. Erre volt szüksége, hogy fedezze belépőjét. Erősen megfeszítve a sátor kötelét, hogy a vászon ne csapódjon hirtelen vissza, Richard elvágta a csomót, nagyjából ott, ahol a priccs is állt, majd felemelte a vásznat, és óvatosan begördült alá, pontosan a priccs mögé.

Amikor Michael megfordult a hangjára, Richard felemelkedett a kis asztal előtt. Pontosan a bátyja előtt állt, mosolyogva, hogy ismét láthatja testvérét. Michael meglepve fordult felé. Párnás arcából kifutott a szín. Talpra ugrott. Richard éppen szalutálni készült, amikor Michael megszólalt.

- Richard... hogy kerülsz... mit csinálsz te itt? Olyan... jó... újra látni téged. Már mindnyájan... aggódtunk.

Richard arcáról lehervadt a mosoly.

Amíg az ellenségháló rajta van, mondta Rahl, mindazok, akik Rahl pártján állnak, annak látják Richardot, aki...

Michael annak látta, aki valójában volt.

Michael volt az, aki elárulta! Michael tette lehetővé, hogy elkapja és megkínozza egy Mord-Sith. Michael volt az, aki arra készült, hogy Darken Rahl kezére játssza Kahlant és Zeddet. Michael volt az, aki az egész világot Darken Rahl kezére készült játszani. Jéggé fagytak a zsigerei.

- Hol van a szelence? - Richard nem volt képes másra, csak suttogni.

- Á, Richard, éhesnek tűnsz. Hadd hozassak neked valami vacsorát. Aztán majd  beszélünk. Olyan régóta nem láttuk egymást.

Richard messzire tartotta kezét a kardtól, attól félt, hogy netán még elő is vonná. Szigorúan megfeddte magát, hogy ő a Kereső, és most ez az, ami számít. Ó most nem Richard, hanem a Kereső. Feladata van, amit el kell végeznie. Nem engedheti meg magának, hogy Richard legyen. Nem engedheti meg magának, hogy Michael testvére legyen. Fontosabb dolgokat kellet elintéznie. Sokkal fontosabbakat.

- Hol van a szelence?

Michael le-föl kapkodta a tekintetét.

- A szelence... szóval Zedd beszélt róla... Azt mondta, hogy elhozza nekem... de aztán mondott valamit arról, hogy megkeres téged D'Harában valamiféle kő segítségével, és mindnyájan utánad mentek. Mondtam nekik, hogy én is velük mennék, hogy megmentsem a testvéremet, de össze kell szednem az embereket, és felkészülni, így elindultak előttem. Zedd magánál tartotta a szelencét. Nála van.

Richard most már tudta. Darken Rahlnál van a harmadik szelence. Darken Rahl igazat mondott.

A Kereső elnyomott magában miden érzelmet, és megpróbálta gyorsan felmérni a helyzetet. Az egyetlen dolog, ami számít, hogy eljusson Kahlanhoz. Ha most elveszti a fejét, Kahlan fog miatta szenvedni. Ő lesz az, aki egy Agiel végén találja magát. Azon kapta magát, hogy Denna hajfonatának képére koncentrál. Nem törölte ki magából a képet. Ha segít lecsillapítani a dühét, hát jó. Nem ölheti meg Michaelt, nem kockáztathatja, hogy az emberei elkapják odakint. Még csak nem is árulhatja el Michaelnek, amit tud. Nem érne el vele semmit, viszont sokat kockáztatna.

Mélyet lélegzett, és magára erőltetett egy mosolyt.

- Hát, amíg a szelence biztonságban van... Csak ez számít.

Michael arcára visszatért némi szín, s magával hozott egy mosolyt is.

- Richard, jól vagy? Olyan... más vagy, mint régen. Megváltoztál. Úgy nézel ki, mint aki... sok mindenen ment keresztül.

- Többön, mint amit valaha is tudni fogsz, Michael. - Leült az ágyra. Michael óvatosan visszatért a székébe. Buggyos fehér ingében és nadrágjában, derekán arany övével, úgy festett, mint Darken Rahl tanonca. Richard megpillantotta a térképeket, amiket nézegetett. Nyugatföld térképei voltak. Egyenest Darken Rahlnak. - D'Harában voltam, ahogy Zedd mondta neked, de megszöktem. El kell mennünk D'Harától, olyan messzire, amennyire csak lehetséges. Utol kell érnem a többieket, mielőtt engem keresve odamennek. Visszaviheted az embereidet akár most. Vidd vissza a hadsereget, és védd meg Nyugatföldet. Köszönöm Michael, hogy utánam jöttél, hogy segíts.

- A testvérem vagy. Mi mást tehetnék érted? - mosolygott szélesen Michael.

Richard barátságos mosolyt erőltetett magára, de szívét égette az árulás kínja. Bizonyos értelemben, ez még rosszabb volt, mintha Kahlan lett volna az áruló. Együtt nőtt fel Michaellel. Testvérek voltak, és életük jókora részét együtt élték le. Richard mindig csodálta Michaelt, mindig támogatta, mindig feltétel nélkül szerette. Emlékezett rá, hogy mindig felvágott a bátyjával a többi fiú előtt.

- Michael, szükségem lenne egy lóra. Útra kell kelnem. Azonnal.

- Mindannyian veled megyünk. Én és az embereim. - Még szélesebben vigyorgott. - Most, hogy megint együtt vagyunk, nem akarlak újra szem elől veszíteni.

- Nem! - ugrott talpra Richard. - Majd kicsit nyugodtabb hangon folytatta. - Ismersz engem. Tudod, hogy hozzá vagyok szokva ahhoz, hogy egyedül legyek az erdőben. Ehhez értek a legjobban. Ti csak lelassítanátok. Nincs most időm erre.

Michael talpra állt, tekintete a sátor bejárata felé villant.

- Hallani se akarok erről. Mi...

- Nem. Te vagy Nyugatföld Első Tanácsnoka. Ez a legfőbb kötelességed, nem az, hogy a kisöcsédre vigyázz. Kérlek, Michael, vidd vissza a hadsereget Nyugatföldre. Nem lesz semmi bajom.

Michael az állát dörzsölgette.

- Hát, azt hiszem, hogy igazad van. Természetesen csak azért igyekeztünk D'Harába, hogy segítsünk neked, és most, hogy biztonságban vagy...

- Köszönöm, hogy a segítségemre siettél, Michael. Majd választok magamnak egy lovat. Térj csak vissza nyugodtan a munkádhoz.

Richard úgy érezte magát, mint a legnagyobb bolond, aki valaha is élt. Tudhatta volna! Emlékezett a beszédre, amikor Michael arról szónokolt, hogy a tűz az emberek ellensége. Ha másból nem, hát ebből tudhatta volna. Kahlan megpróbálta figyelmeztetni az első éjszaka. Beigazolódott Kahlan gyanúja, hogy Michael Rahl oldalán áll. Ha akkor a szíve helyett a fejére hallgatott volna!

A Mágusok Első Szabálya: az emberek ostobák, elhiszik mindazt, amit el akarnak hinni. Ő pedig a legostobább volt mind közül. Túlságosan mérges volt magára, hogy haragudni tudjon Michaelre.

Nem akarta látni az igazságot, és ezért mindenét elvesztette. Nem maradt már választása. Megérdemelte a halált.

Könnyes szemekkel Michaelre nézve, Richard lassan fél térdre emelkedett, és szalutált, ahogy a veszteshez illik.

Michael csípőre tett kézzel nézett le rá.

- Hát emlékszel! Ez már régen volt, kisöcsém!

- Nem olyan régen - emelkedett fel Richard. - Néhány dolog soha nem változik. Én mindig szerettelek. Viszontlátásra, Michael!

Richard egy pillanatra ismét mérlegre tette magában, hogy nem kellene-e megölnie Michaelt. Tudta, hogy a kard dühét kell segítségül hívnia, soha nem lett volna képes megbocsátani neki, és fehérré változtatni a pengét. Amit vele tett, azért talán. De amit Kahlannal és Zeddel tett, azért soha. Ám az, hogy végezzen Michaellel, nem volt olyan fontos, mint az, hogy segítsen Kahlannak. Nem vállalhatja a kockázatot, csak hogy kiengesztelje magát a saját ostobaságáért. Kilépett a sátor bejáratán. Michael követte.

- Legalább annyi időre maradj, hogy egyél valamit. Van még néhány dolog, amit meg kellene tárgyalnunk. Még mindig nem vagyok benne biztos, hogy...

Richard megfordult, nézte a sátor előtt álló bátyját. Könnyű köd kezdett szitálni. Michael arcára pillantva megértette, hogy a bátyjának eszébe sincs őt elengedni, s csak arra vár, hogy segítségül hívhassa az embereit.

- Tedd úgy, ahogy mondtam, Michael. Mennem kell.

- Hé, ti ott! - kiáltott az őröknek. - Azt akarom, hogy az öcsém velünk maradjon. A saját biztonsága érdekében.

Három őr rontott rá. Richard átugrott a bozótoson, bele az erdő sötétjébe. Amazok esetlenül követték. Katonák voltak, nem erdőjárók. Richard nem szerette volna, ha meg kell ölnie őket, hiszen nyugatföldiek voltak. Átsiklott a sötétségen, miközben a tábor életre kelt. Parancsokat üvöltöztek. Hallotta Michaelt, ahogy az embereinek kiabál, hogy állítsák meg, de ne öljék meg. Persze, hogy ne. Személyesen akarta átadni Darken Rahlnak.

A tábort megkerülve, az őrök között a lovakhoz osont. Elvágta az összes kötőféket, majd felpattant az egyikre, szőrén ülve meg az állatot. A többieket ütötte, rúgta, és üvöltött rájuk. A lovak rémülten iramodtak tova. Az egész táborban emberek és lovak száguldoztak rémült összevisszaságban. Sarkait a ló oldalába vágta.

Az őrült üvöltözés hangja elhalkult mögötte. Arca nedves volt a ködtől és a könnyektől, ahogy belelovagolt az éj feketeségébe.

Negyvenhetedik fejezet

Zedd éberen feküdt a kora hajnali világosságban, fejében nyugtalanító gondolatok kavarogtak. Felhők gyülekeztek az elmúlt éjszaka, és úgy tűnt, esős utazásnak néznek elébe. Kahlan az oldalán hevert, közel hozzá, arcát az öreg felé fordítva. Lassan lélegzett: mélyen aludt. Chase valahol a közelben őrködött.

A világ kezdett szétesni, Zedd pedig tehetetlennek érezte magát. Mint egy szélben sodródó falevél. Azt hitte, hogy mint varázsló, ily sok év tapasztalatával, valami befolyással csak rendelkezik az események felett. Mégis, alig volt több egy nézőnél, aki tehetetlenül szemléli, hogyan kínoznak és gyilkolnak másokat, miközben igyekszik vezetője lenni azoknak, akik  megfordíthatják az események kimenetelét.

Mint az Első Rend varázslója, igazán jobban vigyázhatna, mint hogy D'Harába merészkedik. Mégis, mi mást tehetne? Mennie kell, ha bármilyen kis esélye van annak, hogy megmentheti Richardot. Három nap múlva itt a tél első napja. Darken Rahlnak pedig csak két szelencéje van. Meg fog halni. Ha nem szabadítják ki Richardot, Darken Rahl megöli.

Újra eszébe jutott az előző napi találkozás Darken Rahllal. Akárhogyan is próbálta, nem tudta megérteni. Annyira furcsa volt, amennyire csak furcsa lehet valami. Darken Rahl minden bizonnyal eszeveszetten kereste a szelencét, olyan kétségbeesetten, hogy még őt sem ölte meg, pedig megvolt rá az esélye. Ott volt a varázsló, aki megölte az apját, akit hosszú éveken át hiába kutatott, és amikor megtalálta, semmit sem tett ellene. De a többi dolog még érthetetlenebb volt.

Amikor meglátta, hogy Rahl viseli. Richard kardját, a csontja velejéig megborzongott. Miért viselné Darken Rahl, két világ mágiájának mestere az Igazság Kardját? És még inkább: mit művelt Richarddal, hogy elvegye tőle a kardot?

A legzavaróbb cselekedete mégis az volt, amikor Kahlannak szegezte a kardot. Zedd soha nem érezte magát olyan tehetetlennek. Ostobaság volt máguskínt alkalmaznia ellene. Azok, akikben megvan a Tehetség, és akik túlélik a fájdalom próbáját, túlélik ezt az érintést is. Mégis, mit akart ezzel csinálni? Fájdalomtól égett a lelke, amikor látta, hogy Darken Rahl Kahlan torkának szegezi a kardot. Egy pillanatra biztos volt benne, hogy Rahl megöli a lányt, aztán a következő pillanatban, mielőtt Zeddnek esélye lett volna bármit tenni, akármilyen hiábavaló is lett volna, Rahl szeme könnybe lábadt, és eltette a kardot. De miért vesződne azzal Rahl, hogy a kardot használja, ha meg akarja ölni Kahlant, vagy bármelyiküket? Egyetlen csettintéssel elpusztíthatja őket. Miért akarta akkor a kardot használni? És aztán miért visszakozott?

Még ennél is rosszabb volt, hogy fehérré változtatta a pengét. Amikor ezt meglátta, Zedd majdnem megvált a bőrétől. A próféciák említik azt, aki képes a pengét fehérré változtatni. Nagy elővigyázatossággal beszélnek róla. Lelke legmélyéig megrémült, amikor meglátta, hogy Rahl az. Már attól is rettegett, hogy mi lesz, ha Richard az, aki képes fehérré változtatni a pengét, de hogy Rahl...

A fátyol, így nevezik a próféciák, az élők világa és az alvilág között húzódó határ. Ha a fátylat elszakítja Orden mágiája, egy megbízott közreműködésével, ahogy a próféciák jelezték, csak az, aki képes a pengét fehérré változtatni, csak az képes a fátylat is helyreállítani. Ha erre nem képes, az alvilág rászabadul az élők világára.

A megbízott szó valami borzasztó dologra engedett következtetni, és ez mélyen aggasztotta Zeddet. Azt jelentette, hogy Darken Rahl nem a saját kontójára cselekszik, hanem csak egy megbízott. Az alvilág megbízottja. Már az is erre utal, hogy uralmat nyert az alvilág mágiája felett. Azt is jelentette, hogy ha Rahl kudarcot vall, és megölik, Orden mágiája még akkor is eltépi a fátylat. Zedd megpróbált nem gondolni rá, hogy mit jelentettek ezek a próféciák. A rémülettől elszorult a torka, amikor arra gondolt, hogy mi lesz, ha az alvilág rászabadul az élők birodalmára. Jobb lesz, ha addigra meghal. Jobb lesz, ha addigra mindenki meghal.

Oldalra fordította a fejét, nézte az alvó Kahlant. Az Inkvizítor Anya. Az utolsó azok közül, akit az ősi varázslók hoztak létre. Fájt a szíve, amiért neki is szenvednie kellett, fájt a szíve, amiért képtelen volt segíteni neki, amikor Rahl a torkának szegezte a kardot, fájt a szíve amiatt, amit Richard iránt érzett, és amiatt a titok miatt, amit nem árulhatott el neki.

Bárcsak ne Richard lett volna! Bárki, csak nem Richard. Semmi sem könnyű!

Hirtelen felült. Valami nem volt rendjén. Túlságosan világos volt már, és Chase még mindig nem tért vissza. Ujját Kahlan homlokához értetve, felébresztette a lányt.

- Mi az? - kérdezte suttogva, amikor meglátta az aggodalmat az öreg arcán.

Zedd mozdulatlanul ült, varázserejével megpróbálta maga körül érzékelni az életet.

- Chase még nem bukkant fel, pedig már vissza kellett volna térnie.

- Lehet, hogy elaludt - nézett körül Kahlan. Zedd szemöldökét ráncolva meredt rá. - Talán megvan az oka. De lehet, hogy semmiség az egész.

- Eltűntek a lovaink.

Kahlan talpra szökkent, a kését vizsgálgatta.

- Képes vagy érzékelni, hogy merre van?

- Mások is vannak a környéken. Olyanok, akiket megérintett az alvilág - rándult össze Zedd.

A varázsló talpra szökkent. Ekkor Chase esett be bukdácsolva, arccal előre a táborba. Karjait összekötözték a háta mögött, ruháját vér borította. Rengeteg vér. Nyögött a porban. Zedd érezte az őket körülvevő emberek jelenlétét. Négy ember. Visszahőkölt, amikor megérezte, mi árad belőlük.

A hatalmas férfi, aki az előbb közéjük lökte Chase-t, előlépett. Rövid, tüskés haján egy fekete csík futott keresztül. Jéghideg tekintetétől és mosolyától a varázsló megborzongott.

- Demmin Nass! - sziszegte Kahlan félig összegörnyedve. Amaz az övébe akasztotta a hüvelykujját.

- Á tehát már hallottál rólam, Inkvizítor Anya. Én is hallottam már rólad - húzódott szélesebbre a vigyora. - A barátod ötöt megölt a legjobb embereim közül. Majd később kivégzem, az ünnepségek után. Szeretném meghagyni neki az örömet, hogy végignézhesse, amit veled teszünk.

Kahlan a fák közül előlépő másik három férfira nézett. Nem voltak olyan tagbaszakadtak, mint Demmin Nass, de mindhárman jóval nagyobbak voltak, mint Chase.

Be voltak kerítve. Ám ez nem jelenthetett problémát egy varázslónak. Mindhárom férfi szőke hajú, hatalmas izomzatú harcos volt, a jeges levegő ellenére izzadtság borította testüket. Valószínűleg nem bírtak el egykönnyen Chase-zel. Most viszont már eltették a fegyvereiket. Nem féltek attól, hogy ki uralja a helyzetet.

Magabiztosságuk ingerelte Zeddet. Vigyoruktól szinte dührohamot kapott. A kora reggeli napfényben a négy pár kék szem még metszőbbnek hatott.

Zedd nagyon jól tudta, hogy ez egy quad, és azt is nagyon jól tudta, hogy a quadok mit művelnek az Inkvizítorokkal. Nagyon is jól. A gondolattól szinte forrongott a vére. Nem hagyja, hogy ez történjék Kahlannal! Amíg él, nem engedi.

Demmin Nass és Kahlan egymásra meredtek.

- Hol van Richard? Mit tett vele Rahl? - követelte Kahlan.

- Kicsoda?

- A Kereső - csikorgatta a fogát Kahlan.

- Ez most csak Rahl Nagyúrra és rám tartozik. Nem pedig rád.

- Mondd el nekem! - fújtatott dühödtem Kahlan. Nass mosolya még szélesebbre húzódott.

- Sokkal fontosabb dolgok miatt kellene most aggódnod, Inkvizítor Anya! Nemsokára jót fognak veled szórakozni az embereim. Szeretném, ha ezzel foglalkoznál, és jól szórakoztatnád az embereimet. A Kereső ne érdekeljen téged.

Zedd úgy döntött, itt az ideje, hogy véget vessen az egésznek, mielőtt valami rosszabb történne. Felemelte a kezét, és szabadjára engedte a legbonyolultabb bénító varázslatot, amit csak meg tudott szőni. A tábort hatalmas dörrenés közepette zöld fény ragyogta be, mely egyszerre négyfelé indult; egy-egy kékszemű férfi felé. A zöld ragyogás kemény puffanással találta mellbe őket.

Mielőtt a varázsló bármit tehetett volna, a dolgok borzasztó fordulatot vettek.

Ahogy a zöld fény eltalálta támadóikat, azonnal vissza is verődött róluk. Zedd rájött, hogy egy varázslat oltalmazhatta őket, valami alvilági bűbáj, amit nem látott. De már késő volt. Egyszerre négy irányból zúdult rá a zöld fény. Saját varázshálója bénította meg. Kővé dermedt. Magatehetetlen volt. Akárhogy próbált, nem tudott mozdulni.

- Valami baj van, öreg? - akasztotta ki kezét az övéből Demmin Nass.

Kahlan dühödten nyújtotta ki a karját, és tenyerét a férfi simára borotvált mellkasának nyomta. Zedd összerándult, várta az Inkvizítor mágiájának lökéshullámát, a hang nélküli mennydörgést.

Nem jött.

Látva Kahlan arcán a döbbenetet, tudta, hogy jönnie kellett volna. Demmin Nass lecsapott az öklével, és eltörte a lány karját.

Kahlan felkiáltott fájdalmában, és a földre roskadt. Kését a másik kezébe fogva  felemelkedett, és az előtte álló férfira sújtott. Nass megragadta a haját, és távol tartotta magától Kahlant. A lány a haját markoló karba döfte a kést. Nass kirántotta karjából a kést, és kicsavarta a lány kezéből. Laza mozdulattal egy fa törzsébe hajította. Kahlant a hajánál fogva, néhányszor visszakézből pofon vágta. Kahlan rúgott és karmolt és sikítozott. Demmin röhögött. A másik három közelebb húzódott.

- Bocsáss meg, Inkvizítor Anya, de attól tartok, hogy nem vagy az esetem. Ám ne aggódj, ezek a fickók itten boldogok lesznek, hogy a kedvedre lehetnek. Azért próbáld meg riszálni a fenekedet - vigyorgott rá csúfondárosan. - Azt én is élvezem.

Hajánál fogva odalökte Kahlant a másik háromnak. Azok egymás közt taszigálták ide-oda, pofozták és ütötték, durván megforgatták, hogy már túlságosan szédült ahhoz, hogy állva maradjon, és az egyik férfitól a másikig szinte csak zuhant. Tehetetlen volt, mint egy egér, ami három macska karmai közé került. Haja ziláltan az arcába lógott. Öklével feléjük hadonászott, de túlságosan szédült ahhoz, hogy eltalálja őket. Csak mégjobban nevettek vergődésén.

Egyikük ököllel a gyomrába vágott. Kahlan összegörnyedt, térdre rogyott, vonaglott fájdalmában. Egy másik a hajánál fogva felemelte. A harmadik leszaggatta az ingéről a gombokat. Durván előre-hátra hajigálták, cibálták az ingét, mindenegyes lökéssel egyre jobban lemeztelenítették. Amikor törött karján végighúzták az inget, felsikoltott a fájdalomtól.

Zedd még csak remegni sem tudott a benne tomboló dühtől. Nem tudta becsukni a szemét, hogy ne lássa, és nem tudta befogni a fülét, hogy ne hallja, ami előtte folyik. Régmúlt idők fájdalmas emlékei bukkantak fel az emlékezetében. Az emlékek kínjától elszorult a torka, nem kapott levegőt. Az életét adta volna, hogy kiszabadíthassa magát. Szerette volna, ha Kahlan nem áll ellent nekik, mert így csak még többet szenved majd. De tudta, hogy az Inkvizítorok mindig is utolsó leheletükkel küzdöttek a quadok ellen. Minden erejükkel. Ám Zedd tudta, hogy ez sem lesz elég.

Kővé dermedt testének börtönébe zárva, Zedd tehetetlenül szitkozódott magában. Bevetett mindent, minden varázslatot, minden cselfogást, minden hatalmat, amivel rendelkezett. Nem volt elég. Érezte, hogy könnyek folynak végig az arcán.

Kahlan felsikoltott, amikor az egyik férfi törött karjánál fogva lökte a másik kettő kezei közé. Fogait csikorgatva tekergett és rúgkapált, míg a másik kettő hajánál és karjainál fogva tartotta. A harmadik kicsatolta az övét, és letépte a gombjait. Kahlan leköpte, és szitkokat vágott a fejéhez. A férfi nevetve tépte le róla a nadrágot. A másik kettőnek minden erejére szüksége volt, hogy leszorítsák. Ha nem lett volna eltörve a karja, talán nem is tudják megtartani. Egyikük vadul megcsavarta sérült karját. A lány fájdalmasan felsikoltott.

Míg az első kettő lefogta és a hajánál fogva hátrarántotta a fejét, a harmadik ajkait és fogait a lány nyakához nyomta, és megharapta. Egyik kezével Kahlan testét markolászva, a másikkal kicsatolta az övét, és kezdte letolni a nadrágját. Száját a lányéra tapasztotta, belefojtva sikolyait, miközben vaskos ujjai elindultak lefelé, a melleitől a combja közéig.

Nadrágját letolva, lábaival szétfeszítette Kahlan combjait. A lány nyöszörögve próbálta megakadályozni, de nem tudta. A férfi vaskos ujjai mélyen a testébe furakodtak. Kahlan szemei elkerekedtek. Arca vörös volt a dühtől, zihált tehetetlen haragjában.

- Tegyétek le a földre, és szorítsátok le! - morogta a férfi.

Kahlan térde ágyékon találta. Fájdalmas nyögéssel görnyedt össze társai röhögése közepette. Vad düh szikrája lobbant a szemeiben, amikor kiegyenesedett. Ököllel ütötte a lány arcát. Kahlan ajka felrepedt, állán patakokban folyt a vér.

Chase, még mindig szorosan hátrakötött kézzel, fejjel nekirontott a férfinak, aki mielőtt reagálhatott volna, elesett a bokájára csavarodott nadrágjában. Mindketten a földre zuhantak. Chase a másik izmos nyakára szorította combjait. A férfi kék szemei kidülledtek. A határjáró oldalára gördült, s közben nagyot rántott a másik fején. Hangos reccsenés hallatszott, majd a férfi elernyedt.

Demmin Nass addig rugdosta Chase fejét és bordáit, amíg mozgott.

Látszólag a semmiből, agyarak és karmok landoltak Demmin Nasson. A farkas vadul morogva kapott a férfi torka után. Bukfencezve zuhantak a földre, s átbucskáztak a tábortűzön. Kés pengéje villant a levegőben.

- Ne! - sikoltotta Kahlan. - Brophy! Ne! Tűnj innen!

Már késő volt. A penge a farkas testébe hasított. Nass újra és újra beledöfte a kést. Pillanatokon belül vége volt. Brophy kiterítve feküdt a földön, bundája ragacsos volt a vértől. Lábai néhányat rándultak, majd nem mozdult többet.

Kahlan hajánál és karjainál fogva lógott a két férfi hatalmas kezei között, s a farkas nevét zokogta.

Nass talpra állt, lihegett a rövid, de heves küzdelemtől. Vér szivárgott a mellkasát és a karjait borító sebekből. Dühödt láng izzott a tekintetében.

- Lássátok el a baját! - intett maradék két emberének. - Hadd fizessen meg ezért! Kahlan küszködve tekergett szorításukban.

- Mi a baj, Demmin? - sikoltotta. - Nem vagy elég férfi ahhoz, hogy magad csináld? Igazi férfiaknak kell megtenniük helyetted?

Kérlek, Kahlan, könyörgött magában Zedd, kérlek, tartsd csukva a szádat! Kérlek, ne mondj többet!

Nass arca vörösre változott. Mellkasa fújtatóként emelkedett és süllyedt. Dühösen meredt Kahlanra.

- Ezek legalább igazi férfiak! Legalábbis, megvan nekik mindaz, ami ahhoz kell, hogy elbírjanak egy nővel. A tiéd meg csak kisfiúkhoz elég. Mi baj, kisfiú? Félsz megmutatni egy igazi nőnek, hogy mid van? Röhögök majd rajtad, miközben az igazi férfiak megteszik velem, amire te nem vagy képes!

- Elhallgass, ringyó! - lépett egy lépést közelebb Nass a fogát csikorgatva. Kahlan az arcába köpött.

- Ezt tenné veled az apád is, ha tudná, hogy nem tudsz mit tenni egy nővel. Szégyen vagy az apád nevére!

Zedd kezdte azt hinni, hogy Kahlan elveszette az eszét. Fogalma sem volt, miért műveli ezt a lány. Ha csak provokálni akarja Nasst, hogy még rosszabbakat műveljen vele, hát sikerült neki.

Nass egy pillanatra úgy festett, mint aki mindjárt szétrobban, de aztán az arca megnyugodott, visszatért rá a mosoly. Körülnézett, és megtalálta, amit keresett.

- Oda! - mutatta. - Szorítsátok le arra a farönkre, arccal előre. - Egészen közelről Kahlan arcába meredt. - Hát tőlem akarod? Jól van, ringyó, megkapod, amit akarsz. De úgy, ahogy én szoktam. Most majd meglátjuk, milyen jól tudsz vonaglani.

Kahlan arca bíborvörös volt a dühtől.

- Csak a szád nagy, azt hiszem! Nevetségessé teszed magad. Jót fogok röhögni rajtad az embereiddel együtt. Már megint csak nekik kell elvégezniük a munkát helyetted. Várok, kisfiú - húzódott dacos mosolyra a szája. - Csináld úgy, ahogy az apád is csinálta neked, hogy aztán mindannyian jót röhögjünk rajtad, ha arra gondolunk, hogy te is így térdepeltél alatta. Mutasd meg nekem, hogy csinálta neked apuci!

Nass homlokán majd felrobbantak az erek, szemei kidülledtek. Hatalmas mancsával torkon ragadta a lányt, és felemelte a földről. Reszketett a dühtől. Szorítása erősödött, Kahlan fuldoklani kezdett.

- Nass parancsnok - figyelmeztette halk hangon ez egyik embere - meg fogja ölni.

Demmin felnézett, dühödten meredt a férfira, de elengedte Kahlan torkát. - Mit tudhat egy ilyen ringyó, mint te?

- Tudom, hogy hazug vagy. Tudom, hogy az urad nem engedné, hogy egy ilyen kicsi fiú, mint te, tudja, hogy mi történt a Keresővel. Nem tudsz te semmit! Azért nem mondod el nekem, mert nem is tudod, mert olyan senkiházi vagy, hogy ezt még be sem mered vallani!

Hát erről van szó! Zedd most már értette. Kahlan tudta, hogy meg fog halni, és képes volt elvállalni mindazt a kegyetlenkedést, amiben Nass részesítette, cserébe azért, hogy megtudja, biztonságban van-e Richard. Nem akart úgy meghalni, hogy ne tudja, mi történt Richarddal. Zedd arcán könnyek peregtek végig, az egész helyzet szörnyűsége láttán. Hallotta, hogy Chase megmoccan a lábainál.

Nass elengedte a lány torkát, és intett a két férfinak, hogy engedjék el. Villámgyors mozdulattal belevágott az öklével. Kahlan a hátára esve terült el a földön. Nass fölébe hajolt, a hajánál fogva felemelte, mintha súlya sem lenne.

- Nem tudsz te semmit! Az öklöd elárulja, hogy hazudsz! A gazdád lehet, hogy elmondja az apádnak - mosolygott gúnyosan Kahlan -, de apuci kicsi lánykájának nem árul el semmit.

- Jól van, jól van. Elmondom. Mégjobban élvezem majd, amikor rajtad leszek, hogy tudod, mit teszünk mi az olyan kis szúnyogokkal, mint a Kereső. Talán akkor majd megérted, milyen hiábavaló szembeszállni velünk.

Kahlan meztelenül állt előtte, arca vöröslött a dühtől. Nem volt apró nő, de Demmin Nass mellett filigránnak tűnt. Mély levegőt vett, és várt. Egyik kezét csípőre tette, a másik bénán lógott le az oldala mellett. Arcán és a mellkasán vér csorgott.

- Majd egy hónappal ezelőtt, egy udvari festő rajzolt egy bűbájt, hogy elkapjuk a Keresőt. Megölte a festőt, de ennek ellenére elfogtuk. Egy Mord-Sith kapta el.

Kahlan arcából kifutott a szín. Fehér lett, mint egy liliom.

Zedd úgy érezte, mintha szíven szúrták volna. Ha lehetséges lett volna, gyötrelmében a földre rogyott volna.

- Nem! - suttogta elkerekedett szemekkel Kahlan.

- De bizony - gúnyolódott Nass. - Ráadásul egy különösen komisz Mord-Sith. Egy Denna nevezetű, akit még én is nagy ívben kerülök. Ő Rahl Nagyúr kedvence, a különleges... tehetsége miatt. Abból ítélve pedig, amit hallottam, a Keresőn még önmagát is felülmúlta. Egy este, vacsoránál találkoztam vele. Tetőtől talpig vér borította.

Kahlan egész testében remegett, szeméből ömlöttek a könnyek, és Zedd biztos volt benne, hogy az arca még fehérebb lett.

- De azért még él? - suttogta megtört hangon.

Demmin önelégülten mosolygott. Kahlan reakcióját látva örült, hogy elmesélheti.

- Az a helyzet, Inkvizítor Anya, hogy mikor legutóbb láttam a Keresőt, éppen Rahl Nagyúr előtt térdelt, tarkóján Denna Agieljével. Nem hiszem, hogy akár a saját nevét is tudta volna. Rahl Nagyúr pedig nem volt igazán boldog. És amikor Rahl Nagyúr neheztel valamire, az emberek mindig meghalnak. Abból ítélve, amit Rahl Nagyúr mondott nekem, amikor távoztam tőle, biztos vagyok benne, hogy a Kereső soha nem emelkedett fel a térdéről. A hullája pedig már rég rothadásnak indult.

Zedd zokogott, hogy nem vigasztalhatja Kahlant. És hogy Kahlan nem vigasztalhatja őt. Kahlan arcára halálos nyugalom költözött.

Karjai lassan a levegőbe emelkedtek, öklét az ég felé nyújtotta. Hátravetette a fejét. Földöntúli sikoly hagyta el ajkait. Mint ezernyi jégtű, úgy söpört végig Zedden, végigvisszhangzott a dombok oldalán, a völgyeken, nekiütközött a fáknak, és megrezgette őket. Zeddnek elszorult a lélegzete. Nass és a másik két embere hátratántorgott néhány lépést.

Ha nem lett volna eleve mozdulatlanságra kárhoztatva, Zedd most biztosan kővé dermedt volna. Kahlannak nem lett volna szabad képesnek lennie arra, amit most csinált.

Kahlan mély lélegzetet vett, öklei még jobban összeszorultak, arcán könnyek ömlöttek végig.

Ajkairól ismét felhangzott a sikoly. Hosszú, átható, másvilági kiáltás. A hang lavinaként hömpölygött végig a levegőben. Kavicsok táncoltak a földön, majd maga a levegő is táncra kelt, vibrálni kezdett. A quad tagjai befogták a fülüket. Zedd is ezt tette volna, ha képes megmozdulni.

Kahlan újabb mély lélegzetet vett. Az ég felé nyújtózott, háta ívben hátra feszült.

A harmadik sikoly még borzalmasabb volt. A benne lévő mágia ereje a levegő szövetét szaggatta. Zedd úgy érezte, mintha széttépné a testét. A levegő örvényleni kezdett Kahlan körül, porfelhő emelkedett a magasba.

Sötétség telepedett rájuk. A sikoly mágiája, mintha magát a fényt ragadta volna el, a széllel együtt a sötétséget is feltámasztotta. Fény és sötétség örvénylett az Inkvizítor Anya körül, ahogy sikolyával ősi mágiát engedett szabadjára.

Zedd majdnem megfulladt a félelemtől, amikor belegondolt, hogy mit művel Kahlan. Egyetlenegyszer látott eddig hasonlót, és annak sem lett jó vége. Kahlan az Inkvizítor mágiáját, az additív mágiát, a szeretet erejét, annak alvilági párjával, a gyűlölettel szőtte egybe.

Kahlan sikoltozva állt a légörvény közepén. Teste magához szívta a fényt. Minden más sötétségbe öltözött. Ahol Zedd állt, olyan sötét volt, mint az éjszaka. Az egyetlen világos folt  Kahlan körül ragyogott.

Éjszaka gyűlt a nappal köré.

Villám szaggatott az éjszaka sötétjébe, újra és újra elágazott és megsokasodott. Minden irányban beragyogta az eget, míg az szinte izzani nem kezdett. Mennydörgés robajlott végig a tájon, szűnni nem akarón tombolt. Együtt szólt a sikollyal, eggyé vált vele.

A föld reszketett a talpuk alatt. A sikoly már több volt, mint puszta hang, valami sokkal hatalmasabbá vált. Körülöttük a föld felhasadt, szaggatott, vad sebhelyek keletkeztek testén. Ibolyaszínű fénypászmák lövelltek felfelé a hasadékokból. A kékes-bíbor fényfüggöny reszketett és táncolt, s egyre növekvő sebességgel szívta magába a Kahlant övező örvény. A lány ragyogó fényalak volt a sötétség tengerében. Ő volt az egyetlen, ami létezett, minden más a semmibe süppedt, még a fénytől is megfosztatott. Zedd nem látott semmit, csak Kahlant.

Borzalmas lökéshullám rengette meg a levegőt. Az egyetlen rövid, iszonytató villanásban Zedd meglátta, ahogy a körülöttük lévő fenyőfák hirtelen elvesztik leveleiket, és az egészet, mint valami zöld felhőt felragadja a szél. Por és homok csapott az arcába, s úgy érezte, leszaggatja az arcáról a bőrt.

A lökéshullám ereje ízekre tépte a sötétséget. A fény visszatért. A két mágia eggyé vált Kahlanban.

Zedd látta, ahogy Chase mellette áll, figyel, karjai még mindig hátra vannak kötve. A határjárókat keményebb fából faragták, mint az jogos lenne, gondolta.

Sápadtkék fény vegyült a Kahlant körülvevő szikrázó fényfoltba, egyre sűrűsödött, egyre erőteljesebben, és - valamilyen különös módon - egyre kegyetlenebben ragyogott. Kahlan megfordult. Az egyik karját, azt, amelyiket eltörték, az oldala mellé ejtette. A másik félúton megállt a levegőben, öklével a varázsló felé nyúlt. A testét övező fénygyűrűből egy kékes fényfolt gyűlt össze az ökle körül. Egy pillanatra úgy tűnt, mintha ellobbant volna, ám hirtelen villanással, egy vakító fénycsík alakjában átsüvített közöttük.

A fénysugár erőteljes csapással találta el Zeddet, és amikor hozzáért, beragyogta, mintha egy élő fényfonal kötötte volna össze a lánnyal. Sápadtkék ragyogással övezte a varázslót. Zedd érezte az additív mágia ismerős érintését, és az alvilági mágia szokatlan bizsergését. Egy lépést hátratántorodott, a varázsháló, ami fogva tartotta, elenyészett. Szabad volt. A fénycsík kialudt.

Zedd Chase-hez fordult, és egy gyors varázslattal megszabadította köteleitől. Chase fájdalmasan felmordult, ahogy szabaddá váltak a karjai.

- Zedd - suttogta - a próféták nevére, mi folyik itten? Mit művel ez a nő?

Kahlan végigfuttatta ujjait a körötte vibráló sápadtkék ragyogáson, simogatta, cirógatta, fürdött benne. Demmin Nass és az egyik - embere őt figyelte, de nem hátráltak, csak vártak. Kahlan szemei olyan dolgokra meredtek, amiket a többiek szeme nem láthatott. Tekintete egy másik világban járt. Richardra emlékezett.

- Ez a Con Dar. A Vérdüh. - Fordult lassan Kahlantól a határjáró felé Zedd. - Olyasmi, amit a legerősebb Inkvizítorok közül is csak néhányan tudnak megidézni. És neki egyáltalán nem lenne szabad ezt tudnia.

- Miért nem? - vágott aggodalmas képet Chase.

- Mert szülőanyjától kell megtanulnia, csak ő tudja megtanítani rá, miként kell megidézni, ha elég nagy szükség van rá. Ősi mágia, ősi, mint az Inkvizítorok mágiája, része annak, ám ritkán használják. Csak akkor lehet megtanítani, ha a leánygyermek elér egy bizonyos kort. Kahlan anyja meghalt, mielőtt megtaníthatta volna rá a lányát. Adie mondta ezt nekem. Kahlannak nem szabadna tudnia ezt. Mégis tudja. Az, hogy tanulás nélkül is képes megtenni, pusztán a vágy és az ösztön alapján, nagyon veszélyes dolgokat von maga után a próféciák könyveiben.

- De miért nem tette meg már korábban is? Miért nem vetett véget már korábban az egésznek?

- Mert egy Inkvizítor nem idézheti meg a Con Dart saját magának. Csak valaki más érdekében. Most Richardért tette, amit tett. A halálának híre váltotta ki belőle. Jó nagy bajba kerültünk!

- Miért?

- A Con Dart bosszúból idézik meg. Azok az Inkvizítorok, akik előhívják, ritkán élik túl. Életüket adják a célnak, életüket adják a bosszúnak. Kahlan Darken Rahl ellen fordítja majd a hatalmát.

- Azt mondtad nekem, hogy Kahlan ereje nem képes megérinteni Rahlt, nem képes elragadni őt - döbbent meg Chase.

- Korábban biztosan nem. Nem tudom, hogy most képes lesz-e rá, bár kétlem. Mindenesetre meg fogja próbálni. A Con Dar, a Vérdüh szorításában van. Nem érdekli, hogy belehal-e. Meg fogja próbálni, meg fogja érinteni Darken Rahlt, még ha teljesen hiábavaló is, még akkor is, ha ez az érintés a halálát jelenti. Elpusztít bárkit, aki az útjába áll. Habozás nélkül. És ez ránk is vonatkozik - tolta közelebb az arcát Chase-éhez, hogy nyomatékot adjon szavainak.

Kahlan szinte teljesen összegömbölyödve feküdt a földön, fejét lehajtotta, kezei ellentétes vállain nyugodtak, s a sápadtkék fény szorosan vette körbe a testét. Lassan, kinyújtózva talpra állt, mintha egy tojásból lépne elő. Meztelenül állt, sebeiből még mindig szivárgott a vér. Nedves, meleg vér csurgott le az állán.

Ám az arcán olyan sebek fájdalma látszott, melyek nem a testét sebezték meg. Majd ez az arckifejezés is eltűnt, s nem látszott rajta más, mint a semmit sem tükröző Inkvizítor-arc.

Kahlan elfordult egy kissé, az egyik férfi felé, aki korábban fogva tartotta. A másikat sehol sem látták. Kahlan nyugodtan felemelte felé a kezét. A férfi egy tucat lépésre állt tőle.

Lökéshullám rázta meg a levegőt, hang nélküli mennydörgés. Zedd érezte a fájdalmat a csontjaiban.

- Úrnőm! - kiáltott a férfi, ahogy térdre roskadt előtte. - Mit parancsolsz? Mit kívánsz, hogy tegyek érted?

Kahlan rezzenéstelen tekintettel nézett rá.

- Azt kívánom tőled, hogy halj meg. Azonnal.

A férfi megvonaglott, és élettelenül arcra bukott a sárba. Halott volt. Kahlan megfordult, és Demmin Nasshoz lépett. Nass mosolygott, karját összefonta. Kahlan törött karja az oldala mellett lógott. Másik kezét hirtelen csapással a férfi mellkasához nyomta. A keze ott maradt, tekintetük egymásba fonódott. Nass a lány fölé tornyosult.

- Lenyűgöző bemutató volt, ringyó. De most már elhasználtad az erődet, és egyébként is véd Rahl Nagyúr varázslata. Nem érinthetsz meg a hatalmaddal. De van még egy lecke, amit meg kell tanulnod, és én meg is foglak rá tanítani, úgy, ahogyan még senkit sem tanítottam meg rá. Hajolj előre! - ragadta meg felemelt kezével a lány gubancos haját.

Kahlan arca nem tükrözött érzelmeket. Nem szólt semmit.

Lökéshullám rázta meg a levegőt, hang nélküli mennydörgés. Zedd megint érezte a csontjaiba hasító fájdalmat. Demmin Nass szemei elkerekedtek.

- Úrnőm! - suttogta száját eltátva.

- Ezt meg hogy csinálta? - hajolt oda az öreghez Chase. - Az elsőt még csak meg sem érintette, és az Inkvizítorok csak egyszer használhatják a hatalmukat, azután pihenniük kell, hogy feltöltődjenek.

- Most már nem kell pihennie. A Con Darban van.

Kahlan kecsesen odasiklott a varázslóhoz. Megállt előtte, és felemelte előtte törött karját.

- Hozd ezt rendbe, kérlek! Szükségem lesz rá - villant rá a tekintete.

Zedd a lány szemeiről a törött karjára nézett. Kinyújtotta a kezét, és finoman megragadta. Halkan beszélt hozzá, hogy elterelje figyelmét a fájdalomról, miközben a törés alatt és fölött megragadta a lány karját és helyreállította a csontot. Kahlan nem kiáltott fel, még csak meg sem rándult. Zedd agyán átfutott a gondolat, hogy egyáltalán érezte-e. Ujjaival gyengéden körbefogta a sérült részt, és hagyta, hogy a mágia melegsége beleáramoljék a lányba, miközben ő magába szívta a fájdalom hidegét, átérezve, elszenvedve, eltökéltséggel viselve el Kahlan helyett a kínt.

Egy pillanatra elakadt az éles fájdalomtól a lélegzete. Érezte Kahlan minden kínját, elvegyült a saját szenvedésével, és már-már teljesen úrrá lett rajta, mikor végre sikerült legyűrnie. Nyugtázta, hogy a csont összeforr, és újabb varázslatot szőtt köréje, hogy védje és megerősítse a sérült kart, míg az magától meg nem gyógyul teljesen. Mikor végzett, elvette a lánytól a kezét. Kahlan zöld szemei felnéztek rá, rémisztő, jéghideg gyűlölet lobogott bennük.

- Köszönöm - mondta halkan Kahlan. - Várj itt.

Visszatért Demmin Nasshoz, aki ott várt rá, ahol meghagyta neki. Könnyek csillogtak a szemében.

- Kérlek, Úrnőm, parancsolj velem!

Ügyet sem vetve könyörgésére, Kahlan egy kést húzott elő az övéből. Másik kezével lecsatolta a férfi övéről a tüskés csatabuzogányt.

- Told le a nadrágodat! - Megvárta, míg Nass leveszi a nadrágját, és újra elé áll. - Térdelj  le!

Zedd beleborzongott a hangjának hidegségébe. Nézte, ahogy a hatalmas férfi letérdel  Kahlan előtt.

Chase megragadta Zedd köntösét.

- Zedd, meg kell állítanunk! Meg fogja ölni! Nekünk pedig információra van szükségünk. Mihelyst elmondja, mit tud, azt tehet vele, amit akar, de először ki kell kérdeznünk!

- Teljesen egyetértek veled, de semmit sem tehetünk - nézett rá Zedd szigorú tekintettel. - Ha beavatkozunk, Kahlan minket is elpusztít. Ha csak két lépést teszel felé, megöl, mielőtt megtehetnéd a harmadikat. Egy Vérdühben tomboló Inkvizítornak nem lehet érvelni. Olyan, mintha egy pusztító viharnak akarnál magyarázni: a végén beléd vág egy villám.

Chase dühösen morogva engedte el a varázsló köntösét, és lemondóan összefonta a karjait. Kahlan megfordította a buzogányt, és a nyelét odanyújtotta Nassnak.

- Tartsd meg ezt nekem.

Nass elvette tőle, és az oldala mellett tartotta. Kahlan letérdelt elé, egészen közel hozzá.

- Rakd szét a lábaidat! - parancsolt rá jeges hangon. Benyúlt a férfi lába közé, és egyik kezével megragadta. Demmin fintorgott, és grimaszolt. - Ne mozogj! - szólt rá Kahlan. Nass azonnal mozdulatlanná dermedt. - Hány kisfiút öltél meg azok közül, akiket molesztáltál?

- Nem tudom, úrnőm, nem számoltam. Hosszú évek óta csináltam már, egészen fiatal korom óta. Nem mindig ölöm meg őket. Legtöbbjüket életben hagytam.

- Azért becsüld meg, nagyjából hányat! Nass egy pillanatig töprengett.

- Nyolcvannál többet. Százhúsznál kevesebbet.

Zedd látta a penge villanását, ahogy Kahlan a férfi lába közé nyomta a kést. Chase kibontotta karjait, állkapcsa megfeszült, amikor meghallotta, miket tett Demmin Nass.

- Le fogom ezt vágni. Miközben megteszem, nem akarom, hogy egyetlen hangot is kiadjál - suttogta. Egyetlen hangot sem. Még csak meg se rezzenj.

- Igenis úrnőm!

- Nézz a szemembe! Látni akarom közben a szemedet!

Kést tartó keze megfeszült, és felfelé rándult. A penge vértől vörösen jött felfelé. Demmin ujjainak bütykei elfehéredve szorították a buzogányt.

Az Inkvizítor Anya talpra állt előtte.

- Nyújtsd ki a kezed!

Demmin kitartotta elé remegő karját. Kahlan a tenyerébe nyomta a véres zacskót.

- Edd meg!

- Ez igen! - suttogta maga elé vigyorogva Chase - Egy nő, aki tudja, hogy kell igazságot tenni!

Kahlan a férfi előtt állt, és nézte, amíg az be nem fejezte. Elhajította a kést.

- Add ide a buzogányt!

Nass odanyújtotta neki a fegyvert.

- Úrnőm, rengeteg vért vesztek. Nem tudom, meddig bírom még egyenesen tartani magamat.

- Rendkívülien zokon venném, ha nem lennél rá képes. Bírd ki, már nem tart sokáig.

- Igen, Úrnőm!

- Amit Richardról, a Keresőről mondtál, az igaz?

- Igen, Úrnőm.

- Minden? - Kahlan hangja halálosan nyugodt volt.

Demmin egy pillanatig gondolkozott, hogy biztosan úgy van-e.

- Minden, amit elmondtam neked; Úrnőm.

- Van még valami, amit nem mondtál el nekem?

- Igen, úrnőm. Nem mondtam még, hogy az a Mord-Sith, Denna, a párjául fogadta a Keresőt. Felteszem, hogy így még többet kínozta.

Egy örökkévaló pillanatig csend telepedett rájuk. Kahlan mozdulatlanul állt Demmin felett. Zedd alig kapott levegőt a fájdalomtól, alig tudott lélegzetet venni a torkát szorongató gyötrelemtől. Remegtek a térdei.

- És biztos vagy benne, hogy meghalt? - Kahlan hangja olyan halk volt, hogy Zedd, szinte meg sem hallotta.

- Nem láttam a holttestét, Úrnőm, de biztos vagyok benne.

- Miért?

- Úgy tűnt nekem, Rahl Nagyúr olyan hangulatban van, hogy megöli, de ha ő nem, hát Denna biztosan végzett vele. A Mord-Sithek mindig ölnek. A Mord-Sithek párjai pedig nem élnek sokáig. Amikor elmentem, meglepett, hogy még életben van. Elég rosszul nézett ki. Nem láttam még embert, akinek ilyen sokat érintették volna az Agielt a tarkójához, és még mindig életben lett volna.

A te nevedet sikoltotta, Úrnőm. Denna csak azért nem hagyta meghalni, mert Rahl Nagyúr beszélni akart vele. Bár nem láttam a saját szememmel, Úrnőm, egészen biztos vagyok benne, hogy már nem él. Denna a kard mágiájával tartotta fogva, nem menekülhetett tőle. Tovább tartotta fogva, mint bárkit, többet kínozta, mint bárkit, tovább tartotta élet és halál között lebegve, mint bárkit. Soha nem láttam még embert, aki ilyen sokáig kitartott volna, mint ő. Valamilyen oknál fogva Rahl Nagyúr azt kívánta, hogy a Kereső rengeteget szenvedjen.

Ezért is választotta Dennát. Senki sem élvezi annyira a kínzást, mint ő, senki sem olyan tehetséges a kínok végtelenségig való húzásában, egyetlen Mord-Sith sem tudja ilyen sokáig életben tartani a kutyuskáit. Ha másba nem, hát abba halt bele, hogy egy Mord-Sith a párjául választotta. Semmiképpen sem élhette túl.

Zedd térdre roskadt, szíve majd megszakadt a gyötrelemtől. Sírt a lelkét mardosó fájdalomtól. Úgy érezte, mintha a világ véget ért volna benne. Nem akarta folytatni. Meg akart halni. Mit tett? Hogy engedhette meg, hogy Richard belekerüljön ebbe? Minden ember közül éppen Richard? Most már tudta, miért nem ölte meg Rahl, amikor pedig meg lett volna rá az esélye. Azt akarta, hogy Zedd szenvedjen még egy kicsit. Egy Rahlra vallott ez a kegyetlenség.

Chase leguggolt az öreg mellé, és átkarolta a vállát.

- Nekem is fáj, Zedd. Richard nekem is barátom volt.

- Nézz a szemembe! - parancsolta Nassnak Kahlan. Magasra tartotta kezében a buzogányt. Nass ráemelte a tekintetét. Kahlan minden erejét beleadva lesújtott a buzogánnyal. A fegyver beletemette magát a férfi homlokába, valami olyan hanggal, amitől Zedd és Chase gyomra felfordult, majd olyan keményen beleragadt Nass koponyacsontjába, hogy amikor a férfi rongybabaként összecsuklott, kitépte magát Kahlan kezéből.

Zedd összeszedte magát, és úrrá lett a zokogáson. Amikor Kahlan elindult feléjük, ő is feltápászkodott.

- Töltsd ezt félig a vérmályva mérges bogyóival - nyújtott oda Chase-nek egy bádogtányért, amit a zsákjából kapott elő.

- Most? - nézett Chase a tányérra kissé zavartan.

- Igen.

Chase észrevette Zedd figyelmeztető pillantását, és bólintott.

- Rendben. - Megfordult, tett egy lépést, majd visszafordult, és válláról levetve a köpenyét, betakarta vele Kahlant, elfedve a lány meztelenségét.

- Kahlan... - egy pillanatig némán meredt a lányra, de nem volt képes kimondani, amit akart, és végült nekieredt, hogy megtegye, amit Kahlan rábízott.

Kahlan meredten bámult maga elé a semmibe. Zedd átkarolta, és leültette egy hálózsákra. Összeszedte és csíkokra szaggatta a lány blúzának maradványait, majd egy bőrtömlőből vizet öntött rájuk. Kahlan tiltakozás nélkül tűrte, hogy letisztogassa róla a vért, majd gyógyírral és mágiával enyhítse sebeinek fájdalmát. Szó nélkül tűrte Zedd munkálkodásait. Amikor az öreg végzett, a lány álla alá tette az ujját, és felemelte a fejét, hogy a szemébe nézhessen.

- Nem volt értelmetlen a halála, kedvesem - szólt hozzá halkan. - Megtalálta a szelencét,  és megmentette minden ember életét. Emlékezz rá úgy, mint aki megtette azt, amire senki más nem volt képes.

A földre telepedő sűrű felhőkből szitáló köd nyirkos páraként csapódott az arcukra.

- Csak arra fogok emlékezni, hogy szerettem, és hogy soha nem mondhattam ezt meg neki. Zedd behunyta a szemét. Égette a kín és a teher, amit egy varázsló felelőssége jelentett. Chase tért vissza, és Kahlannak nyújtotta a bogyókkal teli tányért. A lány kért valamit, amivel összetörhetné őket. Néhány gyors csapással Chase egy vastag botot a megfelelő alakúra faragott, és Kahlan munkához láthatott.

Majd megállt a keze a levegőben, mintha eszébe jutott volna valami, és felnézett a varázslóra. Zöld szemei szinte lángoltak.

- Darken Rahl az enyém! Figyelmeztetés volt ez. Fenyegetés.

- Tudom, kedvesem - bólintott a varázsló.

Kahlan újra hozzálátott a bogyók összetöréséhez, s közben könnyek peregtek végig az arcán.

- Eltemetem Brophyt. A többiek rohadjanak, ahol vannak - közölte a varázslóval Chase. Kahlan péppé zúzta a vörös bogyókat, majd egy kis hamut kevert hozzá a tűzből. Amikor kész lett, megkérte Zeddet, hogy tartson neki egy kis tükröt, ő pedig az arcára kente a masszát a Con Dar ősi mintájában, kettős villámot formázva. A mágia vezette a kezét.

A két villám tökéletes tükörképe volt egymásnak. A halántékától indultak el, felső részük a szemöldöke fölött húzódott cikkcakkban, középső felük a szemhéján futott keresztül, míg az alsó az arccsontján áthaladva az orcája mélyedésében ért véget.

A hatás ijesztő volt, de Kahlan ijesztőnek is szánta. Figyelmeztetés volt az ártatlanoknak, intő jel a bűnösöknek.

Miután kisöpörte a hajából a kusza szálakat, Kahlan előhúzta zsákjából Inkvizítor-ruháját, ledobta magáról a köpenyt, és belebújt a ruhába. Chase visszatért. Kahlan egy köszönet kíséretében visszaadta neki a köpenyt.

- Csak hordjad nyugodtan - szólt Chase. - Melegebb, mint a ruhád.

- Az Inkvizítor Anya vagyok. Nem viselek magamon köpenyt. A határjáró nem szállt vitába vele.

- A lovaink eltűntek. Az összes.

- Akkor gyalog megyünk - nézett rá közönyösen Kahlan. - Éjjel sem állunk meg, megyünk tovább. Velem tarthattok, ha akartok. Ha nem lassítotok le.

Az akaratlan sértés hallatán Chase felvonta a szemöldökét, de nem szólt egy szót sem. Kahlan sarkon fordult, és elindult, nem törte magát, hogy felvegye a hátizsákját és a többi holmiját. Chase nagyot sóhajtva Zeddre pillantott.

- A fegyvereim nélkül nem megyek - hajolt le, hogy összegyűjtse gyilkoló szerszámait.

- Jobb lenne sietnünk, mielőtt túlságosan megelőz minket. Nem fog ránk várni. - A varázsló felvette Kahlan hátizsákját, és elkezdte tömködni bele a felszerelésüket. - Legalább a készleteink egy részét vigyük magunkkal - simított el egy gyűrődést a hátizsák oldalán. - Chase, nem hiszem, hogy élve megússzuk. A Con Dar öngyilkos vállalkozás. Családod van. Nem szükséges velünk tartanod.

Chase nem nézett fel a varázslóra.

- Csak azt áruld el nekem, hogy mi az a Mord-Sith - kérdezte csendesen.

A varázsló nagyot nyelt, keze olyan erősen markolta a hátizsákot, hogy remegett.

- A Mord-Sitheket gyermekkoruktól fogva tanítják a kínzás művészetére, és egy kínzó fájdalmat okozó, irgalmatlan fegyver, az Agiel használatára. Ez volt az a vörös dolog, ami Darken Rahl nyakából lógott. A Mord-Sitheket azok ellen vetik be, akik valamilyen mágiával rendelkeznek. Megvan bennük az a képesség, hogy elragadják egy másik lénytől a mágikus erejét, és azt ellenük fordítsák. Richard nem tudhatta ezt- csuklott el a hangja. - Esélye sem volt. A Mord-Sithek életének egyetlen célja, az egyetlen dolog, amiért élnek, hogy halálra kínozzák azokat, akik valamilyen mágikus képességgel bírnak.

- Veled tartok - gyömöszölt bele egy takarót a hátizsákjába Chase.

- Örömmel tölt el a társaságod - bólintott Zedd egyetértően.

- Ezek a Mord-Sithek ránk is veszélyesek?

- Rád nem, neked nincs mágikus képességed, és rám sem. A varázslóknak megvan ellenük a védelmük.

- És Kahlan?

- Az Inkvizítorok mágiája mindenki másétól különbözik - rázta a fejét Zedd. - Egy Inkvizítor mágiájának érintése halált jelent a Mord-Sithek számára. Kegyetlen halált. Egyszer már láttam. Nem akarom még egyszer látni. - Zedd tekintete végigsiklott a véres tetemeken. Végigfutott rajta, amit Kahlannal műveltek, és amit majdnem megtettek vele.

- Azt hiszem - suttogta maga elé - sok mindent láttam már életemben, aminek soha nem szeretnék még egyszer tanúja lenni.

Amikor Zedd a vállára emelte Kahlan hátizsákját, egy lökéshullám rázta meg a levegőt. Hang nélküli mennydörgés. Mindketten futva indultak meg az ösvényen Kahlan után. Nem sokkal később meglátták a quad utolsó tagját. Kiterülve feküdt az úton, saját kardja állt ki a mellkasából. Halálos szorításban, két kézzel markolta a fegyver nyelét.

Tovább futottak Kahlan után. Az Inkvizítor Anya céltudatosan haladt, tekintetét előre szegezte, s nem érdekelte, mi folyik körülötte. Hosszú Inkvizítor-ruhája szélfútta lángnyelvként lobogott mögötte. Zedd mindig is gyönyörűnek tartotta az Inkvizítorok ruháját, különösen az Inkvizítor Anya fehér öltözékét.

Ám most már annak látta, ami valójában volt. Csatapáncél.

Negyvennyolcadik fejezet

A szitáló eső arcába gyűlő cseppjei végigfutottak Richard orrán, és az orra hegyét csiklandozva csöpögtek alá. Dühösen törölte le magáról. Olyan fáradt volt, hogy alig volt már tudatában, mit csinál. Egyetlen dologban volt biztos: nem találta meg Kahlant, Zeddet és Chase-t. Lankadatlanul kereste őket, rengeteg ösvényt és utat bejárt elejétől a végéig, cikkcakkban haladva a Népek Palotája felé, de nyomukat sem látta sehol. Ösvények és csapások vezettek mindenfelé, és tudta, töredéküket volt képes végigkutatni. Éjszakánként csak néhány órára állt meg, leginkább azért, hogy pihentesse a lovat, de ő néha még akkor is kereste társait, gyalog. Mióta elhagyta a bátyja táborát, alacsonyan fekvő, sűrű felhők borították az eget és a földet, jócskán korlátozva a látótávolságot. Dühös volt, hogy éppen most kellett jönniük, most amikor mindennél jobban szüksége volt Scarlet segítségére.

Úgy érezte, minden összeesküdött ellene, és a sors tényleg Darken Rahl kezére játszik. Rahl most már valószínűleg elkapta Kahlant. Már túl késő. Kahlan mostanra már biztosan a Népek Palotájában van.

Felfelé ösztökélte a lovat a hegyi ösvényen, egy csoport lucfenyőn keresztül, melyek a meredek hegyoldalban nőttek. Szivacsos moha nyelte el az állat patáinak dobogását. Sötétség rejtett szinte mindent. Ahogy feljebb ért a sötétségen és párán keresztül, a fák egyre ritkábban sorakoztak. Szabadon érte a lejtőn felsüvítő szél, lobogtatta a köpenyét, zúgott a fülében. Fekete köd és felhőpamacsok süvítettek keresztül az ösvényen. Richard felhúzta a csuklyáját, hogy védje magát valamelyest az elemekkel szemben. Bár nem látott semmit, tudta, hogy elérte a hegytetőt, és most lefelé tart a túloldalon.

Késő éjszaka volt már. A hajnal meghozza a tél első napját. A szabadság utolsó napját.

Egy kiugró sziklapárkány alatt menedéket találva, Richard úgy döntött, hogy pihen néhány órát, mielőtt felvirrad a hajnal, mely az utolsó lesz az életében. Elcsigázottan csúszott le a ló esőtől nedves oldalán, és kikötötte az állatot a hosszú fűszálak közt megbúvó tüskés cserjéhez.

Még csak le sem vetette a hátizsákját, egyszerűen begöngyölte magát a köpenyébe, lefeküdt a szikla alá és megpróbált aludni. Közben Kahlanra gondolt, arra, hogy mit kell tennie, hogy megmentse a Mord-Stih kezeitől. Azután, hogy segít Darken Rahlnak kinyitni a szelencét, mely kezébe adja a hatalmat, amit keresett, Rahl egész biztosan meg fogja ölni. Darken Rahl biztosította felőle, hogy szabadon élhet, ahogy akar, mégis, milyen élete lehet azután, hogy Kahlan megérinti a hatalmával?

Mindemellett, tudta, hogy Rahl hazudik. Rahl meg akarta őlni. Csak azt remélte, hogy gyors halála lesz. Tudta, döntése, hogy segít Darken Rahlnak, azt jelenti; hogy Zedd is meg  fog halni, de azt is, hogy sok-sok ember életben marad. Darken Rahl kegyetlen uralma alatt ugyan, de élni fognak. Richard nem volt képes elviselni a gondolatot, hogy minden és mindenki pusztulásáért felelős legyen. Rahl igazat mondott, amikor közölte vele, hogy elárulták, és valószínűleg abban is igaza volt, hogy tudja, melyik szelence fogja elpusztítani. Még ha hazudik is, Richard akkor sem tehette mindenki életét kockára. Nem volt több lehetősége. Nem volt más választása: segítenie kellett Darken Rahlnak.

Bordái még mindig fájtak attól, amit Denna művelt vele. Még mindig nehezére esett lefeküdnie, és még mindig fájt, amikor lélegzetet vett. Amióta elhagyta a Népek Palotáját, minden este rémálmok gyötörték, ahogy Denna megígérte. Azok a rémséges dolgok kísértették álmait, amiket a Mord-Sith művelt vele. Álmában tehetetlenül lógott, miközben Denna kínozta, s neki nem volt ereje, hogy megakadályozza, nem volt ereje, hogy megszökjön tőle. Azt álmodta, hogy Michael is ott van, és őket nézi. Álmában Kahlant látta, amint kínozzák, s Michael akkor is ott állt és nézte a lányt.

Izzadtságban fürödve tért magához, reszketett a félelemtől. Hallotta magát, ahogy nyüszít az álom borzalmaitól. A napfény besütött a sziklaperem alá. Keleten a narancsszín Nap éppen csak felküzdötte magát a láthatár peremére.

Richard feltápászkodott, és nagyot nyújtózkodva megszabadult az izmait kínzó görcsöktől. Tekintetével a tél első napjának hajnali fényeit fürkészte. Magasan egy hegy tetején állt. A környező csúcsok az alant elterülő felhőtakaró fölé furakodtak, mely mint valami narancsszín pírral színezett szürke tenger terült el a keleti láthatáron.

A felhők tengerét nem szakította meg semmi. Egyetlen kivételt a Népek Palotája jelentett. A napfény sugaraiban ragyogva, büszkén magasodott a távoli magaslaton. Túlnyúlva a felhőkön, hívogatóan várt rá. Jeges érzés futott végig a zsigerein: hosszú volt még az út. Rosszul becsülte meg a távolságot, a palota jóval messzebb volt, mint gondolta. Nem volt vesztegetni való ideje. Amikor a Nap a zenitre ér, a szelencéket már ki lehet nyitni.

Amikor megfordult, mozgás ragadta meg a figyelmét. A ló rémülten felnyerített. Üvöltések szaggattak a reggel csendjébe. Szívkopók.

Richard előhúzta a kardját, a fenevadak pedig özönleni kezdtek a szikláról. Mielőtt elindult volna a lovának segíteni, a kopók már leterítették. Őrült rohamban rontottak rá egyre többen. Csak egyetlen pillanatra dermedt meg a rémülettől, majd egy ugrással a kiálló sziklán termett, ami alatt az éjszakát töltötte. A kopók agyaraikat csattogtatva vetették utána magukat. Levágta az első hullámot, majd néhány lépést hátrált, amikor még többen rontottak rá. Richard eltökélten csapkodott a kardjával, és kaszabolta őket, ahogy vicsorogva, üvöltve nyomultak felé.

Olyan volt, mint egy rozsdabarna szőrtenger, mely hullámokban rontott rá. Eszeveszetten csapkodott és döfködött feléjük, s ezzel egy időben hátrálni is próbált tőlük. A háta mögött is kopók kapaszkodtak fel a sziklán. Félreugrott, ahogy a két csoport összeakaszkodott, egymást tépték, hogy ki legyen az első, aki megszerezheti a férfi szívét.

Richard magasabbra mászott, próbálta feltartóztatni a szörnyetegeket, levágta mindet, amelyik csak a közelébe ért. Hiábavaló küzdelem volt, tudta jól, sokkal többen voltak, mint amennyit esélye lett volna feltartóztatni. Átadta magát a kard mágiájából áradó dühnek, örjöngve haladt előre, egyre mélyebbre a soraik között. Nem hagyhatja cserben Kahlant. Most nem. A levegő, úgy tűnt, megtelik a torka után kapkodó sárga agyarakkal. Kiontott vér spriccelt mindenütt. A világ vörös színt öltött.

Majd lángtengerré változott.

Lángok törtek ki körülötte mindenütt. A kopók halálsikolya szaggatta a levegőt. A sárkány dühödten bömbölt. Scarlet árnyéka siklott végig a sziklapárkány felett. Richard kardja kíméletlenül aprította a kopókat, melyek közel merészkedtek hozzá. A levegőben vér és égett szőr szaga terjengett.

Scarlet karmai megragadták a derekát, és felemelték az utánakapó, agyaraikat csattogtató fenevadak közül. Richard a heves küzdelemtől kimerülten lihegett, miközben a sárkány egy másik hegyen lévő tisztás felé repült. Scarlet finoman letette a földre, majd maga is földet ért.

Richard majdnem könnyekben tört ki, ahogy karjaival átölelte a sárkány nyakát, megsimogatta vörös pikkelyeit, majd az oldalára fektette a fejét.

- Köszönöm neked, barátom. Megmentetted az életemet. Sok-sok ember életét mentetted  meg. Talpig becsületes sárkány vagy.

- Csak kötöttünk egy egyezséget, ennyi az egész - morogta a sárkány egy füstfelhőt eregetve. Egyébként pedig, úgy tűnik, valakinek segítenie kell neked, magadtól nem tudsz távol maradni a bajtól.

- Te vagy a leggyönyörűbb szörnyeteg, akit valaha láttam - mosolygott Richard. Még mindig lihegve kapkodott lélegzet után. A fennsíkra mutatott. - Scarlet, el kell jutnom a Népek Palotájába. Elviszel engem? Kérlek!

- Nem találtad meg a barátaidat? A testvéredet?

- A bátyám volt az, aki elárult - nyelt keserűen Richard. - Elárult engem, és mindenkit Darken Rahlnak. Szeretném, ha az emberek csak fele olyan becsületesek lennének, mint a sárkányok.

- Megértem a fájdalmadat, Richard Cypher - morgott a sárkány, megrezegtetve nyakán a pikkelyeket. - Kapaszkodj fel a hátamra. Elviszlek.

A sárkány lassú, egyenletes szárnycsapásokkal emelte Richardot az Azrith-síkságot borító felhőtenger fölé. A palota az utolsó hely volt az egész világon, ahová ment volna. Persze, ha lett volna választása. Az utazás, mely közel egy napot vett volna igénybe lóháton, a sárkányon lovagolva alig egy óráig tartott. Scarlet összehajtotta szárnyait, és zuhanórepülésben a fennsík felé fordult. A szél szaggatta Richard ruháit, ahogy a föld felé zuhantak. A levegőből meglátta, hogy milyen hatalmas valójában a palota. Nehéz volt elképzelnie, hogy emberek keze munkája alkotta, még álmában sem gondolta volna, hogy egy épület ilyen hatalmas lehet. Olyan volt, mintha a leghatalmasabb városok egyike olvadt volna egyetlen épületegyüttessé.

Scarlet egyszer körberepülte a fennsíkot. Tornyok, falak, tetők mellett húzott el, melyek végtelen sokféleségébe Richard egészen beleszédült. Scarlet a külső fal fölé emelkedett, majd egy hatalmas udvarban ereszkedett alá szárnyait meglebbentve, hogy lassítsa leereszkedésüket. Őröket, embereket sehol sem láttak.

Richard végigcsúszott a sárkány pikkelyein, tompa puffanással esett a talpára. A sárkány körbeforgatta a fejét, majd lefelé fordította, egyenesen Richardra nézett. Füleit előrecsapta.

- Biztos vagy benne, hogy azt akarod, hogy itt magadra hagyjalak? - Richard bólintott, szemét a földre sütötte. Scarlet felmordult. - Akkor a hat nap véget ért. Lejárt a megállapodásunk. Ha legközelebb találkozunk, már jogomban áll megenni.

- Így igaz, barátom - mosolygott fel rá Richard. - De nem lesz rá esélyed. Ma meg fogok halni.

- Próbáld meg ezt elkerülni, Richard Cypher. Még mindig szeretnélek elfogyasztani vacsorára - nézte egyik hatalmas, sárga szemével a sárkány.

Richard mosolya még szélesebbre húzódott. Megveregette a csillogó pikkelyeket.

- Vigyázz a kicsinyedre, ha kikel a tojásból! Bárcsak lenne rá módom, hogy láthassam! Ő is csodaszép lesz, tudom. Megértettem, hogy gyűlölsz embereket röptetni ide-oda, mert akaratod ellenére van a dolog, de köszönöm neked, hogy megismertetted velem a repülés örömét. Megtiszteltetésnek tekintem.

- Nekem is öröm a repülés - bólintott Scarlet. Egy füstpamacsot lövellt az ég felé. - Kivételes ember vagy te, Richard Cypher. Soha nem láttam még senkit, aki felért volna veled.

- A Kereső vagyok. Az utolsó Kereső.

- Vigyázz magadra, Kereső! - bólintott megint a hatalmas fej. - Megvan benned a mágia Tehetsége. Használd bölcsen! Használj mindent, amid van, hogy harcolj! Ne add fel! Ne hagyd, hogy Darken Rahl uralkodjon rajtad! Ha meg kell halnod, hallj meg úgy, hogy minden erőddel, minden tudásoddal küzdesz. Így küzd egy sárkány.

- Bárcsak ilyen egyszerű volna! - nézett fel a sárkányra Richard. - Scarlet, mielőtt a Határ leomlott volna, elvitted Darken Rahlt Nyugatföldre?

- Többször is - bólintott a sárkány.

- És hová vitted?

- Egy házba, mely jóval nagyobb volt, mint a körülötte lévők. Fehér kőből épült, palatetők borították. Egy alkalommal egy másik házhoz vittem. Egy egyszerű házhoz. Megölt ott egy embert. Hallottam a sikolyait. És aztán még egyszer elvittem egy egyszerű házhoz.

Michael háza volt az. És az apjáé. És a sajátja.

- Köszönöm Scarlet - nézte a lábait Richard, fájdalommal eltelve. Próbálta leküzdeni a torkát szorongató emlékeket, és ismét felnézett a sárkányra. - Ha Darken Rahl ismét megpróbál rabszolgájává tenni téged, remélem, hogy a kissárkányod már biztonságban lesz, és képes leszel mindhalálig küzdeni Rahl ellen. Túl nemes lény vagy ahhoz, hogy csak úgy uralkodjanak rajtad.

Scarlet a maga sárkány módján elvigyorodott, majd a levegőbe emelkedett. Richard figyelte, ahogy őt nézve köröz a feje fölött. Majd a feje nyugatnak fordult, és a többi része is követte. Richard figyelte néhány percig, ahogy egyre kisebbedő alakja belevész a távolba. Aztán a palota felé fordult.

Felmérte a kapunál álló őrséget, felkészült a harcra, de azok csak udvariasan biccentettek feléje. Mint amikor egy vendég visszatér. A hatalmas folyosók szinte elnyelték.

Tudta nagyjából, merre fekszik a kerti terem, ahol Rahl a szelencéket őrizte, és arrafelé vette az irányt. Sokáig nem ismerte fel a folyosókat, de egy idő után néhányuk kezdett ismerőssé válni. Felismerte a boltíveket, az oszlopokat és az imatereket. Elhaladt a folyosó mellett, ahol Denna szállása volt. Nem fordította el a fejét, ahogy elhaladt az odavezető folyosó mellett.

Szédült a feje, annyira hatalmába kerítette a döntése. Maga a gondolat is letaglózta, hogy ő lesz az, aki Orden hatalmát Darken Rahl kezébe adja. Tudta, hogy egy, még kegyetlenebb sorstól menti meg ezzel Kahlant, és emberek ezreit a haláltól, ám még mindig árulónak érezte magát. Azt kívánta, hogy bárcsak valaki más lenne, aki segít Rahlank. Bárki, csak nem ő. De senki sem volt rá képes. Csak ő rendelkezett a válaszokkal, amire Rahlnak szüksége volt.

Megállt az egyik medencés imatérnél, és a fodrozódó vízre meredve figyelte a benne fickándozó halakat. Harcoljon minden erejével és tudásával, mondta neki Scarlet. De mit nyerne ezzel? Mit nyerne ezzel bárki? A vége ugyanaz lenne, vagy még rosszabb. A saját életét kockára teheti, de másokét - Kahlanét - már nem. Azért tért vissza, hogy segítsen Darken Rahlnak, és ezt is fogja tenni. Véglegessé vált benne az elhatározás.

Az imára szólító harang megkondult. Richard nézte az embereket, ahogy mindenfelől a térre özönlenek, és a földre borulva kántálni kezdenek. Két vörös bőrbe öltözött Mord-Sith közeledett, és szúrós szemmel méregették, ahogy ott ácsorog. Nem ez volt a megfelelő idő arra, hogy bajba keveredjen. Letérdelt, a padlóra érintette a homlokát, és kántálni kezdte az imádságot. Mivel már döntött, nem volt értelme tovább gondolkodni. Hagyta, hogy kiüresedjen az elméje.

- Rahl Nagyúr, vezess minket! Rahl Nagyúr, taníts minket! Rahl Nagyúr, védelmezz minket! Fényedben gyarapodunk. Kegyelmedben oltalmat találunk. Bölcsességed előtt fejet hajtunk. Azért élünk, hogy szolgáljunk. Életünk a tiéd.

Újra és újra elismételte az imádság szövegét, elengedte magát, hagyta, hogy elillanjon az aggodalma. Elméje lenyugodott, ahogy megkereste önmagában a belső béke mezejét, és eggyé vált vele.

A hirtelen támadt gondolattól belészorultak a szavak.

Ha már odaadó imával jutalmaz valakit, akkor azt tiszteli meg vele, aki igazán fontos a számára. Megváltoztatta a szöveget: - Kahlan, vezess engem! Kahlan, taníts engem! Kahlan, védelmezz engem! Fényedben gyarapszom. Kegyelmedben oltalmat lelek. Bölcsességed előtt fejet hajtok. Azért élek, hogy szeresselek. Életem a tiéd.

A felismerés döbbenetétől elkerekedett szemmel ült fel a sarkaira. Tudta, mit kell csinálnia!

Zedd megmondta! Zedd megmondta, hogy a legtöbb dolog, amit az emberek elhisznek, hazugság. Az Első Szabály! Elég régóta volt már bolond, eleget hallgatott már másokat. Most már nem kerüli többé az igazságot! Egyre terebélyesebb mosoly jelent meg az arcán.

Talpra állt. Egész szívével hitte már, amire az előbb rájött. Izgatottan megfordult, és a térden állva imádkozó emberek közé lépett.

A két Mord-Sith is talpra szökkent. Vészjósló tekintettel néztek vele farkasszemet, váll- váll mellett, elállva az útját. Richard megtorpant. A szőke hajú, kék szemű Mord-Sith fenyegető testtartásban emelte fel Agieljét, és meglóbálta az orra előtt.

- Senki sem maradhat távol az imádságtól. Senki.

- Én vagyok a Kereső - viszonozta a fenyegető pillantást Richard. Öklébe szorítva felemelte Denna Agieljét. - Denna párja. Én öltem meg őt. Azzal a mágiával, amivel engem fogva tartott. Elmondtam utolsó imámat Rahl Atyának. A közvetkező mozdulatotok eldöntik, hogy élni fogtok vagy halni. Válasszatok!

Szőke szemöldök emelkedett fel döbbenten egy jeges, kék szempár fölött. A két Mord- Sith egymásra pillantott, majd oldalra lépett. Richard öles léptekkel indult tovább az Élet Kertjébe, Darken Rahlhoz.

Zedd fürkésző tekintete végigpásztázta a sziklaperemet, miközben társaival együtt haladtak felfelé a fennsíkra vezető úton. Ahogy feljebb értek, egyre világosodott körülöttük minden, s végül a párás ködből reggeli napsütésbe értek. Előttük egy felvonóhíd ereszkedett le, a fogaskerekek nyikorogva engedték alá a szakadékon átívelő hídpallót. A leeresztett híd túlsó oldalán több tucatnyi katona várakozott. Chase meglazította a vállán függő hüvelyben a rövidkardot. Ám egyetlen katona sem vonta ki fegyverét, s nem is álltak útjukba. Könnyed testtartásban álltak az út két oldalán, mint akiket nem is érdekel a három jövevény.

Kahlan ügyet sem vetve rájuk törtetett el mellettük. Chase annál inkább odafigyelt rájuk. Úgy nézett ki, mint aki arra készül, hogy egy mészárlást vezényeljen. Az őrök bólintottak és udvariasan mosolyogtak.

A határjáró kissé közelebb hajolt Zeddhez, ám tekintetét továbbra is az állig felfegyverzett katonákon tartotta.

- Nem tetszik ez nekem! Túlságosan könnyű ez így!

- Ha Darken Rahl arra készül, hogy megöljön bennünket, először be kell engednie minket oda, ahol majd végez velünk - mosolygott Zedd.

- Ettől még nem érzem magam jobban - mordult a varázslóra Chase.

- Menj haza, barátom, míg a kapu mindörökre bezárul mögöttünk - tette a határjáró vállára a kezét Zedd. - Senki sem nevez gyávának emiatt.

- Addig nem, míg el nem végeztük, amiért idejöttünk - tartott ki elhatározása mellett Chase.

Zedd bólintott, és megszaporázta lépteit, hogy Kahlan közelében maradjon. A sziklaplató tetejére érve, hatalmas fallal találták magukat szemközt, mely mindkét irányba elnyúlva szinte a végtelenbe veszett. A lőrésekben és a gyilokjárón nyüzsögtek a katonák. Kahlan megtorpanás nélkül haladt a kapu felé. Két őr tárta ki előtte a kaput, izmaik pattanásig feszültek, ahogy a hatalmas szárnyakat megmozdították. Kahlan lassítás nélkül ment, egyenesen a palota belseje felé.

- Maga csakígy beenged bárkit? - meredt az őrség kapitányára Chase. Amaz meglepetten nézett rá.

- Az Inkvizítor Anyát már várják odabent. Rahl Nagyúr személyesen. Chase felmordult, és Kahlan után eredt.

- Ennyit arról, hogy lopva közelítjük meg őket.

- Az ember nem lopakodhat be csak úgy egy mágus palotájába, aki olyan képességekkel rendelkezik, mint Rahl.

- Micsoda? Mágus? Rahl egy mágus? - ragadta meg az öreg karját Zedd.

- Hát persze. Máskülönben hogyan lenne képes ilyen hatalmas mágiának parancsolni? Mágusok ősi családjának leszármazottja.

Chase feldúltnak látszott.

- Azt hittem, a varázslók segítik az embereket, nem pedig elnyomják őket.

- Mielőtt néhány mágus úgy döntött volna, hogy többé nem avatkozik be az emberek ügyeibe, a varázslók uralkodtak az emberek felett - sóhajtott Zedd. - Volt egy hatalmas szakadás. A varázslók háborújaként vonult be a történelembe. A másik oldalon az a néhány varázsló, aki túlélte a küzdelmeket, továbbra is a régi rendet követte, továbbra is magának követelte a hatalmat és uralkodott a nép felett. Darken Rahl e vérvonal - a Rahl ház - egyenes ági leszármazottja. Úgy született, hogy megvolt benne a Tehetség. Nem minden varázsló ilyen szerencsés. Ám a Tehetségét csak saját érdekében használja, olyan ember, aki nem veszi magára a lelkiismeret terhét.

Chase elhallgatott. Irdatlan lépcsősoron haladtak felfelé, majd bordázott oszlopok árnyékába léptek, hogy aztán egy kőből faragott indákkal és levelekkel határolt, nyílt térségre érjenek. Beléptek a folyosókra. Chase ide-oda kapkodta a fejét, lenyűgözte a palota mérete és szépsége, és a körülöttük lévő csiszolt kő puszta tömege. Kahlan a hatalmas folyosó közepén haladt, nem nézett se jobbra, se balra. Ruháinak redői lobogva követték, csizmás lábainak puha léptei belesuttogtak a végtelen folyosórendszer csendjébe.

Fehér köntösbe öltözött emberek járkáltak a folyosókon. Néhányan a márványpadokon üldögéltek, mások elmélkedve térdepeltek a hatalmas kővel és a rajta álló haranggal ellátott imatereken. Mindannyiuk arcán az isteni elvakultság örök mosolya ragyogott, a bizonyosság és a mindentudás fantazmagóriáival önmagukat ámító vakbuzgó hívők jámbor arckifejezése. Az igazság múló köd volt számukra, mely csak arra jó, hogy elpárologjon torz gondolkodásuk ragyogó napfényében. Egytől egyig Darken Rahl követői és tanítványai. Legtöbbjük ügyet sem vetett a három idegenre, legfeljebb csak egy üres biccentéssel nyugtázták jelenlétüket.

Zedd két Mord-Sithet pillantott meg, amint egy mellékfolyosón bandukolva közeledtek feléjük, büszkén feszítve vérvörös bőrruhájukban. Amikor megpillantották Kahlant és arcára mázolva a Con Dar kettős villámát, elsápadtak, sarkon perdültek és villámgyorsan eltűntek az Inkvizítor Anya szeme elől.

A folyosó, amit követtek, egy kerék alakjában megépített, hatalmas kereszteződéshez vezette őket. A fejük felett a kerékagyat alkotó színezett üvegablakok beengedték a napfényt, mely színes nyalábokban özönlött be a hatalmas központi területre.

Kahlan megtorpant, és zöld szemeit a varázslóra emelte.

- Merre?

Zedd egy jobb kéz felé vezető folyosóra mutatott. Kahlan habozás nélkül elindult.

- Honnan tudod, merre kell mennünk? - tudakolta Chase.

- Két módon. Először is, a Népek Palotája egy olyan minta szerint épült, amit felismerek, egy varázslat mintája szerint. Az egész épület egy hatalmas bűbáj, melyet a föld felszínére rajzoltak. Hatalomvarázs, melyet abból a célból hoztak létre, hogy Darken Rahlt oltalmazza, hogy biztonságát szavatolja, és hogy felerősítse itt a erejét. Olyan búbáj ez, mely megvédi őt a többi varázslótól. Csak nagyon kevés hatalmam van itt. Szinte teljesen tehetetlen vagyok. A hely közepét az Élet Kertjének nevezik. Darken Rahl ott lesz.

- És mi a másik? - nézett rá aggódva Chase. Zedd habozott.

- A szelencék. Nem borítja már őket a védőburkuk. Érzem őket. Ők is az Élet Kertjében vannak.

Valami nem volt rendjén. Zedd tudta, milyen érzés Orden egyik szelencéjét érzékelni, és tudta, ha kettő van együtt, az érzés kétszer olyan erős. Ám most valami mást érzett. Háromszor akkora erőt.

A varázsló folyosókon és lépcsősorokon vezette tovább az Inkvizítor Anyát. A különböző szinteken a folyosók rendre különleges színűek vagy anyagúak voltak. Néhány helyen az oszlopok több szintnyi magasságban nyúltak az égbe. Közöttük erkélyek néztek le a folyosókra. A lépcsők márványból készültek, minden lépcsősor más színű volt. Hatalmas szobrok mellett haladtak el, melyek megkövült őrszemekként sorakoztak a falak mellett. Több órán át gyalogoltak, egyre közelebb érve a Népek Palotájának szívéhez. Nem tudtak egyenesen haladni, mert nem volt egyenes út.

Végül egy hatalmas, csukott ajtóhoz értek, melyet egy aranyozott, d'harai tájat ábrázoló dombormű díszített. Kahlan megtorpant és a varázslóra pillantott.

- Ez az a hely, kedvesem. Az Élet Kertje. A szelencék itt lesznek. És Darken Rahl is.

- Köszönöm neked, Zedd, és neked is, Chase - nézett mélyen a szemükbe Kahlan, majd az ajtó felé fordult, de Zedd gyengéden a vállára tette a kezét, és maga felé fordította.

- Darken Rahlnak csak két szelence van a birtokában. Hamarosan meghal. A te közreműködésed nélkül is.

Kahlan szemei jeges tűzként izzottak az eltökélt arcán élesen kirajzolódó, vörös kettősvillám közepében.

- Akkor nincs vesztegetni való időm.

Belökte az ajtót, és hosszú léptekkel elindult az Élet Kertjébe.

Negyvenkilencedik fejezet

Az Élet Kertjébe belépve virágok illata árasztotta el őket. Zedd azonnal tudta, hogy valami nincs rendjén. Kétség nem férhetett hozzá: mindhárom szelence ott volt a teremben. Az előbb tévedett. Rahl valóban megszerezte mindhárom szelencét. Érzett még valami mást is, ami nem volt odaillő, de most, hogy hatalma ennyire elapadt, nem mert a megérzéseiben megbízni. Chase-zel a sarkában, szorosan Kahlan nyomában haladt az ösvényen a fák, a borostyánnal befuttatott falak és a színes virágok között. Egy füves részhez értek. Kahlan megtorpant.

A pázsit túlsó oldalán egy kör alakú rész húzódott, melyet fehér homok borított. Mágushomok. Zedd egész életében nem látott ennyit egy helyen. Legfeljebb csak egy erszénnyit. Ekkora mennyiség tíz királyságot ért. Szivárványszínű fényszikrák tükröződtek a szemébe. Zedd növekvő nyugtalansággal törte a fejét, hogy vajon mihez lehetett szüksége Rahlnak ennyi mágushomokra, vajon mit művelhetett vele. Alig tudta levenni a szemét csábító csillogásáról.

A mágushomok mögött állt az áldozati oltár. Ezen nyugodott Orden három szelencéje. Zedd úgy érezte, kihagy egy ütemet a szíve, amikor még egyszer megnézte, csak hogy egészen bizonyos legyen benne, tényleg ott vannak-e. Mindegyikről leszedték már az őket borító héjat. Mindegyik fekete volt, mint a legsötétebb éjszaka.

A szelencék előtt, nekik háttal, állt Darken Rahl. Zedd haragja fellángolt, amikor megpillantotta azt az embert, akinek Richard annyi kínt köszönhetett. Az üvegtetőn beáramló fény ragyogó fénnyel világította meg fehér palástját és hosszú, szőke haját. Rahl elmélyülten bámulta a szelencéket, becses zsákmányait.

Zedd érezte, hogy lángol az arca a dühtől. Hogy volt képes Rahl rábukkanni az utolsó szelencére? Hogy volt képes megszerezni? Elhessegette a kérdéseket. Már nem számítottak. A kérdés az volt, hogy mit tegyen most. Rahl bármelyiket felnyithatta a három közül. Zedd Kahlant figyelte, aki Darken Rahlra meredt. Ha valóban képes megérinteni Rahlt az erejével, megmenekülnek. Ám nem volt benne biztos, hogy Kahlan hatalma elég-e ehhez. Ebben a palotában, és különösen ebben a teremben, Zedd érezte, hogy a saját varázshatalma szinte használhatatlan. Az egész palota egyetlen hatalmas bűbáj volt minden varázsló ellen, aki nem volt Rahl. Ha meg akarják fékezni Darken Rahlt, akkor azt csakis Kahlan teheti meg. Érezte a belőle áradó Vérdühöt, a forrongó, tomboló gyűlöletet.

Kahlan elindult a pázsiton keresztül. Zedd és Chase követte, de amikor már majdnem elérte a homokos részt Rahllal szemközt, megfordult, és a varázsló mellkasára fektette a kezét.

- Mindketten várjatok itt!

Zedd érezte a dühöt a szemében, és megértette a lányt, mert benne is ugyanaz a harag izzott. Ő is elszenvedte Richard elvesztésének fájdalmát.

Amikor Zedd felemelte a fejét, Darken Rahl kék szemeibe nézett. Egy pillanatig farkasszemet néztek. Majd Rahl Kahlanra emelte a tekintetét, aki elindult a fehér homokkör mentén, arcán a halálos nyugalom maszkja ült.

Chase hajolt oda a varázslóhoz.

- Mit csinálunk, ha ez sem válik be? - suttogta.

- Meghalunk.

Zeddben felcsillant a remény szikrája, amikor meglátta Darken Rahl riadt tekintetét. Riadalom és rémület ült ki az arcára, amikor meglátta Kahlanon a Con Dar kettős villámát. Zedd elmosolyodott. Darken Rahl erre nem számított, és úgy látszik, igencsak megrémítette a dolog.

Rahl rémülete cselekvésbe váltott. Ahogy Kahlan közeledett felé, Darken Rahl hirtelen kivonta az Igazság Kardját. Sziszegve röppent elő hüvelyéből, pengéje fehéren izzott. Kitartotta maga elé, hegyével megállította Kahlant.

Túl közel voltak már egymáshoz, hogy Zedd meg tudta volna őket állítani. Segítenie kellett neki, hogy használhassa az egyetlen dolgot, ami megmentheti őket. A varázsló  összeszedte erejének minden morzsáját, ami nem volt olyan sok, mint szerette volna, és egy villámot hajított keresztül a fehér mágushomokon. A varázslat minden erejét megcsapolta. A kéken izzó villám telibe találta a kardot, és kiütötte Rahl kezéből. Pörögve szállt a levegőben, és jókora távolságban ért földet. Darken Rahl sikoltozott valamit Zeddnek, majd Kahlan felé fordult, beszélt hozzá, de sem Zedd, sem Kahlan nem értette, mit mond.

Darken Rahl hátrálni kezdett, ahogy Kahlan közeledett felé. Nekiütközött az oltárnak, nem tudott tovább hátrálni. Kahlan elé lépett. Rahl ujjaival beletúrt a hajába.

Zedd arcáról lehervadt a mosoly. Valami nem stimmelt. A mozdulat, ahogy Rahl beletúrt a hajába, emlékeztette valamire.

Az Inkvizítor Anya kinyújtotta kezét, és megragadta Darken Rahl torkát.

Zedd szemei elkerekedtek a döbbentettől. Jeges rémület áradt szét a csontjaiban. Megértette, hogy mi nem stimmelt. Elállt a lélegzete a felismeréstől.

Az oltárnál nem Darken Rahl állt.

- Kahlan, ne! - sikoltott Zedd. - Várj! Az ott..: Lökéshullám rázta meg a levegőt, hang nélküli mennydörgés. A környező fák levelei megreszkettek. A füvön hullámzás futott végig egyre növekvő gyűrűben.

- Richard! - Túl késő már, ébredt rá a varázsló. Fájdalom markolt a bensőjébe.

- Úrnőm! - suttogta Richard, és térdre roskadt Kahlan előtt.

Zedd kővé dermedve állt. Lelkében az ujjongást, hogy Richard életben van, kétségbeesés váltotta fel. Oldalt egy indákkal befuttatott ajtó nyílt meg, és a valódi Darken Rahl lépett ki rajta. Michael és két tagbaszakadt testőr követte. Kahlan meghökkenten pislogott.

A Richardot övező ellenségháló megremegett, és egy villanással az, aki az előbb még Darken Rahlnak tűnt, visszaváltozott azzá, aki valójában volt. Richarddá.

Kahlan szemei elkerekedtek a rémülettől, és hátrálni kezdett. A Con Dar ereje megremegett, majd kihunyt. Felsikoltott fájdalmában, amikor meglátta, mit tett.

A két testőr mögé lépett. Chase a kardjáért nyúlt. Kővé dermedt, mielőtt a keze elérhette volna a fegyvert. Zedd felemelte a karjait, de nem maradt már benne semmi erő. Nem történt semmi. Futva elindult feléjük, de két lépést sem tehetett, és egy láthatatlan falba ütközött. A fal bekerítette, és fogva tartotta, mint egy rabot. Dühödten szitkozódott saját ostobaságán.

Látva, hogy mit tett, Kahlan kirántotta az egyik testőr övéből a kést, Fájdalmas kiáltással két kezébe fogta, hogy magába döfje.

Michael ragadta meg hátulról, és kicsavarta kezéből a kést, majd a torkához szorította. Richard örjöngve vetette magát a bátyjára, de őt is megállította egy láthatatlan fal. Kahlan minden energiáját felemésztette a Con Dar, és most már túlságosan gyenge volt ahhoz, hogy ellenálljon. Könnyek közt roskadt össze. Az egyik testőr egy ronggyal betömte a száját, így még attól is megfosztotta, hogy magában Richard nevét motyoghassa.

Richard térdre zuhant, egyenest neki Darken Rahlnak. Megragadta a palástját, és könyörögve nézett fel rá.

- Ne bántsák! Kérem! Ne bántsák!

Darken Rahl Richard vállára fektette a kezét.

- Úgy örülök, hogy visszatértél hozzám, Richard! Gondoltam, hogy visszatérsz. Örülök, hogy úgy döntöttél, segítesz nekem. Csodálom a barátaid iránti odaadásodat.

Zedd elképedt. Miféle segítségre van szüksége Darken Rahlnak Richardtól?

- Kérem! - könyörgött zokogva Richard. - Ne bántsák!

- Hát, ez most teljesen rajtad múlik. - Lefejtette Richard ujjait a palástjáról.

- Bármit, de bármit megteszek, csak ne bántsák!

Darken Rahl ajkai széles mosolyra húzódtak. Megnyalta az ujjai hegyét. Másik kezével Richard hajába túrt.

- Sajnálom, hogy így kellett történnie, Richard. Tényleg. Igazán öröm lett volna, ha korábbi önmagadként csatlakoztál volna hozzánk. Bár te nem látod be, nagyon sokban hasonlítunk egymásra. Ám attól tartok, áldozatul estél az Első Szabálynak.

- Ne bántsák Kahlan Úrnőt! - zokogta Richard. - Kérem!

- Ha úgy teszel, ahogy mondom, megteszem, amit ígértem és Kahlannak jó bánásmódban lesz része. Még az is lehet, hogy valami bájos kis lénnyé változtatlak, mondjuk egy ölebbé. Talán még azt is megengedem, hogy bent aludj a hálótermünkben, hogy lásd, megtartottam a  szavam. Talán még a fiamat is a tiszteletedre nevezem el, nagyrabecsülésem jeléül, hogy segítettél nekem. Szeretnéd ezt? Richard Rahl? Elég ironikusan hangzik, nem gondolod?

- Tegyen velem, amit csak akar, csak ne bántsa Kahlan Úrnőt, kérem! Mondja el, mit akar, mit csináljak?

- Hamarosan, fiam. Hamarosan - veregette meg Richard vállát Darken Rahl. - Várj meg  itt!

Darken Rahl otthagyta a térdeplő Richardot, és megkerülve a fehér mágushomokot,  könnyed léptekkel Zeddhez siklott. Kék szemeit az öregemberre emelte. Zedd üresnek, tompának érezte magát.

- Mi a neved, Öreg Mágus?

- Zeddicus Zu'l Zorander - meredt rá Zedd. Minden remény összetört benne. Ám mégis felemelte a fejét. - Én vagyok az, aki megölte az apádat.

Darken Rahl bólintott.

- És tudod, hogy a mágustüzed engem is megégetett? Tudod, hogy engem is majdnem elemésztett, pedig még csak gyerek voltam? És hogy hónapokat töltöttem kínok kínjait elszenvedve? A mai napig hordom annak sebeit, amit műveltél velem, nem csak a testemen, de a lelkemben is.

- Sajnálom, hogy megsebesítettem egy gyermeket, annak ellenére, hogy ki volt az a gyermek. Ám a te esetedben ezt inkább idő előtti büntetésnek nevezném.

Rahl továbbra is barátságos arcot vágott, ajkain még ott ült a halvány mosoly.

- Hosszú időt fogunk eltölteni együtt, te és én. Megismertetem veled azt a kínt, amit nekem is ki kellett állnom, sőt még többet is. Majd megtudod, mit kellett miattad elszenvednem!

- Semmi sem érhet fel azzal a gyötrelemmel, amiben ez idáig részesítettél - felelte keserű arccal Zedd.

- Majd meglátjuk - nyalta meg ujjai hegyét Rahl, és otthagyta az öreget. Zedd tehetetlen dühvel szemlélte, ahogy Rahl ismét Richard elé lépett.

- Richard! - üvöltötte neki Zedd. - Ne segíts neki! Kahlan inkább meghalna, mint hogy segíts neki!

Richard kifejezéstelen arccal nézett a varázslóra, majd felpillantott Darken Rahlra. - Bármit megteszek, csak ne bántsák!

- Szavamat adom rá, fiam. Persze, csak akkor, ha megteszed, amire kérlek. - Darkén Rahl intett neki, hogy álljon talpra. Richard bólintott. Mondd fel a Megszámlált Árnyékok Könyvét!

A döbbenettől forogni kezdett Zeddel a világ. Richard Kahlanhoz fordult.

- Mit tegyek, úrnőm?

Kahlan vergődött Michael szorításában, aki még mindig a torkához szorította a kést, és felpeckelt szájjal érthetetlen szavakat sikoltozott.

- Mondd fel a Megszámlált Árnyékok könyvét, Richard, vagy egyenként vágatom le Michaellel az úrnőd ujjait - közölte vele Rahl nyugodt, szinte gyengéd hangon. - Minél tovább hallgatsz, annál több ujját veszti el.

Richard visszafordult Rahl felé, és rémült szemekkel hadarni kezdett: - A Megszámlált Árnyékok Könyvében foglaltak igazsága, ha nem a szelencék urának, hanem valaki másnak ajkairól hangzanék el, csak egy Inkvizítor igénybevételével ellenőrizhető...

Zedd csüggedten roskadt a földre. Képtelen volt hinni a fülének. Ám ahogy hallgatta a könyv tartalmát felmondó Richardot, tudta, Richard valóban azt mondja: felismerte a szövegben a varázskönyvekre jellemző különleges mondatszerkesztést. Richard nem most találta ki az egészet. A Megszámlált Árnyékok Könyvét mondta fel. Zeddnek még ahhoz sem volt ereje, hogy elcsodálkozzon azon, hogy vajon miként tudta Richard megtanulni.

A világ, ahogy eddig ismerték, ezennel megszűnt létezni. Elérkezett Rahl uralmának első napja. Minden elveszett. Darken Rahl diadalmaskodott. Övé lett a világ.

Zedd dermedten ült, és hallgatta Richardot. A szövegben néhány szó maga is bűvös ige volt. Ezeket egyetlen közönséges halandó sem tarthatta a fejében, csak az, akiben megvolt a Tehetség. Máskülönben a könyv mágiája a megfelelő kulcsszavakhoz érve kitörölte volna az  egészet az emlékezetéből. Óvintézkedés volt ez előre nem látott körülmények ellen. Óvintézkedés az ellen, hogy bárki megszerezze magának a könyvben foglalt tudást. Az pedig, hogy Richard képes volt megtanulni és felmondani a könyvet, ékesen bizonyította, hogy erre született. A mágia gyermeke volt, aki arra született, hogy a mágiát gyakorolja. Bármennyire is gyűlölte a mágiát, Richard maga is mágikus lény volt, ahogy azt a próféciák megjövendölték.

Zedd tehetetlenül siránkozott mindazon, amit tett. Kesergett azon, hogy megpróbálta megvédeni Richardot azoktól az erőktől, akik felhasználták volna őt, ha tudták volna, kicsoda. Akik a Tehetséggel születtek, gyermekként mind sebezhetőek voltak. Darken Rahl volt erre a legjobb bizonyíték. Zedd tudatosan döntött úgy, hogy nem tanítja Richardot, így akarta elejét venni, hogy más erők is tudjanak létéről. Zedd mindig tartott attól - ám egyúttal remélte is - hogy Richardban megvan a Tehetség, de remélte, hogy mire megnyilvánul benne, már felnőtt férfi válik belőle. Remélte, lesz még rá ideje, hogy mint erős és tapasztalt férfit taníthassa. Mielőtt még elpusztítja a Tehetség. Hiábavaló kísérlet volt. Semmi jó nem származott belőle. Zedd úgy érezte, mindig tudta, hogy Richardban megvan a Tehetség, tudta, hogy Richard különleges ember. Mindenki, aki ismerte Richardot, tudta, hogy nem mindennapi ember. Rendkívüli ember. Ez pedig a mágia jele.

Zokogni kezdett, amikor elárasztották a Richarddal együtt töltött évek emlékei. Csodálatos évek voltak! Élete legszebb évei. A mágia fenyegető árnyékától távol töltött évek. És volt mellette valaki, aki őszintén és minden félelem nélkül szerette, azért, ami ő maga volt. Volt mellette valaki, aki a barátja lehetett.

Richard akadozás nélkül, folyamatosan mondta fel a könyvet. Zeddet csodálattal töltötte el a magabiztos tudás, és azon kapta magát, hogy büszke a fiúra, de aztán azt kívánta, bárcsak ne lenne ilyen tehetséges. A legtöbb, amit elmondott, már idejemúlt dolgokra vonatkozott, mint például a szelencék fedelének eltávolítása, ám Darken Rahl nem szakította félbe és nem siettette, attól tartva, hogy valamit esetleg elmulaszt. Hagyta, hogy Richard a saját tempójában mondja el a szöveget, és szótlanul állt, figyelmesen hallgatta. időnként megismételtetett vele egy-egy szakaszt, hogy tökéletesen biztos legyen a dolgában, és gondolataiban elmerülve állt, miközben Richard a nap szögeiről, felhőkről és szélirányokról beszélt.

Lassan telt-múlt a délután. Richard lankadatlanul mondta fel a szöveget, Rahl előtte állt és hallgatta, Michael Kahlan torkának szegezte a kést, a két testőr pedig lefogva tartotta. Chase mozdulat közben megdermedve állt, keze félúton járt a kardjához. Zedd a földön ücsörgött láthatatlan börtönébe zárva. Sorsa megpecsételtetett. Rájött, hogy a szelencék felnyitásának procedúrája jóval tovább tart majd, mint gondolta. Egész éjszaka. Számos varázslatot kellett megrajzolni. Ezért volt szüksége Darken Rahlnak ennyi mágushomokra! A szelencéket is a megfelelő módon kellett elhelyezni, és amikor a tél első napsugarai megérintették őket, árnyékuk meghatározta a sorrendjüket is.

Bár mindhárom szelence teljesen egyformának tűnt, mégis különböző árnyékot vetettek. Ahogy a Nap egyre mélyebbre süllyedt az égen, a három szelence árnyékai is úgy nyúltak egyre hosszabbra. Az egyik szelence egyetlen árnyékot vetett, a másik kettőt, a harmadik pedig hármat. Zedd most már tudta: ezért hívták a könyvet Megszámlált Árnyékok Könyvének.

A könyv bizonyos részeihez érve Rahl megállította Richardot, és ujjaival a mágushomokba rajzolta a szükséges varázslatokat. Néhánynak a nevét még Zedd sem ismerte. Darken Rahl viszont igen. Tétovázás nélkül rajzolt a homokba. Amikor leszállt az éjszaka, fáklyákat gyújtott a homok körül. A fáklyák fénye alatt sorra rajzolta az előírt varázslatokat. Mindenki némán állt, figyelte, ahogy óvatos mozdulatokkal rajzol a homokba. Zeddet lenyűgözte, milyen szakértelemmel karcolja a homokba a bűvigéket, és igencsak kényelmetlenül érezte magát az alvilági rúnák láttán.

A mágikus rajzolatok rendkívül összetettek és bonyolultak voltak, s Zedd tudta, hogy egyetlen hiba nélkül, a megfelelő sorrendben kell megrajzolni őket, minden vonalat a maga idejében, a maga helyén meghúzva. Ha valaki hibát ejt, már nem lehet őket sem kijavítani, sem kitörölni vagy újra kezdeni. A hiba halált jelentett.

Zedd ismert varázslókat, akik attól tartva, hogy végzetes hibát követnek el, éveket  töltöttek egy varázslat tanulmányozásával, mielőtt mágushomokba merték volna rajzolni. Darken Rahlnak nem volt ilyen gondja. Biztos kézzel, tökéletes pontossággal dolgozott. Zedd soha nem találkozott még ilyen tudású varázslóval. Legalább, gondolta keserűen, a legjobb öl meg minket. Akaratlanul is csodálta tudását. Ilyen szakértelemnek még soha nem volt szemtanúja.

Mindez az igyekezet csak azért volt, hogy eldőljön, melyik az a szelence, amelyikre Rahl pályázik. A könyv világosan megmondta: bármikor kinyithatja az egyiket. Zedd más könyvekből tudta, ez csak óvintézkedés volt az ellen, hogy a szelencék varázshatalmát valaki túl könnyedén felhasználhassa. Senki sem döntheti el egyszerűen, hogy a világ urává lesz, és aztán elolvassa egy mágikus könyvben, hogyan kell csinálnia. Zedd a saját megítélése szerint nem rendelkezett a szükséges ismeretekkel, hogy eleget tegyen az előírásoknak. Darken Rahl szinte egész életében ezért a pillanatért tanult. Valószínűleg az apja kezdte az oktatását, amikor még kisgyermek volt. Zedd magában azt kívánta, hogy bárcsak a mágustűz, amely elemésztette az apját, Darken Rahllal is végzett volna. Egy pillanatig ízlelgette a gondolatot, majd elejtette.

Hajnalban, miután az összes bűvigét a homokba rajzolta, Rahl elhelyezte rajtuk a szelencéket. Az egyes szelencék, attól függően, hogy hány árnyékot vetettek, egy meghatározott rajzolatra kerültek. Újabb varázslatok következtek. Ahogy a tél második napjának sugarai megérintették az oltár kövét, a szelencék ismét az oltárra kerültek. Zedd döbbenten látta, hogy a szelencék, amelyek egy bizonyos számú árnyékot vetettek az elmúlt éjjel, mára már attól különböző számú árnyékot vetettek. Újabb óvintézkedés. A szelencék az útmutatásnak megfelelően kerültek az oltárra, így az egyetlen árnyékot vető került a bal oldalra, a két árnyékot vető került középre, a három árnyékot vető pedig jobbra.

- Folytasd! - meredt Rahl az éjfekete szelencékre. Richard tétovázás nélkül folytatta: - Így elrendezve, Orden mágiája kész arra, hogy parancsolj neki. Míg egyetlen árnyék hatalma kevés ahhoz, hogy Orden működésbe hozója ne veszítse életét, és három több annál, amit bármilyen élet elviselne, a középutat a kettős árnyékot vető szelence kinyitása jelenti. Egy árnyék neked, és egy a világnak, mely tiéd lesz, hogy urald Orden hatalma által. Egy világ egy ember uralma alatt, ezt jelöli a két árnyékot vető szelence. Nyisd ki, hogy elnyerd jutalmad!

- Tovább! - fordította arcát lassan Richard felé Darken Rahl.

- Uralkodj választásod szerint - pislogott Richard. - Ez a vége.

- Kell még lennie valaminek.

- Nem, Rahl Nagyúr. Uralkodj választásod szerint. Ez a vége, ezek a könyv utolsó szavai.

- Az egészet megtanultad? Az egész könyvet? - ragadta torkon Richardot Rahl.

- Igen, Rahl Nagyúr.

- Ez nem lehet igaz! - változott pulykavörösre Rahl arca - Nem ez a megfelelő szelence! A két árnyékot vető szelence az, amelyik elpusztít! Mondtam neked, ennyit már tudok! Tudom, hogy melyik fog megölni!

- De az igazat mondtam! Minden egyes szó így hangzik! Darken Rahl eleresztette a torkát.

- Nem hiszek neked. Vágd el a torkát! - fordult Michaelhez. Richard sikoltozva omlott térdre.

- Kérem! A szavát adta! Azt mondta, ha elmondom a könyvet, nem bántja! Kérem! Az igazat mondtam!

Rahl intett Michaelnek, hogy várjon, de a tekintetét nem vette le Richardról.

- Nem hiszek neked. Ha nem mondod el az igazat, de azonnal, felhasítom a beleit. Megölöm az úrnődet.

- Ne! - sikoltotta Richard. - Az igazat mondtam! Nem mondhatok semmit másképp, az hazugság lenne!

- Ez az utolsó esélyed, Richard! Mondd el az igazat, vagy Kahlan meghal!

- Nem mondhatok semmit sem másképp - zokogta Richard. - Hazugság lenne, ha bármit másképp mondanék. Minden egyes szó, amit elmondtam, így hangzik.

Zedd talpra szökkent. Nézte a Kahlan torkának szegezett kést, a lány rémülettől tágra nyílt  szemeit, nézte Darken Rahlt. Rahl valószínűleg megtalálta az instrukciók egy részét egy másik könyvben, és ez most ellentmondásba került a Megszámlált Árnyékok Könyvének utasításaival. Ez nem volt szokatlan, Darken Rahlnak is tudnia kell. Amikor a két szöveg nem egyezik, mindig az adott mágiához írt útmutatásé az elsőbbség. A másikat követni mindig végzetes. Ezzel is a mágiát óvják. Zedd minden józan ész ellenére is remélte, hogy Rahl felfuvalkodottságában tévesen dönt.

Darken Rahl arcára visszatért a mosoly. Megnyalta az ujjai hegyét, majd végighúzta őket a szemöldökén.

- Jól van, Richard. Csak biztos akartam lenni, hogy valóban igazat mondasz.

- Esküszöm, Kahlan Úrnő életére, hogy minden szó úgy hangzik, ahogy mondtam.

Rahl bólintott. Intett Michaelnek, aki leengedte a kést. Kahlan lehunyta a szemét, arcán könnyek folytak végig. Rahl nagyot sóhajtva a szelencékhez fordult.

- Végre! - suttogta. - Orden hatalma az enyém!

Zedd nem látta, de a hirtelen feltörő fényözönből tudta, hogy Darken Rahl felemelte a középső szelence fedelét, azét, amelyik a kettős árnyékot vetette. Aranyló fényár szökött lassan a magasba, mintha hatalmas súly nehezedne rá, és Rahl Nagyúr fölé hajolt, aranyszínű ragyogással véve körül a testét. Rahl mosolyogva megfordult. A testét övező fény vele együtt mozgott. Könnyedén a levegőbe emelkedett, csupán annyira, hogy levegye a lábáról a testsúlyát, és a mágushomok közepére lebegett, karjait kitárta, a ragyogó fény lassan kavarogni kezdett körülötte. Richard felé fordult.

- Köszönöm, fiam, hogy visszatértél hozzám, és segítettél Rahl Atyának. Ahogy ígértem, megjutalmazlak segítségedért. Kezembe adtad azt, ami nekem járt. Érzem! Csodálatos! Érzem a hatalmat!

Richard kifejezéstelen arccal állt és várt. Zedd megint a földre roskadt. Mit művelt Richard? Hogy tehette ezt? Hogy adhatta Rahl kezébe Orden hatalmát? Hogyan hagyhatta, hogy az egész világot az uralma alá hajtsa? Egy Inkvizítor érintette meg a hatalmával; ez volt a magyarázata. Nem Richard hibája volt, nem volt hatalma önmaga felett. Semmit sem tehetett. Zedd megbocsátott neki.

Ha lett volna hozzá ereje, Élettüzet csinált volna, és elemésztette volna magát. De itt, Rahl Nagyúr orra előtt, semmi hatalma nem maradt. Nagyon fáradtnak, nagyon öregnek érezte magát. Tudta, nem lesz esélye, hogy sokkal öregebb legyen. Darken Rahl gondoskodik majd róla. De nem magát gyászolta. Hanem az egész világot.

Dicsőséges aranyfényben fürdőzve, Darken Rahl lassan néhány lábnyival a fehér mágushomok fölé emelkedett. Arcán elégedett mosoly ült, kék szemei szikráztak. Fejét hátravetette elragadtatott gyönyörében, szemét behunyta, szőke haja lobogott a levegőben. Vakító fényszikrák keringtek körülötte.

A fehér homok aranyszínűvé változott, majd egyre sötétedett, egészen égett barna színt öltött. A Rahl testét övező ragyogás borostyánszínűre változott. Feje előreesett, szemei elkerekedtek, arcáról lefagyott a mosoly.

A mágushomok feketére változott. A föld remegni kezdett.

Széles mosoly jelent meg Richard arcán. Elindult és magához vette az Igazság Kardját, a kard mágiájának dühe felragyogott szürke szemeiben. Zedd talpra szökkent. A Darken Rahlt övező fénykoszorú visszataszító barna színt öltött. Rahl kék szemei elkerekedtek a döbbenettől.

Üvöltő bömbölés tört fel a földből. Rahl lába alatt megnyílt a fekete homok. Ibolyaszín fény tört fel, és beborította testét. Rahl sikoltozva tekergett és vonaglott benne.

Richard dermedten állt, és zihálva figyelte, mi történik.

A Zeddet körülvevő láthatatlan börtön falai széttörtek. Chase keze hirtelen befejezte útját a kardjáig, és a határjáró kivont fegyverrel rohant Kahlan felé. A két testőr elengedte a lányt, és fél úton összecsaptak vele.

Michael elsápadt. Döbbenten bámulta, ahogy Chase levágja az egyik emberét. Kahlan könyökével gyomorszájon vágta Michaelt, és megragadta a kést, majd kicsavarta a kezéből. Michael, immár fegyvertelenül, fejét kapkodva pislogott ide-oda, szemében páni félelem ült. Futva menekült el a fák között kanyargó ösvényen.

Chase a másik őrrel együtt a földre zuhant. Gyilkos dühvel hörögve bukfenceztek át  egymáson, ahogy mindketten megpróbáltak a másik fölé kerekedni. A testőr felüvöltött. Chase talpra állt. A másik ottmaradt. Egy pillantást vetett Darken Rahlra, és Michael után iramodott. Zedd látta meglebbenni Kahlan ruháját, amint eltűnt a másik irányban.

A varázsló Richarddal együtt megbabonázva állt, tekinteteik Darken Rahlra szegeződött, aki Orden mágiájának szorításában csapdába esve vergődött. Ibolyaszínű fény és sötét árnyak marka tartotta a magasban a tátongó feketeség felett.

- Richard! - visította Rahl. - Mit tettél?

A Kereső közelebb lépett a fekete homokkörhöz.

- Csak azt, amit kívánt, Rahl Nagyúr - felelte ártatlanul - Elmondtam, amit hallani akart.

- De hát igaz volt! Azt mondtad, minden szó így hangzik!

- Így is hangzik - bólintott Richard. - Csak nem mondtam el az egészet. Kihagytam az utolsó szakasz legnagyobb részét. „Légy figyelmezve! A szelencék hatalma nem helyhez kötött. A szándékkal együtt változik. Hogy mindenki ura légy, és segíthess másokon, válts egy szelencével jobbra. Hogy mindenki ura légy, és mindenki a te akaratodat kövesse, válts egy szelencével balra. Uralkodj választásod szerint." Jól tudta, a kettős árnyékú szelence valóban a vesztét okozta.

- De hát engedelmeskedned kellett nekem! Megérintett egy Inkvizítor hatalma!

- Csakugyan? - mosolygott Richard. - Ez az Első Szabály. Azért az első, mert a legfontosabb. Jobban kellett volna figyelnie rá. Ez az elbizakodottság ára. Én elfogadtam a sebezhetőségemet, maga viszont nem.

Nem tetszettek azok a választások, amiket adott nekem. Nem nyerhettem a maga játékszabályaival, így alkottam néhány újat. A könyv úgy szólt, hogy egy Inkvizítor segítségével kell igazolnia az elhangzottak igazságát. Csak azt hitte, hogy ezt tette. Első Szabály: elhitte, mert el akarta hinni. Legyőztem, Rahl Nagyúr!

- Nem lehet! Ez nem igaz! Honnan tudhattad volna mindezt?

- Épp maga tanított meg rá: semmi sem egyoldalú, még a mágia sem. Tekintsd az egészet, mondta, semmi, ami létezik, nem egyoldalú. Tekintsd az egészet. - Richard lassan ingatta a fejét. - Soha nem lett volna szabad olyat tanítania nekem, amit nem akar, hogy tudjak. Mihelyst megtanít valamire, az már az enyém, úgy használom, ahogy akarom. Köszönöm, Rahl Atya, hogy megtanított a legfontosabb dologra, amit valaha is tanulhatok: arra, hogy miként szerethetem Kahlant.

Darken Rahl arca eltorzult a fájdalomtól. Egyszerre nevetett és sikoltozott.

- Hol van Kahlan? - nézett körül Richard.

- Arrafelé láttam elmenni - mutatta hosszú, bütykös ujjával Zedd.

Richard visszacsúsztatta a kardot a hüvelyébe. Megfordult, hogy szembenézzen a fény és árny börtönében vergődő alakkal.

- Viszlát, Rahl Atya! Remélem, anélkül is meghal, hogy végig kellene néznem haláltusáját.

- Richard! - sivította Rahl, ahogy a Kereső hosszú léptekkel elindult kifelé. - Richard! Zedd egyedül maradt Darken Rahllal. Figyelte, ahogy az átlátszó füstujjak a fehér palást köré fonódnak, és az oldalához szögezik Rahl karjait. Zedd közelebb lépett, Rahl kék szemei az öreg varázslóra szegeződtek.

- Zeddicus Zu'l Zorander, ezt a csatát megnyerted, de a háborúban még korántsem győztél!

- Ilyen arrogáns lettél a végén?

- Csak áruldd el, kicsoda! - mosolygott Rahl.

- A Kereső - vont vállat Zedd.

Rahl nevetett, s közben vonaglott a fájdalomtól. Kék szemeinek átható pillantása ismét Zeddre szegeződött.

- A fiad, nem? Legalább egy varázsló vére győzött le. Te vagy az apja! Zedd lassan csóválta a fejét, ajkai szomorkás mosolyra húzódtak.

- Az unokám.

- Hazudsz! Miért szőttél köré varázshálót, hogy elrejtsd vele az apja kilétét, ha nem te magad vagy az?

- Azért szőttem köré a hálót, mert nem akartam, hogy megtudja, ki volt az a kék szemű fattyú, aki megerőszakolta az anyját, és életet adott neki!

- A lányod meghalt - kerekedett el Rahl szeme. - Apám így mesélte.

- Egy apró cselfogás, hogy megóvjam a biztonságát. Bár nem tudtad, kicsoda, iszonyatos kínokat okoztál neki - felhősödött el Zedd homloka. - Ám szándékod ellenére boldogságot is adtál neki. Te adtad neki Richardot.

- Én lennék az apja? - suttogta Rahl.

- Amikor megerőszakoltad a lányomat, tudtam, hogy nem állhatok rajtad bosszút. Első gondolatom az volt, hogy enyhítem a fájdalmait, hogy megoltalmazom, így elvittem Nyugatföldre. Ott találkozott egy fiatal özvegyemberrel, aki egyedül élt kisfiával. George Cypher becsületes; derék ember volt. Büszke voltam rá, hogy ő lett a lányom férje. George saját fiaként szerette Richardot, de tudta az igazságot, kivéve azt, ami rám vonatkozott, hogy ki vagyok valójában. Ezt elrejtette a háló.

Gyűlölhettem volna Richardot az apja bűneiért, ám ehelyett szerettem azért, aki volt. Egész derék férfi vált belőle, nem gondolod? A saját örökösödtől szenvedtél vereséget, aki után oly nagyon ácsingóztál. Egy örököstől, aki a Tehetséggel született. Ez pedig ritka dolog. Richard az igazi Kereső. A Rahl vérvonalból megvan benne a harag tüze, az erőszakra való képesség. Ám ezt kiegyensúlyozza a Zorander vér, a szeretetre, a megértésre, és megbocsátásra való képesség.

Darken Rahl teste szinte vibrált Orden mágiájának árnyai között. Rángatózott kínjában, ahogy átlátszóvá kezdett válni, mint a füst.

- Ha belegondolok, hogy a Zorander és a Rahl vérvonal egyesült... Mégiscsak az örökösöm. Ebben a tekintetben - préselte ki magából - én győztem.

- Vesztettél - csóválta a fejét Zedd - és nem csak egy tekintetben.

Füst, pára, árnyak és fények pörögtek őrült morajlás közepette. Hatalmas rezgések rázták meg a talajt. A szurokfeketére változott mágushomokot magába szippantotta az örvény. Ott keringett a feneketlen mélység felett, s benne az élők és a holtak világának hangjai rettenetes üvöltésben keveredtek.

Darken Rahl hangja üresen, fakón, élettelenül csengett.

- Olvasd a próféciákat, öreg! A dolgok még nem olyan véglegesek, mint gondolnád. Én csak egy megbízott vagyok.

Vakító fénypont gyúlt a kavargó tömeg közepén. Zedd eltakarta a szemét. Fehéren izzó fénnyalábok lövelltek az ég felé, át a tető ablakain, és lefelé, az alvilág feneketlen mélységébe. Fültépő sikoly hallatszott. A levegő remegett a hőségtől, a vakító izzástól és a fülszaggató hangtól. Egy villanás ragyogott be mindent fehér izzással, majd néma csend telepedett a környező világra.

Zedd óvatos mozdulattal levette a kezét a szeméről. Eltűnt. Az egész eltűnt. Téli napfény melengette a talajt, ahol az imént még az alvilág feketesége tátongott. A mágushomok eltűnt. A kör alakú csupasz föld, amit korábban fedett, ismét egész volt. A világok közt tátongó szakadék begyógyult. Legalábbis Zedd remélte.

A varázsló érezte, hogy csontjaiba ismét visszaszivárog az ere- je. Azok, akik megrajzolták ellene a varázslatot, mind meghaltak. A hatalomvarázs ereje szertefoszlott.

Az oltár elé lépett, kitárta karjait a napfénybe, és bebunyta szemét.

- Visszafejtem a hálókat. Az vagyok, aki voltam: Zeddicus Zu'1 Zorander, az Első Rend Varázslója. Hadd tudja meg mindenki újra. És a többit is.

D'Hara népét kötelék fűzte a Rahl házhoz, mágikus kapocs, melyet azok a varázslók hozták létre, akik az uralkodást választották. A kapocs a Rahl házhoz fűzte D'Hara népét, és D'Hara népéhez a Rahl házat. Most, hogy Zedd visszafejtette a varázshálókat, a Tehetséghez kapcsolódó köteléket sokan megérzik majd, és tudni fogják, hogy mostantól Richard a Rahl Nagyúr.

Zedd tudta, el kell majd mondania Richardnak, hogy Darken Rahl az apja. De nem ma. Először meg kell találnia a szavakat hozzá. Sok mindent kell még elmondania neki, de ez nem most lesz.

Richard rábukkant Kahlanra, ott térdelt az egyik néptelen imádságos téren, az aprócska tó  mellett. A rongy még mindig ott lógott a nyakában, ott hagyta, amikor kitépte a szájából. Kahlan zokogva görnyedt össze, hosszú haja zuhatagként ömlött alá a vállán. Két kezével szorosan megmarkolta a kést, hegyét a mellkasának tartotta. Vállai rázkódtak a zokogástól. Richard megállt fehér ruhájának földre omló redői mellett.

- Ne tedd ezt! - suttogta.

- Meg kell tennem. Szeretlek - nyögte Kahlan. - Megérintettelek. a hatalmammal. Inkább meghalok, minthogy az úrnőd legyek. Másként nem tudlak szabadon engedni. - Remegett, patakzottak a könnyei. - Szeretném, ha megcsókolnál, és aztán magamra hagynál. Nem akarom, hogy lásd, amikor megölöm magam.

- Nem.

Kahlan döbbenten pillantott fel rá.

- Mit mondtál? - suttogta.

- Azt, hogy „nem." Nem foglak megcsókolni, amíg azok a furcsa jelek ott vannak az arcodra mázolva. Halálra rémültem tőlük.

Kahlan zöld szemei hitetlenkedve meredtek rá.

- Megérintettelek a hatalmammal, nem tagadhatsz meg tőlem semmit! Richard leguggolt mellé. Leoldozta a nyakában lógó rongyot.

- Hát akkor, azt parancsoltad, hogy csókoljalak meg - nyomta bele a szövetet a vízbe - én pedig azt mondtam, hogy nem teszem, amíg ez az arcodra van festve. - Elkezdte letörölgetni róla a kettősvillámot. - Ezért azt hiszem, az lesz az egyetlen megoldás, ha lemosom rólad.

Kahlan mozdulatlanná dermedve térdepelt, miközben Richard lemosta az arcáról a vörös festéket. Amikor végzett, Kahlan szemébe nézett. Félrehajította a rongydarabot, és letérdelt Kahlan elé, karjait a lány dereka köré fonta.

- Richard, megérintettelek a hatalmammal. Éreztem. Hallottam. Láttam. Hogyan lehet, hogy mégsem ragadott el téged?

- Mert védve voltam.

- Védve? Hogyan?

- Megvédett az irántad érzett szerelmem. Ráébredtem, hogy jobban szeretlek, mint magát az életet, és hogy inkább átadnám magamat a hatalmadnak, mint hogy nélküled éljek. Ha elragad a hatalmad, az sem művelhet velem rosszabbat annál, mintsem hogy nélküled éljek. Kész voltam mindenemet átadni a hatalmadnak. Felajánlottam neki mindent, amim csak volt. Minden szerelmemet. Mikor ráébredtem, hogy mennyire szeretlek, kész voltam rá, hogy a tiéd legyek, bárhogyan is lesz az. És ekkor megértettem, hogy nem maradt bennem semmi, amit a mágiád elpusztíthatott volna. Teljes szívemből szeretlek, teljes odaadással, s a hatalmadnak nem kell semmit sem megváltoztatnia bennem. Védve voltam, mert már megérintettél. Megérintett a szerelmed. Teljes szívemmel hittem, hogy te is ugyanezt érzed, és nem féltem attól, hogy mi fog történni. Bármilyen kétely lett volna bennem, a hatalmad megtalálta volna az utat ahhoz a repedéshez, és elragadott volna. De nem volt bennem semmi kétség. A szerelmem töretlen és tiszta. A szerelmem megvédett a mágia erejétől.

Kahlan arcán a maga különleges mosolya ragyogott.

- Így éreztél? Kétséged sem volt?

- Hát, egy pillanatra, amikor megláttam az arcodra festett villámokat, be kell valljam, aggódni kezdtem. Nem tudtam, micsodák azok ott rajtad, nem tudtam, mit jelentenek. Előhúztam a kardot, próbáltam gondolkodási időt nyerni. De aztán rájöttem, hogy nem számít, így is Kahlan vagy, így is szeretlek, bármi történjék. Mindennél jobban kívántam, hogy megérints, hogy bizonyíthassam, szeretlek, és a tiéd vagyok. Ám először egy kis színjátékot kellett tartanom Darken Rahl épülése végett.

- Ezek a szimbólumok azt jelentik, hogy én is mindent feladtam érted - suttogta Kahlan. Átkarolta Richard nyakát, és megcsókolta. Egymáshoz tapadva térdeltek a földön az imatér tavacskája mellett. Richard csak csókolta a lány puha ajkait, ahogy ezerszer is megálmodta, hogy csókolni fogja. Csókolta, míg csak bele nem szédült, és aztán még tovább, nem törődve azzal, hogy a mellettük elhaladó elképedt emberek nézik őket.

Fogalma sem volt, meddig térdepeltek ölelkezve, ám végül úgy döntött, hogy jobb lenne megkeresni Zeddet. Kahlan átkarolta a derekát, fejét a vállának támasztotta, és így sétáltak vissza az Élet Kertjébe, még egy csókot váltva, mielőtt beléptek volna az ajtón.

Zedd egyik kezét csontos csípőjére téve állt, másikkal az állát vakargatta, és az oltárt meg a háta mögött sorakozó dolgokat vizsgálta. Kahlan térdre borult előtte, kezébe fogta az öreg kezét, és csókolgatni kezdte.

- Zedd, Richard szeret! Kitalálta, hogyan lehetünk együtt, kitalálta, hogyan kerülhetjük meg a mágiát. Megvolt a módja, ő pedig megtalálta!

- Hát, elég sokáig tartott neki - ráncolta a szemöldökét Zedd.

- Te tudtad ezt? - ugrott talpra Kahlan. Zedd méltatlankodó arcot vágott.

- Az Első Rend varázslója vagyok. Hát persze, hogy tudtam!

- És soha nem beszéltél nekünk róla?

- Ha elmondtam volna, kedvesem - mosolygott Zedd -, nem működött volna a dolog. Az előzetes tudás mindenképpen a kétely egy morzsáját ültette volna el bennetek. Akkor pedig kudarcra lettetek volna ítélve. Ahhoz, hogy egy Inkvizítor igaz szerelme légy, teljes odaadás szükségeltetik. Csak így kerülheted meg a mágiát. Teljesen át kell adnod magad neki, annak ellenére, hogy tudod, mit tesz veled a mágiája. Csak akkor működik a dolog.

- Úgy tűnik, sokat tudsz erről - nézett rá Kahlan még mindig egy kissé neheztelve. - Én viszont soha nem hallottam róla. Milyen gyakran történik meg ilyesmi?

Zedd elgondolkodva vakargatta az állát. Felnézett az ablakokra.

- Rajtatok kívül csak egyetlen esetről tudok. Ám ti sem beszélhettek róla senkinek, ahogy én sem mondhattam el nektek - nézett ismét rájuk. - Bármennyi fájdalmat okoz, bármik is legyenek a következményei, soha nem árulhatjátok el senkinek. Ha egyetlen ember is megtudja, már továbbadhatja a tudást, és örökre elveheti az esélyt mások elől. Ez a mágia egyik ironikus arca: el kell fogadnod a kudarcot, mielőtt sikerrel járhatsz. Egyúttal a mágia terhe is: el kell fogadnod a következményeket, még a halált is, hogy fenntartsd a jövő számára a reménységet. Az önzés kudarcra vagy akár halálra is ítélheti a még meg sem születetteket.

- Ígérem, hogy senkinek sem beszélek róla - bólintott Kahlan.

- Én is - erősítette meg Richard. - Zedd, vége? Darken Rahl meghalt?

- Darken Rahl meghalt. - Richardot meglepte Zedd metsző pillantása. Kényelmetlenül érezte magát. Az öreg a vállára tette ösztövér kezét, és csontos ujjaival megszorongatta.

- Jól csináltad, fiam! De majdnem halálra rémisztettél! Soha nem láttam még ehhez fogható előadást!

- Csak egy apró trükk volt - vigyorgott büszkén Richard. Zedd bólogatott, zilált, hófehér haja szanaszét lobogott.

- Több, mint egy trükk, fiam. És egyáltalán nem apró!

Mindannyian megfordultak, amikor közeledő léptek hangját hallották. Chase jött, tarkójánál fogva vonszolva magával Michaelt. Sáros fehér inge és nadrágja árulkodott róla, hogy nem önszántából tért vissza. Chase egy lökéssel Richard elé lódította.

Richard elkomorodott, amikor meglátta a bátyját. Michael dacos szemekkel állta Richard tekintetét.

- Velem nem fogtok így bánni, öcsike! - Hangja éppen olyan leereszkedő volt, mint mindig. - Nem tudod, mibe avatkoztál bele, nem tudod, mit próbáltam megvalósítani, nem tudod, milyen nagyszerű lett volna mindenki számára, ha egyesítjük D'Harát és Nyugatföldet! Szükségtelen szenvedésre ítélted az embereket, amitől Darken Rahl megóvhatta volna őket. Ostoba voltál!

Richard szemei előtt végigperegtek azok a megpróbáltatások, amiken keresztülment, és mindazok a gyötrelmek, amiken Zedd, Chase és Kahlan keresztülmentek. Azokra az ismerőseire és szeretteire gondolt, akik Rahl kezétől haltak meg, és arra a megszámlálhatatlan sok halottra, akiknek a nevét soha nem fogja megtudni. A szenvedésre, a kegyetlenkedésekre, az embertelen durvaságra. Azokra a zsarnokokra, akik szabadon uralkodhattak Darken Rahl fennhatósága alatt, magától Rahltól lefelé, egészen Viola hercegnőig. Azokra gondolt, akiket megölt. Fájdalom és szomorúság szorította össze a szívét, amikor felidézte, hogy mi mindent volt kénytelen megtenni.

Az Igazság Kardja kiröppent hüvelyéből. Fémes csengése betöltötte a levegőt. Michael szemei elkerekedtek a torkának szegezett penge láttán.

- Vesztettél, Michael! Tisztelegj nekem! - hajolt közelebb a testvéréhez.

- Inkább a halál! - változott bíborvörösre Michael arca.

Richard bólintott, és kihúzta magát. Mélyen a bátyja szemébe nézett, és elvette a torka elől a kardot. Megpróbálta visszafogni magában a dühöt, és fehérré változtatni a pengét. Nem sikerült. Hüvelyébe csúsztatta a kardot.

- Örülök, hogy legalább egy közös dolog van bennünk, Michael. Mindketten készek vagyunk meghalni azért, amiben hiszünk. - Tekintete a Chase övén függő hatalmas, félholdalakú pengével ellátott csatabárdra vándorolt, majd a határjáró komor arcába nézett.

- Végezd ki - suttogta. - Vidd el a fejét a személyes testőrségéhez. Közöld velük, hogy az én parancsomra fejezted le, mert elárulta Nyugatföldet. Nyugatföldnek új Első Tanácsnokot kell választania.

Chase hatalmas kezével megmarkolta Michael haját. Michael felsikoltott, térdre rogyott, és veszteshez illően szalutált.

- Richard! Kérlek, hiszen a testvéred vagyok! Ne tedd ezt velem! Ne hagyd, hogy megöljön! Bocsáss meg nekem! Tévedtem, hibáztam. Kérlek, Richard, bocsáss meg nekem!

Richard lenézett a testvérére, aki előtte térdepelt, s könyörgően összekulcsolta a kezét. Felemelte az Agielt, és az öklébe szorította, érezte a belőle áradó fájdalmat, tűrte és emlékezetébe idézte a kínt, közben gyötrelmes emlékképek peregtek végig a szeme előtt.

- Darken Rahl elmondta neked, hogy mit fog művelni velem. Tudtad! Tudtad, mi fog történni velem, de nem tettél semmit, mert személyes hasznod származott belőle. Michael, megbocsátok neked mindent, amit ellenem tettél.

Michael megkönnyebbülten engedte el magát. Ám a Kereső hangja megkeményedett.

- De nem bocsáthatok meg azért, amit másokkal szemben követtél el. Sokan fizettek életükkel azért, amiket műveltél. Ezekért a bűneidért végeztetlek ki, nem azokért, melyeket ellenem követtél el.

Michael sikoltozott és zokogott, ahogy Chase elvonszolta. Richard a fájdalomtól reszketve figyelte, ahogy a határjáró elvonszolja a bátyját, hogy kivégezze.

Zedd az Agielt szorongató kezére helyezte a kezét.

- Engedd el, Richard.

Richard a lelkét kínzó gondolatoktól nem is érezte a fájdalmat, amit az Agiel okozott. Zeddre nézett, aki csontos, kérges kezét az övére fektetve állt előtte, s olyan dolgokat fedezett fel öreg barátja szemében, amiket még soha sem látott. Megértette, az öreg is éppúgy ismeri a mágia kínját. Elengedte az Agielt.

Ahogy visszaejtette a mellkasára, Kahlan kérdőn nézett rá.

- Richard, muszáj ezt megtartanod?

- Most még igen. Ígéretet tettem valakinek, akit megöltem. Valakinek, aki megtanított arra, hogy mennyire szeretlek. Darken Rahl azt hitte, hogy ezzel majd megtör. Ehelyett megtanított arra, hogyan törhetem meg én az ő uralmát. Ha most eldobnám, azt tagadnám meg, ami bennem van, ami én vagyok.

- Most még nem értem, de remélem, hogy egy napon majd érteni fogom - fektette a kezét Richard karjára Kahlan.

Richard körülnézett az Élet Kertjében. Darken Rahl halálára gondolt. És az apjáéra. Igazságot szolgáltatott. Elszorult a szíve, amikor az apjára gondolt. De elmúlt a fájdalom, amikor rádöbbent, hogy teljesítette a feladatot, amit az apja rábízott. Hibátlanul emlékezett a titkos könyv minden szavára. Megtette kötelességét. Apja most már békében nyugodhat.

- A kutyafáját! - egyengette ki dühös morgással Zedd a köntösét. - Egy ekkora helyen biztos van valami ennivaló, nem gondoljátok?

Richard vigyorgott, és egy-egy karjával átkarolva Zeddet és Kahlant, kivezette őket az Élet Kertjéből egy ebédlőterembe, amire még emlékezett. Emberek ültek az asztaloknál, mintha semmi sem változott volna. Találtak asztalt az egyik sarokban. Rizst, zöldséget, barna kenyeret, sajtot, és mély tányérokban gőzölgő zöldséglevest hordtak elébük a felszolgálók, akik meglepetten, de mosolyogva hordták az újabb és újabb adagokat, ahogy Zedd eltökélten ürítette ki egymás után a tányérokat.

Richard megkóstolta a sajtot, de meglepve tapasztalta, hogy undorodik az ízétől. Fanyalogva lökte vissza az asztalra.

- Mi a baj? - kérdezte Zedd.

- Ez a legpocsékabb sajt, amit valaha ettem! Zedd megszagolta, és beleharapott.

- Semmi baja ennek a sajtnak.

- Akkor edd meg te!

Zedd boldogan engedelmeskedett. Richard és Kahlan zöldséglevest kanalaztak, hozzá barna kenyeret ettek, és mosolyogva figyelték, ahogy öreg barátjuk táplálkozik. Mikor végre jóllakott, folytatták útjukat kifelé a Népek Palotájából.

Ahogy hosszú léptekkel haladtak keresztül a hosszú folyosókon, megszólaltak a harangok, imára szólítva az embereket. Kahlan szemöldökét ráncolva figyelte, ahogy mindenki a terekre gyűlik, és kántálva hajlong. Amióta Richard megváltoztatta magában az ima szövegét, nem érezte magában a vonzást, azt az ideges szükséget, hogy csatlakozzon az imádkozó tömeghez. Tovább igyekezve még több tér mellett haladtak el, mindegyiket imádkozó, kántáló emberek töltötték meg. Richard eltöprengett rajta, hogy talán tehetne valamit, hogy megszüntessék ezt a szokást, de aztán úgy döntött, hogy a legfontosabbat már megtette.

A palota folyosórendszeréből a téli napfénybe értek. Hegyoldalnyi lépcsősor vezetett alá egy gigantikus udvarra. A lépcsősor szélén megtorpantak. Richard döbbenten figyelte, mennyi ember gyűlt össze.

Emberek ezrei sorakoztak előtte, hosszú sorokban. Élükön, a lépcsők tövében állt Michael személyes testőrsége, a korábbi Kormányőrség. Páncéljuk, pajzsuk, sárga lobogóik vakítóan csillogtak a napfényben. Mögöttük, a nyugatföldi hadsereg majd ezer embere. Mögöttük pedig még több d'harai katona.

Chase állt az összesereglett katonák élén, karját összefonva nézett felfelé a lépcsőkre. Mellette, a földbe szúrva egy karó állt, rajta Michael feje. Richard csak állt, kábultan a néma csendtől. Ha valaki a hátsó sorokban, vagy fél mérfölddel odébb köhintett volna egyet, azt is meghallotta volna.

Amikor Zedd a hátára tette a kezét, elindult lefelé a lépcsőkön, bár Zeddnek szinte löknie kellett. Kahlan belekarolt, megszorította a kezét, és büszkén kihúzva magát, együtt lépkedett le vele a hatalmas lépcsősoron és a széles pihenőkön. Chase Richard szemeit nézte, miközben lépkedett lefelé. Richard megpillantotta mellette Rachelt, ahogy egyik karjával a lábába kapaszkodott, másikban Sárát tartotta. Siddin állt mellette, szintén a babát szorongatva. Amikor megpillantotta Kahlant, a kisfiú elengedte a babát, és futva szaladt elébe. Kahlan nevetett, és karjaiba kapta. Siddin rávigyorgott Richardra, és hadart valamit, amit Richard nem értett, majd Kahlan nyaka köré fonta a karjait. Kahlan megölelte, a fülébe suttogott valamit, majd letette a földre, és megfogta a kezét.

A Kormányőrség kapitánya lépett előre.

- A Kormányőrség kész hűséget esküdni neked, Richard.

- Ahogy Nyugatföld hadserege is - lépett mellé a hadsereg parancsnoka.

- És a d'harai csapatok is - zárkózott melléjük egy d'harai tiszt.

Richard dermedten pislogott rájuk. Érezte, ahogy fellobban benne a düh lángja.

- Senki sem esküszik hűséget senkinek! Legkevésbé nekem! Én csak egy erdei vezető vagyok. Semmi több. Véssétek ezt jól a fejetekbe! Erdei vezető.

Richard végignézett a fejek tengerén. Minden szem rá szegeződött. Michael karóra tűzött, véres fejére nézett. Egy pillanatra behunyta a szemét, majd a Kormányőrség embereihez fordult, és a fejre mutatott.

- Temessétek ezt el a többi részével együtt. - Senki sem mozdult. - Azonnal!

A katonák egy pillanatra hátrahőköltek, majd a fejhez rohantak. Richard visszafordult az előtte álló d'harai tiszthez. Mindenki várt.

- Vigyék hírül: minden háborúskodás véget ért. Gondoskodjanak róla, hogy a csapatokat egytől egyig visszahívják a saját földjükre, hogy minden megszálló sereget kivonjanak. Elvárom, hogy minden embert, aki bűnöket követett el védtelen emberek ellen, legyen az egyszerű talpas vagy tábornok, ítélőszék elé állítsanak; és ha bűnösnek találják, a törvények szerint büntessék meg. A d'haraí csapatok segítsenek élelmet szerezni azoknak az embereknek, akik egyébként éheznének a télen. A tűz használata többé nem törvénytelen. Ha bármilyen haderő, akivel találkoznának, nem követné ezeket az utasításokat, bánjanak el vele.

Vigye a csapatait, és segítsen nekik - mutatott a nyugatföldi hadsereg parancsnokára. - Együtt eléggé erősek lesznek ahhoz, hogy hallgassanak magukra.

A két tiszt döbbenten meredt rá. Richard közelebb hajolt hozzájuk.

- Soha nem lesz meg, ha nem látnak hozzá!

Mindketten öklüket a szívükhöz szorítva szalutáltak neki, majd meghajoltak.

- Parancsára, Rahl Nagyúr - nézett fel rá a d'harai parancsnok, öklét még mindig a szívéhez szorítva.

Richard döbbenten nézett a parancsnokra. Biztosan túlságosan hozzászokott már ahhoz, hogy Rahl Nagyurat mondjon, gondolta magában.

Richard észrevette az őrség egyik tagját. Felismerte a férfit. Ő volt a kapunál az őrség parancsnoka, amikor elhagyta a Népek Palotáját. Ő volt az, aki lovat adott alá, és felhívta a figyelmét a sárkányra. Richard intett neki, hogy jöjjön közelebb. A katona közelebb jött, és merev vigyázzba vágta magát, arcán némi aggodalom tükröződött.

- Van egy feladatom a számodra. - A férfi némán várt. - Azt hiszem, ügyesen meg tudod majd oldani. Azt akarom, hogy gyűjtsd össze az összes Mord-Sithet. Mind egy szálig.

- Igen, uram. - A férfi kissé sápadtnak tűnt. - Alkonyat előtt mind le lesz fejezve.

- Nem! Nem akarom, hogy kivégezzék őket!

- Akkor mit tegyek velük? - pislogott döbbenten a katona.

- Semmisítsd meg az Agieljeiket. Mind egy szálig. Egyetlen Agielt sem akarok többé látni. Kivéve ezt - emelte fel a nyakában lógó Agielt. - Aztán pedig találj nekik új ruhát. Minden Mord-Sith öltözéket égessenek el. Utána pedig mindenki bánjon velük kedvesen és tisztelettel.

A katona szemei elkerekedtek.

- Kedvesen? - suttogta. - És tisztelettel?

- Ezt mondtam. Adjatok nekik olyan munkát, hogy segíthessék az embereket. Meg kell tanítani őket arra, hogy úgy bánjanak az emberekkel, ahogy velük is bánni fognak: kedvesen és tisztelettel. Nem tudom, hogy fogod megcsinálni, neked kell kitalálnod. Elég okos fickónak tűnsz nekem. Megértetted?

- És mi van, ha nem akarnak változtatni? - ráncolta homlokát aggodalmasan a katona.

- Mondd meg nekik, ha nem térnek le a régi útról, és nem választanak maguknak egy újat, akkor az út végén ott találják a Keresőt, kezében fehéren izzó karddal - meredt rá Richard.

A katona elmosolyodott, öklét a szívéhez szorítva tisztelgett, és fürge mozdulattal meghajolt.

- Richard, az Agielek mágikus tárgyak, nem olyan egyszerű elpusztítani őket - hajolt oda hozzá Zedd.

- Akkor segíts neki, Zedd. Segíts neki megsemmisíteni vagy biztonságos helyre zárni őket. Rendben? Nem akarom, hogy bárkinek is még egyszer fájdalmat okozzanak egy Agiellel.

Zedd mosolyogva bólintott.

- Ebben örömmel segítek neked, fiam. - Zedd habozott, egyik hosszú ujjával az állát vakargatta.

- Richard, tényleg úgy gondolod, hogy menni fog ez így? Hogy hazahívod a seregeket, és melléjük adod a nyugatföldi csapatokat, hogy segítsenek nekik?

- Valószínűleg nem. Bár, hogy itt van ez a te Első Szabályod, soha sem lehet tudni. Ám biztosan időt nyerünk vele, amíg mindenkit haza tudunk küldeni, és akár a Határokat is felhúzhatod megint. Akkor aztán biztonságban leszünk, és egyszer s mindenkorra megszabadulok minden mágiától.

Bömbölés hallatszott a levegőből. Richard felnézve Scarletet pillantotta meg, ahogy a levegőben körözött. A vörös sárkány csigavonalban ereszkedett alá. A katonák hátrálni kezdtek, kiáltozva szóródtak szét, amikor látták, hogy a lépcsők tövében készül leszállni. Scarlet szárnyait meglebbentve landolt Richard, Kahlan, Zedd, Chase és a két kisgyerek előtt.

- Richard! Richard! - kiabálta Scarlet, egyik lábáról a másikra ugrált, szárnyait kitárta, s egészen remegett az izgalomtól. Hatalmas, vörös fejét leengedte Richardhoz. - Kikelt a tojásom! Csodálatos kissárkány, ahogy mondtad! Szeretném, ha velem jönnél és megnéznéd. Olyan erős, hogy egy hónap múlva már biztosan repülni fog!

Scarlet hirtelen tudatában lett, hogy seregnyi ember veszi körbe. Fejét körbeforgatva  tanulmányozta őket. Hatalmas, sárga szemeivel pislogva nézett le megint Richardra.

- Bajban vagyunk? Kell egy kis sárkányláng?

- Nem, minden rendben van - vigyorgott Richard.

- Akkor kapaszkodj fel a nyakamba, és elviszlek megnézni a kicsinyemet! Richard átkarolta Kahlan derekát.

- Ha elviszed Kahlant is, örömest megyek.

- Ha veled van - mérte végig tetőtől talpig Kahlant a sárkány - akkor szívesen.

- Richard - aggodalmaskodott Kahlan. - Mi lesz Siddinnel? Weselan és Savidlin halálra aggódják magukat miatta. - Zöld szemeivel mélyen a férfi szemeibe nézett. Közelebb hajolt hozzá, és suttogva folytatta: - És van még egy kis elintéznivalónk a Szellemek Házában is. Azt hiszem, van még ott egy alma, amit meg kell ennünk. - Még szorosabban ölelte Richard derekát, és pajkos mosoly jelent meg a szája szögletben, amitől Richardnak majdnem elállt a lélegzete. Komoly erőfeszítésébe került, hogy elvegye róla a tekintetét, és ismét Scarletre nézzen.

- Ezt a kisgyermeket akkor ragadták el a Sár Népétől, amikor odavitted Darken Rahlt. Az anyja ugyanúgy szeretné visszakapni, ahogy te is szeretted volna visszaszerezni a tojásodat. Miután megnéztük a kicsinyedet, elviszel minket oda?

Scarlet hatalmas szemei végigmérték Siddint.

- Azt hiszem, megértem az anyja aggodalmát. Rendben. Kapaszkodj fel a nyakamba!

- Te megengeded, hogy egy ember repüljön a hátadon? - lépett előre csípőre tett kézzel, hitetlenkedve Zedd. - Vörös sárkány létedre oda repíted, ahová csak menni akar?

Scarlet egy füstfelhőt fújt a varázsló felé, néhány lépéssel hátrébb kényszerítve.

- Egy embert nem veszek a hátamra. De ez a Kereső. Neki engedelmeskedem. Elvinném akár az alvilágba is meg vissza.

Richard megragadta a sárkány tüskéit, és fölmászott a hátára. Scarlet lehajtotta a nyakát, hogy segítsen neki. Kahlan felemelte Siddint. Richard az ölébe vette, és megfogta Kahlan kezét, aki nagy lendülettel felkapaszkodott mögé a sárkány hátára. Karjával átkulcsolta a férfi derekát, kézfejét a mellkasához szorította, fejét a vállához támasztotta, és szorosan magához húzta.

Richard Zeddhez hajolt.

- Vigyázz magadra, barátom! - mosolygott az öreg varázslóra. - A Madarak Atyja boldog lesz, ha meghallja, hogy végül mégis úgy döntöttem, hogy egy Sárasszonyt veszek feleségül. Hol talállak majd meg?

Zedd felemelte vékony karját, és megveregette Richard bokáját.

- Aydindrilben leszek. Látogass meg, ha mindent elintéztél.

- Akkor pedig beszélgetni fogunk. Hosszú-hosszú beszélgetés lesz - nézett a varázslóra legszigorúbb pillantásával.

Zedd mosolyogva bólintott.

- Igen, azt hiszem.

Richard lemosolygott Rachelre, intett neki és Chase-nek, majd megveregette Scarlet pikkelyeit.

- Fel az égbe, barátom!

Scarlet bömbölő lángcsóvát eregetve emelkedett a levegőbe, s Richard álmai és öröme vele együtt szálltak a magasba.

Zedd nézte, ahogy a sárkány alakja egyre zsugorodik az égen. Magában tartotta aggodalmas gondolatait. Chase Rachel haját cirógatta, majd karba tett kézzel a varázsló felé fordult.

- Ahhoz képest, hogy erdei vezető, elég sok parancsot osztogat.

- Bizony! - nevetett Zedd.

Egy alacsony, kopasz emberke loholt lefelé a lépcsőrengetegen, egyenest feléjük tartott.

- Zorander Mágus! Zorander Mágus! - kiáltozta. Végül lihegve megállt előttük. - Zorander Mágus!

- Mi az? - kérdezte morcosan Zedd.

A férfi lihegve kapkodott levegő után.

- Zorander Mágus, baj van!

- Miféle baj? És ki maga?

Amaz közelebb hajolt hozzájuk, és suttogva folytatta, mint valami összeesküvő: - Én vagyok a kripta személyzetének vezetője. Baj van. - Mélyen ülő, apró szemei ide-oda cikáztak. - Baj van a kriptában.

- Miféle kriptában?

A férfi szemében meglepetés tükröződött.

- Rahl Nagyúr nagyapjának, Panis Rahlnak a kriptájában, természetesen.

- És mi a baj? - szaladt össze Zedd szemöldöke.

Az emberke idegesen dörzsölgette ujjaival az ajkát.

- Én magam nem láttam, Zorander Mágus, de az embereim soha nem hazudnának. Soha. Ők mondták, és ők soha nem hazudnának.

- De mi az! - kiáltotta Zedd. - Mi a baj?

A másik szemei ide-oda vándoroltak, hangját ismét suttogásra fogta.

- A falak, Zorander Mágus! A falak!

- Mi van a falakkal? - Zedd már a fogát csikorgatta.

- Olvadnak, Zorander Mágus, olvadnak - nézett fel Zeddre. - A kripta falai olvadnak.

- A kutyafáját! - húzta ki magát Zedd. - Van kéznél fehér kövük, ami a Próféták Fejtőiből származik?

- Természetesen - bólogatott hevesen az emberke.

Zedd a köntöse zsebébe nyúlt, és egy apró zsákocskát vett elő.

- Pecsételjék le a sír nyílását a Próféták Fejtőjéből származó fehér kővel.

- Teljesen pecsételjük le? - hápogott a férfi.

- Igen. Teljesen. Vagy az egész palota elolvad. Keverjék ezt a varázsport a habarcshoz - nyomta a férfi kezébe a zsákocskát. - Mire a Nap lenyugszik, be kell fejezniük. Teljesen le kell pecsételniük, mire a Nap lemegy.

Az emberke bólintott, kikapta a zsákocskát Zedd kezéből, és elrobogott, fel a lépcsőkön, olyan sebesen, amennyire csak kurta lábai vitték. Egy másik férfi, ez már jóval magasabb, kezét aranyszegélyű fehér köntösének ellentétes ujjaiba dugva haladt el mellette, ahogy lefelé lépegetett a lépcsőkön.

- Panis Rahl, Rahl Nagyúr nagyapja? - meredt Zeddre Chase, egyik hatalmas ujját a varázsló mellkasának döfve.

- Hát, igen - krákogott Zedd. - Azt hiszem, erről még beszélnünk kell. A fehér köntöst viselő férfi odalépett hozzájuk.

- Zorander Mágus, itt van Rahl Nagyúr? Fontos ügyek várnak rá. Zedd felnézett a távolban egyre kisebbedő sárkány alakjára.

- Rahl Nagyúr egy ideig távol lesz még.

- De visszatér?

- Igen - nézett Zedd a férfi várakozással teli arcába. - Visszatér. Addig meg kihúzzák valahogy nélküle.

- Megszoktuk már ezt - vont vállat a férfi - itt a Népek Palotájában. Megszoktuk, hogy várjuk Rahl Nagyúr visszatértét. - Megfordult, hogy odébbálljon, ám megtorpant, amikor Zedd utána kiáltott.

- Éhes vagyok. Lehet itt valahol némi ennivalót találni? A férfi elmosolyodott, és a palota bejárata felé intett.

- Természetesen, Zorander Mágus. Engedje meg, hogy elkísérjem egy ebédlőteremig.

- Mit szólsz hozzá, Chase? Van kedved velem ebédelni, mielőtt útra kelek?

- Ebéd? - pillantott le a határjáró Rachelre. A kislány vigyorgott, és buzgón bólogatott. - Örömest, Zedd. És merre igyekszel?

- Meglátogatom Adie-t - igazgatta meg köntösét Zedd.

- Egy kis pihenés és kikapcsolódás? - vigyorgott Chase. Zedd akaratlanul is elmosolyodott.

- Az is, de el kell vinnem Aydindrilbe, a Mágustoronyba. Rengeteg olvasnivaló vár ott ránk.

- Miért akarod odavinni Adie-t, olvasgatni? Zedd szeme sarkából a határjáróra nézett.

- Mert. nincs még élő ember, aki annyit tudna az alvilágról, mint ő.

(A történet folytatódik. A következő rész címe: A Könnyek Köve.)