Terry Goodkind:

Az Első Szabály

Az Igazság Keresője

Excalibur Könyvkiadó 1999

Terry Goodkind:

Az Első Szabály - Az Igazság Keresője

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Wizard's First Rule

Copyright © 1994 by Terry Goodkind

Hungarian Edition:

Copyright © 1999 Excalibur Könyvkiadó

Fordította: Pál Dániel és Tóth Roland

Borító: Szilícium Grafika

Műszaki szerkesztő: Savanya Zsolt

A kiadásért felel: a kiadó vezetője

Nyomdai munkálatok: Novum Kft, Szeged

ISBN: 963 85927 45

Excalibur Könyvkiadó,

6701 Szeged, Pf. 136

E-konvertálta: Dominansbab

Tartalom

Térkép. 4

Az Első Szabály. 5

Első Fejezet 6

Második Fejezet 10

Harmadik fejezet 18

Negyedik fejezet 28

Ötödik fejezet 35

Hatodik fejezet 49

Hetedik fejezet 54

Nyolcadik fejezet 64

Kilencedik Fejezet 68

Tizedik fejezet 76

Tizenegyedik fejezet 88

Tizenkettedik fejezet 94

Tizenharmadig fejezet 101

Tizennegyedik fejezet 110

Tizenötödik fejezet 118

Tizenhatodik fejezet 129

Tizenhetedik fejezet 138

Tizennyolcadik fejezet 143

Tizenkilencedik fejezet 148

Huszadik fejezet 156

Huszonegyedik fejezet 165

Huszonkettedik fejezet 172

Huszonharmadik fejezet 180

Huszonnegyedik fejezet  - 190

Huszonötödik fejezet 195

Huszonhatodik fejezet 204

Huszonhetedik fejezet 215

Huszonnyolcadik fejezet 224

Térkép

Az Első Szabály

…        A láng zöld szemei keményen villantak.

- Quadnak nevezik őket. Olyanok, mint a... fejvadászok. Azért küldik őket, hogy megöljék a... - ismét elharapta a szavát. - Hogy öljenek. - Arca visszanyerte azt a nyugodt magabiztosságot, amit akkor mutatott, amikor Richard először találkozott vele. - Azt hiszem, minél kevesebb ember tud rólam, annál nagyobb biztonságban leszek.

Richard megdöbbent. Még soha nem hallott ilyesmit. Beletúrt a hajába, megpróbált gondolkodni. Sötét, fenyegető gondolatok kezdtek újra kavarogni a fejében. Valamilyen oknál fogva, félt attól, amit Kahlan esetleg válaszol, ám meg kellett kérdeznie.

- Kahlan, honnan jött ez a quad? - nézett a lány szemébe, és ezúttal az igazságot szerette volna hallani.

Kahlan egy pillanatra Richard arcát tanulmányozta.

- Valószínűleg már azóta követnek, hogy eljöttem Középföldről, azután pedig a Határon keresztül haladva is a nyomomban voltak.

Richard bőrén végigszaladt a hideg, karjától a tarkójáig libabőrös lett, nyakán a szőrszálak mind az égnek álltak. Lelke mélyén felizzott benne a düh, titkai ismét kavarogni kezdtek.

Kahlan egészen biztosan hazudik. Senki sem jöhet át a Határon. Senki.

Senki sem teheti a lábát Középföldre, és senki sem jöhet ki onnan. A Határ már azelőtt is elszigetelte ezt a földet, hogy ő megszületett.

Középföld a mágia földje volt.

Első Fejezet

Különös lián volt. Változatos alakú, formájú sötét levelek ültek szárán, mely halálos szorításban ölelte körül a balzsamfenyő sima törzsét. A megsebzett kéregből nedv csordogált, a fa száraz ágai lekonyultak, olyan látszatot keltve, mintha nyöszörögni próbált volna a hideg, nyirkos reggeli levegőben. A lián szárából itt-ott termések kandikáltak ki, az ember azt hihette volna, hogy szemtanúk után kémlelnek.

A szag volt az, ami először felkeltette a figyelmét. Rothadó szag volt, valami olyasminek a szaga, ami már életében is orrfacsaróan büdös lehetett. Richard beletúrt sűrű hajába, és az elméjét ködként megülő keserűség végre felengedett benne: a lián láttán megint tisztán gondolkodott. Körülnézett, hogy talál-e több ilyen liánt, de nem látott egyet sem. Minden más normálisnak tűnt. A Vén Erdő juharfáinak öltözékébe már bíborvörös vegyült, s a lágy szellőben a fák büszkén mutogatták új köntösüket. Ahogy az éjszakák egyre hűvösödnek, nem sok időbe telik, és a Szarvasföldi erdőben élő testvéreik is követik őket. Csak a tölgyfák - melyek mindig utolsóként adják meg magukat az ősznek - hordták még mindig sztoikus nyugalommal sötétzöld kabátjukat.

Richard élete legnagyobb részét az erdőben töltötte, így minden növényt ismert, ha nem is névről, de legalább látásból. Kisgyermek kora óta Zedd, a barátja mindig magával vitte, hogy különleges füvek után kutassanak. Megmutatta Richardnak, mit hol keressen, hogy miért pont azokat a növényeket keresse, és megnevezett mindent, amit csak láttak. Sokszor csak beszélgettek, és az öregember egyenlő félként kezelte, ugyanannyit kérdezett, mint amennyit válaszolt. Felszította Richardban a vágyat, hogy tanuljon, hogy tudjon.

Ám ezzel a növénnyel eddig csak egyszer találkozott, és akkor sem az erdőben. Apja házában talált egy darabkájára, abban a kék agyagedényben, amelyet még kisfiú korában készített. Apja kereskedő volt, és gyakran utazott, ritka vagy egzotikus cikkekre vadászva. Sokszor keresték fel tehetős emberek, kíváncsian, hogy mire bukkant. Úgy tűnt, apját inkább a kutatóút izgalma, mintsem maguk a dolgok vonzották, mert mindig boldogan szabadult meg legutóbbi szerzeményeitől, hogy újabb felfedezőútra indulhasson.

Apja távollétében Richard már gyermekként is szívesen töltötte az idejét Zeddel. Richard testvére, Michael néhány évvel idősebb volt, s mivel nem érdekelték az erdők, sem Zedd zavaros előadásai, inkább gazdag emberek társaságában töltötte az idejét. Körülbelül öt évvel ezelőtt Richard elköltözött, hogy a saját lábán éljen, de gyakran betért apjához, ellentétben a mindig elfoglalt Michaellel, akinek nem igen volt ideje ilyen látogatásokra. Amikor apja útra kelt, a kék korsóban mindig hagyott egy üzenetet Richardnak a legújabb fejleményekről, pletykákról vagy érdekes dolgokról, amikkel találkozott.

Azon a három héttel ezelőtti napon, amikor Michael eljött hozzá, és közölte vele, hogy apjukat meggyilkolták, Richard elment apja házához. A bátyja kitartóan győzködte, hogy semmi oka sincs, hogy elmenjen, hiszen már úgysem tehet semmit. Richard azonban messze túl volt azon a koron, amikor úgy tett, ahogyan azt a bátyja mondta. Az emberek szerették volna megkímélni őt, és nem mutatták meg neki apja testét, ám Richard látta a deszkapadlón a barnára száradt, nagy, émelyítő vérfoltokat és vértócsákat. Amikor Richard közelebb lépett, mindenki elhallgatott, csak részvétet kívánni szólaltak meg, ám ez csak fokozta sajgó fájdalmát. Hallotta, hogy az emberek fojtott hangon beszélnek, történteket és vad szóbeszédeket emlegetve a Határvidéken élő lényekről.

Mágikus teremtményekről.

Richardot megdöbbentette az a mód, ahogyan apja kis házát feldúlták, mintha egy vihar szabadult volna el odabent. Csak néhány dolog maradt érintetlen. A kék üzenőkorsó a polcon állt, s benne egy liándarabkára lelt. Még mindig a zsebében volt. Nem tudta, hogy apja mit akart vele üzenni.

Bánat és lehangoltság lett úrrá rajta, s noha ott volt még neki a bátyja, elhagyatottnak érezte magát. Árvaságra jutott, egyedül maradt a világban, s az sem óvta meg ettől, hogy már felnőtt férfi volt. Ugyanúgy érzett, mint amikor még gyermekként elvesztette az édesanyját. Bár apja gyakorta volt távol - néha hetekre is - Richard mindig tudta: valahol van és egyszer visszajön. Most már soha nem fog visszatérni.

Michael nem hagyta, hogy bármi szerepet is vállaljon a gyilkos utáni nyomozásban. Azt mondta, a hadsereg legjobb nyomkeresőit küldte utána, és hogy szeretné, ha Richard a saját érdekében kimaradna a dologból. Így hát Richard nem mutatta meg neki a liánt, és minden nap egyedül indult útnak, hogy megkeresse a növényt. Három hete járta már a Szarvasföldi erdő csapásait, minden ösvényt bejárt, még azokat is, amelyeket rajta kívül csak kevesen ismertek, mégsem bukkant a liánra.

Végül, józan ítélete ellenére, engedett a belső hangnak, és elment a Határ közelében fekvő Vén Erdőbe. A belső hang azzal kísértette, hogy mégis tud valamit arról, hogy miért ölték meg az apját. A hang incselkedett vele, olyan gondolatokkal kínozta, amelyek elillantak, amikor meg akarta ragadni őket, és nevetett rajta, hogy nem látja tisztán a helyzetet. Richard azzal intette rendre magát, hogy csak az apja elvesztése miatt érzett keserűség játszik vele, és nem a valóság.

Úgy gondolta, ha megtalálja a liánt, akkor az valamiféle válasszal szolgál majd. Most, hogy rátalált, nem tudta, mit gondoljon. A belső hang már nem kínozta, de most tépelődni kezdett. Tudta, csak a saját elméje csinálja ezt, és ráparancsolt magára, hogy ne próbálja meg életre kelteni a belső hangot. Zedd nem ilyenekre tanította.

Richard felnézett a haláltusáját vívó hatalmas fenyőre. Ismét eszébe jutott apja halála. A lián ott is jelen volt, most pedig ezt a fát gyilkolta. Ez pedig semmiképpen sem jó dolog. Bár az apjáért már semmit sem tehetett, nem hagyhatta, hogy a növény egy másik élőlény halálában is benne legyen. Határozott mozdulattal megragadva a növényt, nagyot rántott rajta, és izmos karjaival letépte a szívós indákat a fáról.

Ekkor csípett bele a növény.

Az egyik termés kivágódott, és belecsapott a bal keze fejébe, mire Richard fájdalmában és  meglepetésében hátraugrott. Megvizsgálta az apró sebet, és egy tüskéhez hasonló valamit talált a felszakított húsba ágyazódva. Eldőlt a dolog. A növény csak bajt jelentett. A kése után nyúlt, hogy kivágja a tüskét, ám a kés nem volt ott. Először meglepődött, majd eszébe jutott, hogy miért nincs ott. Szidta magát, amiért bánatában még egy olyan alapvető dologról is elfelejtkezett, hogy magával hozza a kését az erdőbe. A körmeivel próbálta meg kihúzni a tüskét. Növekvő aggodalmára, a tüske, mintha csak élne, egyre mélyebbre fúrta magát. A hüvelykujja körmével végigszántotta a sebet, és így próbálta meg kipiszkálni a tüskét. Minél mélyebbre vájta a körmét, a tüske annál mélyebbre fúródott. Forró émelygéshullám tört rá, ahogy felszakította a sebet, ami egyre növekedett, így nem piszkálta tovább. A tüske eltűnt a szivárgó vérben.

Richard körülnézett, és egy sötétkék bogyókkal megrakott aprócska birkabogyó fa bordós- vöröses őszi leveleit fedezte fel. A fa alatt, egy gyökér hajlatában pihent, amit keresett: az aum növény. Megkönnyebbült sóhajjal, vigyázva lecsippentette a puha szárat, közel a növény tövéhez, és óvatos mozdulattal belefacsarta a tiszta, ragadós nedvet a sebbe. Magában egy mosolyt küldött az öreg Zeddnek, hálából, hogy megtanította neki, miként segíti az aum növény a sebek gyorsabb gyógyulását. A puha, bolyhos levelek mindig Zeddet juttatták az eszébe. Az aum leve csillapította a szúró fájdalmat, de nem szüntette meg amiatti aggodalmát, hogy képtelen volt eltávolítani a tüskét. Érezte, ahogy egyre mélyebbre fúrja magát a húsába.

Richard leguggolt, ujjaival egy lukat ásott a földbe, belehelyezte az aumot, és mohát kotort a szára köré, hogy újra kinőjön.

Az erdő hangjai elnémultak. Halálos csend lett. Richard felnézett, és ijedten lépett hátra, amikor egy sötét árnyék húzott el a föld felett, ágakon és leveleken suhanva keresztül. Süvöltő hang hallatszott odafentről. Az árnyék ijesztően hatalmas volt. Madarak törtek elő a fák között megbúvó rejtekhelyeikről, és vészjelzéseket rikoltva repültek szerteszét. Richard az eget kémlelte a zöld és arany lombkoronán keresztül. Megpróbálta megpillantani azt a valamit, ami az árnyékot vetette. Egy pillanatra meglátta: hatalmas volt. Hatalmas és vörös. El nem tudta képzelni, hogy mi lehetett, ám újra eszébe jutottak a Határvidékről előjövő lényekről szóló történetek és mendemondák. A csontja velejéig megborzongott.

A lián bajt jelentett, ez a lény az égen nem kevésbé. Eszébe jutott, amit az emberek mindig mondtak: „A baj nem jár egyedül - három gyermeket szül." Rögtön tudta, hogy a harmadik gyermekkel már nem akar találkozni.

Félelmét félretéve futni kezdett. Csak babonás emberek ostoba fecsegése, mondta magának. Megpróbálta elképzelni, hogy mi lehetett ilyen nagy. Ilyen nagy és vörös. Képtelenség volt, egyetlen repülni képes lény sem volt ekkora. Lehet hogy csak egy felhő volt vagy a fények játéka. Ám képtelen volt ámítani magát: nem felhő volt.

Futás közben felnézett, megpróbált még egy pillantást vetni rá, majd a domboldalt övező ösvény felé vette az irányt. Richard tudta, hogy az ösvény a túloldalon meredek szakadékban folyatódik, és onnan akadálytalan kilátás nyílik az égboltra. Az előző napi esőtől nedves faágak csaptak az arcába, ahogy futott az erdőn át, kidőlt fák és aprócska, sziklás patakok felett átugrálva. Az aljnövényzet a nadrágja szárát tépte. Tarka napfényes foltok csalogatták, hogy nézzen fel, ám mégsem nyújtottak elegendő kilátást. Gyorsan, zihálva kapkodta a levegőt, hideg izzadtság csorgott végig az arcán, a domboldalon végigszáguldva érezte a szíve zakatolását. Végül kibukdácsolt a fák közül az ösvényre.

Az eget kémlelve megpillantotta a lényt, de messze volt már, és túlságosan kicsi ahhoz, hogy megállapítsa, mi az, bár úgy vélte, szárnyai vannak. Az égbolt kékjének vakító fényétől hunyorgott, és a kezével árnyékolva a szemét, megpróbált megbizonyosodni afelől, hogy tényleg szárnyakat látott-e mozogni. A lény lebukott egy hegy mögé, és nem látta többé. Még csak azt sem volt képes megállapítani, hogy valóban vörös-e.

Richard kifulladva lerogyott az ösvény mentén heverő egyik gránitsziklára, és egy mellette álló facsemetéről szórakozottan szedegetve az elhalt gallyakat, lebámult az alatta fekvő Teknős-tóra. Talán el kellene mennie Michaelhez, és beszámolni neki a liánról meg az égen repülő vörös dologról. Tudta, hogy Michael nevetne a történet utolsó részén. Ezelőtt ő maga is nevetett az efféle meséken.

Nem, Michael csak dühös lenne rá, amiért fent, a Határ közelében járkált, és nem  hallgatott a szavára, hogy maradjon ki a gyilkos utáni hajszából. Tudta, a bátyja törődik vele, máskülönben nem nyaggatta volna mindig. Most, hogy már ő is felnőtt, nyugodtan nevethetett a bátyja állandó utasítgatásain, de bosszús pillantásait még mindig el kellett viselnie.

Richard letört egy újabb gallyat, és dühödten egy lapos sziklához vágta. Úgy döntött, hogy nem kell magát egyedülinek éreznie. Végülis, Michael mindig mindenkinek megmondta, hogy mit tegyen, még az apjuknak is.

Egy időre félretette magában a bátyjáról alkotott kemény ítéleteit. Ma nagy nap volt Michael számára. Ma iktatják be Első Tanácsnokká. Most már ő irányít mindent, nem csak Szarvasföld városát, hanem Nyugatföld összes városát és települését, még a vidéket is. Mindenért és mindenkiért ő lesz a felelős. Michael igazán megérdemelte Richard pártfogását; szüksége volt rá, hiszen ő is elvesztette az apját.

Délután tartják majd a beiktatási ceremóniát Michael házában, nagy ünnepség kíséretében. Nyugatföld legtávolabbi csücskeiből érkezett; fontos emberek lesznek jelen, és persze Richard is hivatalos volt. Legalább rengeteg finomságot ehet majd. Rájött, hogy rettenetesen éhes.

Miközben ült és gondolkodott, végignézett a Teknős-tó messze alatta elterülő másik partján is. Az áttetsző víztükrön keresztül mély gödröket övező sziklás tófenék és zöld hínárok váltakozó foltjai látszottak. A vízparton a Solymászösvény bukkant elő itt-ott a fák közül, néhol lehetett látni, néhol pedig rejtve maradt a szem elől. Richard már sokszor járt az ösvénynek azon a részén. Odalent a tóparton tavasszal minden nedves és nyirkos, de ilyen késői évszakban már teljesen száraz. Messzebb, mind Észak, mind Dél felé, a Vén erdőn keresztülfutó ösvény már kényelmetlenül közel kanyargott a Határhoz. A legtöbb utazó éppen ezért elkerülte, és inkább a Szarvasföldi erdő csapásait választotta. Richard erdei vezető volt, utazókat kalauzolt a Szarvasföldi erdő vadonján keresztül. Legtöbbjük magas rangú személyiség volt, akinek nem annyira az útmutatásra volt szüksége, mint arra a tekintélyre, amit egy helyi vezető felfogadása jelentett.

Valami magára vonta a tekintetét. Mozgást látott. Nem volt benne biztos, hogy mi az, mereven nézte a tó túloldalán fekvő területet. Amikor újra meglátta az ösvényen, amint elhaladt a fák ritkás függönye mögött, nem volt többé kétséges: egy ember. Talán a barátja, Chase. Egy határjárón kívül ki más kószálhat idefenn?

Félrelökve a gallyakat, leszökkent a szikláról, és néhány lépést tett előre. Az alak követte a csapást, ki a nyílt terep, a tó partja felé. Nem Chase volt, hanem egy nő. Egy szép ruhát viselő nő. Miféle nő sétálhat ilyen mélyen a Vén erdőben egy előkelő ruhában? Richard figyelte, ahogy a tó mentén halad, az ösvénnyel együtt időnként eltűnve, majd újra előbukkanva. Nem látszott sietősnek az útja, de nem is csak sétálgatott. Inkább a tapasztalt utazó kimért lépéseivel haladt. Ez logikusnak tűnt; senki sem élt a Teknős-tó közelében.

Újabb mozgásra lett figyelmes. Richard szeme az árnyékokat fürkészte. A nő mögött további alakok haladtak. Három... nem, négy csuklyás erdőjáró köpönyeget viselő férfi követte a nőt, de némileg lemaradva. Lopakodva haladtak. Egy fától egy kőig, majd egy újabb fáig. Figyeltek. Vártak. Mozogtak. Richard felegyenesedett, szeme elkerekedett, figyelmét a látványra összpontosította.

A nőre vadásztak!

Azonnal tudta: most találkozott a baj harmadik gyermekével.

Második Fejezet

Richard először dermedten állt, nem tudta, mit tegyen. Nem lehetett biztos benne, hogy a négy férfi valóban a nőre vadászik, legalábbis addig nem, amíg esetleg már túl késő. Egyébként is mi köze hozzá? Ráadásul még a kése sincs vele. Mennyi esélye van egy fegyvertelen férfinek néggyel szemben? Az ösvényen haladó nőt nézte. És a nyomában haladó férfiakat.

Mennyi esélye lehet a nőnek'?

Lekuporodott, izmai keményen megfeszültek. Szíve hevesen kalapált. Megpróbálta  kisütni, hogy mihez kezdjen. A reggeli nap forró sugarai az arcát melengették, a félelemtől zihálva szedte a levegőt. Tudta, hogy egy kicsivel a nő előtt a Sólymászösvény elágazik. Sietve próbálta felidézni, hogy pontosan merre. Az ösvény fő ága a nőnek balkéz felé tartva a tó körül folytatódott, és fel, a hegyek közé vezetett, ahol Richard állt és figyelt. Ha a nő a fő csapáson marad, akkor megvárhatja, és figyelmeztetheti a nyomában lopakodó emberekre. És azután? Amellett, hogy túl sokáig tartana, a négy férfi hamarosan utolérné. Egy ötlet kezdett kibontakozni a fejében. Felpattant és elkezdett lefelé futni az ösvényen.

Ha az útelágazás előtt elérné a nőt, még mielőtt az üldözői elkapnák, felvihetné a jobb oldali csapáson. Az ösvény a fák közül fel, a nyílt sziklapárkányok irányába vezetett, egyre messzebb a Határtól, Szarvasföld városa felé, ahol segítséget találhatnak. Ha sietnek, elrejtheti a nyomaikat. Az üldözők nem tudnák, hogy az elágazáson mennek. Azt hinnék - legalább egy kis ideig -, hogy a nő még mindig a főcsapáson halad, ez pedig elegendő lenne ahhoz, hogy megtévesszék őket, és a biztonságba vezesse a nőt.

Az előbbi vágtától még mindig kifulladva, Richard fújtatva kapkodta a levegőt, és olyan gyorsan futott lefelé az ösvényen, ahogyan csak tudott. Az ösvény hamarosan visszatért a fák közé, így legalább nem kellett amiatt aggódnia, hogy a négy férfi észreveszi. Futás közben napfénypászták villantak el mellette. Vén fenyőfák sorakoztak az út mentén, tűleveleik puha szőnyegpárnaként fogták fel lépéseit.

Kis idő múltán, az ösvényen vágtatva keresni kezdte az oldalcsapást. Nem lehetett benne biztos, hogy milyen messzire jutott, mert az erdő nem nyújtott biztos viszonyítási pontot, és nem emlékezett, hogy pontosan merre van az elágazás. Kicsi volt és könnyen elvéthető. Minden egyes kanyar új reménnyel töltötte el, hogy ez lesz majd, ahol megtalálja az elágazást, és tovább kényszerítette magát. Megpróbálta kitalálni, hogy mit mond majd a nőnek, ha odaér hozzá. Elméjében ugyanolyan gyorsan száguldottak a gondolatok, mint amilyen szaporán a lábait szedte. Lehet, hogy azt fogja gondolni, hogy az üldözőivel van, vagy megijed tőle, és esetleg nem hisz neki. Nem sok ideje lesz, hogy meggyőzze: tartson vele, segíteni akar neki.

Egy kisebb bucka tetejére érve ismét az elágazást kezdte keresni, de nem látta meg, így futott tovább. Most már szaggatottan zihált. Tudta, ha nem éri el az elágazást a nő előtt, akkor csapdába kerülnek, és választhatnak: vagy megpróbálnak gyorsabban futni, mint üldözőik vagy harcolnak. Mindkettőhöz túlságosan ki volt fulladva. Ez csak még keményebben vitte előre. Izzadtság csorgott végig a hátán, inge a hátához tapadt. A reggel hűvössége fullasztó hőségbe váltott, de tudta, hogy csak a rendkívüli erőkifejtés miatt érzi ezt. Kétoldalt elmosódottá vált az erdő ahogy futott.

Egy éles jobbkanyar előtt végre elérte az elágazást. Majdnem túlment rajta. Sietve megvizsgálta a nyomokat, hogy járt-e már itt a nő, és nem tért-e a keskenyebb csapásra. Nem talált nyomokat. Megkönnyebbülés öntötte el. Kimerültségében térdre rogyott, és a sarkára ült, próbált lélegzethez jutni. A terve első része bevált. Hamarabb ideért, mint a nő. Most már csak meg kell győznie, mielőtt túl késő lenne.

Jobb kezét az oldalába nyilalló fájdalomra szorította. Még mindig levegő után kapkodott. Aggódni kezdett, hogy nevetségesnek tűnik majd. Mi van, ha csak egy lány az, aki bújócskát játszik a bátyjaival? Bolondnak nézik majd. Rajta kívül mindenki jót fog nevetni.

Lenézett a kézfején lévő sebre. Vörös volt és fájdalmasan lüktetett. Eszébe jutott az égen látott lény. Eszébe jutott, hogy a nő milyen céltudatosan haladt, egyáltalán nem úgy, mint egy bújócskázó gyermek. És nem kislány, hanem egy nő. Visszaemlékezett a jeges félelemre, ami a négy férfi láttán töltötte el. Négy férfi láttán, akik árnyékként lopakodtak a nő nyomában: ez a harmadik furcsa dolog volt ma reggel. A baj harmadik gyermeke. Nem, rázta meg a fejét, ez nem bújócska. Tudta, mit látott. A négy férfi a nőre vadászik.

Richard kezdett feltápászkodni. Felhevült testéből csak úgy áradt a forróság. Derékban meghajolva, kezeit a térdére támasztva, vett néhány mély lélegzetet, majd kihúzta magát.

Tekintete a kanyarban beforduló fiatal nőre szegeződött. Egy pillanatra a lélegzete is elállt. A lány dús, barna haja egészen hosszú volt, testének vonalaihoz simult. Magas volt, majdnem olyan magas, mint Richard, és nagyjából vele egyidős lehetett. A ruhájához foghatót Richard még soha nem látott: szinte teljesen fehér volt, nyakánál négyzetes kivágással, a derekán pedig kis, barna bőrerszény díszítette. A ruha anyaga finom szövésű  volt és sima, szinte csillogó, semmiféle szokásos csipke és fodor nem volt rajta, semmi festett minta vagy szín, ami elvonná a tekinteteket arról, hogy miként ölelte körül a lány alakját. A ruha elegáns volt a maga egyszerűségében. A lány megtorpant, s ruhájának fenségesen lebegő redői a lábaihoz simultak.

Richard közelebb ment hozzá, de három lépésre tőle megállt, hogy ne tűnjék fenyegetőnek. A lány egyenesen és nyugodtan állt, karjait az oldala mellett tartva. Szemöldöke egy ragadozó madár szárnyainak kecses ívét formázta. Zöld szemeit félelem nélkül szegezte rá. Tekintetük olyan erőteljesen kapcsolódott, hogy Richard úgy érezte, éntudata szinte elvész. Úgy érezte, mintha mindig ismerte volna a lányt, mintha mindig a része lett volna, mintha szükségletei az ő szükségletei lettek volna. A lány tekintete vasmarokként tartotta fogva, úgy nézett a szemébe, mintha a lelkét akarta volna megpillantani, mintha választ keresett volna valamire. Azért vagyok itt, hogy segítsek neked, mondta némán Richard. És ezt sokkal komolyabban gondolta, mint bármi mást valaha.

A lány pillantása megenyhült, a Richardot fogva tartó vasmarok felengedett. Richard megpillantott valamit a lány tekintetében, amit minden másnál vonzóbbnak talált: intelligenciát. Látta a szemében csillogó, a benne ragyogó értelem szikráit, és ezen keresztül tökéletesen átérezte lénye egészét. Biztonságban érezte magát.

Figyelmeztetés villant az elméjében, eszébe jutott, hogy miért van itt, hogy drága az idő.

- Odafent voltam - mutatott a domb felé, ahol az előbb volt - és megláttalak téged. A lány tekintete követte az ujját. Richard is odanézett, és rájött, hogy az egymásba akaszkodó faágakra mutat. A fáktól nem látszott a domb. Némán leengedte a karjait, próbált úgy tenni, mintha meg sem történt volna ez a baki. A lány ismét rászegezte a tekintetét, és várt.

- Odafent voltam egy dombon, a tó felett - kezdte újra Richard halk hangon. - Láttam, ahogy a part mellett futó ösvényen mész. Néhány alak követ téged.

A lány nem árult el érzelmeket, de továbbra sem vette le róla a szemét.

- Hányan vannak?

- Négyen - felelte Richard, bár furcsának érezte a kérdést. A lány elsápadt.

Megfordult, és a háta mögött húzódó erdőt kémlelte. Egy pillanatra az árnyékokat fürkészte, majd visszafordult Richard felé, zöld szemével a férfi tekintetét vizslatva.

- Segíteni akarsz nekem? - Elbűvölően szép arca a sápadtságot kivéve semmiféle érzelemről nem árulkodott.

- Igen - hallotta magát Richard, mielőtt a fejében egyetlen gondolat is megszülethetett volna.

A lány vonásai megenyhültek.

- Mit javasolsz, mit tegyünk?

- Innét nem messze egy keskeny csapás kanyarodik le az ösvényről. Ha mi azon megyünk, ők pedig ezen maradnak, akkor megléphetünk előlük.

- És mi lesz, ha nem? Ha követik a csapást?

- Elrejtem a nyomainkat - rázta meg a fejét Richard. Próbálta megnyugtatni a lányt. - Nem fognak követni minket. Nézd, nincs időnk...

- És ha mégis? - szakította félbe a lány. - Akkor mi a terved? Richard egy pillanatra a lány arcát tanulmányozta.

- Nagyon veszélyesek?

- Nagyon - mondta a lány megint csak kimérten.

A lány hangjában bujkáló félelem, ahogyan ezt a szót kimondta, arra késztette Richardot, hogy újra levegőt vegyen. Egy pillanatra látta, hogy vak rémület jelenik meg a másik tekintetben.

- A kis csapás keskeny és meredek. Nem tudnak bekeríteni minket.

- Van fegyvered?

Richard válaszképpen tagadólag rázta a fejét. Túlságosan haragudott magára, amiért otthon hagyta a kését, hogy még hangosan is kimondja.

- Akkor siessünk - bólintott a lány.

Miután így határoztak, egyetlen szót sem szóltak, nem akarván elárulni, hogy merre vannak. Richard sietve elrejtette a nyomaikat, és intett a lánynak, hogy ő menjen előre, így Richard lesz közte és üldözőik között. A lány nem habozott. Sebes léptekkel elindult, amerre Richard mutatta. Ruháinak redői a földet söpörték mögötte. A Vén erdő dús, fiatal örökzöldjei szorosan simultak az oldalukhoz. A keskeny ösvény sötét, zöld fallal övezett út volt a bokrok és az ágak között. Körülöttük nem láttak senkit. Menet közben Richard hátrafelé tekintgetett, noha nem nagyon látott messzire. Ám legalább azt látta, hogy tiszta a levegő. A lány fürgén haladt, Richardnak nem kellett noszogatnia.

Nemsokára sziklássá vált a lábuk alatt a talaj. Emelkedni kezdett az út, a fák is ritkábban álltak, szabadabbá tették a kilátást. Sötét árnyékba burkolt hasadékokon és levelekkel borított vízmosásokon keresztül futott az ösvény. Lépteik száraz leveleket kavartak fel. A fenyőfákat keményfák kezdték felváltani, leginkább nyírfák. A fejük felett ingadozó ágak nyomán, kis napfényes foltok táncoltak az erdő talaján. A nyírfák fekete foltokkal tarkított fehér törzse pedig olybá tűnt, mintha ezernyi szem követné a mellettük elhaladó két embert. Néhány holló rekedtes károgását leszámítva, csendes, békés hely volt.

Az ösvény mellett húzódó gránitfal tövében, ujját ajkához téve Richard intett a lánynak, tudatva vele, hogy óvatosan kell mozogniuk, hogy lépteikkel ne keltsenek zajokat, melyek visszhangja felfedné hollétüket. Hallotta, milyen erősen visszhangzik a dombok között, amikor csupán egy varjú felkárog. Richard jól ismerte ezt a tájékot: a sziklafalak alakja olyan, hogy mérföldekre elviszik a hangokat. Az erdő talaját elszórtan borító kerek, mohafedte kövekre mutatott. Megmutatta a lánynak, mire gondol: a kövekre lépve haladjanak, így elkerülhetik, hogy a levelek alatt megbúvó ágakra lépjenek, és azok a talpuk alatt ropogjanak. Félresöpört néhány levelet, a gallyakra mutatott, mímelte, hogy eltöri őket, majd a kezéből tölcsért formált, és a füléhez tapasztotta. A lány bólintott, hogy érti, egyik kezével felemelte a ruháját, és elkezdett a sziklákon lépdelni. Richard megérintette a karját, hogy forduljon vissza. Imitálva, hogy megcsúszik és elesik, figyelmeztette, hogy legyen óvatos, mert a moha csúszós. A lány elmosolyodott, megint bólintott, és sietős léptekkel újra nekiindult. A lány mosolyának látványa meglepte Richardot, jóleső érzéssel töltötte el, és valamicskét csökkentette a félelmét. Ahogy egyik mohás kőről a másikra lépett, újra a remény kis szikrája lopózott a szívébe. Talán mégis sikerül megmenekülniük.

Az ösvény kitartóan haladt felfelé, a fák pedig egyre ritkábban sorakoztak. A mind sziklásabb talaj vajmi kevés lehetőséget kínált nekik, hogy gyökeret eresszenek. Hamarosan csak a hasadékokban nőttek fák, göcsörtös, kitekeredett, alacsony példányok, melyek igyekeztek minél kisebb felületet nyújtani a szélnek, nehogy kitépje őket soványka horgonyzóhelyükről.

Csendesen lopództak ki a fák közül a sziklapárkányra. Az út nem látszott mindig tisztán, és volt több olyan csapás is, mely nem vezetett sehová. A lány gyakran volt kénytelen visszafordulni Richard felé, aki csak a kezével vagy egy fejbólintással jelezte neki az utat. Richard eltűnődött, hogy vajon mi lehet a neve, de az üldözőik miatt nem mert megszólalni. Noha az ösvény meredek volt és nehezen járható, Richardnak nem kellett lassítania a lány miatt. Kitartóan és fürgén kaptatott felfelé. Richard látta a lábán a puha bőrből készült, kényelmes és erős csizmákat, ilyeneket az visel, aki hozzászokott ahhoz, hogy utazzon.

Már több mint egy óra telt el azóta, hogy kijöttek a fák közül, kitartóan kapaszkodva felfelé, szemben a Nappal. Kelet felé haladtak a sziklapárkányon, majd az ösvény visszakanyarodott a nyugati irányba. Üldözőiknek - ha követik őket - a Napba kell nézniük, hogy meglássák őket. A lehető legjobban lekuporodva haladtak, és kapaszkodás közben Richard sűrűn tekintgetett hátrafelé, üldözőikre utaló jelek után fürkészve. Amikor a Teknős- tó partján megpillantotta őket, rejtekezve haladtak, ám idekint a terep már túlságosan nyílt volt ahhoz, hogy elrejtőzzenek. Nem látott semmit, és kezdte jobban érezni magát. Nem követték őket; üldözőik sehol sem látszottak, és mostanra már valószínűleg mérföldekkel lejjebb jártak a Sólymászösvényen. Minél távolabb kerültek a Határtól, és minél közelebb jutottak a városhoz, annál jobban kezdte érezni magát. Bevált a terve.

Nem látva jelét, hogy követnék őket, Richard szeretett volna megállni és pihenni, mivel a keze lüktetett a fájdalomtól, de a lány nem mutatta, hogy szüksége lenne erre, vagy hogy  szeretne megállni. Úgy ment tovább, mintha a négy férfi még mindig a sarkában lenne. Richardnak eszébe jutott a tekintete, amikor megkérdezte, hogy veszélyesek-e, és sürgősen elhessegette magában a pihenővel kapcsolatos gondolatokat.

A reggel délelőttbe hajlott, és az évszakhoz képest meleg nap köszöntött rájuk. Az ég ragyogó, tiszta kék színben pompázott, csak elvétve úszkált rajta néhány fátyolszerű, fehér felhő. Az egyik felhő olyan volt, mint egy tekergőző kígyó, a feje lefelé mutatott, a farka pedig felfelé. Szokatlan alakja Richardnak eszébe juttatta, hogy aznap már látta ezt a felhőt - vagy előző nap volt? Nem szabad elfelejtenie, hogy említést tegyen róla Zeddnek, ha legközelebb találkozik vele. Zedd felhőjós volt, és ha Richard esetleg elmulasztaná jelenteni, amit látott, akkor legközelebbi találkozásuk alkalmával egy óra hosszáig kellene hallgatnia Zedd előadását a felhők fontosságáról. Zedd valószínűleg ebben a pillanatban is a felhőt nézi, és azon izgul, hogy Richard vajon észrevette-e.

Az ösvény a kis Csorba-hegy déli oldalához vitte őket, ahol egy csupasz sziklás részen haladt át, amiről a hegy a nevét kapta. A sziklát fele magasságában átszelő ösvényről a Vén erdő déli részére nyíló csodás kilátás tárult elébük, tőlük balra pedig - bár a sziklafal majdnem eltakarta őket - felhőkbe és ködbe burkolódzó, égbenyúló, csipkézett hegycsúcsok látszottak, melyek már a Határhoz tartoztak. Richard barna, haldokló fákat látott kilógni a zöld szőnyegből. A Határhoz közelebb az elpusztult fák egyre sűrűbben sorakoztak. A lián - döbbent rá.

Gyorsan haladtak előre a sziklás ösvényen. Annyira jól belátható, nyitott terepen voltak, hogy bárki könnyedén észrevehette volna őket, hiszen nem volt semmi, ahová elrejtőzhettek volna, ám a sziklán túl az ösvény a Szarvasföldi erdő felé veszi az irányt, azután pedig egyenest a városba vezet. Még ha üldözőik rájönnek tévedésükre, és követik őket, akkor is biztonságos előnyük lesz velük szemben.

Ahogy a sziklás rész túlsó végéhez közeledtek, a korábban csalókán keskeny ösvény kezdett kiszélesedni, elég széles volt ahhoz, hogy egymás mellett haladjon rajta két ember. Richard jobb kezét végighúzta a sziklafalon, ez megnyugtató érzéssel töltötte el, ahogy lepillantott a több száz lábnyi mélységben alatta fekvő, sziklákkal borított síkra. Megfordult és hátrapillantott. Még mindig tiszta volt a levegő.

Amikor hátrafordult, a lány hirtelen megtorpant, ruhájának redői a lába körül kavarogtak. Előttük az ösvényen, ahol egy pillanattal korábban még nem volt senki, most két üldözőjük állt. Richard az átlagosnál termetesebb volt, ám ez a két férfi jóval nagyobb darab volt nála. Noha csuklyás zöld köpönyegük az arcukat árnyékba borította, hatalmas, izmos testüket nem takarta el. Richard agya vadul dolgozott, megpróbálta felfogni, hogy üldözőik miképpen kerülhettek elébük.

Richard és a lány megpördültek, készen arra, hogy futásnak eredjenek. A fejük feletti sziklákról két kötél hullott alá, és súlyos puffanással földet érve a másik két férfi huppant az ösvényre. Elvágták a visszavonulás útját. Ugyanolyan hatalmas termetűek voltak, mint az előző kettő. A napfényben megcsillant a köpönyegük alatt csatok és bőrszíjak tartotta arzenálnyi fegyver.

Richard visszafordult az első kettő felé. Amazok nyugodtan hátratolták a csuklyáikat. Láthatóvá vált sűrű, szőke hajuk és vastag nyakuk. Arcuk darabos, férfias volt.

- Te elmehetsz, fiú. Csak a lánnyal van dolgunk.

A férfi hangja mély volt, szinte barátságos. Ennek ellenére pengeéles fenyegetés érződött ki belőle. Beszéd közben lehúzta bőrkesztyűit, és betűrte az övébe. Még csak azzal sem vesződött, hogy Richardra nézzen. Nyilvánvalóan nem tartotta akadálynak. Úgy tűnt, ő a vezér, mert a másik három némán várakozott, amíg beszélt.

Richard még soha sem volt ilyen helyzetben. Eddig mindig képes volt elkerülni a bajt. Soha nem engedte meg magának, hogy dühbe guruljon, és könnyed viselkedésével általában mosolygósra változtatta a haragos tekinteteket. Ha a beszéd nem használt, akkor elég erős és gyors volt ahhoz, hogy elejét vegye a fenyegetésnek, mielőtt bárkinek baja esett volna. Ha pedig úgy hozta a szükség, egyszerűen odébb sétált. Tudta, hogy ezeket az embereket nem érdekli a beszéd, és szemmel láthatólag nem féltek tőle. Azt kívánta, hogy bárcsak most is elsétálhatna.

Richard a lány zöld szemébe nézett. Egy segítségéért könyörgő büszke nő tekintetével  találkozott. Közelebb hajolt hozzá.

- Nem hagylak el - mondta halk, de határozott hangon. A másik arcán megkönnyebbülés suhant át.

Aprót bólintott, és finoman Richard alkarjára helyezte a kezét.

- Maradj köztük, ne hagyd, hogy egyszerre rontsanak rám - suttogta. - És amikor jönnek, vigyázz, hogy ne érj hozzám.

Megszorította Richard karját, és a szemébe nézett, várva, hogy amaz megerősítse: értette, amit mondott. Richard nem értette pontosan, hogy miért mondta, amit mondott, de bólintott, hogy érti.

- A jó szellemek legyenek velünk - sóhajtotta a lány. Oldala mellé ejtette a karját, és a hátuk mögött álló két férfi felé fordult. Arcán halálos nyugalom ült, semmiféle érzelmet nem mutatott.

- Eredj az utadra, fiú! - A vezér hangja keményebben csattant. Kék szemei vad dühvel szikráztak. - Utolsó ajánlat - csikorgatta a fogát.

Richard nagyot nyelt.

- Mindkettőnket elengedtek. - Megpróbált magabiztos hangon szólni. A szíve szinte a torkában dobogott.

- Ma nem - felelte ellentmondást nem tűrő hangon a vezér. Veszedelmes kinézetű görbe kést húzott elő.

A mellette álló férfi egy rövidkardot vont ki a hátára szíjazott hüvelyből. Gonoszul vigyorogva végighúzta izmos alkarján, vörösre vérezve a kardot. A háta mögül Richard hallotta a kiröppenő acél fémes csengését. Megbénította a félelem. Az egész túl gyorsan történt. Semmi esélyük nem volt. Semmi.

Egy röpke pillanatig egyikük sem mozdult. Majd a négy férfi szájáról csatakiáltás harsant, a halálos küzdelemben meghalni kész emberek rikoltása. Richard rémülten hátrált. Ijesztő rohamban támadták le őket. A rövidkardos férfi magasra emelt fegyverrel rontott Richardra, s ahogy a férfi feléje tartott, hallotta, amint a háta mögött az egyikük megragadja a lányt.

És akkor, éppen mielőtt a férfi elérte volna Richardot, mint egy hang nélküli menydörgés, erőteljes csattanás rázta meg a levegőt, olyan erővel, hogy testének minden porcikája sikoltott a szúró fájdalomtól. Egyre táguló porgyűrű emelkedett fel körülöttük.

Kardot lóbáló támadója is érezte a kínt, és egy pillanatra figyelme Richard háta mögé, a lányra szegeződött. Miközben feléje rontott, Richard hátát a sziklafalnak vetette, és mindkét lábával pontosan mellbe rúgta a férfit, olyan keményen, ahogyan csak tudta. A rúgás letaszította az ösvényről, bele a szakadékba. Ahogy zuhant hátra, az alant elterülő sziklák felé, szemei elkerekedtek a meglepetéstől. Még mindig két kézzel a feje fölé emelve tartotta a kardját.

Richard döbbenten látta, hogy a másik kettő közül is alázuhan az egyik, felhasított és véres mellkassal. Mielőtt Richard elgondolkodhatott volna rajta, hogy ez miként lehetséges, a görbe késes vezér rontott el mellette, figyelmét teljesen lekötötte a lány. Szabad kezének élével Richard mellkasának közepébe vágott. Richard lélegzete elakadt az ütéstől, és keményen a falnak vágódott, fejét beverte a sziklába. Miközben küszködött, hogy eszméleténél maradjon, egyetlen gondolata az volt, hogy meg kell állítania a férfit, mielőtt elérné a lányt.

Összeszedve minden erejét, Richard olyan erővel ragadta meg a vezér tagbaszakadt csuklóját, ami még őt is meglepte, és megperdítette. A kés ívben lendült felé, pengéje megcsillant a napfényben. A férfi kék szemében kegyetlen éhség ült. Richard életében még soha nem félt ennyire.

Abban a pillanatban tudta, hogy meg fog halni.

Látszólag a semmiből rontott elő utolsó támadójuk, kezében egy veres rövid karddal, belerohant a vezérbe, kardját a másik gyomrába döfte, és kiszorította belőle a levegőt. Olyan erővel ütköztek össze, hogy az ütközés lendülete mindkettejüket lesodorta a szikláról. Miközben lefelé zuhant, az utolsó ember dühödten üvöltött, üvöltése csak akkor ért véget, amikor nekicsapódott a szikláknak.

Richard döbbenten állt, a szikla pereme fölött lenézett a mélybe. Nem akart a lány felé fordulni, félt odanézni, rémülettel töltötte el a gondolat, hogy élettelenül, felhasítva találja.

De a lány ott ült a földön a sziklának támaszkodva. Kimerültnek tűnt, de nem volt semmi baja. Arcán réveteg kifejezés ült. Olyan gyorsan vége volt az egésznek, hogy Richard képtelen volt felfogni, mi történt és hogyan történt. Ketten maradtak a hirtelen beállt csöndben.

Lerogyott a lány mellé a naptól meleg sziklára. Borzasztóan fájt a feje attól, hogy nekicsapódott a sziklának. Látta, hogy a lány jól van, így nem is kérdezte. Túlságosan megrendült volt ahhoz, hogy képes legyen megszólalni, és ugyanezt vette észre a lányon is. Amaz észrevette, hogy vér van a kézfején és beletörölte a sziklafalba, további vérpettyekkel tarkítva azt. Richárd úgy érezte, mindjárt hányni fog.

Nem tudta elhinni, hogy még mindig életben van. Teljesen valószínűtlennek tűnt az egész. Mi volt ez a hang nélküli mennydörgés? És az a fájdalom, ami beléhasított? Soha nem érzett még ilyesmit. Ha csak rágondolt, borzongás fogta el. Bármi is volt, valami köze volt a lányhoz, aki megmentette vele az életét. Valami természetfeletti dolog történt, és Richard nem volt benne teljesen biztos, hogy szeretné megtudni, micsoda.

A lány a sziklának támasztotta a fejét, majd oldalt gördítette, Richard felé.

- Még a nevedet sem tudom. Már korábban is meg akartam kérdezni, de nem mertem megszólalni. Annyira féltem tőlük... - intett a szakadék felé. - Nem akartam, hogy ránk találjanak.

Richard azt hitte, a lány mindjárt elsírja magát. Végigpillantott rajta, ám nem kezdett sírni. Richard viszont úgy érezte, hogy ő maga mindjárt könnyekben tör ki. Bólogatott, hogy egyetért azzal, amit a lány a négy férfiről mondott.

- Richard Cypher a nevem.

A lány zöld szemei Richard szemeit tanulmányozták. A könnyű szél néhány hajfürtöt az arcába fújt.

- Nem sokan vannak, akik mellém álltak volna - mosolyodott el. Richard a hangját is ugyanolyan vonzónak találta, mint vele kapcsolatban minden mást. Illett a szemében fénylő intelligenciához. Szinte elállt tőle a lélegzete. - Kivételes ember vagy te, Richard Cypher.

Richard - nagy bosszúságára - érezte, hogy elvörösödik. A lány elfordította a tekintetét, kifésülte arcából a haját, és úgy tett, mintha nem vette volna észre, hogy Richard elpirult.

- Én egy... - Úgy hangzott, mintha mondani akart volna valamit, de azután meggondolta magát. - Kahlan vagyok. A családnevem pedig Amnell.

- Te is kivételes ember vagy, Kahlan Amnell - nézett egy hosszú pillanatig a szemébe. - Nem sokan tartották volna magukat úgy, ahogyan te tetted.

Kahlan nem pirult el, hanem újra rámosolygott. Furcsa mosoly volt, különös mosoly: nem mutatta a fogát, csak összezárt ajkakkal mosolygott, mint amikor valakit a bizalmába avat. A szemeiben is ez a mosoly csillogott. Az elfogadás mosolya.

Richard hátranyúlt, megtapogatta a tarkóján sajgó púpot, és megnézte, hogy véres-e a keze. Nem volt rajta vér, bár úgy vélte, minden oka meglenne rá, hogy legyen. Majd visszafordult Kahlan felé, ismét a történteken tűnődve, hogy vajon mit tett a nő, és hogyan tette. Hang nélkül mennydörgött, majd Richard lelökte az egyik támadót a szikláról. A háta mögött pedig az egyik férfi a társát ölte meg Kahlan helyett, majd végzett a vezetőjükkel és saját magával is.

- Nos, kedves barátom, Kahlan, megmondanád, miként lehetséges az, hogy mi élünk, az a négy férfi pedig nem?

- Komolyan mondod? - nézett rá meglepetten a lány.

- Micsodát? Kahlan habozott.

- Hát azt, hogy „barátom." - Hát persze - vont vállat Richard. - Épp most mondtad, hogy melletted álltam. Ezt teszik a barátok, nem? - mosolygott Kahlanra.

- Nem tudom... - fordult el Kahlan. A ruhája ujjával babrált, s közben a földet nézte. - Még soha nem voltak barátaim. Kivéve talán a húgomat...

Richard megérezte a hangjában bujkáló fájdalmat.

- Hát, most már van egy - mondta legvidámabb hangján. - Végül is, együtt mentünk keresztül egy felettébb ijesztő kalandon az imént. Segítettük egymást, és életben maradtunk.

Kahlan bólintott. Richard végignézett a Vén erdőn, ahol olyannyira otthon volt. A napfényben a fák zöldje elevenné, frissé vált. Szemét azonban a bal kéz felé levő barna foltok, az egészséges társaik közül kilógó elpusztult és haldokló fák vonták magukra. Egészen ma reggelig, amikor rábukkant a liánra, és az belemart a kezébe, fogalma sem volt arról, hogy a növény odafent volt a Határnál, és egyre terjed az erdőben. Ritkán merészkedett a felső Vén erdőbe, ilyen közel a Határhoz. Az idősebbek mérföldekre elkerülték ezt a helyet. Mások közelebb mentek hozzá, ha a Sólymászösvényen jártak, vagy ha vadásztak, ám senki sem merészkedett túlságosan közel. A Határ maga volt a halál. Azt mondták, ha valaki bemerészkedik a Határvidékre, az nem csak meghal, hanem örökre elvész a lelke. A határjárók ügyeltek arra, hogy távol tartsák az embereket a Határtól.

- És mi van a másik dologgal? - pillantott rá oldalvást. - Hogy életben maradtunk. Hogyan történhetett?

Kahlan nem nézett rá.

- Azt hiszem, a jó szellemek oltalmaztak minket.

Richard egy szavát sem hitte. Ám bármennyire is szeretett volna válaszokat kapni a kérdéseire, ellenkezett a természetével, hogy erőszakkal vegyen rá valakit, hogy olyasmit mondjon el, amit nem akar. Apja úgy nevelte, hogy tartsa tiszteletben mások titkait. Kahlan ha akarja - a maga idejében majd elmondja a titkát, ám Richard ezt nem fogja erőltetni.

Mindenkinek vannak titkai. Neki is megvoltak a maga titkai. Sőt, apja meggyilkolása és az aznap történtek hatására úgy érezte, hogy ezek a titkok kényelmetlenül kavarognak a lelke mélyen.

- Kahlan - mondta, és megpróbált bátorító hangon beszélni. - A barátság azt jelenti, hogy amit nem akarsz nekem elmondani, azt nem kell elmondanod. Attól még mindig a barátod maradok.

Kahlan nem nézett rá, csak bólintott, hogy érti.

Richard talpra állt. Fájt a feje és a keze, és most ébredt rá, hogy fáj a mellkasa is, ott, ahol a férfi megütötte. Mindenek tetejében eszébe jutott, hogy rettenetesen éhes. Michael! El is felejtkezett a bátyjánál tartandó ünnepségről. Felpillantott a Napra, és tudta, hogy el fog késni. Remélte, hogy nem kési le a bátyja beszédét. Elvihetné Kahlant, mesélhetne Michaelnek az üldözőikről, és védelmet szerezne Kahlannak.

Kinyújtotta a kezét, hogy felsegítse a lányt. Kahlan meglepetten meredt rá. Richard továbbra is feléje tartotta a kezét. Kahlan a szemébe nézett, és megragadta a kezét.

- Soha nem volt barátod, hogy a kezét nyújtsa és felsegítsen? - kérdezte mosolyogva.

- Soha - kapta el a tekintetét Kahlan.

Richard látta, hogy Kahlan kényelmetlenül érzi magát, ezért témát váltott.

- Mikor ettél utoljára?

- Két napja - felelte Kahlan minden érzelem nélkül. Richard felvonta a szemöldökét.

- Akkor biztosan még nálam is éhesebb vagy. Elviszlek a bátyámhoz. - Lepillantott a szakadékba. - Be kell számolnunk neki ezekről a holttestekről. Ő majd tudni fogja, hogy mi a teendő. Kahlan, tudod kik voltak ezek az emberek? - fordult vissza hozzá.

A lány zöld szemei keményen villantak.

- Quadnak nevezik őket. Olyanok, mint a... fejvadászok. Azért küldik őket, hogy megöljék a... - ismét elharapta a szavát. - Hogy öljenek. - Arca visszanyerte azt a nyugodt magabiztosságot, amit akkor mutatott, amikor Richard először találkozott vele. - Azt hiszem, minél kevesebb ember tud rólam, annál nagyobb biztonságban leszek.

Richard megdöbbent. Még soha nem hallott ilyesmit. Beletúrt a hajába, megpróbált gondolkodni. Sötét, fenyegető gondolatok kezdtek újra kavarogni a fejében. Valamilyen oknál fogva, félt attól, amit Kahlan esetleg válaszol, ám meg kellett kérdeznie.

- Kahlan, honnan jött ez a quad? - nézett a lány szemébe, és ezúttal az igazságot szerette volna hallani.

Kahlan egy pillanatra Richard arcát tanulmányozta.

- Valószínűleg már azóta követnek, hogy eljöttem Középföldről, azután pedig a Határon keresztül haladva is a nyomomban voltak.

Richard bőrén végigszaladt a hideg, karjától a tarkójáig libabőrös lett, nyakán a szőrszálak  mind az égnek állak. Lelke mélyén felizzott benne a düh, titkai ismét kavarogni kezdtek.

Kahlan egészen biztosan hazudik. Senki sem jöhet át a Határon. Senki.

Senki sem teheti a lábát Középföldre, és senki sem jöhet ki onnan. A Határ már azelőtt is elszigetelte ez a földet, hogy ő megszületett.

Középföld a mágia földje volt.

Harmadik fejezet

Michael háza fehér kőből épült, masszív épület volt, az úttól jóval beljebb feküdt. Bonyolultan összeillesztett, különféle szögekben felrakott cserepek alkották a tetőt, legfelül egy ólmozott üveg csúccsal, ami beengedte a fényt a központi terembe. A szikrázó délutáni napsütéstől hatalmas tölgyfák árnyéka óvta a házhoz vezető utat, mely széles, füves területen vezetett keresztül, majd kétoldalt szimmetrikus mintákban elrendezett díszkertekbe torkollott. A kertek teljes virágban pompáztak. Az év vége felé járt, így Richard tudta, hogy a virágokat melegházban nevelték, kifejezetten erre az alkalomra.

Elegáns öltözékeket viselő emberek sétálgattak a pázsiton és a kertekben, s Richard hirtelen oda nem illőnek érezte magát. Tudta, rettenetes látványt nyújthat piszkos, átizzadt erdőjáró öltözékében, de nem akart időt vesztegetni azzal, hogy kerülőutat tesz a házához és megmosakszik. Ráadásul elég morcos hangulatban volt: nem igen érdekelte, hogy néz ki. Fontosabb dolgok jártak a fejében.

Kahlan öltözékét azonban senki sem nevezhette volna oda nem illőnek. A szokatlan, de lélegzetelállító ruha meghazudtolta azt a tényt, hogy ő is épp most jött az erdőből. Ahhoz képest, hogy mennyi vér folyt odafent a Csorba sziklán, Richard meglepetten vette észre, hogy Kahlan egyáltalán nem véres. Valahogy biztosan sikerült távolabb állnia, amikor támadóik megölték egymást.

Amikor Kahlan látta, hogy Richardot mennyire felkavarta, amikor közölte vele, hogy a Határon átjőve egyenest Középföldről érkezett, nem hozta fel többet a témát. Richardnak időre volt szüksége, hogy ezt megeméssze, így nem erőltette a dolgot. Inkább Nyugatföldről kérdezgette: hogy milyenek errefelé az emberek, hogy merre lakik. Richard mesélt az erdőben álló házáról, elmondta, hogy mennyire szeret a várostól távol lenni, és hogy erdei vezető, aki a városba tartó vagy onnan jövő utazókat kalauzolja a Szarvasföldi erdőn keresztül.

- Van a házadnak tűzhelye? - kérdezte tőle Kahlan.

- Van.

- Használod is?

- Hát persze, mindig azon főzök - felelte Richard. - Miért kérded?

- Csak mert nagyon régóta nem ültem már tűz előtt. Ennyi - vont vállat Kahlan, és a messzeségbe meredt.

Amennyire felzaklatták a nap eseményei, annyira jól esett beszélgetni valakivel, még akkor is, ha az illető állandó táncot járt a titkai körül.

- A meghívója, uram? - kérdezte a bejárat melletti árnyékból egy mély hang.

Meghívó? Richard megpördült, hogy megnézze, ki szólította meg. Huncut vigyorral találta magát szemközt. Richard is elvigyorodott. Chase volt az, a barátja. Szívélyesen üdvözölve egymást, kezet fogtak a határjáróval.

Chase simára borotvált arcú, hatalmas termetű férfi volt. Világosbarna haja jelét sem mutatta a ritkulásnak, inkább oldalt őszülve adta meg magát a kornak. Sűrű szemöldök árnyékolta fürkésző barna szemeit, melyek lassan vizslattak körbe-körbe, még beszéd közben is, és semmi sem kerülhette el őket. Ez a szokása gyakran azt a benyomást keltette az emberekben, hogy nem figyel. Ennél nagyobbat nem is tévedhettek volna. Richard tudta, ha úgy hozza a szükség, hatalmas termete ellenére ijesztően gyors tud lenni. Egy pár kést viselt az öve egyik oldalán, a másikon hatélű csatabuzogányt. Egy rövidkard markolata nyúlt a jobb válla fölé, bal válláról pedig egy számszeríj és egy tele tegez hozzá való horgas, acélhegyű nyílvessző lógott egy bőrszíjon.

- Úgy látom, te is szeretnéd kivenni a magad részét a vacsorából - szaladt fel Richard szemöldöke.

- Nem vendégként vagyok jelen - hervadt le Chase vigyora. Tekintete Kahlanon állapodott meg.

Richard érezte a helyzet kínosságát. Belekarolt Kahlanba, és előrébb húzta. A lány vonakodás és félelem nélkül jött vele.

- Chase, ő a barátom, Kahlan. Ő pedig Tűzkő Dell, de mindenki csak Chase-nek hívja - mosolygott Kahlanra. - Régi barátom. Vele biztonságban érezheted magad. És te is megbízhatsz benne - fordult vissza Chase-hez.

Kahlan a hatalmas termetű férfire nézett, rámosolygott, és nyugtázva a dolgot, bólintott. Chase is biccentett, hogy el van intézve az ügy, Richard szava elegendő biztosíték volt számára. Szeme a tömeget fürkészte, egyeseken elidőzött, figyelte, hogy milyen érdeklődést tanúsítanak hármuk iránt. Magával vonta a másik kettőt, s a napsütötte lépcsőktől a mellettük lévő árnyékos részre vezette őket, ahol kevésbé voltak szem előtt.

- A bátyád fegyverbe hívta az összes határjárót. - Elhallgatott, megint körülnézett. - Azért, hogy a személyes testőrsége legyünk.

- Micsoda? Ennek semmi értelme! - hitetlenkedett Richard. - Ott van neki a polgárőrség és a hadsereg. Mire kell neki az a néhány határjáró?

- Tényleg mire? - Chase bal kezét az egyik kés nyelén nyugtatta. Az arca nem árult el érzelmeket. Ritkán volt másképp. - Meglehet, hogy csak a hatás kedvéért ragaszkodik a jelenlétünkhöz. Az emberek félnek a határjáróktól. Amióta apádat megölték, csak az erdőkben kószálsz - nem akarom ezzel azt mondani, hogy a helyedben én sem ugyanezt tenném. Amit mondani akarok, az az, hogy nem voltál itt. Furcsa dolgok történnek, Richard. Emberek jönnek-mennek az éjszaka. Michael „felelősségteljes polgároknak" hívja őket. Hetet-havat összehordott valami kormány ellen készülődő összeesküvésekről. Mindenhová határjárókat állított.

Richard körülnézett, de egyetlen határjárót sem látott. Tudta, persze hogy ez nem jelent semmit. Ha egy határjáró nem akarja, hogy meglássák, akkor akár az ember lábán is állhatna anélkül, hogy az észrevenné.

Chase az ujjaival dobolt a kése nyelén, ahogy követte Richard fürkésző tekintetét.

- Ott vannak kint a fiaim, hidd el nekem.

- Honnan gondolod, hogy Michaelnek nincs igaza, azután, hogy az új Első Tanácsnok apját meggyilkolják?

- Ismerem az összes akasztófavirágot Nyugatföldön - vette elő legkitűnőbb undorodó képét Chase. - Szó sincs szervezkedésről. Bár jó kis mókát csaphatnánk, ha lenne, de azt hiszem, hogy én is csak a díszlet része vagyok. Michael azt mondta, maradjak „látható." Ami pedig az apád meggyilkolását illeti - keményedett meg az arca -, hát, George Cypherrel elég régóta ismertük már egymást, jóval azelőtt, hogy megszülettél, hogy létrejött volna a Határ. Jó ember volt az apád. Büszke voltam, hogy barátomnak nevezhettem. Jó néhány ujjat megcsavargattam - lángolt fel a szemében a düh. Másik lábára helyezte a súlyát, még egyszer körülnézett, mielőtt lobogó tekintetét visszafordította volna Richard felé. - Keményen megcsavargattam őket. Elég keményen, hogy a gazdáik az édesanyjuk nevét is elárulják, ha ő lett volna a tettes. Ám senki sem tud semmit, és higgy nekem, ha tudtak volna, boldogan megrövidítették volna a beszélgetésünket. Először fordul elő velem, hogy szaglászok valaki után, de semmi szimatra nem bukkanok. - Karba tette a kezét, és arcára visszatért a vigyor, ahogy végigmérte Richardot. - Akasztófavirágokról szólva, merre kószáltál? Úgy nézel ki, mint az ügyfeleim.

Richard Kahlanra pillantott, majd újra Chase-re.

- Odafent voltunk, a felső Vén erdőben. Megtámadott minket négy ember - halkította le a hangját Richard.

- Valaki olyan, akit ismernem kellene? - szaladt fel Chase szemöldöke. Richard a fejét rázta.

- És mi lett azzal a négy fickóval, miután rátok vetették magukat? - ráncolta a szemöldökét Chase.

- Ismered a Csorba sziklán átvezető ösvényt?

- Természetesen.

- Ott vannak a szakadék mélyén lévő sziklákon. Beszélnünk kell majd. Chase kibontotta a karját, és a másik kettőre meredt.

- Megnézem majd. Hogy csináltátok? - szaladt össze megint a szemöldöke.

Richard gyorsan összenézett Kahlannal, majd ismét a határjáróra emelte a tekintetét.

- Azt hiszem, a jó szellemek oltalmaztak meg bennünket. Chase gyanakvó pillantást vetett rájuk.

- Vagy úgy. Akkor jobb lesz, ha most rögtön még nem szóltok róla Michaelnek. Szerintem nem hisz a jó szellemekben. - Elmélyülten tanulmányozta a másik kettő arcát. - És ha szükségesnek látjátok, akkor gyertek, és maradjatok a házamban. Ott biztonságban lesztek.

Richard Chase gyerekeire gondolt, és tudta, hogy nem akarja veszélybe sodorni őket, de nem is akart vitatkozni Chase-zel, így csak bólogatott.

- Be kellene mennünk. Michael már biztosan hiányol.

- Még egy dolog - mondta Chase. - Zedd látni szeretne. Rendkívüli módon izgatja valami. Azt mondja, tényleg nagyon fontos.

Richard a válla fölött hátranézett, és az ismerős furcsa, kígyószerű felhőt pillantotta meg.

- Azt hiszem, nekem is beszélnem kell vele - fordult meg, és indulni készült.

- Richard - mondta Chase olyan tekintettel, amitől bárki más megsemmisült volna -, áruld el nekem, hogy mit csináltál odafent a Vén erdőben.

Ám Richard nem riadt meg a tekintetétől.

- Ugyanazt, amit te. Próbáltam szimatot fogni.

Chase szigorú tekintete megenyhült, visszatért valami a mosolyából.

- És találtál valamit?

- Még harapott is - bólintott Richard, és feltartotta sajgó, vörös balkezét.

Richard Kahlannal egyetemben megfordult, majd elvegyült a házba belépő tömegben. A bejáraton túl fehér márványlapokon haladtak át, majd egy elegáns központi csarnokba értek. Márvány falak és oszlopok csillogtak titokzatos, hideg fénnyel, ahol a fentről beözönlő napfény érte őket. Richard mindig is jobban szerette azt a barátságos melegséget, amit a fa árasztott, de Michael mindig azt mondogatta, hogy bárki kimehet az erdőbe, és megcsinálhatja fából azt, amit akar, ám ha az ember márványra vágyott, akkor sok más embert kellett felbérelnie, akik faházakban laktak, hogy ők végezzék el neki a munkát.

Richardnak eszébe jutott, milyen volt, amikor még élt az édesanyjuk, amikor még a porban és piszokban játszottak, és házakat meg várakat, építettek botok segítségével. Akkor, Michael mindig segített neki. Nagyon szerette volna, ha Michael most is segít.

Többen is üdvözölték Richardot, mindannyiukat megismerte, ám csak merev mosollyal vagy egy gyors kézfogással viszonozta köszönésüket. Mivel Kahlan idegen földről származott, Richardot kicsit meglepte, hogy milyen otthonosan mozog a rengeteg fontos ember között. Ám eszébe jutott, hogy biztosan ő is fontos személyiség lehet. Jelentéktelen emberekre nem vadásznak fejvadászcsapatok.

Richardnak nehéz volt mindenkire mosolyognia. Ha a Határvidékről előjött lényekről szóló híresztelések igazak voltak, akkor egész Nyugatföld veszélyben forog. Szarvasföld eldugott területein élő emberek már most is féltek kimenni az éjjel, és különféle történeteket meséltek emberekről, akikre félig felfalva bukkantak rá. Richard azt felelte nekik, hogy nem történt semmi más, mint hogy ezek az emberek természetes halállal haltak meg, és vadállatok találták meg a testüket. Ilyesmi mindig előfordult. Az égből lecsapó fenevadak voltak, mondták. Babonás ostobaság - intézte el a dolgot.

Egészen mostanáig.

Annak ellenére, hogy ilyen sok ember vette körül, Richard rettenetesen egyedül érezte magát. Zavarban volt, és nem tudta, mit tegyen ezzel kapcsolatban. Nem tudta, kihez forduljon. Kahlan volt az egyetlen, aki jobb kedvre derítette, ám a nő nyugtalanságot is ébresztett benne. A sziklán történt kaland rémülettel töltötte el. Szerette volna karon fogni Kahlant és odébbállni vele.

Zedd talán tudná, mi a teendő. A Határ létrejötte előtt Középföldön élt, bár erről soha nem beszélt. És ott volt az a nyugtalanító érzése is, hogy a történtek valamiképpen kapcsolatban állnak apja halálával. Apja halálának pedig valami köze van Richard titkaihoz, azokhoz a  titkokhoz, melyeket apja egyes-egyedül rá bízott.

Kahlan a karjára tette a kezét.

- Richard, sajnálom. Nem, tudtam... az apádról. Igazán sajnálom.

Míg Chase elő nem hozta a dolgot, a nap rémisztő eseményei hatására majdnem elfelejtkezett róla. Majdnem.

- Köszönöm - vonta meg kissé a vállát. Várt egy pillanatot, megvárta, míg egy fehér csipkefodrokkal díszített kék selyemruhát viselő nő sétál el mellette. Richard közben a padlót nézte, hogyha esetleg rámosolyogna, ne kelljen viszonoznia a mosolyt. - Három hete volt. - Röviden elmesélte Kahlannak, hogy mi történt. Kahlan együttérzően hallgatta.

- Igazán sajnálom, Richard. Talán jobban szeretnél egyedül lenni.

- Nem, semmi gond - erőltetett mosolyt az arcára Richard. - Eleget voltam már egyedül. Segít, ha van egy barátom, akivel beszélgethetek.

Kahlan egy apró mosolyt küldött feléje, és bólintott, majd elindultak a tömegen keresztül. Richard eltűnődött, hogy vajon merre lehet Michael. Különösnek tűnt, hogy még nem jelent meg.

Noha már elment az étvágya, tudta, hogy Kahlan két napja nem evett. Tekintve, hogy mennyi ínycsiklandó étek van kirakva mindenütt, figyelemre méltó önuralma lehet, állapította meg Richard. Az étvágygerjesztő illatok kezdték megváltoztatni eredeti elhatározását, hogy nem eszik.

- Éhes vagy? - hajolt közelebb hozzá.

- Nagyon.

Egy hosszú asztalhoz vezette, melyen garmadában roskadoztak az ételek. Óriási gőzölgő tálak, húsokkal és kolbásszal, főtt krumplival, többféle szárított és rostonsült hallal, csirkével, pulykával megrakva, halmokban álló zöldségcsíkok, hatalmas tálakban kolbászos káposztaleves, hagymaleves és zöldségleves, tálcákon kenyerek, sajtok, gyümölcsök, sütemények valamint boros és sörös kupák sorakoztak az asztalon. Szolgálók sürögtek állandóan, gondoskodva arról, hogy a tálcák mindig meg legyenek rakva.

- Néhány szolgálólánynak hosszú haja van - vizsgálta Kahlan a felszolgálókat. - Ez megengedett?

Richard - kissé zavartan - körülpillantott.

- Igen. Mindenki olyan hajat hord, amilyent csak akar. Nézd! - Odahajolt Kahlanhoz, s közben kezét a mellkasához közel tartva mutatott. - Azok a nők ott tanácsnokok.

Némelyiknek rövid haja van, némelyiknek hosszú. Ahogy kedvük tartja. Nálatok megszabják, hogy mikor vágd le a hajad? - nézett Kahlanra a szeme sarkából.

- Nem - vonta fel a szemöldökét Kahlan. - Soha senki nem kért arra, hogy vágjam le a hajam. Egyszerűen, ott, ahonnan jövök, bizonyos társadalmi jelentősége van annak, hogy egy nő haja milyen hosszú.

- Ezek szerint te egy magas rangú személyiség vagy? - Richard játékos mosollyal tompította a kérdés élét. - Látva, hogy milyen szép hosszú hajad van.

- Néhányan így gondolják - felelt apró mosollyal Kahlan, melyből azonban hiányzott a vidámság. - Gondoltam, hogy a reggeli események után megfordul a fejedben a dolog. Csak azok lehetünk, amik vagyunk. Nem többek és nem kevesebbek.

- Hát, ha bármi olyasmit kérdek, amit egy barátnak nem szabadna, akkor nyugodtan rúgj bokán.

Kahlan mosolya felderült, s ahogy korábban is tette, összezárt ajkakkal mosolygott Richardra. A bizalom jeleként. A mosoly hatására Richard is elvigyorodott.

Az ételek felé fordult, és rábukkant ez egyik kedvencére, a fűszeres szósszal leöntött bordákra. Néhány darabot egy fehér tányérra tett, és Kahlan felé nyújtotta.

- Ezt kóstold meg. A kedvencem.

Kahlan kartávolságnyira tartotta magától a tányért, és gyanakodva szemlélte.

- Miféle élőlény húsa ez?

- Disznóhús - felelte Richard kicsit meglepetten. - Kóstold csak meg! Mind közül ez a legjobb, hidd el nekem.

Kahlan megnyugodott, közelebb húzta a tányért, és megette a húst. Richard is megevett vagy fél tucatot, élvezettel nyelve minden egyes falatot. Majd néhány virslit helyezett a  tányérjukra.

- Tessék, kóstold meg ezt is.

- Ezek miből készültek? - kérdezte Kahlan újra feléledő gyanakvással.

- Disznó- és marhahúsból meg néhány fűszerből, nem tudom pontosan mifélékből. Miért? Vannak dolgok, amiket nem eszel meg?

- Néhány - felelte diplomatikusan Kahlan, mielőtt eltüntette volna a virslit. - Kérhetnék egy kis zöldséglevest?

Richard egy finom kidolgozású, aranyozott karimájú fehér edénybe merte a levest, és kicserélte Kahlan tányérjával. Kahlan két kezébe fogta az edényt, és megkóstolta a levest.

- Finom. Olyan, mintha én csináltam volna. Nem hiszem, hogy szülőföldjeink annyira különböznének, mint ahogy gondolod - mosolyodott el.

Miközben Kahlan megitta a maradék levest, Richard - Kahlan szavaitól kicsit jobban érezve magát - egy vastag szelet kenyeret vett a kezébe, megrakta csirkehús szeletekkel, és amikor Kahlan végzett a levessel, elvette tőle a levest és odaadta neki a kenyeret. Kahlan elvette a csirkés szendvicset, és miközben enni kezdte, elindult a terem túlsó oldala felé. Richard letette a leveses edényt, és követte. Útközben kezet rázott néhány emberrel, akik kritikus szemmel méregették öltözékét. Kahlan egy oszlop melletti elhagyatott helyre ért, és visszafordult Richard felé.

- Hoznál egy darab sajtot?

- Természetesen. Milyen fajtát?

- Bármilyent - fürkészte a tömeget Kahlan.

Richard átfurakodott a tömegen, odament az asztalhoz, ahol az ételek sorakoztak, majd két sajtdarabot emelt le, az egyiket Kahlanhoz visszafelé menet elmajszolta. Kahlan a kezébe vette a sajtot, ám ahelyett, hogy megette volna, az oldala mellé engedte a karját, és hagyta, hogy a sajt a padlóra essen, mintha elfelejtkezett volna róla, hogy a kezében tartja.

- Nem jó fajta volt?

- Útálom a sajtot - felelte Kahlan hűvös hangon. Richard háta mögé, a terem túlsó végébe meredt.

- Akkor miért kérted? - ráncolta a szemöldökét Richard. Enyhe ingerültség érződött a hangjában.

- Csak továbbra is nézz rám - felelte Kahlan, s tekintete visszatért Richardra. - Két férfi van a hátad mögött, a terem túloldalán. Már egy ideje minket figyelnek. Szerettem volna megtudni, hogy kit figyelnek: téged vagy engem. Amikor megkértelek, hogy hozzál sajtot, téged figyeltek, miközben elmentél, és akkor is, amikor visszajöttél. Velem nem foglalkoztak. Téged néztek.

Richard Kahlan vállára tette a kezét, és maga felé fordította, hogy jól szemügyre vehesse. Az emberek feje felett a terem túlsó oldalát kémlelte.

- Ezek Michael segítői. Ismernek engem. Valószínűleg azon töprengenek, hogy hol a csudában járhattam, és hogy miért nézek ki ilyen rendetlenül. Minden rendben van, Kahlan. Nyugodj meg - mondta a szemébe nézve, halkan, hogy senki se hallja meg. - Azok az emberek, akikkel reggel összefutottunk, halottak. Most már biztonságban vagy.

- Majd jönnek utánuk mások - rázta a fejét. - Nem szabadna veled lennem. Nem akarok több veszélyt hozni a fejedre, mint amennyit már eddig is hoztam. A barátom vagy.

- Most már egyetlen quad sem tudja a nyomaidat követni. Bejöttél Szarvasföldre, itt már lehetetlen volna. - Richard maga is eleget tudott a nyomolvasásról ahhoz, hogy biztos legyen benne, az igazat mondja.

Kahlan egyik ujját Richard ingnyakába akasztotta, és közelebb húzta magához. Zöld szemeiben dühödt türelmetlenség villant.

- Amikor elhagytam az otthonomat - suttogta lassan, rekedtes hangon - öt mágus bocsátott varázslatokat a nyomaimra, hogy senki se tudhassa, merre mentem, és senki se követhessen, majd megölték magukat, hogy később se lehessen őket szóra bírni. - A fogát csikorgatta dühében, és könnyek gyűltek a szemébe. Reszketni kezdett.

Mágusok! Richard kővé dermedt. Végül sóhajtott, és miután finoman lefejtette az ingéről, a kezébe fogta a lány kezét.

- Bocsáss meg - suttogta a lármától szinte alig hallhatóan.

- Richard, rettenetesen félek! - Kahlan egyre jobban remegett. - Ha nem lettél volna ott reggel, akkor... nem is tudod, mi történt volna velem. A halál még a legjobb lett volna abból, amit velem műveltek volna. Nem tudod, mire képesek ezek az emberek. - Képtelen volt úrrá lenni a remegésén, annyira elhatalmasodott rajta a félelem.

Jeges libabőr szaladt végig Richard karján. Az oszlop mögé vezette Kahlant, ahol nem voltak szem előtt.

- Bocsáss meg, Kahlan - nyugtatgatta. - Nem tudom, hogy mi ez az egész. Te legalább tudsz valamit, de én a sötétben tapogatózok. Én is félek. Ma reggel a sziklán... még soha életemben nem féltem ennyire. És igazából nem sok mindent csináltam, ami megmentett bennünket. - Látta, hogy Kahlannak mennyire szüksége van a segítségre, és ez bátorságot öntött belé, hogy megnyugtassa a lányt.

- Amit tettél - felelte Kahlan, küszködve azzal, hogy kipréselje magából a szavakat - elég volt ahhoz, hogy a mi javunkra fordítsa a küzdelmet. Ha nem segítettél volna... Nem akarom, hogy bajod essék amiatt, hogy itt vagyok.

- Nem lesz - szorította meg a kezét Richard. - Van egy barátom, Zedd. Ő talán meg tudja mondani nekünk, hogy mit tegyünk a biztonságod érdekében. Ha valaki tudja, hogy mit tegyünk, az Zedd. Ha bárhol megtalálhatják a nyomaidat, akkor úgysincs hová futnod, megtalálnak. Hadd vigyelek el Zeddhez. Ahogy Michael befejezte a beszédét, elmegyünk a házamhoz. Ott elüldögélhetsz a tűz előtt, és reggel elviszlek Zeddhez. Odanézz! - mosolyodott el, és állával egy közeli ablak felé intett.

Kahlan megfordult, és a magas, boltíves ablak alatt Chase-t pillantotta meg. A határjáró a válla fölött visszanézett, és mielőtt folytatta volna őrjáratát, egy bátorító mosoly kíséretében Kahlanra kacsintott.

- Chasenek egy quad csak egy kis mókát jelentene. Miközben ellátná a bajukat, még mesélne is neked, valami igazán komoly ügyről. Azóta vigyáz rád, hogy említetted neki azokat az embereket.

E szavak hallatán halovány mosoly ült ki Kahlan arcára, de azután gyorsan el is tűnt.

- Többről van szó. Úgy gondoltam, Nyugatföldre jövet biztonságban leszek. És ennek így kellett volna lennie. Richard, csak mágia segítségével jöhettem át a Határon. - Kahlan még mindig remegett, de kezdte visszanyerni az uralmat önmaga fölött, erőt merített Richardból. - Nem tudom, hogy azok az emberek miként voltak képesek átjönni a Határon. Nem lett volna szabad átjönniük. Még csak azt sem lett volna szabad tudniuk, hogy elhagytam Középföldet. Valamiképpen megváltoztak a szabályok.

- Majd holnap foglalkozunk ezzel. Jelen pillanatban biztonságban vagy. Ráadásul egy másik quadnak napokba telik, mire ideér, nemde? Lesz időnk, hogy terveket készítsünk.

Kahlan bólintott.

- Köszönöm neked, Richard Cypher. Barátom. De tudd, hogy ha veszélyt hozok rád, elmegyek, még mielőtt bajod esne miattam. - Visszahúzta a kezét, és megtörölte az alsó szempilláit. - Még mindig éhes vagyok. Ehetnénk még valamit?

- Persze, mit szeretnél? - mosolygott Richard.

- Esetleg még valamit a kedvenceidből?

Visszamentek az ételekhez, és miközben Michaelre várakoztak, ettek. Richard kezdte jobban érezni magát. No, nem amiatt, amit Kahlan mesélt, hanem, hogy legalább megtudott valamit. És mert meg tudta nyugtatni Kahlant. Akárhogy is, de segít Kahlannak választ találni a problémájára, és kideríti, hogy mi történik a Határ körül. Amennyire félt a válaszoktól, annyira eltökélt volt, hogy kideríti őket.

Suttogás terjedt szét a tömegben, és minden fej a terem túlsó vége felé fordult. Michael jelent meg. Richard kézen fogta Kahlant, és a terem oldala felé vezette, közelebb a bátyjához, hogy jobban lássák.

Ahogy Michael az emelvényre lépett, Richard rájött, miért tartott ennyi ideig, hogy előjöjjön. Arra várt, hogy a Nap fénye pontosan arra a helyre süssön, hogy ott álljon a fényben, és mindenki láthassa ragyogó dicsőségét.

Nemcsak alacsonyabb volt Richardnál, hanem testesebb és párnásabb is. A napfény megvilágította rakoncátlan tincseit. Felső ajka bajusszal ékeskedett. Buggyos fehér nadrágot viselt, ingszerű, ujjas fehér tunikáját arany öv fogta a derekához. A napfényben állva Michael  valóban ragyogott, ugyanazt a hideg, kísérteties fényt árasztotta, mint a márvány, amikor rásütött a Nap. Alakja ragyogva emelkedett ki az árnyékos háttérből.

Richard felemelte a kezét, hogy felhívja magára bátyja figyelmét. Michael meglátta, és testvérére mosolygott, egy pillanatra még rajta tartotta a szemét, majd beszélni kezdett, újra a tömegre emelve a tekintetét.

- Hölgyeim és uraim, ma elfogadtam Nyugatföld Első Tanácsnokának székét. - Morajlás zúgott végig a termen. Michael mozdulatlanul állva hallgatott, majd hirtelen a levegőbe emelte a kezét, jelezve, hogy csendet kér. Megvárta, míg az utolsó köhögés is elcsitul. - Egész Nyugatföld tanácsnokai engem választottak, hogy vezetőtök legyek egy ilyen kihívásokkal teli időszakban, mert nekem van meg a bátorságom és az erőm ahhoz, hogy egy új korba vezesselek benneteket. Túl sokáig éltünk már a múltra és nem a jövőre tekintve! Túlságosan régóta már, hogy letűnt szellemeket kergetünk, és vakok vagyunk az új idők szavára! Túlságosan régóta már, hogy azokra hallgatunk, akik azt keresik, hogy miként rángathatnak minket háborúba, és eleresztettük a fülünk mellett azoknak a szavát, akik a béke felé vivő úton vezetnének minket!

A tömeg felzúdult. Richard elnémult a meglepetéstől. Miről beszél Michael? Hiszen nem volt senki, akivel háborút vívhatnának!

Michael ismét feltartotta a kezét, s ezúttal meg sem várva, hogy csend legyen, folytatta.

- Nem fogok tétlenül állni, míg ezek az árulók pusztulásba döntik Nyugatföldet! - Arca vörös volt és dühös. A tömeg ismét felzúdult, ezúttal öklök lendültek a levegőbe. Michael nevét skandálták. Richard és Kahlan egymásra nézett.

- Felelősségteljes polgárok jöttek hozzám, hogy leleplezzék ezeket a gyávákat, ezeket az árulókat. Ebben a percben, amikor mindnyájunk szíve egy egységes cél érdekében kezd verni, a határjárók óvnak minket, a hadsereg pedig összeszedi azokat az összeesküvőket, akik a kormány ellen ármánykodtak. Nem olyan közönséges bűnözőkről van szó, akikre gondolnátok, hanem magas rangú személyekről!

Mormogás futott végig az összegyűltek seregén. Richardot elképesztette a hír. Hát mégiscsak igaz? Összeesküvés? A bátyja nem azért jutott el odáig, ahol most van, mert nem tudta, mi folyik körülötte. Magas rangú személyek. Ez természetesen azt is megmagyarázza, hogy Chase miért nem tudott semmit.

Michael a napfényben állt, és megvárta, míg a suttogás alábbhagy. Mikor újra megszólalt, a hangja halk volt és barátságos.

- Ám ez már történelem. Ma új irányba tekintünk. Az egyik ok, ami miatt Első Tanácsnokká választottak az, hogy szarvasföldi lévén, egész életemet a Határ árnyékában éltem. Abban az árnyékban, mely mindannyiunk életére árnyékot vetett. Ám ez is csak a múlton való merengés. Az új nap fénye mindig elűzi az éjszaka árnyékait, és megmutatja, hogy az az alak, amitől féltünk, csak a saját elménk szüleménye.

Elébe kell tekintenünk annak a napnak, amikor a Határ már nem lesz, mert semmi sem tart örökké, nemde? És amikor eljő az a nap, akkor készeknek kell lennünk arra, hogy baráti jobbot nyújtsunk, ne pedig kardot rántsunk, mint amire néhányan szeretnének rávenni bennünket. Az csak értelmetlen háborúsághoz és szükségtelen pusztításhoz vezetne.

Vesztegessük az erőinket arra, hogy háborúra készülünk egy nép ellen, melytől hosszú ideje el vagyunk vágva, egy olyan nép ellen, melyből az itt jelenlevők közül is sokaknak ősei származnak? Csak azért kellene erőszakkal fellépnünk fivéreink és nővéreink ellen, mert nem ismerjük őket? Minő pazarlás lenne! Erőinket arra kell fordítanunk, hogy a körülöttünk lévő, valódi szenvedést szüntessük meg. Amikor elérkezik az idő - lehet, hogy nem a mi életünkben, de biztosan el fog jönni - késznek kell lennünk arra, hogy tárt karokkal fogadjuk régóta elszakadt testvéreinket. Nemcsak e két földet, hanem mindhármat egyesítenünk kell! Mert egy napon, ahogy a Nyugatföld és Középföld közötti Határ is semmivé lesz, úgy tűnik majd el a Középföld és D'Hara közötti másik Határ is, és mindhárom föld eggyé lesz! Számíthatunk arra a napra, amikor - ha megvan hozzá a szívünk - mindannyian osztozhatunk az újraegyesítés örömében! És ez az öröm a mai nappal kezd el áradni, innen, Szarvasföldről!

Ezért léptem, hogy megállítsam azokat, akik testvérháborúba taszítanának minket, csupán azért, mert a Határ egy napon semmivé foszlik majd. Ez nem jelenti azt, hogy nincs szükségünk a hadseregre, mert soha sem tudhatjuk, hogy miféle valóban létező fenyegetések  állják utunkat a békébe vezető út során, ám tudjuk, semmi szükség arra, hogy ilyeneket kitaláljunk!

Mi, akik ebben a teremben vagyunk, mi vagyunk a jövő - tárta szét karjait Michael a tömeg feje fölött. - Mint Nyugatföld tanácsnokaié, a tiétek a felelősség, hogy az egész országban mindenhová megvigyétek a hírt. Vigyétek el békeüzenetünket a jó emberekhez. Látni fogják majd az igazságot a szívetekben. Arra kérlek benneteket, hogy segítsetek nekem. Szeretném ha gyermekeink és unokáink már haszonélvezői lehetnének annak, amit mi ma lefektetünk. Szeretném, ha a béke útját járnánk, hogy az az igaz jövőbe vezethessen bennünket. Amikor pedig eljön az idő, a jövendő nemzedékek javára váljon, amit tettünk, és ezért hálát adjanak majd nekünk.

Michael lehajtott fejjel állt, mindkét öklét szorosan a mellkasához szorította. A napfény csillogott körülötte. A hallgatóság annyira megrendült, hogy teljes némaságban állt. Richard látta, hogy a férfiak szeme is könnyektől nedves, néhány nő pedig nyíltan zokogott. Minden szem Michaelre szegeződött, aki kőszoborként állt.

Richard teljesen el volt képedve. Soha sem hallotta még ilyen meggyőzően és ékesszólóan beszélni a bátyját. Minden olyan érthetőnek tűnt. Végülis, itt állt egy nő társaságában, aki a Határon túlról, Középföldről jött, és máris a barátja volt.

Ám négy másik ember megpróbálta megölni. Nem, gondolta, ez így nem egészen pontos, Kahlant akarták megölni, ő csak az útjukban volt. Felajánlották neki, hogy szabadon elmehet, ő volt az, aki úgy döntött, hogy marad és küzd. Mindig is félt a Határ túloldaláról származóktól, most mégis összebarátkozott egy ilyen emberrel, pontosan úgy, ahogy Michael mondta.

Új fényben kezdte látni a bátyját. Az embereket megindították Michael szavai, valami olyan módon, amilyennel Richard még soha sem találkozott. Michael a más népekkel való barátságért és békéért könyörgött. Mit lehetne ebben helyteleníteni?

Miért érezte magát ilyen kényelmetlenül?

- És most, ami a dolog másik részét illeti - folytatta Michael -, azt a valóban létező szenvedést, mellyel magunk körül találkozhatunk: Miközben a Határok miatt aggódtunk, melyek egyikőnket sem bántották, családtagjaink, barátaink, embertársaink közül sokan szenvedtek és haltak meg tragikus és szükségtelen halállal, olyan balesetekben, melyeket a tűz okozott. Igen, azt mondtam. A tűz.

Az emberek zavartan pusmogtak. Michael kezdte elveszteni a kapcsolatát a tömeggel. Úgy tűnt, várta ezt, egyik arcról a másikra tekintett, hagyta, hogy zavarodottságuk növekedjék, majd drámai mozdulattal kinyújtotta a karját, ujjaival előre mutatva.

Richardra.

- Ott! - kiáltotta. Mindenki egyként fordult arrafelé. Szemek százai szegeződtek Richardra.

- Ott áll az én szeretett testvérem! - Richard megpróbált minél kisebbre összehúzódni. - Az én szeretett testvérem, aki osztozik velem - verte az öklét a mellkasához - abban a tragédiában, hogy egy tűzeset során elvesztettük anyánkat. Mikor még gyermekek voltunk, a tűz elragadta tőlünk az édesanyánkat, és arra kárhoztatott bennünket, hogy nélküle nőjünk fel, szeretete, gondoskodása és tanácsai nélkül. Nem a Határ másik oldalán élő képzelt ellenség ragadta el, hanem az az ellenség, melyet tűznek nevezünk! Nem lehetett velünk a mi drága édesanyánk, hogy megvigasztaljon, amikor fájdalom ért bennünket vagy amikor sírtunk éjszaka. És legjobban az fáj, hogy ennek nem kellett volna így történnie.

- Elnézéseteket kérem, barátaim, kérlek, bocsássatok meg nekem.

A napfényben csillogó könnyek peregtek végig Michael arcán. Egy kéznél lévő zsebkendővel megtörölte a szemét. - Csak éppen ma reggel hallottam egy másik tűzesetről, mely elragadott egy ifjú anyát és apát, és árvaságra juttatta kicsiny leánykájukat. Eszembe juttatta saját fájdalmamat, és nem tudtam megállni, hogy ne beszéljek róla.

Michael újra magával ragadta hallgatóságát. Szabadon patakzottak a könnyeik. Egy nő átkarolta a bénultan álló Richardot, és a fülébe suttogta, hogy mennyire együttérez vele.

- Szeretném tudni, hogy hányan osztoznak még közületek abban a fájdalomban, mellyel én és a testvérem nap mint nap élünk. Kérlek benneteket, hogy azok, akiknek vannak szerettei vagy barátai, akik megsebesültek, esetleg meghaltak a tűz miatt, emeljék fel a kezüket.

Jó néhány kéz emelkedett a magasba. Néhányan a tömegből jajgatva sírtak.

- Látjátok, barátaim - mondta rekedten, szélesre tárva karjait - itt él közöttünk a szenvedés! Nem is kell ennél a teremnél messzebb néznünk.

Ahogy annak a rettenetes napnak az emléke ismét megelevenedett benne, Richard megpróbálta lenyelni a torkát szorító gombócot. Az történt, hogy egy férfi, aki a fejébe vette, hogy Richard apja becsapta őt, olyan dühbe gurult, hogy mérgében leverte az asztalon álló lámpát. Michael és Richard eközben a hátsó szobában aludtak. Miközben a férfi kirángatta az apját a házból, és közben püfölte, anyjuk kimenekítette Richardot és Michaelt az égő házból, majd visszarohant, hogy kimentsen valamit - soha nem tudták meg, hogy mit - és bennégett a házban. Sikolyai észhez térítették a fickót, és Richard apjával együtt megpróbálták kimenteni, de már késő volt. Amikor látta, hogy mit tett, hirtelen támadt bűntudattal eltelve, a férfi elrohant, sírva és jajveszékelve, hogy mennyire sajnálja, amit tett.

Ez az eredménye annak, mondta ezerszer is az apjuk, ha az ember dühbe gurul. Michael vállrándítással elintézte a dolgot; Richard a szívére vette. Elültette benne a saját dühétől való félelmet, és amikor csak ez a düh ki akart törni, visszafojtotta.

Michael tévedett. Nem a tűz ölte meg az anyjukat. A düh.

- Mit tehetünk a családjainkat veszélyeztető tűz ellen? - folytatta Michael halkan, lehajtott fejjel. Karjai ernyedten lógtak az oldala mellett. Szomorúan ingatta a fejét. - Nem tudom, barátaim. Ám egy bizottságot hozok létre a probléma megoldására, és felszólítok minden felelősségteljes polgárt, hogy álljon elő javaslataival. Az ajtóm mindig nyitva áll. Együtt tehetünk valamit. Együtt tenni fogunk valamit.

És most, barátaim, elnézéseteket kérem, és engedjétek meg nekem, hogy megvigasztaljam a testvéremet, mert attól tartok, személyes tragédiánk említése váratlanul érte, és a bocsánatát kell kérnem.

Leugrott az emelvényről, a tömeg pedig szétvált, hogy utat adjon neki. Miközben elhaladt mellettük, néhányan feléje nyújtották a kezüket, hogy megérintsék. Ügyet sem vetett rájuk.

Richard csak állt, és meredten nézett, ahogy a bátyja hosszú léptekkel haladt felé. A tömeg félrehúzódott. Csak Kahlan maradt mellette, ujjaival gyengéden érintve a karját. Az emberek visszamentek az ételekhez, és izgatott beszélgetésbe kezdtek egymás között és egymásról - Richardot el is felejtették. Richard méltóságtelesen állt, magába fojtva haragját.

Michael mosolyogva vállon veregette.

- Jó kis beszéd volt! - gratulált magának. - Mit gondolsz? Richard a márványpadló mintázatát nézegette.

- Miért vetted bele anyánk halálát? Miért kellett mindenkinek beszélned róla? Miért használtad fel őt?

- Tudom, hogy fáj - karolta át a vállát Michael -, és sajnálom is a dolgot, de egy nagyobb jó érdekében történt. Láttad a könnyeket a szemükben? Azok a dolgok, amiket elkezdtem, mindannyiunkat egy jobb élet felé vezetnek, és segítenek, hogy Nyugatföld felemelkedjék. Hiszek abban, amit mondtam. Lelkesülten kell a jövő felé tekintenünk, nem pedig félelemmel.

- És hogy értetted azt, amit a Határokkal kapcsolatban mondtál?

- Változnak a dolgok, Richard. Előttük kell maradnom. - Lehervadt a mosoly az arcáról. - Ennyi, amire gondoltam. A Határok sem tartanak örökké. Nem hiszem, hogy olyannak alkották volna meg őket. Mindannyiunknak készen kell állnia, hogy szembenézzen ezzel.

- Megtudtál valamit apa gyilkosáról? - váltott témát Richard. - Találtak valamit a nyomkeresők?

Michael visszahúzta a karját.

- Nőj már fel, Richard! George egy vén bolond volt. Olyan dolgokat szedett össze, amik nem hozzá tartoztak. Valószínűleg olyasmire bukkant, ami egy nem megfelelő emberé volt. Valakié, aki hirtelen dühbe gurul, és jó nagy kése van.

- Nem igaz! Ezt te is tudod! - Richard utálta, hogy Michael „George"-nak nevezte apjukat.

- Egész életében soha nem lopott senkitől!

- Azért, mert az, akitől elszedsz valamit már régóta halott, még nem jelenti azt, hogy bármiféle igényt támaszthatnál arra a dologra. Az illető nyilvánvalóan szerette volna visszakapni a tulajdonát.

- Honnan tudod mindezt? - követelte Richard. - Mit tudtál meg?

- Semmit! Csak a józan eszemet használom. A házat szinte széjjeltépték! Kerestek valamit. Nem találták meg, George pedig nem árulta el nekik, hogy merre van, így megölték. Ennyi az egész. A nyomkeresők azt mondák, nem voltak nyomok. Valószínűleg soha nem fogjuk megtudni, ki tette. Jobban tennéd, ha megtanulnál együtt élni ezzel - nézett rá dühödten Michael.

Richard mélyet sóhajtott. Valaki keresett valamit; ez ésszerűen hangzott. Nem kellett volna dühösnek lennie Michaelre csak azért, mert nem tudta megtalálni, hogy ki volt a tettes. Megpróbálta. Eltűnődött, vajon miként lehetséges, hogy nem voltak nyomok.

- Bocsáss meg nekem. Valószínűleg igazad van. - Hirtelen eszébe villant valami. - Szóval semmi köze ehhez az összeesküvéshez? Nem azok az emberek voltak, akik megpróbáltak eljutni hozzád?

- Nem, nem és nem - intett Michael. - Semmi köze ehhez. Intézkedtünk már a dologgal kapcsolatban. Miattam ne aggódj, biztonságban vagyok, és minden a legnagyobb rendben van.

Richard bólintott.

- Szóval, öcskös, miért nézel ki ilyen rendetlenül? - vágott bosszús arcot Michael. - Megmosakodhattál volna legalább! Nem hinném, hogy nem kaptál értesítést. Hetek óta tudtál az ünnepségről.

Mielőtt Richard válaszolhatott volna, Kahlan szólalt meg. Richard el is felejtkezett róla, hogy még mindig ott áll mellette.

- Bocsáss meg, kérlek, a testvérednek. Nem az ő hibája. Elém jött, hogy elvezessen Szarvasföldre, én pedig késtem. Nagyon kérlek, miattam ne kerüljön szégyenbe előtted.

Michael tetőtől talpig végigmérte a nőt, majd tekintete újra visszatért az arcához.

- Kit tisztelhetek kegyedben?

- Kahlan Amnell vagyok - felelte Kahlan kiegyenesedve, büszke tartással. Michael apró mosollyal és egy biccentéssel válaszolt.

- Értem, tehát nem az öcsém partnere vagy, mint gondoltam. És honnan vezetett ide az utad?

- Aprócska hely az, messze-messze. Biztos vagyok benne, hogy nem hallottál még róla. Michael nem firtatta tovább a választ, inkább a testvéréhez fordult.

- Itt maradsz estére?

- Nem. Meg kell látogatnom Zeddet. Beszélni szeretne velem. Michael mosolya lehervadt.

- Jobb barátokat kellene találnod. Semmi jó sem származik abból, hogy azzal a különc vénemberrel töltöd az idődet. Te pedig, kedvesem, a vendégem leszel ma estére - fordult Kahlanhoz.

- Más meghívásoknak kell eleget tennem - felelte Kahlan óvatosan.

Michael mindkét karjával átkarolta, két tenyerét a tomporára téve keményen maga felé húzta az altestét. Lábait a combja közé nyomta.

- Hát mondd le őket! - mosolygott fagyosan, mint egy téli éjszaka.

- Vedd le rólam a kezed! - Kahlan hangja kemény volt és fenyegetés áradt belőle. Egymás szemébe fúrták tekintetüket.

Richard döbbenten állt. Nem tudta elhinni, amit a bátyja művelt.

- Michael! Hagyd abba!

Amazok ügyet sem vetettek rá, és folytatták a néma párviadalt, arcuk egészen közel a másikéhoz, tekintetüket le nem vették a másikról. Richard mellettük állt, és elöntötte a tehetetlenség érzete. Érezte, mindketten azt akarják, hogy maradjon ki a dologból. Teste megfeszült, izmai kemények voltak, készek arra, hogy esetleg mégis közbelépjen.

- Jó érzés hozzád érni - suttogta Michael. - Azt hiszem, beléd tudnék szeretni. Kahlan lassan, visszafojtott dühvel vette a levegőt.

- Nem tudsz te semmit - válaszolta nyugodt, érzelemmentes hangon. - Most pedig vedd le rólam a kezed.

Michael nem mozdult, Kahlan pedig a mutatóujja körmét lassan Michael mellkasához nyomta, pontosan a nyaka töve alatti mélyedéshez. Miközben farkasszemet néztek, Kahlan lassan, nagyon lassan lefelé húzta a körmét, felszakítva Michael húsát. Kis vérpatakok  csordogáltak lefelé a bőrén. Egy rövid pillanatra Michael meg sem moccant, ám azután a szeme nem tudta leplezni a fájdalmat. Kitárta a karját, és egy lépést hátratántorgott.

Anélkül, hogy visszanézett volna, Kahlan kiviharzott a házból.

Richard képtelen volt megállni, hogy egy dühös pillantást ne vessen a bátyjára, és követte Kahlant kifelé.

Negyedik fejezet

Richardnak szaladnia kellett az ösvényen, hogy utolérje Kahlant. Ruhája és hosszú haja lobogott utána, ahogy eltökélten haladt előre a késő délutáni napsütésben. Egy fához érve megállt és várt. Aznap második alkalommal már, letörölte a kezéről a vért.

Amikor Richard megérintette a vállát, megfordult, nyugodt arca nem árult el érzelmeket.

- Kahlan, bocsánatot...

- Ne kérj bocsánatot - szakította félbe Kahlan. - Amit a bátyád lett, azt nem velem tette, hanem veled.

- Velem? Ezt meg hogy érted?

- A bátyád féltékeny rád. - Kahlan arca ellágyult. - A bátyád nem ostoba, Richard. Tudta, hogy veled vagyok, és féltékeny volt rád.

Richard belekarolt, és elindult az ösvényen, Michael házával ellenkező irányban. Borzasztóan haragudott Michaelre, ugyanakkor szégyellte is a dühét. Úgy érezte, mintha cserbenhagyta volna az apját.

- Ez nem mentség. Ő az Első Tanácsnok; megvan mindene, amit csak akar. Sajnálom, hogy nem vetettem véget a dolognak.

- Nem akartam, hogy így tegyél. Nekem kellett megtennem. Bármid is van, Michael akarja azt. Ha közbeléptél volna, versengeni kezdett volna veled, hogy megszerezzen engem. Így már nem vagyok számára érdekes. Mellesleg, amit veled tett, az édesanyáddal kapcsolatban, az sokkal rosszabb volt. Szeretted volna, ha akkor én lépek közbe az érdekedben?

Richard ismét az utat nézte. Visszafojtotta dühét.

- Nem. Nem a te dolgod lett volna.

Miközben sétáltak, a házak egyre kisebbek lettek, egyre közelebb kerültek egymáshoz, ám továbbra is tiszták és gondozottak voltak. Néhányuk gazdája odakint volt, kihasználva a jó időt, hogy még a tél beállta előtt elvégezze a javításokat. A levegő tiszta, harsogó volt, és szárazságából Richard tudta: hűvös lesz az éjszaka. Pontosan megfelelő arra, hogy nyírfahasábokból rakott illatos, ám nem túl forró tűz előtt üldögéljenek. A fehér kerítéses udvarokat nagyobb kertek váltották fel, melyek az úttól beljebb lévő házikók előtt húzódtak. Séta közben Richard egy tölgyfalevelet tépett le az egyik út fölé hajoló fáról.

- Látom, hogy sokat tudsz az emberekről. Nagyon jól meglátod a dolgokat, vagyis azt, hogy miért teszik, amit tesznek.

- Lehet - egyezett bele Kahlan.

Richard kis darabkákat tépett le a levélről.

- Ezért vadásznak rád?

Kahlan Richardra nézett, és amikor Richard tekintete találkozott az övével, válaszolt.

- Azért üldöznek, mert félik az igazságot. Az egyik ok, amiért megbízom benned, hogy te nem félsz tőle.

Richard elmosolyodott a bók hallatán. Tetszett neki a válasz, noha nem volt benne biztos, hogy mit jelentett.

- Ugye még nem készülsz bokán rúgni?

- Kezdesz közel kerülni hozzá - mosolyodott el Kahlan. Egy pillanatig eltöprengett, majd eltűnt az arcáról a mosoly. - Sajnálom, Richard, de pillanatnyilag meg kell bíznod bennem. Minél többet mondok el neked, annál nagyobb veszély leselkedik mindkettőnkre. Azért még barátok maradunk?

- Természetesen - dobta el Richard a levél vázát. - Valamikor azért elmeséled az egészet?

- Ha módomban áll, akkor ígérem, hogy megteszem - bólintott Kahlan.

- Remek - mondta vidáman Richard. - Végülis, én vagyok az „igazság keresője."  Kahlan megtorpant, megragadta Richard inge ujját, és maga felé penderítette, hogy a szemébe nézzen, mely elkerekedett a meglepetéstől.

- Miért mondtad ezt? - tudakolta Kahlan.

- Mit? Hogy az „igazság keresője?" Zedd szokott így szólítani. Egészen kicsi gyerekkorom óta. Azt mondja, sosem adom fel, hogy megtudjam a dolgokkal kapcsolatban az igazságot, és ezért hív úgy, hogy: az „igazság keresője." De miért kérded? - szűkült össze a szeme. Meglepte Kahlan izgatottsága.

- Nem érdekes - indult el újra Kahlan.

Richard valamiképpen egy érzékeny témát pendített meg. Rettenetesen szeretett volna választ kapni a kérdéseire. Biztosan azért vadásztak rá, mert félték az igazságot, gondolta, és Kahlant feldúlta, amikor azt mondta, hogy ő az „igazság keresője." Talán azért, döntötte el, mert Kahlan őérte is aggódni kezdett.

- Azt legalább elárulnád, hogy ki az az „ők"? Kik azok, akik vadásznak rád?

Kahlan mellette sétált, és továbbra is az utat nézte. Richard nem tudta, hogy Kahlan fog-e neki válaszolni, ám a lány végül megszólalt: - Egy nagyon gonosz ember követői, akit Darken Rahlnak hívnak. Kérlek, ne kérdezz most többet róla! Nem szeretnék rá gondolni.

Darken Rahl. Most már tudta a nevét.

A késő délutáni nap már a Szarvasföldi erdő dombjai mögé bukott, így a levegő egyre hidegebb lett, ahogy a lombhullató erdőkkel borított, szelíden hullámzó dombokon át haladtak. Richard egyébként sem érezte szükségét a beszédnek, mert sajgott a keze, és kissé szédült is. Egy fürdőn és egy meleg ágyon kívül nem vágyott semmire. Majd eszébe jutott, hogy inkább átengedi Kahlannak az ágyat, ő majd kedvenc, nyikorgós székében alszik. Az is jónak tűnt, hosszú nap volt, és sajgott minden porcikája.

Egy nyírfás liget mellett a háza felé vezető kis ösvényre terelte Kahlant. Figyelte, ahogy előtte halad, és az arcából és a karjáról szedegeti az elszakított pókhálókat.

Richard alig várta már, hogy hazaérjen. A késével és a többi dologgal együtt, amiket szintén elfelejtett magával hozni, volt még valami, amit magához kellett vennie. Egy rendkívül fontos dolog, amit az apja adott neki.

Apja egy titkot bízott rá, egy titkos könyv őrzőjévé tette. Adott neki még valamit, hogy tartsa meg, és azzal bizonyítsa a könyv valódi gazdájának: a könyvet nem lopták, hanem megmentették, hogy biztonságban megőrizhessék. Egy háromszög alakú, háromujjnyi széles fog volt. Richard egy bőrszíjra fűzte, hogy a nyakában viselhesse, ám ostoba módon úgy hagyta el a házát, hogy a hátizsákjával és a késével együtt ezt is otthon felejtette. Türelmetlenül várta, hogy ismét a nyakába vehesse, mert e nélkül az apja tolvajnak bizonyulna, úgy, ahogy Michael mondta.

Fentebb, egy csupasz sziklákkal fedett nyílt terület után, a juhar-, tölgy- és nyírfákat kezdték felváltani a lucfenyők. Az avar elvesztette zöld színét, fenyőtüskék csendes, barna szőnyegévé változott. Az úton haladva, kellemetlen érzés érintette meg. Finoman a mutató és a hüvelykujja közé csippentve ruhájának ujját, visszahúzta Kahlant.

- Mi baj? - kérdezte amaz. Richard a fejét rázta.

- Lehet, hogy semmi - suttogta -, de valaki járt ezen az ösvényen ma délután. - Felvett a földről a kilapított fenyőtobozt, egy ideig vizsgálgatta, majd eldobta.

- Honnan tudod?

- A pókhálókból. - Felnézett a dombra. - Egyetlen pókháló sincs az ösvényen. Valaki járt az ösvényen és szétszakította őket. A pókoknak még nem volt idejük, hogy újat szőjenek, ezért nincs egy sem.

- Él még valaki idefent, az ösvény mentén?

- Senki. De lehet, hogy csak egy erre haladó vándor volt. Bár ezt az ösvényt nem sokan járják.

Kahlan a szemöldökét ráncolta, láthatólag zavarban volt.

- Amikor én mentem elől, pókhálók voltak mindenütt. Tíz lépésenként szedegettem őket  az arcomból.

- Pontosan ezt mondom - suttogta Richard. - Senki sem járt az útnak azon a részén egész nap, ám a nyílt terep után, amelyen nemrégiben keresztülhaladtunk, egyetlen egy pókháló sem volt.

- Hogy lehet ez?

- Nem tudom - rázta a fejét Richard. - Vagy a tisztás után jött ki az a valaki az erdőből, és utána ment fel az ösvényen, ami nagyon nehéz kapaszkodó, vagy - nézett Kahlan szemébe - az égből pottyant ide. A házam a domb túloldalán van. Tartsuk nyitva a szemünket.

Richard óvatosan vezette Kahlant felfelé az emelkedőn, menet közben mindketten az erdőt fürkészték. Richard szeretett volna elszaladni, minél messzebb vinni innét Kahlant, ám nem tehette. Nem fut el a fog nélkül, amit az apja bízott rá.

A kaptató tetején egy hatalmas fenyő mögé kuporodtak, és lepillantottak Richard házára. Az ablakok ki voltak törve, és az ajtó, mely mindig be volt zárva, most tárva-nyitva állt. Tulajdonai szerteszét heverte a földön.

- Ugyanúgy feldúlták, mint az apám házát! - pattant fel Richard. Kahlan megmarkolta az ingét, és visszarántotta.

- Richard! - suttogta ingerülten. - Lehet, hogy az apád is épp így érkezett haza. Lehet, hogy pontosan úgy ment be a házába, ahogy te is készültél, és ott vártak rá.

Kahlannak természetesen igaza volt. Richard töprengve túrt a hajába. Visszanézett a házra. A ház hátulja az erdő felé, ajtaja pontosan a tisztással szembe nézett. Ez volt az egyetlen ajtó, ezért bárki is van odabent, csakis ebből az irányból várná, hogy befusson. Ha van valaki odabent, ebből az irányból várja.

- Rendben - suttogta. - De van bent valami, amit meg kell szereznem. Anélkül nem megyek el innen. A ház hátulja mögött körbeosonhatunk, én megszerzem, amit akarok, azután pedig kereket oldhatunk.

Richard jobban szerette volna, ha nem kell Kahlant magával vinnie, ám az ösvényen sem akarta hagyni egyszál magában. Nagy ívben megkerülve a házat, átvágtak az erdőn és a sűrű bozótoson. Amikor elérte azt a helyet, ahonnan meg kellett közelítenie a ház hátulját, Richard intett Kahlannak, hogy várjon. Ha volt valaki odabent, nem akarta, hogy elkapja a nőt is.

Kahlant egy lucfenyő alatt hagyva, óvatosan elindult a ház felé. Kacskaringós úton haladt, hogy a puha fenyőtüskékkel borított területeken, és ne a száraz leveleken lépdeljen. Amikor végül megpillantotta a hálószobája ablakát, mozdulatlanul állt és fülelt. Nem hallott hangokat. Óvatosan kuporogva, néhány lassú lépést tett, közben hevesen kalapált a szíve. Valami mozgott a lábánál. Egy kígyó tekergőzött el mellette. Megvárta, amíg elment.

Háza viharvert hátsó részéhez érve, óvatosan a csupasz fa ablakkeretre tette a kezét, és felemelte a fejét, elég magasra ahhoz, hogy bepillantson. Az üveg nagy része kitört, és látta, hogy a hálószobáját teljesen feldúlták. Az ágyát felhasogatták. Becsben tartott könyveit széttépték, oldalaik szerteszét szórva hevertek a padlón. A szoba túlsó részén, az elülső szobába vezető ajtó résnyire nyitva állt, ám ahhoz nem eléggé, hogy beljebb lehessen pillantani. Ha nem volt kitámasztva egy ékkel, ennyire szokott visszalendülni magától.

Lassan bedugta a fejét az ablakon, és lenézett az ágyára. Az ablak alatt volt az ágyláb, melyen a hátizsákja és a szíjra felfűzött fog lógott, pontosan ott, ahol hagyta őket. Felemelte a karját, és kezdett benyúlni az ablakon.

Nyikorgás hallatszott az elülső szobából, jól ismert, nyikorgó hang. Jéggé dermedt a rémülettől. A széke szokott ilyen nyikorgó hangot adni. Soha nem javította meg, mert a nyikorgás, úgy tűnt, része a szék személyiségének, és nem tudta rávenni magát, hogy megváltoztassa. Hang nélkül visszahúzódott. Nem férhetett hozzá kétség: valaki volt az elülső szobában, a székében ült, és rá várt.

Valamin megakadt a szeme, odanézett hát, jobb kéz felé. Mókus ült egy korhadó fatuskó tetején, és őt nézte. Kérlek, gondolta magában kétségbeesetten, ne kezdj el pörölni velem, hogy hagyjam el a területedet. A mókus egy hosszú pillanatig nézett rá, majd leugrott a tuskóról, felszaladt egy fára, és eltűnt.

Richard felsóhajtott, és felemelkedett, hogy ismét benézzen az ablakon. Az ajtó még mindig úgy állt, mint korábban. Gyorsan benyúlt, majd óvatosan leemelte a zsákot és a bőrszíjon lógó fogat az ágylábról, egész idő alatt tágra nyílt szemmel fülelve az ajtó mögül  jövő legkisebb hangra is. A kése egy kis asztalon hevert az ágy túloldalán. Képtelenség lett volna visszaszerezni. Átemelte a zsákot az ablakon, vigyázva, hogy ne üsse oda a törött üvegből megmaradt szilánkokhoz.

Zsákmányával a kezében, fürgén, de nesztelenül visszaosont azon az úton, amelyen jött. Fellángolt benne a késztetés, hogy futni kezdjen, ám leküzdötte. Menet közben hátrapillantott, hogy megbizonyosodjon, senki sem követi. Nyakába akasztotta a bőrszíjat, a fogat pedig az ingébe rejtette. Soha senkinek nem engedte meg, hogy akár egy pillantást is vethessen a fogra, csak a titkos könyv őrzője láthatta.

Kahlan ott várt rá, ahol hagyta. Mikor meglátta Richardot, talpra ugrott. Richard ajkaira tette az ujját, hogy tudassa vele, maradjon csendben. Bal vállán átvetve a zsákot, másik kezét gyengéden Kahlan hátára tette, hogy elinduljon. Nem akart visszamenni azon az úton, amelyen jöttek, így a sűrűn keresztül vezette Kahlant, egészen odáig, ahol az ösvény a háza fölött folytatódott. A lenyugvó nap utolsó sugaraiban megcsillantak az úton keresztbelógó pókhálók. Mindketten megkönnyebbülten lélegeztek fel. Ez az ösvény sokkal hosszabb és jóval nehezebben járható volt, ám egyenest oda vezetett, ahová igyekezett. Zeddhez.

Az öregember háza túlságosan messze volt, hogy még sötétedés előtt elérjék. Az ösvény pedig túlságosan csalóka, hogy éjszaka haladjanak rajta, ám Richard olyan messzire akart jutni a háztól és attól a valakitől, aki odabent várt rá, amennyire csak lehetséges. Amíg világos van, nem állnak meg.

Hideg fejjel gondolkodva, azon morfondírozott, hogy bárki volt a házában, lehet, hogy ugyanaz az ember, aki az apját meggyilkolta. A házát szétdúlták, mint annak idején az apjáét. Lehet, hogy ugyanúgy vártak rá, mint az apjára? Richard szerette volna, ha szembeszállhatott volna az illetővel, vagy legalább láthatta volna, kicsoda, ám valami a lelke legmélyén figyelmeztette, hogy kerüljön minél messzebb tőle.

Elhessegette ezeket a gondolatokat. Túlságosan szabadjára engedte a képzeletét. Természetes, hogy a lelke mélyén valami figyelmezteti a veszélyre, és azt súgja, hogy meneküljön. Aznap már egyszer megmenekült, pedig reménytelen helyzetben volt. A szerencsében megbízni ostobaság, s ha kétszer teszi ezt az ember, azzal már biztosan kihívja maga ellen a sorsot. Legjobb, ha minél messzebbre mennek.

Mégis, szerette volna látni, hogy ki volt az, szerette volna biztosan tudni, hogy nincs összefüggés a két eset között. Miért dúlná fel valaki az ő házát is, ahogyan az apjáét feldúlták? Szerette volna tudni, ki ölte meg az apját. Égett a vágytól, hogy megtudja.

Noha a házban nem hagyták, hogy megnézze az apja testét, szerette volna tudni, hogyan ölték meg. Chase megmondta neki. Nagyon finoman, de elárulta. Apja hasát felvágták, a beleit kiontották a padlóra és szétterítették. Hogyan művelhetett valaki ilyet? Felfordult a gyomra és szédülni kezdett, amikor csak rágondolt. Richard nagyot nyelt, hogy engedjen a torkában a szorítás.

- Nos? - Kahlan hangja kiragadta elmélkedéséből.

- Micsoda? Nos, micsoda?

- Megtaláltad azt a valamit, amiért visszamentél?

- Igen.

- És mi volt az?

- Mi? A hátizsákom. A hátizsákomért kellett visszamennem. Kahlan csípőre tette a kezét, és rosszallóan szembefordult vele.

- Richard Cypher, azt várod, hogy elhiggyem, azért kockáztattad az életedet, hogy visszaszerezd a hátizsákodat?

Richard képtelen volt mosolyogni.

- Kahlan, kezdesz közel kerülni ahhoz, hogy bokán legyél rúgva.

Kahlan félrebillentette a fejét, továbbra is a szeme sarkából méregette, ám Richard megjegyzése lelohasztotta benne a haragot.

- Ennyi elég, barátom - mondta szelíden. - Bőven elég.

Richard tudta: Kahlan olyan ember, aki megszokta, hogy amikor kérdez, válaszolnak neki.

Ahogy egyre gyengült a világosság, s a színek szürkeséggé fakultak, Richard töprengeni  kezdett, hogy hol húzódhatnának meg az éjszaka. Ismert számos útszéli fenyőt az út mentén, több alkalommal aludt alattuk. Egy tisztás szélén állt az egyik, nem messze előttük, az úttól kicsit beljebb. Megpillantotta az ég egyre sápadtabb rózsaszín hátteréből előtűnő, a többi közül kiemelkedő, hatalmas fát. Lefordultak az útról, és gyengéden a fa felé terelte Kahlant.

Nyugtalanította a nyakában lógó fog. Nyugtalanították a titkai. Azt kívánta, bárcsak ne tette volna az apja a titkos könyv őrzőjévé. Egy gondolat merült fel benne ismét. Még a házánál járva ötlött fel benne, ám nem tulajdonított neki különösebb jelentőséget. Odabent a könyvek úgy néztek ki, mintha valaki dühében széttépte volna őket. Talán, mert egyik sem az volt, amit keresett? Mi van, ha a titkos könyvet keresték? Ám ez lehetetlen volt; jogos tulajdonosán kívül senki sem tudott létezéséről.

Csak az apja... és ő maga... és az a lény, akié a fog volt. A gondolat túlságosan erőltetett volt ahhoz, hogy komolyabban foglalkozzon vele. Úgy döntött hát, hogy nem teszi. Erőnek erejével próbálta kényszeríteni magát, hogy ne tegye.

A Csorba-sziklán történtek és a házában rá váró rettenet szinte elszívták az erejét. A mohás talajon haladva, alig bírta emelni a lábát, olyan nehéznek tűnt. Mielőtt keresztülvágott volna a bozótoson, hogy a tisztásra lépjen, megállt, hogy lecsapjon egy legyet, ami a nyakát csípte.

Éppen emelte a kezét, amikor Kahlan megragadta a csuklóját. Másik kezét pedig a szájára tapasztotta.

Richard mozdulatlanná dermedt.

Kahlan Richard szemébe nézett, és a fejét rázta. Elengedte a csuklóját, kezét a feje mögé téve, miközben a másik kezét továbbra is a szájára tapasztotta. Az arcán ülő kifejezésből Richard tudta, hogy halálra rémülne, ha a férfi csak egy hangot is kiadna. Kahlan lassan lenyomta a földre, Richard pedig engedelmeskedett, jelezve Kahlannak, hogy megteszi, amit akar.

Kahlan tekintete olyan szilárdan tartotta, mint a keze. Továbbra is a szemébe nézve, olyan közel hajolt hozzá, hogy Richard az arcán érezte lehelete forróságát.

- Figyelj rám! - suttogta olyan halkan, hogy Richardnak koncentrálnia kellett, ha hallani akarta, amit mond. - Tégy pontosan úgy, ahogy mondom. - Az arcán ülő kifejezés láttán, Richard még pislogni sem mert. - Ne mozdulj! Bármi történjék, ne mozdulj! Máskülönben halottak vagyunk. - Kahlan várt. Richard bólintott. - Hagyd csípni a legyeket! Különben végünk van. - Megint várt. Richard ismét bólintott. Kahlan a szemével jelezte, hogy nézzen a tisztásra. Richard lassan oldalra fordította a fejét, épp csak annyira, hogy lásson. Nem volt ott semmi. Kahlan továbbra is a szájára tapasztotta a tenyerét. Richard néhány röfögő hangot hallott, mintha egy vaddisznó lett volna.

Azután meglátta.

Önkéntelenül összerándult. Kahlan még erősebben szorította a szájára a kezét.

Odaát, a tisztáson a halovány esti fény egy feléjük pásztázó zöld szempárból tükröződött vissza. A lény két lábon állt, mint egy ember. Legalább egy fejjel magasabb volt Richardnál, és háromszor annyit nyomhatott. A legyek csípték a nyakát, de megpróbált nem figyelni rájuk.

Újra Kahlan szemébe nézett. Kahlan nem nézte a szörnyeteget, tudta, mi vár rájuk odaát, a tisztáson. Ehelyett továbbra is Richardot figyelte, nem tesz-e olyasmit, ami elárulná őket. Richard megint bólintott, csak hogy megnyugtassa. A lány ekkor levette a kezét a szájáról, és a csuklójára kulcsolta, hogy a földhöz szorítsa a karját.

Kahlan mozdulatlanul feküdt a földön, hagyta, hogy a legyek csípjék. Vérpatakok folytak végig a nyakán. Richard érzett minden egyes hegyes fullánkot, ami a nyakába mélyedt. Mélyről jövő röfögés hallatszott a közelből, mindketten elfordították egy kicsit a fejüket, hogy jobban lássanak.

A fenevad meghökkentő sebességgel rontott a tisztás közepére, csoszogó, oldalazó mozgással haladt, torkából röfögő hangok törtek elő. Csillogó zöld szeme végigpásztázta a terepet, hosszú farka közben a levegőben suhogott. A szörny féloldalra billentette a fejét, rövid kerek füleit előrehajtva fülelt. Hatalmas testét mindenütt szőr borította, kivéve a mellkasát és a hasát, melyeket sima, fényes rózsaszín bőr takart, alatta pedig kötélszerű izmok hullámzottak. Legyek dongtak körül valamit, ami feszes bőrére volt mázolva. A  szörnyeteg hátravetette fejét, kitátotta száját, és belesziszegett a jeges éjszakába. Richard látta, ahogy forró lehelete párává változik a hatalmas fogak között, melyek akkorák voltak, mint az ujjai.

Hogy fel ne sikoltson rémületében, Richard a nyakába csípő legyek okozta fájdalomra koncentrált. Nem tudtak elosonni, sem elfutni, olyan közel volt a szörny. Majd azt is meglátták, milyen gyors.

Közvetlenül előttük visítás harsant. A fenevad oldalazó mozgásával azonnal kettejük felé rontott. Kahlan ujjai a férfi csuklójába mélyedtek, ám az meg sem moccant. Kővé dermedve figyelte, ahogy a fenevad lecsap áldozatára.

Egy nyúl száguldott el pontosan előttük, fülén legyek csüngtek, újra felvisított, majd a szörnyeteg egyetlen szempillantás alatt felragadta és kettétépte. A nyúl mellső része egy nyeléssel tűnt el benne. Pontosan felettük állt, a nyúl belsőségeit szaggatta, és a vér egy részét szétmázolta rózsaszín bőrrel fedett mellkasán. A legyek, még azok is, amelyek Richard és Kahlan nyakát csípték, visszatértek a lényhez, hogy lakmározzanak. A szörny a két hátsó lábánál megfogta a nyúl maradék részét, kettétépte, és befalta.

Mikor a nyúllal végzett, ismét oldalra fordította a fejét, és fülelt. Lélegzetüket visszafojtva, Richard és Kahlan közvetlenül alatta lapultak. Richard üvölteni szeretett volna félelmében.

Hatalmas szárnyak nyíltak ki a szörnyeteg hátán. Az egyre gyengülő fényben Richard látta a szárnyakként szolgáló vékony hártyákon keresztül lüktető ereket. A fenevad még egy utolsó pillantást vetett körbe, és nagy szárnycsattogtatás közepette oldalazva végigfutott a tisztáson. Kiegyenesedett, kettőt szökkent, majd a Határ irányában elrepülve eltűnt, s vele együtt a legyek is.

Mindketten a hátukra fordultak. Zihálva kapkodták a levegőt, az iszonyatos félelemtől teljesen kimerültek. Richard azokra a parasztokra gondolt, akik az égből jövő lényekről beszéltek neki, amik embereket esznek. Akkor nem hitt nekik. Most már igen.

Valami a zsákjában nyomta az oldalát, és amikor már nem bírta tovább, könyökével feltámasztva magát az oldalára fordult. Úszott az izzadtságban, ami a hideg esti levegőben jegesnek érződött. Kahlan még mindig a hátán feküdt, szeme csukva volt, szaporán szedte a levegőt. Néhány tincse az arcához ragadt, a haja több része szétterült a földön. Ő is izzadtságban fürdött, a nyaka pedig tiszta vörös volt. Richard elsöprő szomorúságot érzett iránta, sajnálta, hogy ilyen rémisztő dolgokkal van tele az élete. Szerette volna, ha Kahlannak nem kellene szembenéznie azokkal a szörnyetegekkel, melyeket - úgy tűnt - kivétel nélkül jól ismer.

- Kahlan, mi volt ez a lény?

Kahlan felült, mély levegőt vett, és lenézett rá. Felemelte a kezét, és a hajából egy tincset a füle mögé hajtott. A többi a vállára hullott.

- Egy hosszú-farkú gár.

Kinyújtotta a kezét, és a szárnyánál fogva felemelte az egyik legyet. Valamiképpen beleakadhatott Richard ruhájának egyik gyűrődésébe, és amikor a hátára fordult, kilapult.

- Ez egy vérbögöly. A gárok ezekkel vadásznak. A legyek kiugrasztják a prédát, a gár pedig elkapja. A zsákmány egy részét szétkenik magukon a legyek számára. Szerencsések vagyunk - tartotta a böglyöt Richard orra elé, hogy hangsúlyt adjon szavainak. - A hosszú- farkú gárok ostobák. Ha rövid-farkú gár lett volna, mostanra már halottak lennénk. A rövid- farkú gárok nagyobbak és sokkal okosabbak. - Elhallgatott, hogy biztos legyen benne, Richard teljes figyelemmel hallgatja. - Számon tartják a böglyöket.

Richard rémült volt és kimerült, nem értett semmit, és kínozta a fájdalom. Szerette volna, ha véget érne ez a rémálom. Frusztrált nyögéssel visszaroskadt a hátára. Már nem törődött vele, hogy mi, nyomja az oldalát.

- Kahlan, a barátod vagyok. Azután, hogy azok az emberek megtámadtak minket, és te nem akartál többet elárulni arról, hogy mi történik, nem erőltettem tovább. - Csukva voltak a szemei. Nem tudta elviselni Kahlan kutató pillantását. - Most már engem is üldöz valaki. Meglehet, hogy ugyanaz az ember, aki megölte az apámat. Most már nem csak rólad van szó. Én sem tudok hazamenni. Azt hiszem, jogom van tudni, legalább egy keveset arról, hogy mi folyik itt. A barátod vagyok, nem az ellenséged.

- Egyszer, amikor kisgyerek voltam, belázasodtam, és majdnem meghaltam. Zedd talált egy gyökeret, ami megmentett. Egészen a mai napig ez volt az egyetlen alkalom, hogy közel voltam a halálhoz. Ma háromszor is megtörtént velem. Amit...

Kahlan Richard ajkaihoz értette az ujját.

- Igazad van. Válaszolni fogok a kérdéseidre. Kivéve, ami rám vonatkozik. Most még nem tehetem.

Richard felült, és Kahlanra nézet. A lány vacogott a hidegtől. Richard lerázta a hátizsák szíjait a válláról, előhúzott egy takarót, és Kahlanra tekerte.

- Tüzet ígértél - mondta a lány vacogva. - Állod a szavad? Richard felállt. Nem állhatta meg, hogy el ne nevesse magát.

- Természetesen. Van itt egy útszéli fenyő, a tisztás túloldalán. Vagy ha akarod, nem messze innen akad még néhány.

Kahlan felnézett, és aggódva ráncolta a szemöldökét.

- Rendben - mosolygott Richard. - Keresünk egy másik útszéli fenyőt, ami messzebb van.

- Mi az az útszéli fenyő? - kérdezte Kahlan.

Ötödik fejezet

Richard hátrahajtotta a fa ágait.

- Ez az útszéli fenyő - szólt. - Minden utazó barátja.

Odabent sötét volt. Kahlan félrehajtotta az ágakat, hogy Richard a holdfényében tüzet tudjon csiholni kova és acél segítségével. Felhők szaladtak el a hold előtt; a hideg levegőben gőzölgött a leheletük. Zeddhez menet és tőle jövet, Richard már többször időzött itt, és kőből épített egy kicsiny tűzrakó helyet. Volt száraz fa és a túlvégen egy kazal száraz fű, amin aludni szokott. Mivel nem volt nála a kése, ezért hálát adott az égnek, hogy hagyott elegendő gyújtóst. A tűz gyorsan meggyulladt, libegő fénnyel töltve meg a fa „szoknyájának" belsejét.

Richard nem tudott teljesen felegyenesedni a fa ágai alatt, ahol azok elkezdtek kinőni a törzsből. A törzshöz közel az ágak csupaszok voltak, csak a végükön hajtottak ki a tűlevelek, így szabad teret hagytak a törzse körül. Az alsó ágak teljesen a földre hajoltak. A fa nem gyulladt meg, legalábbis amíg vigyázott az ember. A kis tűz füstje középen, a fa törzse körül tekergett. A tűlevelek olyan szorosan álltak, hogy még egy kiadós esőben is száraz maradt odabenn. Richard már sok esőt várt ki egy útszéli fenyő belsejében. A Szarvasföldi erdőt járva mindig szeretett meghúzódni a kicsi, ám kényelmes menedékekben.

Most különösen örült álcát biztosító menedékhelyüknek. A hosszúfarkú gárral való találkozásukat megelőzően is voltak olyan növények és állatok az erdőben, melyeket igencsak tisztelt, ám olyan élőlény, amitől félt volna, nem akadt.

Kahlan leült a tűz mellé, és maga alá húzta a lábait. Még mindig vacogott. Csuklyaszerűen a fejére húzta a pokrócot, és szorosan összefogta az álla alatt.

- Soha nem hallottam még az útszéli fenyőkről. Amikor utazom, nem szoktam az erdőben tölteni az éjszakát, ám csodálatosan jó alvóhelynek tűnnek. - Kahlan még Richardnál is fáradtabbnak tűnt.

- Mikor aludtál utoljára?

- Azt hiszem, két napja. Minden összemosódott már bennem.

Richardot elképesztette, hogy egyáltalán nyitva tudja tartani a szemét. Amikor a quad elől menekültek, alig tudott lépést tartani vele. Tudta, a félelem hajtotta előre.

- Miért ilyen régóta?

- Igazán ostoba dolog lett volna a Határvidéken aludni - felelte Kahlan. A tüzet nézte, megbűvölte annak meleg ölelése, a lángnyelvek fénye az arcán táncolt. Meglazította a maga köré tekert pokrócot, de csak annyira, hogy ki tudja nyújtani a kezét, és a tűzhöz közelebb tartva melengethesse.

Richard hátán végigszaladt a hideg, amikor arra gondolt, hogy mi lehet a Határvidéken, és hogy mi történne, ha valaki elaludna ott.

- Éhes vagy? Kahlan bólintott.

Richard a zsákjában kotorászva előhalászott egy főzőedényt, majd kiment, hogy megtöltse egy kis csermely melletti tavacskában, amely mellett nemrég haladtak el. Az éjszaka hangjai töltötték meg a levegőt, mely olyan dermesztően fagyos volt, hogy úgy tűnt, esetleg eltörik, ha nem vigyáz. Még egyszer átkozta magát, hogy sok más dologgal egyetemben az erdőjáró köpenyét is otthon hagyta. De amikor eszébe jutott, hogy mi várt rá otthon, még jobban reszketett.

Minden feje felett köröző bogár hallatán összerándult, attól félve, hogy egy vérbögöly. Többször is mozdulatlanná dermedt, hogy aztán megkönnyebbülten lélegezzen fel, amikor látta, hogy csak egy molylepke, egy hófehér fatücsök vagy egy fátyolka volt. Árnyékok fogytak el majd jelentek meg újra, ahogy felhők húztak el a hold felett. Önkéntelenül felnézett. Az égen a csillagok fénye pislogott, ahogy időnként eltakarták őket a felhők, melyek némán suhantak át az égen. Kivéve egyet, amelyik nem mozdult.

Csontig átfagyva tért vissza, és három kövön egyensúlyozva, a tűz fölé tette a lábast. Richard először Kahlannal szemben akart letelepedni, ám meggondolta magát, és odaült mellé. A hideg miatt, mondta magának. Amikor hallotta, hogy Richard vacog, Kahlan a takaró felét a férfi vállaira terítette, hagyva, hogy a másik fele a fejéről a vállára csússzon. A lány teste melegét őrző takaró jóleső meleggel vette körbe Richardot. Csendesen ült, hagyta, hogy a meleg elárassza.

- Soha nem láttam még olyan teremtményt, mint a gár. Szörnyűséges hely lehet az a Középföld.

- Sok veszély leselkedik az emberre Középföldön. - Szomorkás mosoly jelent meg Kahlan arcán. - Ám számos bűvös és fantasztikus dologgal is találkozhatsz. Középföld gyönyörű, varázslatos vidék. A gárok azonban nem Középföldről valók. D'Harából jönnek.

- D'Harából? - tátotta döbbenten a száját Richard. - A másik Határon túlról?

D'Hara. Egészen a bátyja mai beszédéig nem hallotta kimondva a szót, csak az idősebb emberek óvatos suttogásaiban. Vagy átkokban. Kahlan továbbra is a tüzet nézte.

- Richard - kezdte, majd elhallgatott, mintha nem merné tovább mondani. - Nincs többé második Határ. A Középföld és D'Hara között lévő Határ megszűnt létezni. Még a tavasszal.

A döbbenetes hír hallatán Richard úgy érezte, mintha a sötét D'Hara éppen most tett volna egy ijesztő, hatalmas lépést, hogy közelebb kerüljön hozzájuk.

- Lehet, hogy a bátyám jobb próféta, mint gondolná.

- Lehet - válaszolt Kahlan diplomatikusan.

- Bár nehéz lenne prófétaként megélni, ha olyan eseményeket jósolsz meg, amelyek már bekövetkeztek - pillantott Kahlanra oldalvást.

Kahlan mosolygott, és szórakozottan csavargatta egy tincsét.

- Amikor először megláttalak, azt gondoltam, nem vagy ostoba. - Zöld szemeiben a tűz fénye szikrázott. - Köszönöm, hogy nem az ellenkezőjét igazoltad.

- Michael olyan pozícióban van, hogy tudhat olyan dolgokról, amelyekről mások nem tudnak. Lehet, hogy megpróbálja felkészíteni az embereket, hogy hozzászokjanak a gondolathoz, és amikor szembesülnek a helyzettel, nem esnek pánikba.

Michael gyakran mondogatta, hogy a hatalom információra épül, és a hír olyan kincs, amit nem lehet könnyelműen pazarolni. Miután tanácsnokká választották, arra buzdította az embereket, hogy a híreiket vele közöljék először. Még egy egyszerű gazda meséje is meghallgatásra talált, és ha igaznak bizonyult, valamilyen szívességet kapott érte cserébe.

A víz kezdett felforrni. Richard a zsákja felé hajolt, az ujját beakasztotta az egyik szíjba, és magához húzta a zsákot, majd ismét elrendezte magukon a pokrócot. A zsákban turkálva rábukkant a szárított zöldségeket tartalmazó zsákocskára, és az edénybe öntött egy keveset. A zsebéből előhúzott egy szalvétát, melybe négy vastag virsli volt csomagolva, ezeket széttördelte és beledobta a bográcsba.

- Hát ezek meg honnan vannak? - Kahlan meglepettnek tűnt. - Csak nem a bátyád ünnepségéről csented el őket? - Neheztelés érződött a hangjából.

- A jó erdőjáró - nézett fel rá Richard az ujjait nyalogatva - mindig előre tervez, és próbálja kiszámítani, honnan jön majd a következő ebédje.

- A bátyádnak nem lesz nagy véleménye a viselkedésedről.

- Nekem sincs az övéről. - Richard tudta, ezzel kapcsolatban Kahlan nem fog  ellentmondani neki. - Kahlan, nem fogom kimagyarázni azt, ahogyan viselkedett. Amióta anyánk meghalt, nagyon nehéz volt a közelében lenni. Ám tudom, hogy törődik az emberekkel. Törődnie kell velük, ha jó tanácsnok akar lenni. Akárhogy is, óriási nyomás nehezedik rá. Én biztos nem kérnék a felelősségből. Ő viszont mindig ezt akarta. Hogy fontos ember legyen. Most pedig, hogy ő az Első Tanácsnok, elérte, amit akart. Elégedettnek kellene lennie, ám még türelmetlenebbnek tűnik. Mindig elfoglalt, és mindig parancsokat csattog. Az utóbbi időben állandóan rossz hangulatban volt. Lehet, hogy elérve azt, amit akart, rájött, hogy mégsem ezt várta. Bárcsak olyan lenne megint, mint régebben volt!

- De legalább annyi jó ízlés volt benned, hogy a legjobb virsliket válogasd ki - vigyorgott Kahlan.

Ez feloldotta a feszültséget. Mindketten nevettek.

- Kahlan, én nem tudok semmit. Mármint a Határról. Még azt sem tudom, hogy micsoda a Határ, csak annyit tudok, azért hozták létre, hogy elválassza a három földet, és béke legyen. És persze azt is tudja mindenki, hogy aki a Határ területére lép, az nem jön ki élve. Chase és a határjárók azért őrjáratoznak, hogy a saját érdekükben távol tartsák onnan az embereket.

- Nálatok a fiatalokat nem tanítják meg a három föld történetére?

- Nem. Én ezt mindig furcsának tartottam, mert szerettem volna tudni, de senki sem tudott nekem sokat mondani. Az emberek különösnek tartanak, mert tudni akarok, mert kérdéseket teszek fel. Az idősebbek mindig gyanakodva néztek rám, amikor kérdeztem őket, és azt mondták, hogy túl régen volt már mindaz, hogy emlékezzenek, vagy valami hasonló kifogással álltak elő.

Apám és Zedd azt mesélték, hogy a Határ előtt Középföldön éltek. Mielőtt a Határ létrejött volna, Nyugatföldre jöttek. Itt találkoztak, még a születésem előtt. Azt mondták, borzalmas korszak volt a Határok létrejötte előtt, és rettenetes harcok dúltak. Mindketten azt mondták, hogy nem volt semmi olyasmi, amit tudnom kellene, kivéve, hogy borzalmas időszak volt, amit legjobb elfelejteni. Zedd különösen keserűen emlékezett rá.

Kahlan kis darabot tört le egy száraz ágról, és a tűzbe dobta, ahol fénylő parázzsá lobbant.

- Hosszú történet. Ha gondolod, elmesélhetem. Legalábbis egy részét - fordult Richard felé, aki bólintott, hogy folytassa.

- Réges-rég, még azelőtt, hogy a szüleink a világra jöttek volna, D'Hara csak királyságok szövetsége volt, csakúgy mint Középföld. A d'harai uralkodók legkegyetlenebbike volt Panis Rahl. Mindent magának akart. Uralkodása első napjától fogva fokozatosan meghódította magának D'Harát, egyik királyságot a másik után nyelve el, sokszor úgy, hogy meg sem száradt a tinta a békeszerződéseken. Végül egész D'Harára kiterjedt az uralma, ám ez nem elégítette ki, inkább fokozta az étvágyát. Hamarosan a ma Középföldként ismert országok felé fordult a figyelme. Középföld szabad országok laza szövetsége; szabadok, annyiban, hogy úgy uralkodhatnak, ahogy jónak látják, addig, ameddig békében élnek egymással.

Mire Rahl meghódította egész D'Harát, Középföld népei látták, mire készül, és nem lehetett olyan könnyedén elintézni őket. Tudták, hogy ha békeszerződést kötnek vele, az egyenértékű azzal, mintha csak invitálnák, hogy rohanja le őket. Inkább a szabadságot választották, és Középföld Tanácsán keresztül összefogtak, hogy együtt védjék meg magukat. A szabad földek közül sokak nem voltak igazán jó viszonyban egymással, ám tudták, ha nem harcolnak együtt, külön-külön elpusztulnának, egyik a másik után.

Panis Rahl egész D'Hara hatalmát ellenük fordította. Sok-sok évig tombolt a háború. - Kahlan újabb darabkát tört le az ágról, és beledobta a tűzbe.

- Amikor a légióit feltartóztatták, és végül megállították, Rahl a mágiához fordult. D'Harában is van mágia, nemcsak Középföldön. Akkor még mindenütt volt mágia. Nem voltak elkülönített földek, nem voltak Határok. Mindenesetre, Panis Rahl könyörtelenül használta a mágiát a szabad népek ellen. Embertelenül kegyetlen volt.

- Miféle mágiát? Mit csinált?

- Bevetett szemfényvesztéseket, valamint betegségeket, lázakat küldött az emberekre, ám mind közül a legszörnyűségesebb az árnyékemberek megidézése volt.

- Árnyékemberek? - ráncolta a szemöldökét Richard. - Kik voltak azok?

- Levegőben lebegő árnyak. Az árnyékembereknek nem volt szilárd testük, még csak nem is voltak elevenek, ahogy mi élünk. Mágia segítségével teremtett lények voltak. - Felemelte a  kezét, és lassan elhúzta maga előtt. - Így siklottak át egy mezőn vagy egy erdőn. A fegyverek nem fogták őket. A kardok és nyilak úgy mentek át rajtuk, mintha csak füstből lettek volna. Nem lehetett előlük elrejtőzni; az árnyékemberek mindent megtaláltak. Odalebegtek az emberekhez és megérintették őket. Az érintésüktől az ember egész teste felhólyagosodott, megdagadt, végül felnyílt. Soha senki, akit egy árnyékember megérintett, nem maradt életben. Egész zászlóaljakat találtak mindegy szálig lemészárolva. - Kahlan visszahúzta a kezét a takaró alá.

Amikor Panis Rahl ilyen mágiát kezdett alkalmazni, egy nagy és tisztelete méltó mágus csatlakozott a Középföld ügyének oldalán állókhoz.

- Hogy hívták? Mármint ezt a nagy és tiszteletre méltó mágust?

- Ez is része a történetnek. Várj, amíg odaérek!

Richard némi fűszert kavart a levesbe, és feszülten figyelt, ahogy Kahlan folytatta az elbeszélést.

- Már a harcokban is ezrek haltak meg, ám a mágia még többet ölt meg. Sötét időszak volt: a hosszú évek óta folyt már a csatározás, ám a varázslat, amit Rahl hívott elő, még több embert pusztított el. A nagy mágus segítségével azonban, aki megtörte Rahl varázslatát, a légióit is visszaszorították D'Harába.

Richard egy nyírfaágat vetett a tűzre.

- Hogyan állította meg az árnyékembereket ez a nagy és tiszteletre méltó varázsló?

- Harci kürtöket varázsolt a csapatok számára. Amikor az árnyékemberek megjelentek, az embereink megfújták a kürtöket, és a mágia úgy elfújta az árnyékembereket, mint a füstöt a szél. Ez a mi oldalunkra fordította a harcok kimenetelét.

A háború öldöklő volt, ám a vezetők arra a következtetésre jutottak, hogy még nagyobb veszteségekkel járna, ha benyomulnának D'Harába, hogy elpusztítsák Rahlt és a seregeit. Mégis, tenniük kellett valamit, hogy megakadályozzák Panis Rahl újabb támadását, mert tudták, hogy újra meg fogja próbálni. A mágiától pedig még többen rettegtek, mint a d'harai hordáktól, és nem akartak találkozni vele többé az életben. Olyan helyen akartak élni, ahol soha nem lesz mágia. Ezeknek az embereknek hozták létre Nyugatföldet. Így esett, hogy három föld jött létre. A Határokat mágia segítségével teremtették... bár ők maguk nem mágiából vannak.

- Hát micsodák? - nézett Richard, ahogy Kahlan elfordította a tekintetét.

Noha Kahlan másfelé nézett, Richard látta, hogy egy pillanatra becsukja a szemét. Kahlan elvette tőle a kanalat, és megkóstolta a levest, ami - Richard tudta jól - még nem volt készen, majd a férfi felé fordult, mintha azt kérdezné, hogy tényleg szeretné-e tudni. Richard várt.

- A Határok részei az alvilágnak: a holtak birodalmának. - Kahlan a tűzbe meredt. - Mágia segítségével idézték őket a világunkba, hogy elkülönítsék a három földet. Olyanok, mint egy függöny, amit keresztülhúztak a világunkon. Hasadék az élők világában.

- Úgy érted, a Határon keresztülmenni olyan, mintha egy résen keresztül egy másik világba pottyannál? Az alvilágba?

- Nem - rázta a fejét Kahlan. - A mi világunk is itt van. És ott van az alvilág is, ugyanott és ugyanakkor. Körülbelül két napos járóföld az a terület, ahol a Határvidék, az alvilág húzódik. Ám amikor a Határ földjén jársz, akkor az alvilágon is keresztül mész. Semmi sem él meg ott. Minden élet, ami megérinti az alvilágot, vagy amit az alvilág érint meg, a halált érinti. Ezért nem tud senki átkelni az alvilágon. Ha belépsz, a holtak földjére lépsz. Senki sem térhet vissza a holtak völgyéből.

- Te hogyan tudtál mégis visszatérni?

Kahlan nagyot nyelt, és közben a tüzet nézte.

- Mágia segítségével. A Határt mágia segítségével hozták létre, ezért a mágusok úgy okoskodtak, hogy a mágia segítségével és védelmével biztonságban át tudnak juttatni. Borzasztóan sokat küszködtek a varázslatok elmondásával. Olyan dolgokba ártották magukat, amiket nem teljesen értettek, veszélyes dolgokba. Nem ők voltak, akik ebbe a világba idézték a Határt, így nem voltak biztosak, hogy a varázslatuk működni fog. Egyikünk sem tudta pontosan, mi fog történni. - Kahlan hangja gyenge volt, távolról szólt. - Bár keresztüljöttem a Határon, attól félek, soha nem leszek képes megszabadulni tőle.

- Mondd el, mit láttál! - suttogta Richard.

Kahlan újra a tűzbe meredt, arca hamuszürke volt. Egy nyírfaág elpattant, mire Kahlan összerezzent. Alsó ajka remegni kezdett, szeme könnyekkel telt meg, lángnyelvek fénye táncolt benne, ám ő már nem a tüzet látta.

- Először - mondta távoli hangon - olyan volt, mintha egy hideg tűztengerben haladnék, mint amilyent éjszaka az északi égbolton látni. - Zihálni kezdett. - Odabent, földöntúli sötétség uralkodik. - Szeme tágra nyílt, könnyekkel volt tele. Kifújta a levegőt, és közben felnyögött.

- Valaki... itt van... velem - fordult Richard felé, zavarodottan, láthatólag nem tudta, merre van. Richardot megrémítette, hogy fájdalmat lát a szemében, fájdalmat, ami az ő kérdése miatt került oda. Kahlan a szája elé kapta a kezét. Könnyek peregtek végig az arcán. Becsukta a szemét, és halkan, panaszosan sírni kezdett. Richard karján végigszaladt a libabőr.

- Az... anyám! - zokogta Kahlan. - Oly sok éve nem láttam már... és a... halott testvérem... Dennee... Olyan egyedül vagyok... és úgy félek... - zokogott, majd fuldokolni kezdett.

Richard kezdte elveszteni Kahlant, elragadták tőle azok a hatalmas árnyak, akiket az alvilágban látott. Mintha visszahúztak volna az alvilágba, hogy megfojtsák. Kétségbeesésében Richard a lány vállára tette a kezét, és maga felé fordította.

- Kahlan, nézz rám! Nézz rám!

- Dennee... - lihegte Kahlan, miközben zihálva próbálta lerázni magáról Richardot.

- Kahlan!

- Olyan egyedül vagyok... és úgy félek...

- Kahlan! Itt vagyok veled! Nézz rám!

Kahlan továbbra is görcsösen rángatózva zokogott, közben levegőért kapkodott. Szeme kinyílt, ám nem Richardra nézett; egy másik világot látott.

- Nem vagy egyedül! Itt vagyok veled! Nem hagylak el!

- Olyan egyedül vagyok! - zokogott keservesen Kahlan.

Richard rázni kezdte, próbálta rávenni, hogy figyeljen rá. Bőre teljesen sápadt volt és hideg, mint a halottaké. Küszködve vette a levegőt.

- Itt vagyok! Nem vagy egyedül! - kétségbeesetten újra rázni kezdte Kahlant, de ez sem segített. Kezdte elveszíteni.

Növekvő rémületével küszködve, Richard az egyetlen dolgot tette, ami eszébe jutott. Amikor korábban szembe kellett néznie a félelemmel, megtanulta, miként uralkodjon rajta. Az uralomban erő volt. Ezt tette most. Talán át tud adni valamit az erejéből Kahlannak. Szemét becsukva kizárta a félelmét, útját állta a rémületnek, és a bensőjében lévő csendet kereste. Hagyta, hogy az elméje a benne lévő erő felé forduljon. Elméje csendességében gátat szabott a félelemnek és a zavarodottságnak, és gondolatait e belső békesség köré összpontosította. Nem hagyja, hogy az alvilág elragadja Kahlant.

- Hadd segítsek! - szólongatta csendesen a lányt. - Nem vagy egyedül! Itt vagyok veled! Hadd segítsek! Vedd az erőmet!

Megmarkolta Kahlan vállát. Érezte a teste rázkódását, ahogy fuldokolva zokogott, és küszködve próbált meg lélegzethez jutni. Szemei előtt látta, ahogy erőt küld neki, a kezein, az érintésén keresztül. Szemei előtt megjelenítette, ahogy ez az érintés a lány elméjéig nyúl, és kölcsönadja neki minden erejét, és visszahúzza őt, el a sötétségtől. A feketeségben ő lesz számára a fény és az élet szikrája, ami visszavezeti ebbe a világba, őhozzá.

- Kahlan, itt vagyok! Nem hagylak magadra! Nem vagy egyedül! A barátod vagyok. Bízz bennem! - Finoman megszorította a vállát. - Térj vissza! Kérlek!

Elképzelte magában az izzó fehér fényt, és remélte, hogy segíteni fog neki. Könyörgöm, áldott szellemek, fohászkodott, segítsetek neki visszatalálni! Hadd segítsen neki a fény! Hadd használja az erőmet!

- Richard? - kiáltotta a nevét Kahlan, mintha keresné.

- Itt vagyok - szorította meg a vállát Richard. - Nem hagylak magadra! Térj vissza hozzám!

Kahlan újra lélegezni kezdett. Szeme Richard arcára szegeződött. Megkönnyebbülés öntötte el a vonásait, amikor felismerte a férfit, és sírni kezdett, ám most már normálisan. Richardra roskadt, és úgy kapaszkodott belé, mintha egy sziklát ölelne egy folyóban. Richard magához vonta, hagyta, hogy sírjon a vállán, és nyugtatgatta, hogy most már minden rendben.

Annyira félt, hogy elragadja tőle Kahlant az alvilág, hogy ő sem akarta elengedni.

Lenyúlt a pokrócért, és Kahlan köré tekerte, annyira becsomagolta, amennyire csak tudta. Kezdett visszatérni a meleg Kahlan testébe, ami újabb jele volt annak, hogy most már biztonságban van, ám Richardot még mindig zavarta, hogy milyen gyorsan visszarántotta Kahlant az alvilág. Úgy vélte, hogy ennek nem lett volna szabad megtörténnie. Kahlan nem sokáig volt az alvilágban, és hogy pontosan miként húzta vissza az életbe, Richard nem tudta, csak azt, hogy az utolsó pillanatban tette.

A tűz az útszéli fenyő belsejére vetette halvány, vöröses fényét, és a csöndben a fenyő ismét biztonságos menedéknek tűnt. Ami persze csak önáltatás, Richard tudta jól. Hosszú időn át tartotta karjaiban Kahlant, simogatta a haját, és finoman ringatta. Valami abban, ahogyan a lány belekapaszkodott, ráébresztette, hogy Kahlant nagyon régóta nem ölelte át és nem vigasztalta senki.

Semmit sem tudott a varázslókról vagy a mágiáról, ám senki sem küldené keresztül Kahlant a Határon - az alvilágon - anélkül, hogy nagyon alapos indoka lenne rá. Eltűnődött, vajon mi lehet ilyen fontos.

Kahlan elhúzódott Richard vállától, és felült. Zavarban volt.

- Bocsáss meg. Nem lett volna szabad ilyen módon megérintenem téged. Én...

- Nincs semmi baj, Kahlan. Egy barát legfőbb kötelessége, hogy a vállát nyújtsa, amin sírni lehet.

Kahlan bólintott, de nem emelte fel a fejét. Miközben levette a levest a tűzről, hogy hűljön egy kicsit, Richard magán érezte a tekintetét. Újabb fadarabot helyezett a lángok közé, a füsttel együtt kavargó szikrákat küldve az ég felé.

- Hogyan csinálod? - kérdezte halkan Kahlan.

- Mit?

- Hogyan kérdezel olyan kérdéseket, amik képekkel töltik meg a fejem, és arra késztetnek, hogy válaszoljak, még akkor is, ha nem áll szándékomban?

- Zedd is mindig ezt kérdezi tőlem - vont vállat Richard kissé feszengve. - Szerintem ilyennek születtem. Néha úgy érzem, olyan, mint egy átok. - Elfordult a tűztől, hogy újra szembe forduljon Kahlannal. - Kahlan, sajnálom, hogy megkérdeztem, mit láttál. Meggondolatlanság volt tőlem. Néha a józan értelmem nem tud lépést tartani a kíváncsiságommal. Bocsáss meg, amiért fájdalmat okoztam neked. Ám annak, hogy visszahúztak az alvilágba, nem szabadott volna megtörténnie, ugye?

- Nem. Amikor visszagondoltam arra, hogy mit láttam, olyan volt, mintha valaki várt volna, hogy visszarántson. Félek, hogy ha nem lettél volna itt, akkor elvesztem volna. Fényességet pillantottam meg a sötétben. Valamit csináltál, ami visszahozott.

Richard felvette a kanalat, és elgondolkodott.

- Talán csak segített, hogy nem voltál egyedül. Kahlan erőtlenül vállat vont.

- Lehet.

- Csak egyetlen kanalam van. Felváltva használhatjuk. - Kivett egy kanálnyi levest, ráfújt, majd megkóstolta. - Nem a legjobb művem, de jobb, mintha a szemedbe szúrnának egy hegyes botot. - Ez megtette a hatását: Kahlan elmosolyodott. Richard odaadta neki a kanalat.

- Ha segítenem kell neked, hogy lépéselőnyben legyél a következő quaddal szemben - hogy életben maradjál - akkor válaszokra van szükségem. És nem hiszem, hogy sok időnk van.

- Értem - bólintott Kahlan. - Igazad van.

Richard hagyta, hogy egyen egy kis levest mielőtt megint kérdezett.

- Szóval, mi történt azután, hogy létrejöttek a Határok? Mi történt a nagy mágussal? Mielőtt visszaadta Richardnak a kanalat, Kahlan még lenyelt egy darab virslit.

- A Határok létrejötte előtt még egy dolog történt. Miközben a nagy mágus sakkban tartotta a varázslatait, Panis Rahl még egy utolsó bosszúra szánta el magát. Küldött egy quadot D'Harából... Megölték a mágus feleségét és a lányát.

Richard Kahlanra meredt.

- Mit csinált a mágus Rahllal?

- Elhallgattatta Rahl mágiáját, őt magát pedig D'Harában tartotta, egészen addig, míg a  Határ létre nem jött. Abban a pillanatban átküldött rajta egy tűzgömböt, mágustüzet, hogy mindkét világot megérintse, hogy mindkét világ ereje benne legyen. A következő pillanatban pedig már állt a Határ.

Richard még soha nem hallott a mágustűzről, ám nem gondolta, hogy magyarázatra szorult volna a dolog.

- És mi történt Panis Rahllal?

- Mivel ott volt már a Határ, senki sem tudta biztosan megmondani. Ám nem hiszem, hogy bárki elcserélte volna a sorsát Panis Rahllal.

Richard visszaadta a kanalat, és amíg Kahlan evett, megpróbálta elképzelni egy mágus igaz dühét. Néhány falat után Kahlan visszaadta a kanalat, és folytatta.

- Először minden rendben ment, ám később Középföld Tanácsa olyan intézkedéseket tett, amit a nagy mágus korruptnak minősített. Valamit a mágiával kapcsolatban. Rájött, hogy a Tanács megszegte a megállapodásukat arról, hogy miként kell a mágiával kapcsolatos dolgokat intézni. Azt mondta nekik, hogy a kapzsiságuk és azok a dolgok, amiket műveltek, sokkal nagyobb borzalmakhoz vezetnek majd, mint amiket leküzdöttek a háborúban. A Tanács tagjai azt gondolták, jobban tudják nála, hogy miként kell a mágiát kezelni. Politikai megfontolásból neveztek ki valakit egy nagyon fontos posztra, melyet csakis és kizárólag egy mágus tölthet be. A mágus borzasztóan dühös volt, és közölte velük, hogy ez a pozíció olyan, amire csakis egy mágus találhatja meg a megfelelő embert, csakis egy mágus teheti meg a kinevezést. A nagy mágus más varázslókat is képzett, ám azok kapzsiságukban a tanács mellé álltak. A mágus rettenetes haragra gerjedt. Azt mondta, hogy a felesége és a lánya a nagy semmiért haltak meg. Büntetésképpen pedig, mondta nekik a nagy mágus, a lehető legrosszabbat teszi velük: magukra hagyja őket, szenvedjék csak el a tetteik következményét.

Richard elmosolyodott. Ez úgy hangzott, mintha Zedd mondta volna.

- Azt mondta, ha ilyen jól tudják, hogy miként kell intézni a dolgokat, akkor nincs is szükségük rá. Megtagadta tőlük a további segítséget, és eltűnt. Ám ahogy elment, egy varázshálót idézett meg...

- Mi az a varázsháló?

- Az a varázslat, amit egy mágus megidéz. Amikor elment, egy varázshálót idézett mindenkire, hogy elfelejtsék a nevét, még azt is, hogyan nézett ki. Ezért nem tudja senki, hogy mi a neve vagy hogy ki is ő.

Kahlan egy ágat vetett a tűzbe, és gondolataiba mélyedt. Richard újra enni kezdett, és várta, hogy Kahlan folytassa a történetét. Néhány perc múltán Kahlan újra belekezdett.

- Tavaly télen kezdődött a mozgalom.

Richard felpillantott, elrántva a kanál levest a szája elől.

- Miféle mozgalom?

- A Darken Rahl mozgalom. Úgy tűnt, mintha a semmiből indult volna. Hirtelen a nagyobb városokban az emberek tömegei kezdték skandálni a nevét. „Rahl Atyának" és a béke valaha élt legnagyobb képviselőjének nevezték őt. A furcsaság a dologban az, hogy ő Panis Rahl fia, D'Harából, a Határ túloldaláról. Hogyan tudhattak volna bármit is róla az emberek?

Kahlan elhallgatott, hagyta, hogy Richard eltöprengjen a dolog jelentőségén.

- Mindenesetre, akkor kezdtek jönni a gárok a Határ túloldaláról. Rengeteg embert megöltek, mielőtt mindenki megtanulta, hogy este maradjon a házában.

- De hogy tudtak átjönni a határon?

- A Határ egyre gyengült, csak erről senki nem tudott. Ahogy gyengült, úgy kezdett egyre fogyni, először a tetején, így a gárok át tudtak repülni fölötte. Tavaszra pedig teljesen szétfoszlott. Majd a Népek Békehadserege, Darken Rahl hadserege bemasírozott a nagyobb városokba. Ahelyett, hogy szembeszálltak volna vele, a középföldiek tömegei virágokat dobáltak rá, bármerre is ment. Azokat, akik nem dobáltak virágokat, felakasztották.

- A hadsereg lemészárolta őket? - nézett döbbent szemekkel Richard.

- Nem - nézett rá keményen Kahlan. - A virág-dobálók ölték meg őket. Azt mondták, fenyegetést jelentenek a békére, és megölték őket. A Népek Békehadseregének egyetlen ujját sem kellett mozdítania. A mozgalom azt mondta, ez a bizonyítéka annak, hogy Darken Rahl tényleg a békét akarja, mivel a hadserege nem öli meg a más véleményen levőket. Egy idő  múltán a hadsereg közbelépett, és véget vetett az öldöklésnek. A másként gondolkodókat inkább iskolákba küldték, hogy megvilágosítsák őket, és Rahl Atya nagyságáról tanuljanak meg arról, hogy milyen nagyszerű követe ő a békének.

- És tényleg megtanulták ezekben a megvilágosító iskolákban, hogy milyen nagyszerű ember Darken Rahl?

- Nincs senki, aki olyan fanatikus lenne, mint egy megtért. Legtöbbjük egész nap csak ül, és a nevét skandálja.

- És Középföld nem támadott vissza?

- Darken Rahl a tanács elé járult, és megkérte őket, hogy csatlakozzanak hozzá egy békeszövetségben. Akik ezt tették, azokat a rend bajnokaként magasztalták. Akik pedig nem, azokat árulóknak állították be, és Darken Rahl személyesen végezte őket ki a helyszínen.

- Hogyan...

Kahlan felemelte a kezét, és becsukta a szemét.

- Darken Rahlnak van egy görbe kése, amit az övében tart. Nagy örömét leli a használatában. Kérlek, Richard ne kérdezd, hogy mit csinált azokkal az emberekkel. Nem bírná a gyomrom, ha el kellene mondanom.

- Csak azt akartam kérdezni, hogy mit csináltak ekkor a varázslók?

- Ekkor kezdett csak kinyílni a szemük. Rahl törvénytelenné nyilvánította a mágia mindennemű gyakorlását, és kijelentette, hogy mindenki, aki mágiát használ, az lázadó. Ehhez tudnod kell, hogy Középföldön a mágia sok nép, sok teremtmény része. Olyan mintha azt mondanád, hogy bűnöző vagy, mert két kezed van meg két lábad, és le kell őket vágatnod. Majd betiltotta a tüzet.

- A tüzet? - nézett fel Richard a levesből. - Miért?

- Darken Rahl nem ad magyarázatot a parancsaira. De a varázslók tüzet használnak. Ám ő így sem fél a varázslóktól. Nagyobb hatalma van, mint az apjának valaha, nagyobb, mint bármelyik varázslónak. A követői mindenféle indokot adnak, a legfőbb az, hogy tüzet használtak Darken Rahl apja ellen, így a tűz a Rahl ház elleni tiszteletlenség jele.

- Akkor hát ezért szerettél volna a tűz előtt üldögélni! Kahlan bólintott.

- Középföldön, ha rossz helyen, és Darken Rahl vagy híveinek jóváhagyása nélkül gyújtasz tüzet, az olyan, mintha aláírnád a saját halálos ítéleted. - Egy botot szúrt a földbe. - Lehet, hogy Nyugatföldön is. A bátyád úgy tűnik, elég közel van ahhoz, hogy betiltsa a tüzet. Talán...

- Anyánk egy tűzben lelte a halálát - szakította félbe Richard. Figyelmeztetés bujkált a hangjában. - Michael ezért aggódik a tűz miatt. Ez az egyetlen oka. És egy szót sem szólt arról, hogy be kellene tiltani, csak azt mondta, hogy szeretne tenni valamit, hogy másokat ne érjen olyan baj, mint anyánkat. Semmi rossz nincs abban, ha azt akarja, hogy az embereket ne érje szenvedés.

- Pedig nem sokat törődött azzal, hogy neked fájdalmat okoz-e - nézett fel a szemöldöke alól Kahlan.

Richard mély lélegzetet vett, és hagyta, hogy lelohadjon benne a düh.

- Lehet, hogy így tűnt, de te nem érted őt! Ő már csak ilyen. Tudom, hogy nem akart fájdalmat okozni nekem. - Richard felhúzta a térdét, és összekulcsolta előtte a karját. - Anyánk halála után, Michael egyre több időt töltött a barátaival. Mindenkivel barátkozott, akit csak fontosnak ítélt. Sokan közülük beképzeltek voltak és arrogánsak. Apának Michael sok barátja nem tetszett, és ezt meg is mondta neki. Veszekedtek emiatt eleget.

Egyszer Apa hazahozott egy vázát, aminek a tetején kicsi figurák voltak kifaragva, mintha táncolnának a peremén. Büszke volt rá. Azt mondta, nagyon régi, és akár egy aranyat is megkaphat érte. Michael közölte vele, hogy ő többet is tud szerezni érte. Vitatkoztak, végül Apa megengedte neki, hogy elvigye a vázát és eladja. Michael visszajött, és négy aranypénzt dobott az asztalra. Apám hosszú-hosszú ideig csak nézte őket. Majd, nagyon halkan azt mondta, hogy a váza nem ért négy aranyat, és szerette volna tudni, hogy Michael mit mondott az embereknek. Michael azt felelte, hogy csak amit hallani szerettek volna. Apa kinyújtotta a kezét, hogy felvegye a négy aranyat, de Michael rájuk csapta a kezét. Felvett három aranyat, és azt mondta, hogy csak egy jár apámnak, hiszen csak egyet várt értük. Majd hozzátette.

„Ennyit érnek a barátaim, George." Ekkor szólította először George-nak. Apám ezután soha nem engedte, hogy bármit is eladjon a nevében.

De tudod, mit csinált Michael a pénzzel? A következő alkalommal, hogy apám elutazott, kifizette a családi adósságokat. Semmit sem vett magának.

Néha Michael durván intézi a dolgokat, mint ma, amikor mindenkinek elmesélte, hogy mi történt anyánkkal, és rám mutatott, de tudom... tudom, hogy mindenki legjobb érdekét tartja szem előtt. Nem akarja, hogy bárkinek is szenvedést okozzon a tűz. Ez minden, nem akarja, hogy bárki is keresztülmenjen azon, amin ő ment keresztül. Csak azt próbálja tenni, ami tényleg mindenki számára a legjobb.

Kahlan nem nézett fel. Még egy percig piszkálta a bottal a földet, majd a tűzbe dobta az ágat.

- Bocsáss meg, Richard. Nem kellett volna ilyen gyanakvónak lennem. Tudom, hogy édesanyád elvesztése mennyire fáj. Biztos vagyok benne, hogy igazad van. Megbocsátasz nekem? - nézett fel végül.

Richard elmosolyodott, és bólintott.

- Hát persze. Azt hiszem, ha azon mentem volna keresztül, amin te, én is habozás nélkül a legrosszabbra gondolnék. Sajnálom, hogy így rád ripakodtam. Ha megbocsátasz, hogy ilyen hangnemet használtam veled szemben, akkor meghagyom neked a többi levest.

Kahlan egy mosoly kíséretében bólintott, hogy rendben, Richard pedig átnyújtotta neki a maradék levest. Szerette volna hallani a történet többi részét is, de várt, és egy ideig nézte, ahogy a lány eszik, és csak utána kérdezte.

- Szóval a d'harai hadsereg egész Középföldet meghódította?

- Középföld nagyon nagy. A Népek Békehadserege csak néhány nagyobb várost tart megszállás alatt. Sokhelyütt az emberek tudomást sem vesznek a szövetségről. Rahl pedig nem törődik velük. Jelentéktelen problémának tartja. Másvalami köti le a figyelmét. A varázslók rájöttek, hogy a valódi célja az a mágikus hatalom volt, amire a nagy mágus figyelmeztette a tanácsot, az az erő, amellyel elvakult kapzsiságukban nem úgy bántak, ahogyan kellett volna. Annak a hatalomnak a segítségével, ami után Darken Rahl kutat, mindenki urává válhat, anélkül, hogy bárkivel is harcolnia kellene.

- A varázslók közül öten rájöttek, hogy tévedtek: a nagy mágusnak végső soron igaza volt. Próbálták jóvá tenni bűneiket, és megmenteni Középföldet és Nyugatföldet attól, ami akkor történne, ha Darken Rahl birtokába jut annak az erőnek, amit keres. Ezért megpróbálták megtalálni a nagy varázslót, de Darken Rahl is vadászik rá.

- Öt varázslót említettél. Hányan vannak?

- Heten voltak: a nagy varázsló és hat tanítványa. Az öreg varázsló eltűnt; a többiek közül az egyik eladta szolgálatait egy királynőnek, ami igen becstelen dolog egy varázslótól. - Elhallgatott, egy pillanatig gondolkozva ezen. - Mint korábban már említettem, a másik öt meghalt. Mielőtt meghaltak, egész Középföldet átkutatták, ám a nagy mágust nem találták. Nincs Középföldön.

- Ezért úgy vélték, hogy Nyugatföldön van? Kahlan az üres edénybe ejtette a kanalat.

- Igen. Itt van.

- És azt gondolták, hogy a nagy varázsló szembe tud szállni Darken Rahllal, noha ők öten sem tudtak?

Valami nem stimmelt a történettel, és Richard nem volt benne biztos, hogy tudni akarta azt, ami ezután következik.

- Nem - felelte Kahlan rövid hallgatás után. - Neki sincs meg a hatalma, hogy Darken Rahl ellen forduljon. A varázslók azt szerették volna, hogy a nagy mágus nevezze ki azt az embert, akit csak ő nevezhet ki. Csak így menthetjük meg a világot az eljövendő szörnyűségektől.

Amilyen gondossággal Kahlan megválogatta a szavait, Richard tudta, olyan titkok körül táncol, melyekről neki nem kellene kérdezősködnie. Nem is faggatta Kahlant tovább, inkább csak annyit kérdezett: - Miért nem jöttek utána ők maguk, hogy megkérjék minderre?

- Mert féltek attól, hogy nemet mond, és nem volt akkora hatalmuk, hogy rákényszerítsék.

- Öt varázsló hatalma nem ér fel ennek az egynek a hatalmával?

- Ők csak a tanítványai voltak, olyanok, akik varázslók akartak lenni - rázta a fejét keserű mosoly kíséretében Kahlan -, nem pedig született varázslók, akik a mágia tehetségével születtek. A nagy varázsló olyan apának a fia, aki maga is mágus volt, az anya pedig, aki szülte, varázslónő. A mágia a vérében van, nem csak a fejében. A többiek soha nem lehettek olyan varázslók, mint ő. Egyszerűen nem volt meg hozzá a hatalmuk, hogy rávegyék arra, amire szerették volna megkérni. - Kahlan elhallgatott.

- És... - Richard nem fejezte be a mondatot. Hallgatásával jelezte Kahlannak a következő kérdését, és azt is, hogy már tudja a választ.

- ...ezért engem küldtek, mert nekem megvan - válaszolt Kahlan egészen halkan suttogva. A tűz ropogott és sziszegett. Richard érezte Kahlanban a feszültséget, és tudta, hogy a témával kapcsolatban ennél messzebb már nem megy, így hát csöndben maradt, hogy tudassa vele: biztonságban van. Nem fordult felé, csak a karjára tette a kezét. Kahlan pedig az ő kezére fektette a másik kezét.

- Hogyan fogod megismerni ezt a varázslót?

- Csak azt tudom, hogy meg kell találnom, mégpedig hamarosan, vagy mindnyájan elvesztünk.

Richard némán töprengett.

- Zedd segíteni fog nekünk - mondta végül. - Zedd felhőjós. Eltűnt embereket kutat fel.

- Ez varázslásnak hangzik - nézett rá gyanakvóan Kahlan. - Nyugatföldön pedig nem szabadna mágiának lenni.

- Zedd azt mondja, nem varázslat; mindenki meg tudja tanulni. Engem is próbál tanítgatni rá. Mindig csúfol, amikor azt mondom, hogy úgy néz ki, esni fog. A szemei egészen nagyra nyílnak, és azt mondja: „Varázslat! Egészen biztosan varázserővel rendelkezel, fiam, ha így tudsz olvasni a felhőkből, és ilyen jól látod a jövőt!" Kahlan nevetett. Jó volt hallani. Richard nem akarta tovább faggatni, bár történetének fonala számos laza szálat is tartalmazott. Sok mindent nem árult el neki. De már sokkal többet tudott, mint korábban. A legfontosabb az volt, hogy megtalálják a varázslót, és azután odébbálljanak. Nemsokára újabb quad jön Kahlan után. Nyugat felé kell menniük, miközben a varázsló megteszi, amit tennie kell.

Kahlan egy madzaggal összekötött viaszosvászon csomagocskát vett elő a derekán függő erszényből A madzagot kioldva kihajtogatta: valamilyen sárgásbarna anyagot tartalmazott. Beledugta az ujját, és Richard felé fordult.

- Ez segíteni fog, hogy begyógyuljanak a csípések. Fordítsd el a fejed.

A kenőcs csillapította a szúrások okozta fájdalmat. Richard felismerte néhány benne lévő növény és gyógyfű illatát. Zedd őt is megtanította egy hasonló kenőcs készítésére, ám abban aum is volt, ami elveszi a nyílt sebek fájdalmát. Miután ellátta Richardot, Kahlan magára is kent a kenőcsből. Richard kitartotta sajgó, vörösre duzzadt kezét.

- Ide is tegyél egy kicsit!

- Richard! Mi történt veled?

- Belém csípett egy tüske, még ma reggel. Kahlan gondosan bekente a sebét.

- Soha nem láttam még tüskét, ami ilyen sebet okozna.

- Jó nagy tüske volt. Reggelre már biztosan jobban leszek.

A kenőcs nem csillapította annyira a fájdalmát, mint remélte, de azt mondta Kahlannak, hogy már nem fáj annyira, mert nem akarta aggasztani. A keze igazán semmiség volt azokhoz a dolgokhoz képest, amikkel foglalkoznia kell. Figyelte, amint a lány újra megköti a madzagot a kis csomag körül, és visszateszi az oldalán lógó tarisznyába.

Kahlan elgondolkodva ráncolta a homlokát.

- Richard, félsz a mágiától?

Richard alaposan megfontolta a választ.

- Mindig is lenyűgözött a dolog. Izgalmasnak hangzott. Ám most már tudom, hogy van olyan mágia is, amitől félni kell. Bár azt hiszem, a mágia sem más, mint az emberek: néhányuktól jobb, ha távol tartod magad, néhányukat pedig szerencséd, ha ismerőseid közé sorolhatod.

Kahlan mosolygott, láthatólag elégedetten a válasszal.

- Richard, mielőtt elalszom, még valamit meg kell tennem. Egy mágikus teremtmény van velem. Ha nem ijedsz meg tőle, megengedem, hogy vess rá egy pillantást. Ritka lehetőség. Nagyon kevesen látták, és kevesen is fogják látni. Meg kell azonban ígérned, hogy amikor megkérlek rá, elmész, és teszel egy sétát, amikor pedig visszatérsz, nem kérdezel többet. Nagyon fáradt vagyok, aludnom kell.

Richard elmosolyodott a megtiszteltetésre.

- Megígérem.

Kahlan újra kinyitotta az oldalán függő tarisznyát, és egy bedugaszolt gömbölyded üvegcsét húzott elő. Kék és ezüst csíkok cikáztak a vastagabb részében. Fény ragyogott benne.

- Ez egy fénylény - nézett Richard szemébe Kahlan. - Sharnak hívják. A fénylények nappal nem láthatóak, csak éjszaka. Shar része annak a varázslatnak, ami áthozott a Határon. Ő volt a kalauzom. Nélküle elvesztem volna.

Kahlan szemébe könnyek gyűltek, de a hangja nyugodt maradt, nem remegett meg.

- Ma este meghal. Az otthonától és a fajtája többi tagjától távol nem tud tovább életben maradni, és nincs meg az ereje, hogy újra átkeljen a Határon. Feláldozta az életét, hogy segítsen nekem, mert ha Darken Rahl sikerrel jár, akkor a fajtája összes tagja - és velük együtt még sok hasonló lény is - mindegy szálig elpusztul.

Kahlan kihúzta a dugót, és a tenyerébe véve a kis üveget, a kettőjük közé emelte a kezét. Piciny fényszikra emelkedett ki az üvegből, majd kilebegett az útszéli fenyő hideg, nyirkos levegőjébe. Mindent ezüstös fénybe borított. A fény elhalványult, a fénylény pedig kettejük között lebegve megállt a levegőben. Richard néma volt a döbbenettől. Tátott szájjal meredt a látványra, teljesen elbűvölten.

- Jó estét, Richard Cypher - köszöntötte a fénylény aprócska hangon.

- Jó estét neked, Shar. - Richard hangja sem volt több suttogásnál.

- Köszönöm, hogy segítettél Kahlannak. Az én népemet is segíted ezzel. Ha bármikor szükséged lenne a fénylények segítségére, csak mondd a nevemet, és segíteni fognak neked, mert ellenség nem ismerheti a nevem.

- Köszönöm néked, Shar, de Középföld az utolsó hely, ahová vágyom. Segítek Kahlannak, hogy megtalálja a varázslót, de azután nyugat felé kell mennünk, minél távolabb kell kerülnünk azoktól, akik meg akarnak ölni minket.

A fénylény megfordult a levegőben és töprengett. Az arcára vetülő ezüstös fény melegséggel és biztonságérzettel töltötte el Richardot.

- Ha ez az, amit tenni szeretnél, akkor így is kell cselekedned - mondta Shar. Richard megkönnyebbült. A kicsinyke fénypont ismét megpördült a levegőben, majd megállt.

- De tudd meg: Darken Rahl mindkettőtök után vadászik. Nem fog nyugodni. Nem fog megállni. Ha futtok, megtalál benneteket. Ez nem kétséges. Ellene nem tudtok védekezni. Meg fog ölni mindkettőtöket. Hamarosan.

Richard szája olyan száraz volt, hogy alig tudott nyelni. A gár legalább gyors halál lett volna, gondolta, és már vége lenne az egésznek.

- Shar, van valami mód arra, hogy megmeneküljünk?

A fényecske ismét megperdült, fénye Richard arcán és az útszéli fenyő ágain villant.

- Ha a hátad fordítod felé, akkor a szemed nem látja - Shar abba hagyta a táncát. - El fog kapni. Élvezni fogja.

- De... - meredt rá Richard. - Nincs semmi, amit tehetnénk?

A kis fényfolt ismét forogni kezdett, és mielőtt megállt volna, közelebb röppent Richardhoz.

- Ez már jobb kérdés, Richard Cypher. A válasz, amit keresel, benned van. Keresned kell. Keresned kell, vagy mindkettőtöket megöl. Hamarosan.

- Milyen hamar? - kissé keményebb volt a hangja, de Richard nem tudta visszafogni magát. A fényecske pörögve hátrált. Nem hagyja ki ezt a lehetőséget anélkül, hogy legalább annyit kitaláljon, amibe belekapaszkodhat.

A fénylény megállt.

- A tél első napján, Richard Cypher. Amikor a Napkorong az égre emelkedik. Ha Darken  Rahl addig nem pusztít el benneteket, és ha nem állítja meg addig valaki, akkor a tél első napján, amikor a Napkorong felmegy az égre, a népem mindegyszálig elpusztul. Ti is meghaltok. Élvezni fogja majd.

Richard próbálta kitalálni, hogy mi lehetne a legjobb kérdés, amit egy pörgő-forgó fénypontnak feltehetne.

- Shar, Kahlan megpróbálja megmenteni a néped többi tagját. Én is próbálok segíteni neki. Az életedet adod, hogy segíts neki. Ha elbukunk, mindenki meghal, te magad mondtad. Kérlek, van valami, amit tudnál mondani, hogy segíts nekünk Rahl ellen?

A fényecske körbefordult, és egy kört írt le az útszéli fenyő belseje mentén, röptében megvilágítva a hozzá közel eső területeket. Majd újra megállt Richard előtt.

- Már megmondtam neked a választ. Benned van. Keresd vagy elpusztulsz. Sajnálom, Richard Cypher. Segíteni akarok. Nem tudom a választ. Csak azt, hogy benned van. Sajnálom, sajnálom.

Richard bólintott, és beletúrt a hajába. Nem tudta, ki volt a frusztráltabb, ő vagy Shar. Kahlanra pillantott, látta, hogy a lány nyugodtan ül, és a fénylényt nézi. Shar perdült egyet és várt.

- Rendben van. Meg tudod mondani, hogy miért akar megölni? Azért, mert segítek Kahlannak, vagy más oka is van?

- Más okok? - jött közelebb Shar. - Netán titkok?

- Micsoda! - ugrott talpra Richard. A fénylény feljebb emelkedett, hogy kövesse.

- Nem tudom miért. Sajnálom. Csak, hogy meg fog ölni.

- Hogy hívják a varázslót?

- Jó kérdés, Richard Cypher. Sajnálom. Nem tudom.

Richard visszaült, és a kezébe temette az arcát. Shar megpördült, és fénypásztákat árasztva lassan körözött a feje körül. Richard valamiképpen tudta, hogy megpróbálja megnyugtatni, és azt is tudta, hogy már közel járt a végéhez. Haldoklott, de közben őt próbálta megnyugtatni. Megpróbálta lenyelni a gombócot a torkában, hogy beszélni tudjon.

- Shar köszönöm, hogy segítettél Kahlannak. Az életem, bármilyen rövidnek is ígérkezik, máris hosszabb lett, mert Kahlan ma megmentett attól, hogy valami ostobaságot kövessek el. Az életemet is szebbé tette, hogy megismerhettem. Köszönöm neked, hogy segítettél a barátomnak, hogy átkeljen a Határon. - Könnyek homályosították el előtte a világot.

A fénylény fellebegett hozzá, és megérintette a homlokát. A hangja legalább annyira Richard fejében, mint a füleiben hallatszott.

- Sajnálom, Richard Cypher. Nem tudom a válaszokat, amik megmentenének. Ha tudtam volna, kérlek, hidd el, hogy készségesen válaszoltam volna neked. De látom benned a jót. Hiszek benned. Bizton tudom, hogy ott van benned, ami ahhoz kell, hogy sikerrel járj. Lesz idő, amikor majd kételkedni fogsz önmagadban. Ne add fel. Jusson eszedbe, hogy hiszek benned, és tudom, hogy képes leszel véghezvinni azt, amit tenned kell. Kivételes ember vagy te, Richard Cypher. Higgy magadban! És óvd Kahlant!

Richard rájött, hogy csukva van a szeme. Szabadon folytak a könnyei, és a gombóc a torkában nem engedte levegőhöz jutni.

- Nincsenek gárok a közelben. Most pedig, kérlek, hadd maradjak egyedül Kahlannal. Eljött az időm.

- Ég veled, Shar - bólintott Richard. - Igazán nagyon örülök annak, hogy megismerhettelek.

Anélkül, hogy bármelyikükre nézett volna, elment.

Miután elment, a fénylény Kahlanhoz lebegett.

- Inkvizítor Anya - szólította illő módon -, az időm hamarosan lejár. Miért nem árultad el neki, hogy ki vagy?

- Shar, nem tudom megtenni, még nem - Kahlan válla meggörnyedt, keze az ölében nyugodott. A tűzbe meredt.

- Kahlan Inkvizítor, ez nem tisztességes. Richard Cypher a barátod.

- Hát nem látod? - Könnycseppek kezdtek görögni az arcán. - Éppen ezért nem árulhatom  el. Ha megmondom neki, nem lesz többé a barátom, nem fog törődni velem. Nem tudod, milyen dolog Inkvizítornak lenni, nem tudod milyen az, hogy mindenki fél tőled. Richard pedig a szemembe néz, Shar! Nem sokan merték ezt valaha is megtenni. Soha senki nem látott annyira belém, mint ő. A szeme láttán biztonságban érzem magam. Mosolyra készteti a szívem.

- Lehet, hogy mások mondják el neki, mielőtt te megteszed, Kahlan Inkvizítor. Az még rosszabb lehet.

Kahlan felnézett a fénylényre, szemében könnyek csillogtak.

- Még azelőtt elmondom neki, hogy ez megtörténnék.

- Veszélyes játékot űzöl, Kahlan Inkvizítor - figyelmeztette Shar. - Lehet, hogy előbb beléd szeret. Ha utána közlöd vele, megbocsáthatatlanul megsérted.

- Nem hagyom, hogy így legyen.

- Akkor a párodul választod?

- Soha! - sikoltott fel Kahlan.

A fénylény pörögve hátrált a hangra, majd lassan visszatért a lány arca elé.

- Kahlan Inkvizítor, te vagy az utolsó az Inkvizítorok közül. Darken Rahl a többieket mind megölte. Még a húgodat, Dennee-t is. Te vagy az Inkvizítor Anya. Párt kell választanod!

- Soha nem tenném olyasvalakivel, aki fontos számomra. Egyetlen Inkvizítor sem tenné - zokogta Kahlan.

- Bocsáss meg, Inkvizítor Anya. Te döntöd el, hogy kit választasz majd.

Kahlan felhúzta a lábát, átfogta a karjával, és a térdére fektette a homlokát. Rázkódtak a vállai, annyira zokogott, leomló, sűrű haja körbefogta a testét. Shar lassan körözött a feje felett, ezüstös fénycsíkokat szórva szerteszét, és nyugtatgatta társát. Egészen addig körözött, amíg Kahlan sírása alábbhagyott, majd végül abbamaradt. Azután visszatért, hogy előtte lebegjen.

- Nehéz Inkvizítor Anyának lenni. Sajnálom.

- Nehéz - értett egyet Kahlan.

- Sok van a válladon.

- Sok - helyeselt megint Kahlan.

A fénylény könnyedén a nő vállára ereszkedett, és csendesen pihent, míg Kahlan az apró, lassan csapkodó lángnyelvekkel égő tüzet szemlélte. Kis idő múlva a fénylény felemelkedett a válláról, és Kahlan elé lebeget.

- Szeretnék még veled maradni. Jó idők voltak. Szeretnék még Richard Cypherrel maradni. Jó kérdései vannak. De már nem tudok sokáig kitartani. Sajnálom. Meghalok.

- Szavamat adtam neked, Shar, hogy ha szükséges, az életemet is odaadom, hogy megállítsuk Darken Rahlt. Hogy megmentsem a népedet és a többieket.

- Hiszek benned, Kahlan Inkvizítor. Segíts Richardnak. - Shar közelebb jött. - Kérlek. Mielőtt meghalok. Érints meg!

Kahlan eltolta magát a fénylénytől, egészen a fa törzséig húzódott hátra.

- Ne... kérlek... ne! - könyörgött a fejét rázva. - Ne kérd, hogy ezt tegyem! - Megint könnybe lábadt a szeme. Remegő ujjait az ajkához érintette, próbálta visszatartani a könnyeit.

Shar közelebb jött hozzá.

- Kérlek, Inkvizítor Anya! Annyira kínoz az egyedüllét, fáj, hogy távol vagyok a többiektől. Soha többé nem lehetek már velük. Annyira fáj! Most pedig elmegyek. Kérlek! Használd a hatalmad! Érints meg, hadd kortyoljak az édes kínból! Hadd haljak meg a szeretet ízével! Feláldoztam az életemet, hogy segíthessek neked. Nem kértem tőled semmi mást. Kérlek!

Shar fénye egyre tompább lett, egyre halványabb. Kahlan a bal kezét a szájára tapasztva zokogott. Végül kinyújtotta a jobb kezét, míg ujjai a fénylényt nem érintették.

Mennydörgött, ám hang ezúttal sem hallatszott. A heves lökés hullám megrázta a fát, elszáradt levelek zuhatagát árasztva, melyek közül néhány nagyot lobbant a tűzbe hullva. Shar halvány ezüstös fénye rózsaszín izzássá változott, és erősen felfénylett.

- Köszönöm, Kahlan. - Shar hangja erőtlen volt. - Ég veled, szerelmem! Majd a fény - és az élet - kicsiny szikrája kialudt, és eltűnt.

A hang nélküli mennydörgés után Richard várt egy ideig, majd visszatért Kahlanhoz. Kahlan a lába köré font karokkal ült, álla a ferdén nyugodott, és a tűzbe meredt.

- Shar? - kérdezte Richard.

- Elment - jött a válasz valahonnan nagyon messziről.

Richard bólintott, és kézenfogva Kahlant, a száraz fűből összerakott derékaljhoz vezette, és lefektette. Kahlan minden ellenállás vagy megjegyzés nélkül hagyta, hogy lefektesse. Richard ráterítette a pokrócot, rárakott egy kis száraz füvet, hogy egész éjszaka melegen maradjon, majd befúrta magát a fűbe Kahlan mellé. Kahlan oldalára fordult, a vele ellenkező irányba, és a vállait hátranyomta, neki Richardnak, úgy ahogy egy gyerek nyomja a hátát a szülőjének, amikor veszély fenyegeti. Richard is megérezte ezt. Valami közeledett feléjük. Valami halálos.

Kahlan már aludt, Richard tudta, hogy fáznia kellene, de mégsem fázott. A keze lüktetett. Forróságot érzett. Csak feküdt, és a hang nélküli mennydörgésen töprengett. Eltűnődött, vajon mire készül Kahlan, amivel ráveheti a nagy varázslót, hogy megtegye, amit akar. A gondolat megrémisztette. Ám mielőtt még jobban aggódhatott volna, ő is álomba szenderült.

Hatodik fejezet

Másnap délre Richard tudta, hogy a lián csípésétől belázasodott. Nem volt étvágya. Időnként elviselhetetlenül melege volt, az izzadtságtól a bőréhez tapadt az inge. Majd pedig vacogni kezdett a hidegrázástól. A feje úgy lüktetett, hogy hányingere támadt. Semmit sem tudott ellene tenni, csak Zedd segítségét remélhette. Mivel már majdnem ott voltak nála, úgy döntött, Kahlannak nem szól semmit. Álmok nyugtalanították a pihenését, bár nem tudta, hogy a láz vagy hallottak miatt törtek rá. Legjobban Shar szavai nyugtalanították: „Keresd a választ vagy elpusztulsz!" Az ég kicsit borús volt, a hideg, szürke fény már a tél jövetelét jelezte. A sűrűn növő, sudár fák felfogták a csípős fuvallatot, s az ösvényt a balzsamfenyő fűszeres illatával megtöltött csendes szentéllyé varázsolták: az odafent fúvó tél lehelete elől biztonságot nyújtó menedékké.

Aprócska csermelyen átkelve, nem messze egy hód építette a tavacskától, egy késői vadvirágokkal borított tenyérnyi kis területre értek: a fákkal ritkásan benőtt völgyben sárga és sápadtkék virágok szőnyege borította a földet. Kahlan megállt, hogy szedjen néhányat. Talált egy teknőszerűen bemélyedő száraz fadarabot, és nekilátott, hogy a mélyedésben elrendezze a virágokat. Richardnak eszébe jutott, hogy biztosan éhes lehet. Tudta, hogy van egy almafa a közelben, meg is találta, és miközben Kahlan a műve fölött guggolt, félig töltötte almával a zsákját. Ha az ember Zeddhez indul látogatóba, mindig jó ötlet, ha visz valami ennivalót.

Richard Kahlan előtt végzett, és egy farönknek támaszkodva várt. Eltűnődött, vajon mit csinál Kahlan. Amikor a lány elégedett volt a virágok elrendezésével, a ruhája szegélyét megemelve a tavacska mellé térdelt, és a vízre bocsátotta a fadarabot. Majd visszaült csizmáira, kezeit egymásba téve az ölében nyugtatta, és egy ideig csendesen szemlélte, ahogy a virágokkal borított kicsinyke tutaj kisodródik a nyugodt vízre. Amikor megfordult, és látta, hogy Richard a farönknek támaszkodik, feltápászkodott, hogy csatlakozzon hozzá.

- Ajándék anyáink szellemének - magyarázta. - Hogy oltalmukat kérjük, és hogy segítsenek megtalálni a varázslót. - Richard arcára nézett, és aggodalmas vonások jelent meg rajta. - Richard, mi a baj?

- Semmi. Tessék, edd meg - nyújtott felé egy almát.

Kahlan félrecsapta a kezét, és egy szempillantás alatt torkon ragadta a másik kezével. Zöld szemében a düh szikrája villant.

- Miért teszel ilyet? - akarta tudni.

Richard megdöbbent. Mozdulatlanná dermedt. Valami azt súgta neki, hogy ne mozduljon.

- Nem szereted az almát? Bocsáss meg, akkor keresek neked valami más ennivalót. Kahlan szemében a düh kétkedéssé változott.

- Mit mondtál, mi ez?

- Alma - felelte Richard. - Nem ismered az almát? Pedig nagyon finomak, nekem elhiheted. Mit gondoltál, micsodák?

Kahlan szorítása megenyhült.

- Te megeszed ezeket az... almákat? Richard nem mozdult.

- Persze. Mindig.

Kahlan dühe zavarodottsággá változott, elengedte Richard torkát, és a szája elé kapta a kezét. Szeme elkerekedett.

- Bocsáss meg, Richard! Nem tudtam, hogy ezek ehetőek. Középföldön minden piros gyümölcs halálos méreg. Azt hittem, meg akartál mérgezni.

Richard nevetett, és a feszültség egy csapásra megszűnt. Kahlan is nevetett, és tiltakozott, hogy ez egyáltalán nem vicces. Richard beleharapott az almába, hogy mutassa, ehető, majd a lány felé nyújtotta a gyümölcsöt. Kahlan ezúttal elfogadta, ám hosszan és keményen méregette, mielőtt beleharapott volna.

- Ümm. Ez tényleg finom. - Majd összeszaladt a szemöldöke, és Richard homlokára tette a kezét. - Gondoltam, hogy valami nem stimmel. Lázas vagy.

- Tudom, de semmit sem tehetünk, amíg Zeddhez nem érünk. Már majdnem ott vagyunk. Nem sokat haladtak az ösvényen, amikor feltűnt Zedd zömök kis háza. A gyeptéglákkal borított tetőről lógó egyszál deszka szolgált rámpaként Zedd öreg macskájának, aki sokkal jobb volt a felmászásban, mint a lemászásban. Fehér csipkefüggönyök lógtak az ablakok belső oldalán, míg a külső oldalukon virágosládák álltak. A nyár elmúltával a virágok már elszáradtak és elhervadtak. A rönkfalakat szürkére színezte az idő, ám vidám kék ajtó köszöntötte a látogatókat. Az ajtó kivételével az egész ház olyan hatást keltett, mintha a környező fűben lapulna, és megpróbálna észrevétlen maradni. A ház nem volt nagy, ám volt egy hosszú tornáca is.

Zedd töprengő széke üres volt. A „töprengő szék" az az alkalmatosság volt, ahol Zedd ücsörögni szokott, miközben az éppen őt izgató kérdésekre próbált választ találni. Egyszer három teljes napon keresztül ült a székben, és megpróbált magyarázatot találni arra, hogy az emberek miért vitatkoznak mindig azon, hogy hány csillag van odafent az égen. Zeddet nem érdekelte a csillagok száma. Banálisnak tartotta a problémát, s csak az izgatta, hogy az emberek miért töltenek annyi időt az erről való vitatkozással. Végül felállt, és kijelentette, hogy azért, mert a témával kapcsolatban bárki kifejtheti a szilárd meggyőződését, nem kell félnie, hogy bebizonyosodik a tévedése, mert lehetetlen megválaszolni a kérdést. Az efféle ostoba embereknek nem kell aggódniuk, hogy ellentmondanak önmaguknak, miközben szakértelmüket hangoztatják. A problémát megoldva, Zedd ezután bement a házba, és három teljes órán keresztül megállás nélkül evett.

Richard a nevét kiáltotta, de nem kapott választ.

- Azt hiszem, tudom, hol van - mosolygott Kahlanra. - Odakint, hátul, a felhőnéző szikláján. A legújabb felhő-eresztést tanulmányozza.

- A felhőnéző szikláján? - furcsállotta Kahlan.

- Legjobban itt szeret ácsorogni miközben a felhőket nézi. Ne kérdezd, miért. Amióta csak ismerem, ha meglát egy érdekes felhőt, kiszalad hátra, és a sziklán állva nézi. - Richard a sziklával együtt nőtt fel, nem furcsállotta ezt a különös viselkedést. Az öregemberhez tartozott.

Keresztülgázoltak a házat körülvevő magas füvön, és felkaptattak egy csupasz dombocska tetejére, ahol a felhőnéző szikla feküdt. Zedd a szikla tetején állt, ívbe görbülő hátát feléjük fordította. Hosszú, vékony karjait kitárta, közben hullámos, fehér haja hátrafelé lógott, ahogy a felhők fürkészése közben hátrahajtotta a fejét.

Zedd anyaszült meztelen volt.

Richard az ég felé fordította tekintetét, Kahlan pedig igyekezett nem oda nézni. Az öreg csontos tagjain lötyögő sápadt, kérges bőre azt a látszatot keltette, mintha törékeny lenne, mint egy száraz faág. Ám Richard tudta, hogy Zedd minden, csak éppen nem törékeny. A feneke mindenesetre nélkülözött minden párnázottságot, minek következtében petyhüdten csüngött alá a bőre.

Az egyik göcsörtös ujj felemelkedett, és az égre mutatott.

- Tudtam, hogy jönni fogsz, Richard. - Zedd hangja ugyanolyan vékony volt, mint ő maga. Az egyszerű, díszítés nélküli köntös, mely összes ruházatát képezte, a háta mögött hevert egy kupacban. Richard lehajolt és felszedte, miközben Kahlan mosolyogva elfordult, hogy mindenfajta további kényelmetlenségnek elejét vegye.

- Zedd, nem vagyunk egyedül. Vedd fel a ruhádat!

- Tudod, honnan tudtam, hogy jössz?

- Szerintem valami köze lehet ahhoz a felhőhöz, ami az elmúlt néhány napban követett. Tessék, itt a köntösöd, hadd segítsek felvenni!

Zedd megpördült, izgalmában karjaival hadonászott.

- Néhány napja! A kutyafáját! Az a felhő három hete követ téged, Richard! Amióta csak megölték az apádat! Nem láttalak George halála óta. Hol voltál? Mindenütt kerestelek! Könnyebben megtalálnék egy elveszett poloskát a pajtában, mint téged, amikor a fejedbe veszed, hogy senki se találjon meg!

- Dolgom volt. Emeld fel a karodat, hogy fel tudjam rád segíteni a ruhát! - Richard átbújtatta Zedd kinyújtott karjai fölött a köntöst, és segített csontos testén összehúzni a ruha szárait. Az öregember izegve-mozogva igazította el magán az öltözékét.

- Dolgod? Túlságosan elfoglalt voltál ahhoz, hogy néha felnézz az égre? A kutyafáját, Richard, tudod, hogy ez a felhő honnan van? - Zedd szemei tágra nyíltak az aggodalomtól, homloka pedig ráncba szaladt felvont szemöldöke felett.

- Ne szitkozódj! - felelte Richard. - Véleményem szerint D'Harából származik.

- D'Harából! - lendítette égnek a karját Zedd. - Igen! Nagyon jó, fiacskám! Mondd csak, mi súgta ezt meg neked? A formája? A sűrűsége? - Zedd még izgatottabb lett, s közben a köntösében izgett-mozgott, nem tetszett neki, hogy ferdén áll rajta.

- Egyik sem. Inkább független információra alapozott feltételezés. Zedd, mint már mondtam, nem vagyunk egyedül.

- Igen, igen. Amikor először mondtad, akkor is eljutott a fülemig. - Legyintett egyet a dologra. - Azt mondod, független információra alapozott feltételezés? - Hüvelyk- és mutatóujját végighúzta simára borotvált állán. Mogyorószín szeme felragyogott. - Az is nagyon jó! Valóban, nagyon jó! Ez az információ azt is elárulta neked, hogy ez egy nagyon csúnya ügy? Hát persze, hogy elárulta - válaszolta meg saját kérdését. - Miért izzadsz? - Göcsörtös ujjait Richard homlokához nyomta. - Lázad van - jelentette ki. - Hoztál valami ennivalót?

Richardnak már a kezében volt az alma, tudta, hogy Zedd éhes lesz. Zedd mindig éhes volt. Az öreg mohón enni kezdte az almát.

- Zedd, hallgass meg, kérlek. Bajban vagyok, és szükségem van a segítségedre.

Az almát rágva Zedd Richard homlokára tette vékony ujjait, a hüvelykujjával pedig felemelte a szemhéját. Előrehajolt, markáns arcát egészen Richardéhoz nyomta, megvizsgálta először az egyik, majd a másik szemét.

- Mindig meghallgatlak, Richard. - Csuklójánál fogva felemelte Richard karját, és megtapintotta a pulzusát. - Igazat adok neked, tényleg bajban vagy. Három, legfeljebb négy óra múlva eszméletlen leszel.

Richard megdöbbent, Kahlan is aggodalmas arcot vágott. Zedd más egyebek mellett a lázakról is rengeteget tudott, és az ehhez hasonló megállapításai még sohasem bizonyultak tévesnek. Richard egészen azóta gyengének érezte a lábait, ahogy a hidegrázásra ébredt, és tudta, hogy egyre rosszabbul van.

- Tudsz valamit csinálni, ami segít?

- Valószínűleg, de az attól is függ, hogy mi okozta. Most pedig hagyd abba a gorombáskodást, és mutass be a barátnődnek.

- Zedd, ez a barátom, Kahlan Amnell...

- Ó, hát tévedtem volna? - nézett közelről a szemébe. - Akkor nem is lány? - kotkodácsolt Zedd. Mosolygott a tréfán, és Kahlanhoz csoszogott, drámai mozdulattal derékig hajolt, kicsit megemelte Kahlan kezét, és könnyed csókot lehelt rá.

- Zeddicus Z'ul Zorander, alázatos szolgálatára, drága kisasszony.

Felegyenesedett, hogy megnézze az arcát. Amikor a szemük találkozott, a mosolya elpárolgott, a szeme elkerekedett. Arcán a lelkes vidámság dühbe váltott át. Mintha rájött  volna, hogy egy mérgeskígyót tart a kezében, elengedte Kahlan kezét. Richardhoz perdült.

- Mi csinálsz te ennek a teremtménynek a társaságában? Kahlan nyugodt volt és egykedvű.

- Zedd... - kezdte volna Richard döbbenten.

- Megérintett már?

- Hát... - Richard próbálta felidézni, hogy Kahlan hányszor ért hozzá, ám Zedd megint félbeszakította.

- Nem, hát persze, hogy nem. Látom, hogy nem. Richard, tudod, ki ez? - Kahlan felé fordult. - Ez egy...

Kahlan jeges tekintete olyan fenyegetést árasztott, hogy Zedd mozdulatlanná dermedt.

- Pontosan tudom, hogy kicsoda: a barátom - felelte Richard halk, ám határozott hangon. - A barátom, aki tegnap megmentett attól, hogy megöljenek, ahogyan az apámat is megölték, és azután újra megmentett attól, hogy megöljön egy gár nevezetű szörnyeteg.

Kahlan arckifejezése nyugodtabb lett.

Zedd egy ideig még merően nézte Kahlant, majd Richard felé fordult.

- Zedd, Kahlan a barátom. Mindketten nagy bajban vagyunk, és szükségünk van arra, hogy segítsünk egymásnak.

Zedd némán állt, Richard szemeit fürkészte.

- Bajban, tényleg - bólintott.

- Zedd, szükségem van a segítségedre. Kérlek! - Kahlan Richard mellé lépett. - Nincs sok időnk. - Zedd úgy látszott, nem mutat hajlandóságot, hogy részt vegyen a dologban, ennek ellenére Richard folytatta, s közben Zedd szemét figyelte. - Tegnap, miután találkoztam Kahlannal, megtámadta egy quad. Nemsokára követi őket egy másik. - Richard meglátta Zedd szemében, amire várt: a pillanatra felvillanó gyűlöletet, ami együttérzésbe váltott át.

Zedd úgy nézett Kahlanra, mintha most látta volna először. Hosszú ideig nézték egymást. A quad említésére Kahlan arcán gyötrelmes kifejezés jelent meg. Zedd előbbre lépett, hosszú, vékony karjaival óvó mozdulattal átkarolta Kahlant, és a vállára vonta a fejét. Kahlan átkarolta, és hálásan megölelte, arcát a köpenyébe temette, hogy elrejtse a könnyeit.

- Rendben van, kedvesem, itt biztonságban vagy - mondta halkan. - Menjünk le a házba, és elmesélheted, hogy miféle bajban vagytok, azután viszont Richard lázával kell törődnünk.

Fejét még mindig Zedd vállára hajtva Kahlan bólintott.

- Zeddicus Z'ul Zorander! - tolta el magát tőle Kahlan. - Soha nem hallottam még ilyen nevet!

- Abban biztos vagyok, kedvesem, egészen biztos - mosolygott büszkén, mosolyra húzódó ajkai nyomán mély ráncok jelentek meg az arcán. - Jut eszembe, tudsz főzni?

Vállát átkarolva szorosan magához vonta, és elindult vele lefelé a dombon.

- Éhes vagyok, és évek óta nem ettem rendesen megfőzött ételt. Gyere Richard, ameddig még tudsz! - pillantott hátra.

- Ha segítesz Richard lázán, főzök neked egy hatalmas fazék zöldséglevest - ajánlotta fel Kahlan.

- Zöldséglevest! - ájuldozott Zedd. - Évek óta nem ettem rendes zöldséglevest. Richard pocsékul csinálja.

Richard mögöttük caplatott, az érzelmi felindulás maradék erejének nagy részét elvitte. Rémülettel töltötte el, hogy Zedd milyen félvállról veszi a lázát. Tudta, öreg barátja csak azért teszi ezt, hogy ne ijesszen rá: tényleg komoly a probléma. Sajgó kezében érezte a pulzusa lüktetését.

Mivel Zedd Középföldről származott, Richard azt gondolta, elnyerheti együttérzését, ha megemlíti a quadot. Richard megkönnyebbült, sőt, kissé meg is lepődött, hogy a másik kettő hirtelen milyen barátságos lett egymáshoz. Ahogy utánuk lépkedett, a foghoz nyúlt, hogy erőt merítsen belőle.

Mert igencsak felkavarta, amit most megtudott.

A ház hátsó sarkánál állt az az asztal, ahol jó idő esetén Zedd enni szeretett. Azért kedvelte ezt az asztalt, mert innen még evés közben is szemmel tarthatta a felhőket. Zedd egy lócára ültette a többieket, ő pedig bement a házba, és nemsokára répát, áfonyát, sajtot és almalét hozott ki, majd az évek hosszú használatától simára kopott faasztal tetejére tette őket,  és leült velük szemben. Adott Richardnak egy bögre sűrű, barna folyadékot, ami mandulaillatot árasztott, és meghagyta neki, hogy lassan kortyolgatva igya meg.

- Mesélj, miféle bajban vagytok? - nézett azután Richardra.

Richard előadta, hogy miként csípte meg a lián, hogy az égen látott egy furcsa valamit, hogy a Teknős-tónál meglátta Kahlant és a nyomában lopakodó négy alakot. Elmesélte az egész történetet, minden részletével együtt, amit csak fel tudott idézni. Tudta, Zedd szereti hallani a részleteket, nem számít milyen jelentéktelenek. Időnként Richard elhallgatott, hogy kortyoljon egyet a bögréből. Kahlan evett egy kis répát és áfonyát, majd megitta az almalét, ám a sajtos tányért visszautasította. Időnként bólintott és néha segített Richardnak, ha egy- egy apróság nem jutott az eszébe. Az egyetlen dolog, amit kihagyott, az Kahlan meséje volt a három vidék történetéről és arról, hogy Darken Rahl miképp vette át Középföld felett a hatalmat. Úgy gondolta, jobb lesz, ha Kahlan a saját szavaival mondja el. Végül Zedd újra a történet elejére kérdezett, elsősorban azt szerette volna tudni, hogy mit keresett Richard a felső Vén erdőben.

- A gyilkosság után apám házához mentem, és belenéztem az üzenőkorsóban. Ez volt talán az egyetlen dolog, ami nem tört össze. Egy kis liándarab volt benne. Az elmúlt három héten a liánt kerestem, próbáltam megfejteni, hogy mit jelenthetett apám utolsó üzenete. Amikor pedig rábukkantam a növényre, megharapott. - Örült, hogy a végére ért, már alig forgott a nyelve.

Zedd leharapott egy darabot a répájából.

- Hogy nézett ki az a lián?

- Olyan volt, mint... Várj, még mindig itt van a zsebemben. - Kivette a liándarabot, és az asztalra ejtette.

- A kutyafáját! - suttogta Zedd. - Ez egy kígyólián!

Richard érezte, hogy jéghideg rémület söpör végig rajta. Ismerte ezt a nevet a titkos könyvből. Remélte - bár minden az ellenkezőjére utalt - hogy mégsem azt jelentette, amitől tartott.

- Hát, a dolog jobbik része az, hogy ismerem a gyökeret, ami meggyógyítja a lázat - dőlt hátra Zedd. - A rosszabbik az, hogy meg is kell találnom.

Megkérte Kahlant, hogy mondja el az ő részét is, csak fogja rövidre, mert sok dolgot kell elintéznie, és nincs sok idejük. Richard arra a történetre gondolt, amit a lány tegnap este mesélt az útszéli fenyő alatt, és eltűnődött rajta, hogy ugyan miképpen tudná rövidebbre fogni.

- Panis Rahl fia, Darken Rahl, működésbe hozta Orden három szelencéjét - mondta egyszerűen Kahlan. - Én pedig a nagy mágust keresem.

Richard majd elájult meglepetésében.

A titkos könyvből, a Megszámlált Árnyékok Könyvéből, amit apja megtanultatott vele, mielőtt megsemmisítették volna, egy sor ugrott az emlékezetébe: „Mikor Orden három szelencéje működésbe lép, megjelenik a kígyólián." Richard legszörnyűségesebb rémálmai - az egész világ legszörnyűségesebb rémálmai - készülődtek valóra válni.

Hetedik fejezet

A lázzal járó fájdalom és szédülés miatt Richard csak ködösen érzékelte, hogy a feje az asztalra lóg. Nyöszörgött, a fejében Kahlan szavai kavarogtak, és mindaz, amit jelentettek: a Megszámlált Árnyékok Könyve, a titkos könyv próféciája életre kelt. Egyszercsak ott termett mellette Zedd, felemelte, és megkérte Kahlant, hogy segítsen bevinni Richardot a házba. A lába alatt ide-oda csúszkált a talaj, ahogy a többiekre támaszkodva lépdelt, és keservesen nehéz volt megtalálnia, hogy hova tegye a lábát. Majd lefektették egy ágyra, és betakarták. Tudta, hogy azok ketten beszélgetnek, ám képtelen volt kivenni szavaik értelmét, minden összefolyt benne.

Sötétség rántotta magába az elméjét, majd ismét fény. Úgy tűnt mintha megint felfelé lebegne, csak hogy azután újra zuhanni kezdjen egy spirál mentén. Azon gondolkodott, hogy kicsoda is ő, és mi történik vele. A szoba forgott és pörgött és billegett, és csak telt az idő.

Magmarkolta az ágyat, hogy ne repüljön le róla. Néha tudta, hogy hol van, és kétségbeesetten próbált kapaszkodni abba, amit tudott... hogy azután megint a sötétségbe süppedjen.

Ismét magához tért. Rájött, későbbre jár, ám fogalma sem volt, hogy mennyivel. Sötét volt? Lehet, hogy csak a függönyöket húzták el. Valaki, ébredt rá, hűvös, nedves ruhát tett a homlokára. Az anyja simogatta a haját. Az érintése olyan megnyugtató volt. Szinte ki tudta venni az arcát. Olyan jó volt hozzá, mindig a gondját viselte.

Egészen a haláláig. Richard sírni szeretett volna. Az anyja halott volt. Ez nem lehet; akkor valaki másnak kell lennie. De ki volt az? Eszébe jutott: Kahlan volt. A nevén szólította.

- Itt vagyok - simította végig a haját Kahlan.

Újra eszébe jutott minden, emlékek özöne árasztotta el: apja meggyilkolása, a lián, ami belecsípett, Kahlan, az a négy ember a sziklán, a bátyja beszéde, a házában rá váró alak, a gár, és a fénylény, aki megmondta neki: keresse a választ vagy elpusztul. Kahlan története. Orden működésbe hozott három szelencéje. És a titkai, a Megszámlált Árnyékok Könyve...

Eszébe jutott, ahogy az apja elvitte az erdei rejtekhelyre, és elmesélte, miként menekítette meg a Megszámlált Árnyékok Könyvét a pusztulástól, és helyezte biztonságba addig, amíg az igazi gazdája el nem jön érte. Elmondta, miként szabadította meg a könyvet a szörnytől, amely őrizte, és hogy miként hozta Nyugatföldre, hogy távol tartsák a könyvet fenyegető mohó kezektől, melyekről a könyv gazdája nem is tudott. Apja elmondta, hogy amíg a könyv létezik, veszély fenyegeti őket, ám nem semmisítheti meg a benne lévő tudást, ehhez nincs joga. A könyv a gazdájáé volt, és a könyvet meg kell őrizniük, amíg vissza nem adhatják gazdájának. Ennek egyetlen módja volt: szóról szóra megtanulják a könyvet, majd elégetik. Csak így beszélhettek a könyvben lévő tudás megőrzéséről, másképpen lopásnak számított volna a dolog.

Apja Richardot választotta. Hogy miért Richardra, és nem Michaelre esett a választása, azt csak ő tudta. Senki sem tudhatott a könyvről, még Michael sem. Csak a könyv valódi őrzője, senki más. Apja azt mondta, lehet, hogy Richard nem fog ráakadni a könyv őrzőjére, ebben az esetben tovább kell adnia a tudást a gyermekének, és aztán ő is továbbadja a gyermekének, és így tovább, egészen addig, ameddig szükséges. Apja nem tudta neki megmondani, hogy ki a könyv valódi őrzője, egyszerűen azért, mert nem tudta, hogy ki az. Richard megkérdezte, hogy miként fogja felismerni a könyv gazdáját, ám az apja azt felelte, hogy neki kell megtalálnia a választ, és soha, senkinek sem szabad beszélnie róla, kivéve a könyv őrzőjének. Azt mondta, még a saját testvérének, még a legjobb barátjának, Zeddnek sem szabad róla említést tennie.

Richard megesküdött az életére.

Apja soha, egyetlen egyszer sem pillantott a könyvbe, csakis Richard olvashatta. Napról napra, hétről hétre, apja kivitte az erdő mélyén megbúvó rejtekhelyre - szünetet csak akkor tartottak, amikor apja útjaira indult -, és ott figyelte, ahogy a fia olvassa a könyvet, újra és újra. Michael általában a barátaival kószált valahol, de ha otthon tartózkodott, akkor sem érdekelték az erdei séták. Az is gyakran megesett, hogy amikor apja otthon volt, Richard nem látogatta meg Zeddet. Így sem Michaelnek, sem Zeddnek nem volt oka arra, hogy az erdőbe tett gyakori kirándulások felől érdeklődjön.

Richard leírta, amit megtanult, majd összevetette a szöveggel. Apja minden egyes alkalommal elégette a papírokat, és őt is arra kérte, hogy ugyanezt tegye. Minden nap bocsánatot kért, amiért ilyen terhet rak fia vállaira. Minden este a bocsánatát kérte.

Richard soha sem bánta, hogy meg kellett tanulnia a könyvet. Megtiszteltetésnek tartotta, hogy az apja megbízik benne. Százszor is leírta a könyvet elejétől a végéig teljesen hibátlanul, csak ezután nyugodott meg, hogy egy szót sem felejt majd el soha. A könyvet olvasva tudta, hogy egyetlen kihagyott szó is katasztrofális következményekkel járna.

Amikor biztosította róla az apját, hogy könyv nélkül tudja az egészet, visszatették a könyvet a rejtekhelyére, és ott hagyták három évig. Majd, mikor Richard már tizenéves kora vége felé járt, egy őszi napon visszatértek, és apja azt mondta, ha Richard az egész könyvet le tudja írni egyetlen szál hiba nélkül, akkor mindketten teljesen biztosak lehetnek afelől, hogy tökéletesen megtanulta a könyvet, és akkor elégethetik. Richard tétovázás nélkül leírta elejétől a végéig. Hibátlan volt.

Együtt raktak tüzet, több mint elegendő fát felhalmozva, egészen addig, míg a melegtől  már hátrálniuk kellett. Apja a kezébe adta a könyvet, és azt mondta, hogy ha biztos a dolgában, akkor dobja bele a tűzbe. Richard a karjában tartotta a Megszámlált Árnyékok Könyvét, és végighúzta a kezét a bőr fedelén. Kezében tartotta apja bizalmát, és érezte terhének súlyát. A tűznek adta a könyvet. Abban a pillanatban már nem volt többé gyermek.

A lángok a könyv körül kavarogtak, átölelték, simogatták, elemésztették. Színek és alakok törtek fel egy spirálban, majd dübörgő robajlás hallatszott. Különös fénysugarak lövelltek az ég felé. Szél csapkodta a köpenyüket, miközben a tűz leveleket és ágakat szívott magába, tovább növelve a lángokat és a hőt. Árnyalakok jelentek meg, kitárták a karjukat, mintha a lobogó lángok táplálnák őket, hangjuk messze száguldott a szélben. Richard és apja kővé dermedten álltak, képtelenek voltak mozdulni vagy akárcsak elfordulni a látványtól. A perzselő hőség hirtelen dermesztő széllé változott, mely fagyos volt, mint a leghidegebb téli éjszaka, jeges hidegséget küldött végig a gerincük mentén, és elakasztotta a lélegzetüket. Majd a hideg elmúlt, és a tűz fehér fénnyé változott, ami vakító ragyogásában mindent elemésztett, mintha a Napban álltak volna. Azután, ugyanolyan hirtelen, az egész véget ért. Csend honolt a helyén. A tűz kihunyt. Füstpászmák emelkedtek lassan a megfeketedett fából az őszi égbolt felé. A könyv eltűnt.

Richard tudta, mit látott: mágiát.

Richard érezte a vállán nyugvó kezet, és kinyitotta a szemét. Kahlan volt az. Az ajtón keresztül bevilágító tűz fényében látta, hogy az ágya mellé húzott széken ül. Zedd nagydarab vén kandúrja összegömbölyödve aludt az ölében.

- Hol van Zedd? - kérdezte álmos szemekkel.

- Elment megkeresni azt a gyökeret, amire szükséged lesz. - Kahlan hangja lágy volt és megnyugtató. - Már órák óta besötétedett, ám azt mondta, ne aggódjunk, ha sokáig tart, míg megtalálja a gyökeret. Azt mondta, sokszor felébredsz majd, és azután újra elalszol, de nem lesz semmi bajod, amíg visszatér. Az ital, amit adott, segít, hogy ne legyen semmi bajod, míg megjön.

Richard most döbbent rá hogy Kahlan a leggyönyörűbb nő, akit valaha látott. Szerette volna megérinteni a haját, ami az arcát övezve a vállai mellett omlott alá, ám mégsem tette. Elég volt, hogy érezte a kezét a vállán, hogy tudta, ott van vele, és hogy nincs egyedül.

- Hogy érzed magad? - A hangja olyan lágy volt, olyan gyengéd, hogy el sem tudta elképzelni, Zedd miért rémült meg tőle.

- Inkább szembeszállnék egy quaddal, mint egy másik kígyóliánnal.

Kahlan elmosolyodott, a maga sajátos módján, mellyel bizalmát szokta jelezni, és a ruhával megtörölte a férfi homlokát. Richard felemelte a kezét, és megragadta Kahlan csuklóját, mire a lány abbahagyta a borogatást, és a szemébe nézett.

- Kahlan, Zedd hosszú évek óta a barátom. Olyan, mintha második apám lenne. Ígérd meg nekem, hogy nem teszel semmit, amivel ártanál neki. Nem tudnám elviselni.

- Én is kedvelem Zeddet - nézett rá Kahlan megnyugtatóan. - Nagyon is kedvelem. Zedd jó ember, ahogy te is mondtad. Nincs szándékomban, hogy ártsak neki. Csak a segítségét szeretném kérni, hogy megtaláljuk a varázslót.

- Ígérd meg! - ragadta meg még erősebben a csuklóját Richard.

- Richard, minden rendben lesz. Segíteni fog nekünk.

Richardnak eszébe jutottak Kahlan ujjai a torkán, és az izzás a tekintetében, amikor azt gondolta, hogy Richard az almával meg akarja mérgezni.

- Ígérd meg!

- Tettem már más ígéreteket, olyanoknak, akik közül néhányan az életüket adták. Sok-sok ember életéért felelek. Rengeteg sokért.

- Ígérd meg!

Kahlan a másik kezével megérintette Richard arcát.

- Sajnálom, Richard, nem tehetem.

Richard elengedte a nő csuklóját, elfordult, és becsukta a szemét, Kahlan pedig visszahúzta az arcától a kezét. Richard a könyvre gondolt, mindarra, amit jelentett, és rájött, hogy önző dolgot kért. Vegye rá Kahlant, hogy ne bántsa Zeddet, csak hogy velük együtt  pusztuljon ő is? Ítéljen minden embert halálra vagy rabszolgaságra, csak hogy még néhány hónapig életben tudja a barátját? Kahlant is ítélje halálra, csak a nagy semmiért? Szégyellte magát ostobasága miatt. Nem volt joga arra kérni, hogy ilyet ígérjen. Kahlan pedig rosszul tette volna, ha szavát adja. Örült, hogy Kahlan nem hazudott neki. Ám tudta, az hogy Zedd megkérdezte, miféle bajban vannak, még nem jelenti azt, hogy segít nekik bármiben is, aminek köze lenne a Határ túlsó feléhez.

- Kahlan, bolondságokat beszélek a láz miatt. Kérlek, nézd ezt el nekem. Soha nem találkoztam még senkivel, aki olyan bátor lett volna, mint te. Tudom, hogy megpróbálsz mindannyiunkat megmenteni. Zedd segíteni fog nekünk, erről gondoskodom majd. Csak annyit ígérj meg, hogy vársz addig, amíg jobban leszek. Adj nekem esélyt, hogy meggyőzhessem.

- Ezt megígérhetem - szorította meg a vállát Kahlan. - Tudom, hogy fontos neked a barátod, elkeserítene, ha nem így lenne. Ettől még nem beszélsz bolondságokat. Most pedig pihenj.

Richard megpróbálta nyitva tartani a szemét, mert amikor becsukta, minden irányíthatatlanul pörögni kezdett. Ám a beszéd megcsapolta az erejét, és hamarosan újra magához rántotta a sötétség. Gondolatai ismét felszívódtak a semmiben. Néha félig-meddig magához tért, és nyugtalan álmokat látott, néha pedig még az álom káprázatától is üres helyeken bóklászott.

A macska felébredt, füleit hegyezte. Richard továbbra is aludt. A macska felugrott Kahlan öléből, olyan hangok hallatán, melyeket csak ő volt képes meghallani, majd az ajtóhoz lépkedett, és várakozóan lecsüccsent. Kahlan is figyelt, ám mivel a macska nem borzolta fel a szőrét, Richard mellett maradt. Vékony hang hallatszott dakintről.

- Macs? Macs! Hová bújtál? Akkor kint is maradhatsz. - Az ajtó nyikorogva kinyílt. - Hát itt vagy! - Erre a macska kiszaladt. - Tégy, amit akarsz! - Kiáltotta utána Zedd. Majd Kahlanhoz fordult. - Hogy van Richard?

- Többször felébredt, ám most alszik. - válaszolta Kahlan, amikor Zedd beljebb lépett. - Megtaláltad a gyökeret, amire szükség lesz?

- Másként nem lennék itt. Volt valami mondanivalója, amikor magánál volt?

- Csak, hogy aggódik érted - mosolygott Kahlan az öregemberre. Zedd megfordult, és visszament az első szobába.

- Nem ok nélkül - mormogta maga elé.

Leült az asztalhoz, és meghámozta a gyökereket, majd hártyavékony szeletekre vágta őket, amelyeket némi víz kíséretében beletett egy fazékba. Végül, felakasztotta a fazekat a tűz fölé. A héjakat beledobta a tűzbe, azután még két fahasábot tett hozzá, majd a konyhaszekrényhez lépett, és egy csomó különféle méretű tégelyt emelt le. Habozás nélkül kivette az első tégelyt, majd egy másikat, és különböző színű porokat öntött egy fekete kőmozsárba. Egy fehér színű mozsártörővel addig törte a piros, kék, sárga, barna és zöld színű porokat, míg a megszáradt sár színéhez hasonló anyagot kapott. Ujjai végét megnyálazva belenyúlt a mozsárba, hogy mintát vételezzen. A nyelvéhez értetve az ujját, megízlelte a keveréket, ajkaival csettintve eltűnődött, s közben felszaladt a szemöldöke. Végül elmosolyodott, és elégedetten bólintott. Beleöntötte a port a lábasba, és a tűzhely melletti kampóról levett kanállal megkeverte.

Lassan kavargatva figyelte, ahogy a főzet fortyog. Majdnem két órán keresztül csak figyelt és kavargatott. Mikor végre úgy döntött, hogy elkészült, az asztalra huppantotta az edényt, hogy kihűljön.

Zedd egy öblös edényt és egy kendőt kerített, és kis idő múltán bekiáltott Kahlannak, hogy jöjjön, és segítsen. Kahlan odasietett hozzá, Zedd pedig megmutatta neki, hogy miként tartsa a kendőt az edény fölé, miközben ő átönti rajta a keveréket.

- Most pedig tekerd meg a kendőt, hogy kipréseld belőle a folyadékot. Amikor mindent kicsavartál belőle, a kendőt és az egész tartalmát vesd a tűzbe. - Kahlan zavartan nézett rá. Zedd felvonta a szemöldökét. - Ami megmaradt, méreg. Richard most már bármikor felébredhet, és akkor megitatjuk vele az edényben lévő folyadékot. Te csak csavargasd, én majd megnézem Richardot.

Zedd bement a hálószobába, odahajolt Richard fölé. Látta, hogy Richard teljesen öntudatlanul fekszik. Megfordult, és észrevette, hogy Kahlan éppen háttal áll neki, miközben a feladatát végzi. Lehajolt, középső ujját Richard homlokára helyezte. Richard szeme felpattant.

- Kedvesem - kiáltott át Zedd a másik szobába -, szerencsénk van. Épp most ébredt fel. Hozd az edényt.

- Zedd? - pislogott Richard. - Jól vagy? Minden rendben van?

- Igen, igen. Minden rendben van.

Kahlan jött be, óvatosan hozva az edényt, megpróbálta nem kilötykölni a tartalmát. Zedd segített Richardnak felülni, hogy inni tudjon. Amikor megitta a főzetet, Zedd visszafektette.

- Ettől aludni fogsz, és a szer segít megtörni a láz erejét. Mikor újra felébredsz, jól leszel, erre a szavamat adom, így hát ne aggódj, amíg pihensz.

- Köszönöm, Zedd... - mielőtt még valamit mondhatott volna, Richard már aludt is.

Zedd kiment, majd egy bádogtányérral tért vissza, ragaszkodva ahhoz, hogy Kahlan üljön a székbe.

- A tüske nem állhatja majd a gyökeret - magyarázta. - El kell hagynia a testét.

Richard keze alá tette a tányért, és várakozva leült az ágy szélére. Mindketten Richard nyugodt, lassú lélegzetét és a tűz pattogását figyelték, egyébiránt a ház csendes volt. Zedd volt az, aki először megtörte a csendet.

- Veszélyes dolog egy Inkvizítornak egyedül utaznia, kedvesem. Hol van a varázslód?

- A varázslóm eladta szolgálatait egy királynőnek - nézett fel rá fáradt szemekkel Kahlan. Zedd neheztelő arcot vágott.

- Odahagyta az Inkvizítorok iránti kötelességeit? Hogy hívják ezt a varázslót?

- Giller?

- Giller - ismételte meg savanyú arccal a nevet Zedd, majd kicsit közelebb hajolt Kahlanhoz. - És miért nem jött veled egy másik varázsló?

- Mert mindannyian meghaltak, önnön kezük által - nézett vissza rá keményen Kahlan. - Mielőtt meghaltak, összegyűltek, és egy varázshálót szőttek, hogy egy fénylény segítségével biztonságban átjuttassanak a Határon. - Zedd döbbenten állt a hír hallatán. Szomorúság és aggodalom telepedett az arcára, miközben az állát vakargatta.

- Ismerted a varázslókat? - kérdezte Kahlan.

- Igen, persze. Sokáig éltem Középföldön.

- És a nagy varázslót? Őt is ismerted?

Zedd elmosolyodott, újra megigazgatta köntösét, és ismételten helyet foglalt.

- Kitartóan kérdezel, kedvesem. Igen, ismertem az öreg varázslót. Valaha. Ám ha meg is találod, nem hiszem, hogy beleavatkozna ebbe az ügybe. Nem lenne hajlandó Középföldnek segíteni.

Kahlan előrehajolt, kezébe fogta az öreg kezeit. Hangja lágy volt, de határozott.

- Zedd, sok ember van, aki elítéli Középföld Nagytanácsát és tagjainak kapzsiságát. Szeretnék, ha nem így lenne, de ők csak egyszerű emberek, akiknek ilyen dolgokban nincs szavuk. Csak szeretnék békében élni az életüket. Darken Rahl kifosztotta a közelgő télre megtöltött élelmiszerraktárakat, és a hadseregnek adta az élelmet. A katonák pedig elpocsékolják, hagyják megrothadni vagy pedig eladják az embereknek, akiktől lopták. Már kitört az éhínség, télen pedig pusztítani fog az éhhalál. Betiltották a tüzet. Az emberek fáznak.

Rahl azt mondja, hogy mindez a nagy varázsló hibája, hogy nem jön elő, és nem áll a bíróság elé, hogy elítéljék, mint a nép ellenségét. Azt mondja, hogy a nagy varázsló hozta ezt rájuk, őt kell felelősségre vonni érte. Nem fejtette ki, hogy miért van így, mindenesetre sokan hisznek neki. Sokan vannak, akik mindent elhisznek, amit Rahl mond, még ha a saját szemükkel az ellenkezőjét látják is.

A varázslók állandó fenyegetettségben éltek, és Rahl rendelettel tiltotta meg nekik, hogy mágiát használjanak. Tudták, hogy előbb-utóbb az emberek ellen fogják felhasználni őket. Lehet, hogy hibákat követtek el a múltban, és csalódást keltettek a mesterükben, ám a legfontosabb dolog, amit tanultak, az volt, hogy az emberek oltalmazói legyenek, és semmiképpen se ártsanak nekik. És az emberek iránti szeretetüket bizonyítva, életüket adták,  hogy megállítsák Darken Rahlt. Szerintem büszke lehetne rájuk a tanítójuk.

Ám nem csak Középföld forog veszélyben. A D'Hara és Középföld közti Határ már leomlott, és a Nyugatföld és Középföld között húzódó Határ is omladozik, és hamarosan semmivé lesz. Nyugatföld népére pedig pontosan az fog lecsapni, amitől a leginkább retteg: a mágia. Rémséges, iszonytató mágia, melyhez hasonlót még csak el sem képzelt senki.

Zedd nem árult el érzelmeket, nem tiltakozott, nem nyilvánított véleményt, csak hallgatott. Továbbra is hagyta, hogy Kahlan a kezét tartsa.

- Mindazzal kapcsolatban, amit mondtam, a nagy varázslónak lehetnek kifogásai, ám az, hogy Darken Rahl működésbe hozta Orden három szelencéjét, már valami egészen más. Ha sikerrel jár, tél első napján mindenki számára késő lesz. Ez a nagy varázslóra is értendő. Rahl már kutat utána; személyes bosszúra vágyik. Sokan haltak meg amiatt, hogy nem tudtak a nevével szolgálni. Ám amikor Rahl kinyitja a megfelelő szelencét, olyan hatalma lesz minden élő felett, amivel senki sem szállhat szembe, és akkor a varázsló az övé lesz. Elrejtőzhet Nyugatföldön, ha akar, ám jöjjön csak el a tél első napja, és vége lesz a bujkálásának. Darken Rahl utoléri és elkapja.

Zedd, Darken Rahl quadokat küldött ki, hogy megölesse az összes Inkvizítort. - Kahlan arcán keserű kifejezés ült. - Megtaláltam a húgomat, miután végeztek vele. A karjaimban halt meg. A többiek is mind meghaltak, csak én maradtam. A varázslók tudták, hogy a mesterük nem akar majd segíteni, így engem küldtek, mint az utolsó reménységüket. Ha a varázsló olyan ostoba, hogy nem akar segíteni nekünk, akkor használnom kell ellene az erőmet, hogy a segítségünkre bírjam.

- És mit tehet egy kiszáradt, vén varázsló ennek a Darken Rahlnak a hatalma ellen? - szaladt fel Zedd szemöldöke. Most ő tartotta Kahlan kezeit.

- Ki kell neveznie egy Keresőt.

- Micsoda? - szökkent talpra Zedd. - Kedvesem, te nem tudod, mit beszélsz!

- Ezt meg hogy érted? - hőkölt vissza zavartan Kahlan.

- A Keresők önmagukat jelölik ki. A varázsló csak, úgymond, felismeri, hogy mi történt, és hivatalossá teszi a dolgot.

- Nem értem. Azt hittem, hogy a varázsló választja ki a Keresőt. A megfelelő személyt. Zedd hátradőlt, és az állát vakargatta.

- Nos, bizonyos értelemben ez igaz, csak fordítva. Egy igaz Keresőnek, aki érti is a dolgát, meg kell mutatnia magát, mint igaz Keresőt. A varázsló nem mutathat valakire, mondván, hogy „Itt az Igazság Kardja, te leszel a Kereső." A varázslónak valójában nincs választása az ügyben. Ez nem olyan dolog, amit tanítani lehet. A Kereső egyszerűen az, ami. A cselekedetein keresztül mutatja meg, hogy ő az. Egy varázslónak éveken keresztül kell figyelnie őt, hogy biztos lehessen benne. Nem szükséges, hogy a Kereső a legragyogóbb elme legyen, ám a megfelelő személy kell, hogy legyen. Meg kell lennie benne, a megfelelő tulajdonságoknak. Egy igaz Kereső nagyon ritka ember.

A Kereső az erők egyensúlyi pontja. A tanács politikai csonttá tette a kinevezést, amit a lábaiknál vinnyogó kutyák egyike elé vethetnek. A Kereső hatalma folytán sokak által vágyott poszt volt ez, ám a tanács nem fogta fel: nem a poszt adta a hatalmat az ember számára, hanem az ember adta a hatalmat a posztnak.

Zedd közelebb húzta Kahlanhoz a székét.

- Kahlan, te azután születtél, hogy a Tanács magához ragadta a hatalmat. Gyermekként láthattál Keresőt, ám akkoriban azok csak színleg voltak Keresők, soha nem láttad még az igazit. - Zedd szemei nagyra nyíltak, ahogy mesélt, hangja halk volt, szenvedéllyel teli. - Én láttam, amint egy igaz Kereső egyetlen kérdésétől még egy király is reszketett a bőrében. Amikor egy valódi Kereső kivonja az Igazság Kardját... - Feltartotta a kezét, és vidáman forgatta a szemeit. - A jogos düh rendkívüli látvány. - Kahlan mosolygott Zedd izgatottsága láttán. - Az igazak beleremegnek az örömbe, míg a bűnös lelkek vacogni kezdenek a félelemtől. - Majd lehervadt arcáról a mosoly. - Ám az emberek ritkán hiszik el az igazságot, amikor látják, és még kevésbe, amikor nem akarják látni, ezért a Kereső posztja veszélyekkel teli poszt. A Kereső útjában áll mindazoknak, akik fel akarják bomlasztani a hatalmat. Több oldalról vonzza magához a villámot. Leggyakrabban egyedül áll, és sokszor nem sokáig.

- Nagyon jól ismerem ezt az érzést - suttogta Kahlan nagyon halvány mosoly kíséretében.

Zedd közelebb hajolt hozzá.

- Darken Rahl ellenében, kétlem, hogy még egy igaz Kereső is sokáig megállna. Azután pedig mi lesz?

Kahlan ismét megfogta Zedd kezét.

- Zedd, meg kell próbálnunk. Ez az egyetlen esélyünk. Ha ezzel nem élünk, más esélyünk sem lesz.

Zedd felült, és egy kicsit távolabb húzódott Kahlantól.

- Bárkit válasszon ez a varázsló, nem fogja ismerni Középföldet. Semmi esélye nem lenne odaát. Azonnali halálos ítéletét jelentené csupán.

- Ez a másik oka annak, hogy engem küldtek. Hogy a kalauza legyek, hogy mellette álljak, hogy - ha szükséges - az életemet adjam, hogy segítsek megoltalmazni őt. Az Inkvizítorok élete azzal telik, hogy járják az országokat. Szinte mindenhol jártam már Középföldön. Az Inkvizítorok születésüktől kezdve tanulják a nyelveket. Tanulniuk kell, mert soha sem tudhatják, hogy hová hívják őket. Ismerek minden nagyobb nyelvet, és a kisebbek közül is a legtöbbet. Ami pedig a villámok vonzását illeti, az Inkvizítorok is kiveszik belőle a részüket. Ha olyan könnyű lenne minket elintézni, Rahlnak nem a quadokat kellene utánunk küldenie, hogy végezzék el a munkát. És közülük is nagyon sok meghalt eközben. Segíthetek megoltalmazni a Keresőt, ha kell, akár az életem árán is.

- Amit javasolsz, az nem csak egy Keresőnek kinevezett ember életét teszi ki borzalmas veszélynek, hanem a tiédet is, kedvesem.

- Most is vadásznak rám - emelte fel a szemöldökét Kahlan. - Ha tudsz jobb megoldást, hát öntsd szavakba!

Mielőtt Zedd válaszolhatott volna, Richard felnyögött. Az öregember odanézett, majd felkelt.

- Itt az idő.

Kahlan odalépett az ágy mellé, míg Zedd csuklójánál fogva megemelte Richard karját, és a tányér fölé tartotta a sebesült kezét. Halk, tompa hanggal vér csöpögött a tányérra. Majd egy aprócska, nedves loccsanással a tüske kiesett. Kahlan feléje nyúlt.

- Ne tedd ezt, kedvesem - ragadta meg Zedd a csuklóját. - Most, hogy kiűztük eddigi gazdájából, alig várja, hogy újat találjon. Nézz csak ide!

Kahlan visszarántotta a kezét, Zedd pedig csontos ujját a tányérra nyomta, jó pár ujjnyira a tüskétől, ami ide-oda mozogva furakodott felé, maga mögött vékony vércsíkot húzva. Zedd elvette az ujját, és Kahlannak nyújtotta a tányért.

- Alulról fogd meg, és vidd a tűzhelyhez. Lefelé borítva tedd a tűzre, és hagyd ott.

Kahlan úgy tett, ahogy Zedd mondta, az öregember pedig eközben kitisztogatta a sebet, és gyógykenőcsöt kent rá. Amikor a lány visszatért, Zedd tartotta Richard kezét, Kahlan pedig bekötözte. Zedd a kezét figyelte, ahogy dolgozott.

- Miért nem mondtad meg neki, hogy Inkvizítor vagy? - Kemény él volt Zedd hangjában.

- Amiatt, ahogyan te magad is reagáltál, amikor felismertél - felelte Kahlan hasonló éllel. Elhallgatott, majd lágyabb hangon folytatta. - Valamiképpen barátokká lettünk. Ebben még nincs sok tapasztalatom, ám az Inkvizítorságban annál több. Egész életemben a tiedhez hasonló fogadtatásban volt részem. Amikor végeztem a Keresővel, elmondom neki. Addig viszont nagyon szeretném élvezni a barátságát. Olyan nagy kérés ez, hogy megengedjék nekem a barátság egyszerű emberi érzését? Ha elmondom neki, úgyis hamar véget ér.

Amikor elhallgatott, Zedd az álla alá tette az egyik ujját, és gyengéden mosolyogva felemelte Kahlan arcát.

Amikor először megláttalak, ostobán viselkedtem. Leginkább azért, mert meglepődtem, hogy egy Inkvizítort látok. Nem számítottam rá, hogy valaha is látok még egyet. Azért hagytam el Középföldet, hogy megszabaduljak a mágiától. Olyan voltál, mint egy betolakodó, aki rám tört a magányomban. Bocsánatodat kérem, hogy ilyen ostobán viseltem magam és ilyen barátságtalanul fogadtalak. Remélem, hogy már sikerült jóvátennem. Tisztelem az Inkvizítorokat, talán jobban, mint azt valaha is tudni fogod. Jó ember vagy, és szívesen látott vendég a házamban.

Kahlan hosszú ideig nézett a szemébe.

- Köszönöm, Zeddicus Z'ul Zorander.

Majd Zedd arca még annál is fenyegetőbb kifejezést öltött, mint amit Kahlan vágott első találkozásuk alkalmával. Az ujját még mindig Kahlan álla alatt tartotta, aki dermedten állt, tágra nyílt szemekkel; képtelen volt megmozdulni.

- Ám tudd meg, Inkvizítor Anya, hogy ez a fiú már hosszú-hosszú ideje a barátom. - Zedd hangja alig volt több a suttogásnál, de halálos fenyegetést hordozott. - Ha megérinted az erőddel vagy párodul választod, nekem felelsz érte. Abban pedig nem lesz sok örömed. Megértetted?

Kahlan nagyot nyelt, és erőtlenül bólintott.

- Igen.

- Jól van. - Zedd arcán a fenyegetést nyugalom váltotta fel. Elvette az ujját Kahlan álla alól, és Richard felé fordult.

Kahlan nagyot sóhajtott. Nem hagyta, hogy az öreg megfélemlítse. Megragadta Zedd karját, és visszafordította magához.

- Zedd, soha nem tenném ezt vele. Nem amiatt, amit mondtál, hanem azért, mert Richard fontos nekem. Szeretném, ha megértenéd ezt.

Hosszú ideig néztek farkasszemet, mindketten alaposan végigmérték a másikat. Majd Zedd csibészes mosolya visszatért - ugyanolyan lefegyverzően, mint mindig.

- Ha már választani lehet, kedvesem, akkor inkább így szeretném a dolgokat.

Kahlan feszültsége felengedett. Megnyugodva, hogy megérttette Zeddel, amit akart, megölelte. Az öreg őszintén viszonozta.

- Egy dologról nem szóltál még. Nem kértél, hogy segítsek megtalálni a varázslót.

- Nem, és most még nem is fogom. Richard fél, hogy mit tennék, ha nemet mondanál. Megígértem neki, hogy nem kérlek meg, amíg nincs olyan állapotban, hogy ő maga kérjen meg. A szavamat adtam neki.

- Milyen érdekes! - támasztotta meg csontos ujjával az állát Zedd. Lefegyverző mosollyal Kahlan vállára tett a kezét, és témát váltott.

- Tudod, kedvesem, te magad is jó Kereső lennél.

- Én? Egy nő lehet Kereső?

- Hát persze - vonta fel a szemöldökét Zedd. - A legjobb Keresők között jó néhány nő akadt.

- Egy lehetetlen feladatom már van - ráncolta a szemöldökét Kahlan. - Nincs szükségem kettőre.

Zedd kuncogott, szeme vidám szikrákat szórt.

- Talán igazad van. Későre jár már, kedvesem. Menj át a másik szobába, feküdj le az ágyamra, és aludj, mert nagy szükséged van az alvásra. Majd én ülök Richard mellett.

- Nem - rázta a fejét Kahlan, és lehuppant a székbe. - Még nem akarom magára hagyni.

- Ahogy akarod - vont vállat Zedd. Kahlan mögé lépett, és bátorítóan megveregette a vállát. - Ahogy akarod. - Finoman felemelte a kezét, a középső ujjait Kahlan halántékához érintette, és körkörösen masszírozni kezdte. Kahlan halkan felnyögött, és becsukódtak a szemei.

- Aludj, kedvesem - suttogta Zedd. - Aludj.

Kahlan az ágy peremére hajtotta összefont karjait, majd feje a karjaira bukott. Mélyen aludt. Zedd egy takarót terített rá, azután az elülső szobába ment. Kinyitotta az ajtót, és kitekintett az éjszakába.

- Macs! Gyere ide, szükségem van rád. - A macska loholva jött, és Zedd lábához dörgölődzött, felfelé csapkodva a farkával. Zedd lehajolt, és megvakargatta a füle tövét. - Menj be, és aludj a kisasszony ölében. Tartsd őt melegen. - A macska nesztelenül besurrant a hálószobába, az öregember pedig kilépett a hűvös éjszakai levegőre.

A szél csapkodta Zedd köpönyegét, ahogy a magas füvön keresztül vezető keskeny ösvényen bandukolt. A felhők ritkásak voltak, beragyogta őket a hold, ami elég fényes volt ahhoz, hogy látni lehessen mellette. Zeddnek azonban nem volt szüksége rá; ezerszer megjárta már ezt az utat.

- Semmi sem könnyű - morogta útközben.

Egy facsoport mellett megállt és fülelt. Lassan körbefordult. Az árnyékokat fürkészte, nézte, ahogy az ágak hajlonganak és ingadoznak a szélben, majd beleszimatolt a levegőbe. Mozgást keresett, amely elütött a környezettől.

Egy bögöly csípett a nyakába. Dühösen agyoncsapta, és felszedte a nyakáról. Döbbenten meredt rá.

- Vérbögöly. A kutyafáját! Gondolhattam volna - panaszkodott magában.

A közeli bokorból, rémisztő rohamban törtetett felé valami. Szárnyak, szőr és fogak száguldottak feléje. Kezét csípőre téve, Zedd várt. Majd éppen azelőtt, hogy a lény rávetette volna magát, felemelte az egyik kezét. A rövid-farkú gár tántorogva megállt. Teljesen kifejlett példány volt, másfélszer akkora, mint Zedd és kétszer olyan vad, mint egy hosszú- farkú gár. A fenevad morgott és pislogott, hatalmas izmai megfeszültek, ahogy azzal az erővel küzdött, ami megakadályozta, hogy kinyújtsa a mancsát, és megragadja az öregembert. Őrjöngött dühében, hogy nem tudta még széttépni.

Zedd felemelte a kezét, és begörbített ujjával intett a szörnyetegnek, hogy jöjjön közelebb. A dühtől lihegő gár közelebb hajolt. Zedd keményen az álla alá bökte az ujját.

- Mi a neved? - sziszegte. A fenevad kétszer felröfögött, mély, torokhangokat hallatva. Zedd bólintott.

- Emlékezni fogok rá. Mondd meg nekem, élni szeretnél, vagy inkább meg akarsz halni? A gár erejét megfeszítve próbált hátrálni, ám képtelen volt rá.

- Jó. Akkor pontosan azt teszed, amit mondok. Egy quad tart errefelé D'Harából. Kutasd fel, és öld meg őket mind egy szálig. Ezután menj vissza D'Harába, oda, ahonnan jöttél. Ha így teszel, élni hagylak, ám emlékezni fogok a nevedre, és ha netán nem pusztítanád el a quadot, vagy feladatod végeztével visszamerészkednél ide, megöllek, és megetetlek a böglyeiddel. Megértetted, amit mondtam? - A szörnyeteg beleegyezően röfögött. - Rendben. Akkor távozz! - húzta vissza az ujját Zedd a gár álla alól.

A gár rémülten iszkolt a magas fűben. Őrülten csapkodott a szárnyaival, majd sikerült a levegőbe emelkednie. Zedd nézte, ahogy köröz és keresi a quadot. Miközben zsákmányát kutatva egyenletesen észak felé haladt, a körök egyre kisebbnek látszottak, majd az öregember elvesztette szem elől a szörnyeteget. Csak ekkor folytatta útját a domb tetejére.

Felhőnéző sziklája mellé állt, rámutatott az ujjával, majd köröket írt le fölötte, mintha egy levest kavargatna. A masszív kőszikla csikorogva feszült a talajnak, ahogy Zedd ujjának mozgását követve forogni próbált. A szikla megrázkódott, megpróbálta elfordítani saját súlyát. Recsegve-ropogva széttöredezett, hajszálvékony repedések futottak végig a felszínén. Remegő tömege küszködve próbált ellenállni a rá ható erőnek. Szemcsés anyaga egyre puhább lett, míg végül elég folyékonnyá vált ahhoz, hogy egész tömege együtt mozogjon a felette köröző ujjal. Zedd egyre gyorsabban mozgatta az ujját, majd a folyékony, körbe-körbe mozgó sziklából fény csapott ki.

Ahogy Zedd kezének mozgása gyorsult, a fény is egyre ragyogóbbá vált. Színes, szikrázó fényfonalak szövődtek, árnyak és alakok jelentek meg a ragyogás közepében, majd amikor a köd már szinte vakítóvá vált, eltűntek. A fényözön szinte lángra lobbantotta maga körül a levegőt. Tompa morajlás hallatszott, hasonló egy repedésen keresztülsüvítő szél hangjához. Az ősz illatait felváltotta a téli levegő tisztasága. Majd a tavasz frissen szántott földjének szaga áradt szét, utána pedig a nyár virágainak illata, hogy azután visszatérjen az ősz. Tiszta, ragyogó fény oszlatta el a színeket és szikrákat.

A szikla hirtelen megszilárdult, és Zedd rálépett, bele a fénybe. A fényesség füstként gomolygó halvány ragyogássá fakult. Zedd előtt két árnyalak állt, két testnélküli, pusztán formával rendelkező jelenés. Ahol körvonalaiknak élesnek kellett volna lennie, ott elmosódtak, mint a halvány emlékek. Mégis, felismerhetőek voltak, és láttukra szaporábban kezdett el verni Zedd szíve.

Anyja hangja tompán és messziről csengett.

- Mi nyugtalanít, fiam? Miért hívtál minket oly sok év után? - Zedd felé tárta karjait. Zedd kinyújtotta a kezét, ám nem tudta megérinteni.

- Aggasztanak az Inkvizítor Anya szavai.

- Az igazat szólta.

Zedd becsukta a szemét, és anyjával együtt leeresztette karját.

- Akkor hát igaz, hogy Giller kivételével az összes tanítványom halott.

- Egyedül te maradtál, hogy megoltalmazd az Inkvizítor Anyát - lebegett közelebb anyja. - Ki kell nevezned a Keresőt.

- A Főtanács vetette el ezeket a magvakat - tiltakozott szemöldökét ráncolva Zedd. - Most azt akarjátok, hogy segítsek nekik? Elutasították a tanácsomat. Éljenek csak saját kapzsiságukban, és haljanak is meg általa!

- Fiam, miért haragudtál meg a tanítványaidra? - lebegett közelebb az apja.

- Mert elébe helyezték magukat annak a kötelességüknek, hogy megoltalmazzák az embereket - vágott dühös tekintetet Zedd.

- Értem. És miben különbözik ez attól, amit te csinálsz most? - apja hangjának visszhangja a levegőben csengett.

Zedd keze ökölbe szorult.

- Felajánlottam a segítségemet, de elutasították.

- És mikor nem volt így? Mikor nem voltak az emberek vakok, ostobák és telhetetlenek? Hagynád, hogy ily könnyedén fölébed kerekedjenek? Hagynád, hogy ily könnyedén megakadályozzák, hogy segíts azokon, akik valóban segítségre szorulnak? Úgy érzed, jogosan hagytad el az embereket, tanítványaid viszont önző módon cselekedtek. De lásd be, tetteitek eredménye ugyanaz! Ők a legvégén belátták hibájukat, és azt tették, amit kellett, amit tanítottál nekik. Tanulj a tanítványaidtól, fiam!

- Zeddicus! - szólt az anyja - Hagynád meghalni Richardot, és az összes ártatlan embert? Nevezd ki a Keresőt!

- Még túl fiatal.

- Nem lesz rá lehetősége, hogy megöregedjen - csóválta a fejét szelíden mosolyogva az anyja.

- Még nem teljesítette a végső próbámat.

- Darken Rahl vadászik Richardra. A nyomában levő felhőt Rahl küldte, hogy rábukkanjon. A kígyóliánt is Darken Rahl tette a korsóba, azt várva, hogy Richard keresni fogja, és az megcsípi majd. Nem szándékozott megölni vele Richardot, csak az akarta, hogy elaludjon a láztól, míg érte jön. - Anyja árnya közelebb lebegett, hangja megtelt szeretettel. - Szíved mélyén te is tudod, hisz figyelted őt. Remélted, hogy megmutatja magát: ő az, akire vártunk.

- És mit érünk vele? - Zedd becsukta a szemét, állát a mellkasára hajtotta. - Darken Rahl megszerezte Orden három szelencéjét.

- Nem - felelte az apja. - Csak kettő van a birtokában. A harmadikat még keresi.

- Micsoda? - nyílt fel Zedd szeme. - Nincs meg neki mind a három?

- Nincs - válaszolt az anyja. - Ám hamarosan meglesz.

- És a könyv? Biztosan nála van a Megszámlált Árnyékok Könyve.

- Nincs. Még keresi.

Zedd töprengve támasztotta álla alá az ujját.

- Akkor még van remény - suttogta. - Miféle őrült meri működésbe hozni Orden szelencéit, mielőtt birtokában lenne mind a háromnak és a könyvnek?

Anyja vonásai megkeményedtek.

- Egy rendkívül veszélyes őrült. Az alvilágot járja. - Zedd megmerevedett, torkán akadt a lélegzet. Anyja szemei szinte átfúrták. - Az alvilágban utazva tudott átmenni a határon, hogy megszerezze az első szelencét. Az alvilágot járva tudott nekilátni a Határ leomlasztásának. Parancsol az alvilág egy részének, minden egyes utazásával egyre többnek. Ha úgy döntesz, hogy segítesz, légy figyelmezve: ne menj a Határon keresztül, és a Keresőt se küldd át rajta, Rahl csak erre vár. Ha belépsz, lecsap rád. Az Inkvizítor Anya azért tudott átjönni, mert Rahl nem számított rá. Nem fogja még egyszer ugyanazt a hibát elkövetni.

- De akkor hogyan juttassam át magunkat Középföldre? Nem segíthetek, ha nem tudok eljutni Középföldre! - Zedd hangja feszült volt a tehetetlenség dühétől.

- Sajnáljuk, de nem tudjuk. Úgy véljük, biztosan van rá mód, ám nem tudjuk, micsoda. Ezért kell kinevezned a Keresőt. Ha ő az igazi, akkor meg fogja találni az utat. - Szüleinek árnyai megremegtek, és halványodni kezdtek.

- Várjatok! Válaszolnotok kellene a kérdéseimre! Ne hagyjatok el, kérlek!

- Sajnáljuk, de ez nem a mi választásunk, visszahívnak a Fátyol mögé.

- Miért üldözi Rahl Richardot? Segítsetek, kérlek!

- Nem tudjuk. - Apja hangja gyenge volt és távoli. - Magadnak kell megkeresni a válaszokat. Mindenre jól megtanítottunk. Tehetségesebb vagy, mint mi valaha is voltunk. Használd, amit tanultál, és amit érzel. Szeretünk, fiam. Amíg ez a dolog ilyen vagy olyan módon meg nem oldódik, nem jöhetünk hozzád. Orden működésbe léptével, elszakítanánk a Fátylat, ha újra jönnénk.

Anyja megcsókolta a kezét, és feléje tartotta, Zedd ugyanígy tett viszonzásul, majd mindkét jelenés eltűnt.

Zeddicus Z'ul Zorander, a nagy és tiszteletre méltó mágus, magában ácsorgott az apjától örökölt mágussziklán, az éjszakába meredt, és mágus-gondolatokat forgatott a fejében.

- Semmi sem könnyű - suttogta.

Nyolcadik fejezet

Richard hirtelen összerezzenve ébredt fel. Langyos déli fény áradt szét a szobában, orrát a zöldségleves csodálatos, jellegzetesen fűszeres aromája csapta meg. A szobájában volt, Zedd házában. Felnézett a fából ácsolt falakon lévő ismerős göcsörtökre, és az arcok, melyeket mindig beléjük képzelt, visszanéztek rá. Az elülső szobába vezető ajtó be volt csukva. Az ágy mellett egy szék állt, üresen. Felült, letolta magáról a takarót, és látta, hogy még mindig a piszkos ruhái vannak rajta. Érezte az inge alatt a fogat, és megkönnyebbülten sóhajtott, hogy még mindig ott találja. Biztonságban. Rövid fadarab tartotta néhány ujjnyira nyitva az ablakot, beengedve a tiszta levegőt és Kahlan nevetésének hangját. Zedd biztosan történeteket mesél. Richard megnézte a bal kezét. Be volt kötözve, ám amikor kinyújtóztatta az ujjait már nem égett a fájdalomtól. A feje sem fájt már. Tulajdonképpen remekül érezte magát. Éhes volt, de remekül érezte magát. Gondolatban kijavította magát: koszosan, piszkos ruhában és éhesen, de remekül.

A kis szoba közepén egy fürdővízzel tele dézsa állt, hozzá szappan és tiszta törölköző. Tiszta öltözék erdőjáró ruha feküdt a széken összehajtogatva. A fürdővíz csodálatosan hívogatónak tűnt. Belemártotta a kezét, s érezte, hogy a víz meleg. Zedd biztosan tudta, mikor fog felébredni. Ismerve Zeddet, ez egyáltalán nem volt meglepő.

Richard levetkőzött, és beleereszkedett a hívogató vízbe. A szappan majdnem olyan illatosnak tűnt, mint a leves. Szeretett volna jó sokáig elüldögélni a vízben, ám túlságosan tettre késznek érezte magát ahhoz, hogy csak úgy ücsörögjön. Szinte égett a vágytól, hogy odakint legyen a másik kettővel. Leszedte a kezéről a kötést. Meglepve tapasztalta, hogy egyik napról a másikra milyen sokat gyógyult a seb.

Amikor kilépett a házból, Kahlan és Zedd az asztalnál ültek. Őt várták. Kahlan ruhája frissen volt mosva, és Richard látta, hogy ő is megfürdött. Haja tiszta volt, csillogott a napfényben. Zöld szempár villant fel jöttére. Hatalmas tányér leves, valamint sajt és friss kenyér várt rá az asztalon.

- Nem gondoltam volna, hogy egészen délig alszom - üdvözölte őket, lábait átlendítve a lóca fölött. A másik kettő nevetett. Richard gyanakodva szemlélte őket.

- Ez már a második dél, ameddig aludtál, Richard - próbált Kahlan komoly arcot vágni.

- Igen - tette hozzá Zedd. - Az elsőt teljesen átaludtad. Hogy érzed magad? Hogy van a kezed?

- Jól vagyok. Köszönöm neked, Zedd, hogy segítettél. Mindkettőtöknek köszönöm. - Kinyújtotta és összehúzta az ujjait, hogy megmutassa nekik, mennyit javult. - Sokkal jobban van a kezem, csak viszket.

- Anyám mindig azt mondta, hogyha a seb viszket, az azt jelenti, hogy gyógyul.

- Az enyém is - vigyorgott Kahlanra Richard. Egy darab krumplit és gombát halászott ki a kanalával, és megkóstolta.

- Olyan jó, mintha én főztem volna - közölte őszintén Kahlannal.

Kahlan lovagló ülésben ült a lócán, Richarddal szembefordulva, könyöke az asztalon  pihent, állát tenyere élén nyugtatta.

- Zedd másként vélekedik a dologról - mosolygott rá mindentudóan.

Richard szemrehányó pillantást vetett Zeddre, aki kissé túljátszva a dolgot, az eget bámulta.

- Tényleg? Legközelebb emlékeztetem majd rá, ha könyörög, hogy főzzek már neki valamit.

- Őszintén szólva - suttogta Kahlan, ám ahhoz nem elég halkan, hogy Zedd meg ne hallja - abból, amit láttam, szerintem a fűrészport is megenné, ha valaki feltálalná neki.

- Látom, egészen jól megismerted már - nevetett Richard.

- Azt mondom neked, Richard - szólalt meg csontos ujjával feléje bökve az öreg, aki nem akart alulmaradni -, hogy Kahlan még a fűrészport is ízletesen tudná elkészíteni. Jót tenne neked, ha leckéket vennél tőle.

Richard letört egy darabka kenyeret, és beletunkolta a levesbe. Tudta, a viccelődés csak arra szolgál, hogy feloldja a levegőben vibráló feszültséget. Csak múlatták az időt, ám közben mindketten arra vártak, hogy befejezze az evést. Kahlan szavát adta Richardnak, hogy megvárja, amíg ő kéri Zedd segítségét. Nyilvánvaló volt, hogy megtartotta ígéretét. Zedd pedig szerette játszani a tudatlant és ártatlant. Hogy jobban meg tudja ítélni, mit tud a másik, mindig megvárta, míg először ő kérdez. Most azonban Richard nem engedhetett meg neki efféle játszadozást. Ezúttal másként álltak a dolgok.

- Ám van valami, ami nem tetszik benne - jelentette ki Zedd sötét, fenyegető hangon. Richard megdermedt rágás közben. Lenyelte a falatot, és várt, hogy Zedd befejezze a mondatot. Nem mert egyikükre sem nézni.

- Nem szereti a sajtot! Nem hiszem, hogy valaha is megbíznék egy olyan emberben, aki nem szereti a sajtot. Ez nem természetes.

Richard megnyugodott. Zedd megint csak ugratta. Öreg barátja jól értett ahhoz, hogy váratlan húzásokkal meglepje, amit mellesleg rettentően élvezett. Richard röpke pillantást vetett feléje, és látta, ahogy ártatlan mosollyal az arcán ül a helyén. Richard is önkéntelenül elmosolyodott. Miközben élvezettel fogyasztotta a levest, Zedd egy darabka sajtot majszolt, hogy alátámassza igazát, Kahlan pedig egy darab kenyeret, hogy kifejezze a magáét. A kenyér csodálatos volt. Kahlant örömmel töltötte el, amikor megdicsérte. Ebédje végéhez közeledve Richard úgy döntött, itt az ideje, hogy a beszélgetést visszaterelje a fontosabb dolgok felé.

- Mi van a következő quaddal? Volt valami jelük?

- Nem. Aggasztott a dolog, de Zedd megnézte nekem a felhőket. Azt mondta, útközben valami akadályba ütköztek, ezért nem láttuk még őket.

- Ez igaz? - pillantott a szeme sarkából Zeddre.

- Veszett kutya legyek, ha nem igaz. - Zedd Richard gyerekkora óta használta ezt a kifejezést, hogy humorával megnyerje magának, és tudtára adja: az öregben mindig, mindenek felett megbízhat. Richard kíváncsi volt, hogy vajon miféle akadályba „ütközhet" egy quad.

Mindenesetre sikerült megváltoztatnia a többiek hangulatát. Érezte Kahlan türelmetlenségét, a lány szerette volna, ha Richard nem halogatja tovább a dolgot, és megérezte a feszültséget Zeddben is. A lány visszafordult az asztal felé, és várakozóan az ölébe ejtette a kezét. Richard attól tartott, ha nem veszi kézbe a dolgokat, akkor Kahlan megteszi, amiért idejött, ő pedig képtelen lesz irányítani az eseményeket.

Befejezte az ebédet. Hüvelykujjával eltolta magától a levesestányért, de a tekintete már Zeddével találkozott. Barátja vidámsága lelohadt, ám más módon nem mutatta ki, mire gondol. Egyszerűen csak várt. Most Richardon volt a sor. És ha egyszer belekezdett, már nem volt visszaút.

- Zedd, öreg barátom, szükségünk van a segítségedre, hogy megállítsuk Darken Rahlt.

- Tudom. Azt szeretnéd, hogy megtaláljam neked a mágust.

- Nem szükséges. Már megtaláltam. - Richard érezte magán Kahlan kérdő tekintetét, de továbbra is mereven nézte Zeddet.

- Te vagy a nagy mágus!

Kahlan lassan felemelkedett a lócáról. Richard az asztal alatt megragadta a karját, és  visszahúzta a helyére. Közben egy pillanatra sem vette le szemét az öregről. Zedd még mindig nem árult el érzelmeket. Hangja nyugodt volt és lágy.

- És miből gondolod ezt, Richard?

Richard mély lélegzetet vett. Lassan kifújva a levegőt, az asztalra helyezte a kezét, és beszélni kezdett.

- Amikor Kahlan először mesélt nekem a három föld történetéről, elmondta, a Tanács olyan intézkedéseket hozott, amelyek teljesen értelmetlenné tették a mágus feleségének és lányának halálát. Büntetésképpen a mágus a lehető legrosszabbat tette velük: otthagyta őket, hadd szenvedjék csak el saját tetteik következményét.

Ez pontosan úgy hangzott, mint amit te is tennél, ám ekkor még nem lehettem benne biztos. Ki kellett valamit találnom, hogy megtudjam. Amikor először megláttad Kahlant, és úgy felfortyantál, amiért idejött Középföldről, elmondtam neked, hogy őt is megtámadta egy quad. Néztem a szemedet. Elárulta, hogy igazam van. Csak annak ülhet ilyen fájdalom a tekintetében, aki maga is hasonló veszteséget szenvedett el. Amint ezt közöltem veled, rögtön másképpen viselkedtél Kahlannal. Csak aki személyesen ismeri ezt a borzalmat, csak az mutathat ilyen együttérzést. Ám még mindig nem híztam az ösztöneimben. Vártam.

Felnézett Zeddre, és állva a másik pillantását, folytatta: - A legnagyobb hibát akkor követted el, amikor azt mondtad Kahlannak, hogy nálad biztonságban van. Nem szoktál hazudni, különösképpen ilyen dologban. És tudod, hogy egy quad mit jelent. Egy öregember a mágia segítsége nélkül hogyan tehetné biztonságossá ezt a helyet egy quad ellenében? Sehogy. Ám egy öreg varázsló már igen. Az újabb quad nincs sehol, te magad mondtad, hogy valamiféle akadályba ütköztek. Gondolom, valamilyen mágikus akadályba. Igaznak bizonyult a szavad. Mint mindig.

Richard hangja lágyabbra váltott.

- Mindig is tudtam, ezernyi apró dologból, hogy sokkal több vagy, mint aminek mondod magad, hogy különleges ember vagy. Mindig is megtiszteltetésnek éreztem, hogy a barátom vagy. És tudom, hogy mint a barátom, megtennél bármit, amit csak kell, hogy segíts nekem, ha az életem veszélyben forog, ugyanúgy, ahogyan én is bármit megtennék érted. Az életemmel bízom benned, és az most a te kezedben van. - Richard gyűlölte, hogy ily módon kell bezárnia a csapdát, ám most mindannyiuk élete forgott kockán. Nem lehetett játszadozni.

Zedd az asztalra tette a kezét, és előrehajolt.

- Soha nem voltam még ilyen büszke rád, Richard. - A tekintete elárulta, hogy valóban így gondolja. - Tökéletesen eltaláltad. - Zedd feltápászkodott, és megkerülte az asztalt. Amikor Richard is felkelt, megölelték egymást. - És még soha nem fájt ennyire a szívem érted. - Zedd még egy pillanatig szorosan magához ölelte Richardot. - Ülj le. Azonnal visszajövök. Van valamim a számodra. Üljetek le mind a ketten, és várjatok egy percet.

Zedd leszedte az asztalt, és a karja hajlatában egyensúlyozva a tányérokat, hosszú léptekkel a ház felé indult. Kahlan aggódva figyelte, ahogy elment. Richard azt hitte, a lány boldog lesz, ha megtalálják a varázslót, ám most rémültebb volt, mint valaha. Nem úgy alakultak a dolgok, ahogyan várta.

Ismét megjelent Zedd, valami hosszúkás dolgot cipelt. Kahlan talpra ugrott. Richard ráébredt, hogy Zedd egy kard hüvelyét tartja a markában. Mielőtt az asztalhoz ért volna, Kahlan az útját állta, és megmarkolta a köntösét.

- Ne tedd ezt, Zedd! - könyörgött kétségbeesetten.

- Nem az én választásom.

- Zedd kérlek, ne! Válassz valaki mást, ne Richardot...

- Kahlan! - szakította félbe Zedd. - Figyelmeztettelek ezzel kapcsolatban. Megmondtam: ő választja ki saját magát. Ha valaki mást választok, és nem az igazit, mindannyian elpusztulunk. Ha tudsz jobb megoldást... hát öntsd szavakba!

Félretolta Kahlant, és az asztalhoz lépett. Richarddal szemben megállt, majd lecsapta elé a kardot. Richard felugrott. A kardról Zedd bőszült tekintetébe nézett.

- Ez a tiéd - közölte vele a mágus az asztal felett áthajolva. Kahlan hátat fordított nekik. Richard pillantása a kardra esett. Az ezüst kardhüvelyt íves-hullámos, csillogó arany cikornyák ékesítették. Acél keresztvasai fenyegetően meredeztek ki belőle. A markolatot gondosan kidolgozott, míves ezüstfonat borította, az ezüstbe szőve pedig egy aranyszál az  Igazság szót formázta. Ez egy király kardja, gondolta Richard. A legcsodálatosabb fegyver volt, amit valaha is látott.

Lassan talpra állt. Zedd a végénél fogva felemelte a markolatot, és a kard nyelét Richard felé nyújtotta.

- Vond ki.

Mintha önkívületben lenne, Richard a markolat köré zárta ujjait, és kirántotta a kardot. A penge csengő, fémes hangot hallatott, mely még a levegőben rezgett egy ideig. Richard még sosem hallott kardot ilyen hangot adni. Keze szorosan a markolatra kulcsolódott, tenyerén és ujjain érezte, ahogy az Igazság szót formázó aranyszálak szinte fájdalmasan nyomódnak a húsába. Megmagyarázhatatlan módon, tökéletesen helyén levőnek tűnt így. A kard súlyeloszlása pontosan megfelelt neki. Úgy érezte, mintha a lelke egy hiányzó résszel egészült volna ki.

Valahonnan mélyről, érezte, hogy felkavarodik benne a düh, életre kel és irányt keres. Hirtelen tudatában lett a mellkasának nyomódó fognak is.

Ahogy növekedett benne a harag, érezte, hogy egy ébredező erő áramlik felé a kardból: önnön dühének ikertestvére. Saját érzései korábban mindig függetlennek, teljesnek tűntek. Most viszont olyan volt, mintha egy tükörképmás kelt volna életre. Rémisztő fantom volt. Dühét a kard ereje táplálta, és viszont: a kardból áradó düh a benne fortyogó méregből merített erőt. Kavargó viharként száguldottak keresztül rajta. Tehetetlen nézőnek érezte magát, akit elragadott a tomboló áradat. Ijesztő, ugyanakkor magával ragadó érzés volt, mely a szentségtelenség határát súrolta. Saját dühének iszonytató felismerése szívfájdító ígéretekkel társult. Igéző vágyak száguldoztak keresztül rajta, megragadták a dühét, s vele együtt csaptak a magasba. Richard küszködve próbálta megfékezni magában a tomboló dühöt. Közel állt ahhoz, hogy úrrá legyen rajta a vakrémület. Hogy feladja minden józan értelmét.

Zeddicus Z'ul Zorander hátravetette a fejét, és kitárta a karját.

- Illő figyelmeztetés minden élőnek és holtnak! A Kereső kineveztetett! - kiáltotta az ég felé.

A kék égből jövő mennydörgés megrázta a földet, és tovább görgött a Határ felé. Kahlan letérdelt Richard előtt, lehajtotta a fejét, és kezeit a háta mögé kulcsolta.

- Életemet a Kereső védelmébe ajánlom! Zedd mellétérdelt, és ő is meghajtotta a fejét.

- Életemet a Kereső védelmébe ajánlom!

Richard csak állt, kezében az Igazság Kardját markolva, szeme elkerekedett, lélegzete elakadt a döbbenettől.

- Zedd - suttogta -, mindennek a nevében, ami szent, mi a csoda az a Kereső?

Kilencedik Fejezet

Kezével a térdére támaszkodva, Zedd felkecmergett, csont és bőr testén megigazította köntösét, majd kinyújtotta a karját Kahlan felé, aki a földet bámulta. A lány észrevette a feléje nyújtott kezet, és megengedte, hogy talpra segítsék. Arcán bánatos kifejezés ült. Zedd egy pillanatig elgondolkodva nézett rá, mire Kahlan bólintott, hogy nincs semmi baja.

- Hogy mi a Kereső? - fordult Richard felé Zedd. - Igen bölcs kérdés ez új minőségedben, ám nem könnyen válaszolható meg.

Richard lenézett a kezében tartott csillogó kardra, és bizonytalan volt abban, hogy szeretne-e bármit is kezdeni vele. Visszacsúsztatta a kardot a hüvelyébe, örülve, hogy megszabadult azoktól az érzésektől, amiket keltett benne, majd két kezében kitartotta maga előtt.

- Zedd, soha nem láttam még nálad ezt a kardot. Hol tartottad?

- A szekrényben. Bent a házban - mosolygott büszkén Zedd. Richard gyanakodva pillantott rá.

- Edényeken, lábasokon és a poraidon kívül nincs semmi a szekrényben!

- Nem abban a szekrényben - felelte halkan Zedd, lehalkítva a hangját, mintha nem  akarná, hogy egy esetleges hallgatózó meghallja, amit mond -, hanem a mágus- szekrényemben!

- Egyetlen másik szekrényt sem láttam nálad! - húzta ki magát dühösen fújtatva Richard.

- A kutyafáját, Richard! Nem is láthattad! A mágus-szekrény láthatatlan. Richard igencsak ostobán érezte magát.

- Mióta van nálad ez a kard?

- Ó, nem is tudom, vagy tizenkét éve - lökte a levegőbe vékony karjait Zedd, mintha a kérdést is el akarná hessegetni.

- És hogyan került hozzád?

- A Kereső kinevezése egy varázsló feladata - keményedett meg Zedd hangja. - A Főtanács helytelenül vállalta magára a Kereső kinevezését. Semmit nem törődtek azzal, hogy megtalálják a megfelelő személyt. Annak adták a posztot, aki éppen megfelelt nekik. Vagy aki a legtöbbet kínálta érte. A kard egészen addig a Keresőé, amíg életben van, vagy amíg Kereső akar maradni. Közben, míg az új Keresőt megtalálják, az Igazság Kardja a varázslóké. Pontosabban fogalmazva, az enyém, hiszen a Keresők kinevezése az én felelősségem. Az legutolsó fickót, akinél a kard volt... - szemeit felfelé fordította, mintha az eget kémlelné a megfelelő szóért - behálózta egy boszorkány. Ezért, amikor az illető figyelme máshol járt, elmentem Középföldre, és visszavettem, ami az enyém. Most pedig a tiéd.

Richard érezte, hogy valami olyasmibe kezdik belerángatni, amit nem ő választott magának. Kahlanra nézett, aki láthatólag úrrá lett a keserűségén, és ismét kifürkészhetetlen arcot öltött.

- Ezért jöttél ide? Ezt akartad a varázslótól?

- Richard, azt szerettem volna, hogy a varázsló nevezzen ki egy Keresőt. Nem tudtam, hogy te leszel az.

Richard egyikről a másikra nézett, kezdte magát csapdában érezni.

- Most azt gondoljátok, hogy én valahogyan ki tudom húzni magunkat a csávából. Igen, erre gondoltok: valamiképpen meg kell állítanom Darken Rahlt. Egy varázsló nem képes rá, de én próbáljam meg? - A rémülettől a torkában dobogott a szíve.

Zedd odalépett hozzá, és megnyugtatóan átkarolta a vállát.

- Richard, nézz fel az égre, és mondd el, hogy mit látsz. - Richard felfelé pillantott, és meglátta a kígyószerű felhőt. Nem kellett megválaszolnia a kérdést. Zedd erős, csontos ujjait Richárd húsába nyomta.

- Gyere. Ülj le, és elmondom mindazt, amit tudnod kell. Akkor majd eldöntheted, hogy mihez kezdesz. Gyere.

Másik karját Kahlan válla köré fonva mindkettőjüket az asztal melletti lócához tessékelte, majd leült velük szemben a helyére. Richard az asztalra fektette a kardot, kettejük közé, jelezve, hogy korántsem dőlt még el a dolog.

Zedd kicsit feljebb tűrte a ruhája ujját.

- Létezik egy varázslat - kezdte -, egy hatalmas erejű, ősi és veszélyes varázslat. A földből fakad, magából az életből. Három edényben őrzik, melyet Orden három szelencéjének neveznek. A varázslat egészen addig szunnyad, míg a szelencéket - ahogy mondani szokták - működésbe nem hozzák. Ám ez nem könnyű feladat. Olyan embert igényel, aki hosszú tanulmányokból származó tudást birtokol, és jelentős hatalmat mondhat magáénak. Mihelyst valaki megszerzi Orden szelencéi közül legalább az egyiket, Orden mágiája működésbe hozható. Ezután egy éve van arra, hogy kinyissa az egyik szelencét, ám hogy bármelyiket is kinyithassa, ahhoz rendelkeznie kell mindhárom szelencével. Együttesen működnek, nem lehet csak egyszerűen megszerezni egyet és kinyitni. Ha a szelencéket működésbe hozó személy a megszabott időn belül nem képes megszerezni mind a hármat, és kinyitni az egyiket, az életével fizet érte. Visszaút nincs. Darken Rahlnak ki kell nyitnia az egyik szelencét vagy meghal. A tél beálltának első napján letelik az egy év.

Zedd arca kemény volt a megmerevedő ráncoktól és az eltökéltségtől. Kicsit közelebb hajolt.

- Mindegyik szelence más-más erőt tartalmaz, mely a szelence kinyitásával szabadul ki. Ha Rahl a megfelelő szelencét nyitja ki, övé lesz Orden ereje, magának az életnek az ereje, s hatalma lesz minden elő és holt felett. Egyetlen gondolattal végezhet bárkivel, akit nem  szívlel, olyan módon, ahogy neki tetszik, bárhol és bármilyen messze legyen is az a valaki.

- Úgy hangzik, mintha valami rettentő gonosz varázslat lenne - vetette közbe Richard.

- Valójában nem az - dőlt hátra Zedd, és kezeit felemelte az asztalról. - Orden mágiája az élet ereje. Mint minden erő, ez is egyszerűen csak létezik. A használója dönti el, hogy mire használja. Orden mágiáját ugyanolyan könnyedén fel lehet arra használni, hogy segítsük a termények növekedését, hogy meggyógyítsuk a betegeket, hogy véget vessünk a viszálynak. Minden azon múlik, hogy a használója mit akar. Az erő se nem jó, se nem gonosz, egyszerűen csak létezik. Azonban azt hiszem, mindannyian tudjuk, hogy Darken Rahl mire használná.

Zedd elhallgatott, szokása szerint hagyta, hogy Richard megeméssze a hallottakat. Miközben várt, szikár arca továbbra is megfeszült az eltökéltségtől. Kahlanon is látszott, hogy ő is meg akarja értetni Richarddal, hogy micsoda baljós dolgokról beszélt Zedd. Richardnak persze nemigen kellett töprengenie a dolgon, hiszen mindent tudott a Megszámlált Árnyékok Könyvéből. A könyv félreérthetetlen volt. Tudta, hogy Zedd szinte semmit sem mondott még arról, hogy micsoda kataklizma söpörne végig a világon, ha Darken Rahl kinyitná a megfelelő szelencét. Tudta azt is, hogy mi történne, ha a másik két szelence valamelyikét nyitná ki. Mivel tudását nem fedhette fel, meg kellett kérdeznie Zeddtől.

- Mi történik, ha a másik kettő valamelyikét nyitja ki?

Zedd egy szempillantás alatt előredőlt, neki az asztalnak. Várta már, hogy ez lesz a következő kérdés.

- Ha a rossz szelencét nyitja ki, a mágia ereje elragadja. Meghal - pattintott Zedd az ujjaival. - Csak így. Mindannyian biztonságban vagyunk, semmi sem fenyeget többé. - Közelebb hajolt, homloka ráncba szaladt, keményen nézett Richardra. - Ám ha a másik rossz szelencét nyitja ki, minden bogár, minden fűszál, minden fa, minden férfi, nő és gyermek, minden egyes élőlény semmivé hamvad. Minden élet véget érne. Orden mágiája magágnak az élet mágiájának az ikertestvére, és a halál elválaszthatatlan mindattól, ami él, így Orden mágiája a halálhoz is kapcsolódik, nemcsak az élethez.

Zedd hátradőlt, láthatólag megrendítette a katasztrófák változatainak ecsetelése. Noha Richard már mindezeket tudta, ő is nagyot nyelt, hogy most kimondva is hallotta. Valahogyan így sokkalta valóságosabbnak tűnt számára. Amikor megtanulta a könyvet, az egész olyan elvont volt, hogy soha nem gondolt arra, hogy valaha is valóra válhat. Egyetlen gondja az volt, hogy a tudás fennmaradjon, hogy ismét vissza lehessen adni őrzőjének.

Szerette volna, ha elmondhatná Zeddnek, amit tudott, ám kötötte az apjának tett esküje. Fenn kellett tartania a látszatot, és ismét egy olyan kérdést tenni fel, amire már tudta a választ.

- Hogyan fogja Rahl megtudni, hogy melyik szelencét nyissa ki?

- Amikor valaki működésbe hozza a szelencéket, bizonyos kiváltságos információk bittokába jut - igazította meg köntöse ujjait Zedd. Lehajtotta a fejét, s beszéd közben a kezét nézte. - Valószínűleg ebből tudta meg, miként derítheti ki, hogy melyik szelence melyik.

Ez ésszerűen hangzott. Senki sem tudott a könyvről, csak az őrzője, és - minden látszat szerint - az, aki működésbe hozta a szelencéket. A könyvben nem volt ezzel kapcsolatos utalás, ám logikusnak tűnt a dolog. Hirtelen összerezzent: Darken Rahl a könyv miatt üldözi. Szinte nem is hallotta, amikor Zedd újra beszélni kezdett.

- Rahl azonban valami szokatlan dolgot is művelt: Azelőtt hozta működésbe a szelencéket, hogy meglenne neki mind a három.

Richard azonnal figyelni kezdett.

- Akkor vagy ostoba, vagy pedig nagyon magabiztos.

- Magabiztos - felelte a varázsló. - Annak idején két oka volt, hogy eljöttem Középföldről. Az első az volt, hogy a Főtanács magára vette a Kereső kinevezését. A másik pedig, hogy nem bántak elég elővigyázatosan Orden szelencéivel. Az emberek kezdték azt hinni, hogy a szelencék hatalma csak legenda. Vén bolondnak tarlottak, amikor közöltem velük, hogy ez nem legenda, hanem maga az igazság. Ügyet sem vetettek a figyelmeztetéseimre - csapott öklével az asztalra. Kahlan összerezzent a hang hallatán.

- Nevettek rajtam! - Zedd arca vörös volt a dühtől, és ettől még jobban elütött fehér sörényétől. - Szerettem volna, ha messze távol tartják egymástól a szelencéket, mágia segítségével elrejtve és elzárva, hogy soha többé ne bukkanjanak rájuk. Ehelyett a Tanács  fontos embereknek akarta adni őket, mint valami trófeákat, hogy mutogassák őket. Szívességekért vagy ígéretekért cserébe adott fizetségként használták őket. Ez azután kitette őket a mohó kezeknek. Nem tudom, időközben mi lett velük. Rahl birtokában van legalább az egyiknek, ám nem rendelkezik mindhárommal. Legalábbis még nem. - Zedd szemeiben izzott a hév. - Érted már, Richard? Nem kell Rahl ellen mennünk, elég, ha csak az egyik szelencét hamarabb találjuk meg, mint ő.

- És azután meg kell akadályozni, hogy megszerezze, ami esetleg sokkal nehezebb lesz, mint a szelence megtalálása - állapította meg Richard, és hagyta, hogy egy pillanatra a levegőben lógjanak a szavai. Hirtelen eszébe jutott valami.

- Zedd, szerinted elképzelhető, hogy az egyik szelence itt legyen Nyugatföldön?

- Nem valószínű.

- Miért nem? Zedd habozott.

- Richard, soha nem mondtam meg neked, hogy varázsló vagyok, de soha nem is kérdezted, így valójában nem kellett hazudnom neked ezzel kapcsolatban. Egy dologban azonban nem mondtam igazat. Úgy meséltem, hogy még azelőtt jöttem ide, hogy a Határ létrejött volna. Valójában nem ekkor jöttem ide. Nem is jöhettem volna. Tudod, ahhoz, hogy egy olyan Nyugatföldet hozzunk létre, ahol nincs mágia, nem lehetett itt semmi mágia, amikor a Határ létrejött. Miután a Határ már állt, ide is jöhetett mágia, ám előtte nem lehetett itt. Mivel én is rendelkezem mágiával, a jelenlétem megakadályozta volna, hogy a Határ létrejöjjön, így Középföldön kellett maradnom, és csak később tudtam átjönni ide.

- Mindenkinek megvannak a maga titkai. Neked is lehetnek. De mit akarsz ezzel mondani?

- Azt, hogy éppen ezért nem lehetett itt egyetlen szelence sem, mielőtt a Határ létrejött volna, mert a mágiájuk megakadályozta volna azt. Így, mivel mágikus természete miatt mindhárom szelence Középföldön volt, és mivel egyet sem hoztam magammal a Határ létrehozása után, még mindig Középföldön kell lenniük.

Richard eltűnődött egy kicsit, érezte, hogy elhal benne a remény szikrája. Gondolatait visszaterelte a másik problémához.

- Még mindig nem árultad el nekem, hogy mi az a Kereső, és hogy mi részem van nekem ebben.

- A Kereső olyan ember, aki senkinek sem felel, csak önmagának; a Kereső önmaga törvénye - kulcsolta össze kezeit Zedd. - Övé az Igazság Kardja, hogy belátása szerint használja, és erejének határain belül, bárkit, bármiért felelősségre vonhat. - Zedd felemelte a kezét, hogy elejét vegye Richard kérdéseinek és tiltakozásainak. - Tudatában vagyok, hogy mindez homályos. Azért nehéz elmagyaráznom, mert ez is olyan, mint minden hatalom használata. Említettem már, a hatalom olyan, ahogyan az ember használja. Ezért olyan fontos, hogy megtaláljuk a megfelelő személyt, azt, aki bölcsen használja hatalmát. Tudod, Richard, a Kereső pontosan azt teszi, amire a neve is utal: keres. Válaszokat keres. Kérdésekre, amelyeket ő választ. Ha ő a megfelelő személy, akkor olyan válaszokat keres, amelyek másokon segítenek, nem csak saját magán. A Kereső létének egész értelme abban rejlik, hogy szabadon induljon küldetésére, oda, ahová ő akar menni, hogy azt kérdezhesse, amit akar, hogy megtudhassa mindazt, amit akar, hogy válaszokat találjon kérdéseire, és - ha a szükség úgy hozza - megtegye mindazt, amit ezek a válaszok megkövetelnek.

- Azt akarod mondani, hogy a Kereső: gyilkos? - egyenesedett ki Richard hangját felemelve.

- Nem akarok neked hazudni, Richard: voltak idők, amikor így alakultak a dolgok.

- Nem leszek gyilkossá! - Richard feje bíborvörös volt.

- Mint ahogy mondtam, a Kereső az, ami lenni akar - vont vállat Zedd. - Ideális esetben a Kereső az, aki megszabja, hogy mi az Igazág. Ennél többet nem tudok mondani, mert én sosem voltam Kereső. Nem tudom, mi van a fejükben. Bár azt tudom, hogy ki a megfelelő ember!

Zedd újra feltűrte a köntöse ujjait, s tekintetét Richardra emelte.

- Ám nem én választom ki a Keresőt, Richard. Az igaz Kereső önmagát választja. Én csak kinevezem őket. Évek óta Kereső voltál már, anélkül, hogy tudtál volna róla. Figyeltelek, pontosan ez az, amit mindig teszel. Keresel. Mindig az igazságot keresed. Mit gondolsz, mit  csináltál odafenn, a Vén erdőben? Kerested a választ a liánra, apád gyilkosságára. Ráhagyhattad volna másokra, képzettebb emberekre, és mint kiderült, talán jobban is jártál volna így. Ám ez ellenkezett volna a természeteddel, a Kereső természetével. A Kereső nem hagy semmit másokra, mert maga akarja megtudni a dolgokat. Amikor Kahlan elmondta neked, hogy egy varázslót keres, aki még azelőtt tűnt el, hogy ő megszületett, neked meg kellett tudnod, hogy ki az, és meg is találtad.

- De csak azért, mert...

- Nem számít - szakította félbe Zedd. - Nem tartozik ide. Egyetlen dolog számít: hogy megtaláltad. Megmentettelek a gyökér segítségével, amit találtam. Számít az, hogy könnyen megtaláltam? Nem. Talán jobban életben lennél, ha borzasztó nehézségek árán bukkantam volna a gyökérre? Nem. Megtaláltam a gyökeret, te pedig jól vagy. Ez minden, ami számít. Ugyanez a helyzet a Keresővel. Nincs jelentősége, hogy miként találja meg a választ, csak annak, hogy megtalálja. Ahogy már mondtam, nincsenek szabályok. Most pedig kérdések vannak, amikre választ kell találnod. Nem tudom, hogy miként fogod megtalálni őket, és nem is érdekel, csak az, hogy megtaláld. Ha azt mondod, „Ó, hát ez nagyon egyszerű", akkor az annál jobb, mert nincs sok időnk.

- Miféle válaszok? - kérdezte Richard elővigyázatosan. Zedd elmosolyodott, szeme szikrákat szórt.

- Van egy tervem, ám először ki kell találnod, hogy miként juttatsz át bennünket a Határon.

- Micsoda? - Richard ingerülten beletúrt a hajába, s hitetlenkedve mormogott magában. - Varázsló vagy, te ismered a legjobban a Határt. Az előbb mondtad, hogy már jártál rajta keresztül, hogy visszaszerezd a kardot. Kahlan is keresztülvágott már a Határon, varázslók küldték át. Én viszont semmit sem tudok a Határról! Ha azt várod tőlem, hogy megtaláljam a választ, hát itt van: Zedd, te vagy a varázsló, juttass minket keresztül a Határon!

- Nem - rázta meg a fejét Zedd. - Azt mondtam, hogy a Határon át, nem pedig rajta keresztül. Tudom, hogy miként kell keresztülmennünk rajta, ám ez az, amit nem tehetünk. Rahl várja, hogy ezt tegyük. Ha megpróbálunk keresztülmenni a Határon, meg fog ölni minket. És akkor még szerencsések vagyunk. Ehelyett át kell mennünk rajta, anélkül, hogy keresztülmennénk rajta. Óriási különbség!

- Zedd, sajnálom, de ez lehetetlen. Semmit sem tudok arról, hogy miként juttathatnám át magunkat a Határon. Nem értem, hogy miként lehetne ez megtenni. A Határ az alvilág. Ha nem tudunk átmenni rajta, akkor itt ragadtunk. A Határ egész értelme az, hogy mindenkit megakadályozzon abban, amire az imént kértél. - Richard tehetetlennek érezte magát. Mindannyian tőle függtek, ő pedig nem tudott válaszokkal szolgálni.

- Richard, túl gyorsan feladod. - Zedd hangja kedves volt és gyengéd. - Mit is szoktál mondani, amikor megkérdezem, hogy miként kell a nehéz problémákat megoldani?

Richard tudta, miről beszél Zedd, mégsem akaródzott neki válaszolni, mert úgy érezte, hogy ha válaszolna, az csak még mélyebbre rántaná. Zedd szemöldökét felvonva várt. Richard az asztalra meredt, hüvelykujja körmével piszkálta az asztalt.

- A megoldásra gondolj, ne pedig a problémára!

- És most éppen fordítva csinálod. Csak arra összpontosítasz, hogy miért lehetetlen a probléma. A megoldásra nem is gondolsz.

Richard tudta, hogy Zeddnek igaza van, ám másról is szó volt.

- Zedd, nem hiszem, hogy megfelelő Kereső lennék. Semmit sem tudok Középföldről.

- Néha könnyebb meghozni egy döntést, ha a múlt ismeretének súlya nem nyomja a vállaidat - felelte titokzatosan a varázsló.

- Nem ismerem azt a földet - sóhajtott nagyot Richard. - Elvesznék ott.

- Nem fogsz elveszni - tette a karjára a kezét Kahlan. - Szinte mindenkinél jobban ismerem Középföldet. Tudom, hogy hol biztonságos, és hol nem. Én leszek a kalauzod. Nem fogsz elveszni. Ennyit megígérhetek.

Richard elkapta a tekintetét a nő zöld szemétől, inkább az asztalt nézte. Fájt belegondolnia, hogy esetleg csalódást kell okoznia Kahlannak, ám a beléje vetett hitük nem látszott igazoltnak. Nem tudott semmit Középföldről, sem a mágiáról, sem arról, hogy miként találhatnának meg bizonyos szelencéket, vagy hogy miként állíthatnák meg Darken Rahlt.

Egyiket sem tudta megoldani! Első mutatványként pedig azt várták tőle, hogy vigye át őket a Határon!

- Richard, tudom, hogy azt gondolod, meggondolatlanul varrom a nyakadba ezt a felelősséget, de nem én választottalak erre. Te vagy az, aki megmutattad, hogy te vagy a Kereső. Én csak felismertem ezt a tényt. Elég hosszú ideje vagyok már varázsló. Nem tudod, hogy ez mit von maga után, de bíznod kell bennem, ha azt mondom, hogy képes vagyok felismerni az igazit. - Zedd átnyúlt az asztal - és a kard - fölött, kezét Richardéra fektette. Szeme komoran csillogott. - Darken Rahl vadászik rád. Személyesen. Valószínűleg azért, mert Orden mágiájának segítségével ő is meglátta, hogy te vagy az igazi Kereső, és el akarja hárítani a fenyegetést.

Richard meglepetten pislogott. Lehet, hogy igaza van Zeddnek. Tálán ezért vadászik rá Darken Rahl. Talán nem. Zedd nem tud a könyvről. Úgy érezte, szétveti az elméjét az a sok minden, ami megtöltötte a fejét. Képtelen volt ülve maradni. Felállt, és kimérten lépkedni kezdett. Gondolkodott. Zedd karba tette a kezét. Kahlan az asztalra könyökölt. Mindketten némán vártak, miközben Richard fel-alájárkált.

A fénylény azt mondta, keresse a választ vagy meghal. Nem mondta, hogy Keresővé kell lennie. Meg tudja találni a választ a saját módján, ahogyan mindig is tette. Nem volt szüksége a kardra ahhoz sem, hogy kitalálja, kicsoda a varázsló. Bár, az nem is volt olyan nehéz.

De mi rossz volt abban, hogy elfogadja a kardot? Mit ártana, ha igénybe venné a varázserejét? Ostobaság lenne lemondani róla. A kard arra használható, amire a tulajdonosa akarja, miért ne használhatná úgy, ahogyan ő szeretné? Nem kell gyilkossá lennie. Arra használná a kardot, hogy segítsen nekik, ez minden.

Ám a lelke mélyén tudta, miért nem kell neki a kard. Nem szerette azt az érzést, ami a kardot kivonva elöntötte. Jó érzés volt, és ez zavarta. Felkorbácsolta dühét, valami olyan különleges módon, hogy az rémülettel töltötte el, úgy érezte magát, mint korábban még soha.

A legjobban az zavarta, hogy valamiképpen helyesnek tűnt a dolog. Nem akarta a dühöt helyesnek érezni, nem akarta elveszteni fölötte az uralmat. A harag rossz volt. Erre tanította az apja. A düh ölte meg az anyját. Ezért tartotta a dühét bezárt ajtó mögött, amit nem akart kinyitni. Nem. A maga módján fogja végigcsinálni, a kard nélkül Nem volt rá szüksége. Nem akart nyugtalankodni miatta.

Zeddhez fordult, aki még mindig karba tett kézzel ült, és őt figyelte. A Nap fényében Zedd ráncai még mélyebbnek tűntek. Arcának ismerős vonásai valahogy másnak tűntek. Komolynak, eltökéltnek látszott - sokkal inkább olyannak, mint egy varázsló. Tekintetük találkozott, és egymásba kapcsolódott. Richard döntött. Nemet fog mondani a barátjának. Segíteni fog nekik és melléjük áll. Az ő élete is ezen múlik. De nem lesz Kereső.

- Kahlan, meséld el Richardnak, hogy Darken Rahl miként kérdezi ki az embereket! - szólalt meg Zedd, mielőtt Richard bármit is mondhatott volna. Hangja csendes volt és nyugodt. Nem nézett Kahlanra, tekintetét továbbra is Richardra szegezte.

- Zedd, kérlek, ne - suttogta Kahlan alig hallhatóan.

- Mondd el neki - Zedd hangja ezúttal keményebb, erőteljesebb volt. - Mondd el neki, hogy mit csinál azzal a görbe késsel, amit az övében tart.

Richárd elkapta a tekintetét Zeddről, és Kahlan sápadt arcára nézett. Egy pillanat múltán Kahlan feléje nyújtotta a kezét, szomorú, zöld szemével felnézett Richardra, és intett, hogy jöjjön közelebb. Richard egy pillanatig mozdulatlanul állt, óvakodva, majd közelebb lépett, és megfogta a kezét, Kahlan pedig maga felé húzta. Richard lovagló ülésben leült a lócára Kahlannal szembe, és várta, hogy Kahlan elmondja, amit Zedd meghagyott neki. Félt attól, amit a lány mondani készült.

Kahlan közelebb húzódott hozzá, néhány tincset a füle mögé húzott. Két kézre fogta Richard jobb kezét, s a hüvelykujjával lágyan cirógatta a kézfejét. Ujjai gyengéden, lágyan és barátságosan simultak Richard tenyeréhez. Kezei mellett Richard keze esetlenül nagynak tűnt. Csendesen formálta a szavakat, s nem nézett fel.

- Darken Rahl, a mágia egy ősi ágának gyakorlója, amit anthropomanciának neveznek. Élő emberek beleinek vizsgálatával fürkészi ki a válaszokat bizonyos kérdésekre.

Richardban fellángolt a düh.

- Csak korlátozott mértékben használható ez a tudomány; legjobb esetben is csak egy igent  vagy nemet tud kapni egyetlen kérdésre, nagyritkán egy nevet. Ennek ellenére, továbbra is szívesen használja ezt a módszert. Bocsánatodat kérem, Richard. Kérlek, ne haragudj rám, amiért elmondtam ezt neked.

Apja kedvessége, nevetése, szeretete, barátsága, a titkos könyv mellett együtt töltött idő, s ezernyi más röpke kép kínzó özöne száguldott keresztül Richardon. A jelenetek és hangok elmosódott árnyékokká és tompa visszhangokká kavarodtak össze elméjében, majd szertefoszlottak. Lüktető foszlányokként villogó képek léptek a helyükbe: a vérnyomokkal borított padló, a körülötte álló emberek falfehér arca, apja kínjai és rettenete, a dolgok, amiket Chase mesélt. Nem próbálta megállítani őket, inkább maga felé húzta őket, szinte éhezett utánuk. Részleteikben fürösztötte magát, érezte a vonagló áradatot. Lelke mélyének bugyrából fájdalom törtetett felfelé, s ha már ilyen elővigyázatlanul idézték meg, üvöltve rontott előre. Elméjében kiegészítette a képet Darken Rahl árnyékokba burkolódzó alakjával, amint kezéből bíborvörös vér csepeg, s a véresen csillogó kést tartva áll apja teste felett. Maga előtt tartotta a képet. Körbeforgatta, megvizsgálta, lelkébe itta. Összeállt a kép. Megkapta a választ. Most már tudta, hogyan történt. Hogyan halt meg az apja. Mostanáig mindig csak ennyit keresett: válaszokat. Egész életében nem vágyott többre.

Egyetlen fehéren izzó pillanatban mindez megváltozott.

A dühét visszatartó ajtó, az indulatait őrző értelem fala, mind elégett a perzselő vágy lobbanásában. Egy élet megfontolt gondolkodása párolgott el tomboló dühének tüzében. A gyilkolásvágy fortyogó katlanjában minden tisztánlátása olvadt salakká lett.

Richard az Igazság Kardja után nyújtotta a kezét, a kard hüvelye köré fonta ujjait, egyre szorosabban markolta, egészen, míg kifehéredtek az ujjpercei. Állkapcsának izmai megfeszültek. Kapkodva és szaggatottan szedte a levegőt. Semmit sem látott abból, ami körülvette. A düh forrósága tört elő a kardból, nem saját akarata folytán, hanem mert a Kereső hívta elő.

Richard mellkasa zihálva emelkedett és süllyedt fájdalmában. Most már tudta, mi történt az apjával; és ezzel a tudással valami véget is ért benne. Olyan gondolatok lettek egyetlen vágyává, amelyeket korábban soha nem engedett meg magának. Az elővigyázatosság és a következmények semmivé foszlottak a bosszúért üvöltő vágy előtt.

Abban a pillanatban, egyetlen vágya, egyetlen kívánsága, egyetlen szükséglete az volt, hogy elpusztítsa Darken Rahlt. Semmi más nem számított.

Kinyújtotta a másik kezét, és megragadta a kard markolatát, hogy kihúzza. Zedd keze bilincsként csapott le a karjára. A Kereső szeme felpattant; dühös szikrákat szót, hogy megzavarták.

- Richard! - szólt gyengéden Zedd. - Nyugodj le!

A Kereső dühödten nézett a másik békés tekintetébe, izmai pattanásig feszültek. Lényének egy része - valahol legbelül - figyelmeztette, megpróbálta visszaszerezni önuralmát. Nem figyelt rá. Az asztal fölött a varázslóhoz hajolt.

- Elfogadom a Kereső posztját - csikorgatta a fogait.

- Jól van, Richard - válaszolt higgadtarc Zedd. - Nyugodj meg. Ülj le!

Száguldva tért vissza elméjébe a világ. Visszafogta gyilkolási vágyát, de nem a haragját. Nem csak a dühét visszatartó ajtó, de az egész fal eltűnt. Bár az őt körülvevő világ visszatért, más szemmel látta már ezt a világot - olyan szemmel, mely mindig is az övé volt, ám mégis félt használni: a Kereső szemével.

Richard rájött, hogy áll, pedig nem emlékezett arra, hogy felállt volna. Visszaült Kahlan mellé, és levette a kezét a kardról. Valami odabent, lényének belsejében visszaszerezte a benne dúló düh fölött az uralmat. Ám ez már nem volt olyan, mint korábban. Nem zárta el, nem lakatolta el egy ajtó mögé, csupáncsak visszahúzta, hogy kéznél legyen, ha ismét szüksége lesz rá. Többé már nem félt tőle.

Régi önmaga kezdett visszatérni az elméjébe, lecsillapította, lelassította a légzését, észérvekkel győzködte. Életében először érezte, hogy a haragja nem tartja rabságban, hogy nem fél tőle és nem szégyelli. Kifújta magát, továbbra is ülve maradt. Nagyot nyújtózkodott, érezte, ahogy az izmai ellazulnak.

Felnézett Zedd nyugodt, háborítatlan békét sugárzó arcába. A bozontos fehér hajú öregember, szögletes arcán szemlélődő kifejezéssel tanulmányozta őt, majd keskeny szája  sarkában halvány mosoly jelent meg.

- Gratulálok - mondta a varázsló. - Teljesítetted az utolsó próbámat is a Keresővé válás útján.

Richard zavartan hőkölt hátra.

- Ezt meg hogy értsem? Hiszen már kineveztél Keresővé!

- Mondtam már. Miért nem figyelsz? - csóválta fejét Zedd. - A Kereső önmagát jelöli ki. Mielőtt Keresővé váltál volna, egy utolsó, döntő próbát kellett kiállnod. Meg kellett mutatnod, hogy használni tudod az egész elmédet. Richard, éveken keresztül elzárva tartottad egy részét. A dühödet. Tudnom kellett, hogy képes vagy szabadjára engedni, előhívni. Láttalak már dühösnek, ám képtelen voltál bevallani magadnak a dühödet. Reménytelenül gyenge lenne az a Kereső, aki nem képes megengedni magának, hogy használja a dühét. A düh táplálja benned a hajtóerőt, ami arra ösztönöz, hogy diadalmaskodjál. Ha nem lett volna meg benned a düh, visszautasítottad volna a kardot, én pedig hagytam volna, hogy így tegyél, mivel nem lett volna meg benned mindaz, ami kell. Ám ez most nem fontos. Bebizonyítottad, hogy nem vagy többé a félelmeid rabja. Ám figyelmeztetlek! Amilyen fontos, hogy képes legyél használni a dühödet, olyan fontos, hogy vissza tudd fogni. Mindig benned volt ez a képesség. Ne hagyd, hogy most elvesszen. Elég bölcsnek kell lenned, hogy tudd, melyik utat válaszd. Néha sokkal nagyobb hiba, ha szabadjára engeded a dühödet, mintha magadban tartod.

Richard ünnepélyesen bólintott. Eszébe jutott, hogy milyen érzés volt a kardot tartani, amikor magával ragadta a düh, érezni a fegyver mágikus hatalmát, azt a felszabadító érzést, ahogy átadja magát a bensőjéből - és a kardból - fakadó ősi, ösztönös késztetésnek.

- A kard varázserővel bír - állapította meg óvatosan. - Éreztem.

- Valóban. Ám a mágia is csak egy eszköz, Richard, ugyanolyan, mint a többi. Amikor egy köszörűkővel élesre fened a késedet, akkor sem teszel mást, minthogy alkalmassá teszed a kívánt célra. Ugyanez a helyzet a mágiával is. A varázslás csak a szándék megélezése. - Zedd szeme tisztán, metszően ragyogott. - Vannak emberek, akik jobban félnek attól, hogy a mágia öli meg őket, mint, mondjuk egy pengétől. Pedig a mágiától sem halnak meg jobban, mint egy szúrástól! A halott, az halott. Ám jól figyelj! A mágiától való félelem hatalmas fegyver lehet. Ezt soha ne feledd!

Richard bólintott. A késő délutáni nap fénye melengette az arcát, és szeme sarkából a különös felhőt is látta. Lehet, hogy ebben a pillanatban Rahl is a felhőt nézi. Richardnak eszébe jutott a quad vezére a Csorba sziklán, ahogy végighúzta a kardot a karján, bevérezve a pengét, mielőtt támadott volna. Felidézte a pillantását. Akkor még nem értette, mi ül a szemében. Most már igen. Szomjazott a harc után.

A környező fák levelei rezegtek a könnyű őszi szélben, a vörös és az arany első árnyalatai vegyültek csillogásukba. Közeledett a tél; nem sokára itt van a tél első napja. Richard azon töprengett, hogy miként fognak átjutni a Határon. Meg kell találniuk Orden egyik szelencéjét, és ha megtalálják, találkoznak Rahllal is.

- Zedd, nincs több játék. Most már én vagyok a Kereső, nincs több próbatétel, igaz?

- Veszett kutya legyek, ha nem.

- Akkor csak vesztegetjük az időnket. Biztos vagyok benne, hogy Rahl nem vesztegeti az övét. Nem felejtem el a fogadalmadat. A kalauzom leszel, ha eljutunk Középföldre - fordult Kahlanhoz.

Kahlan elmosolyodott Richard türelmetlensége láttán, és bólintott.

- Mutasd meg nekem, varázsló, hogy miként működik ez a mágia! - fordult Zeddhez a Kereső.

Tizedik fejezet

Zedd arcán hamiskás mosoly futott végig. Richard kezébe nyomta a kardszíjat. A finoman megmunkált bőr régi volt és hajlékony. Az arannyal és ezüsttel futtatott csat jól illett a  hüvelyhez. Túlságosan szorosra volt állítva, a kard utolsó viselője jóval kisebb lehetett Richardnál. Zedd segített neki megigazítani, Richard pedig átvetette a jobb vállán, majd hüvelyébe dugta az Igazság Kardját.

Zedd a füves terület széléhez vezette őket, a környező fák vetette hosszú árnyékok közé, ahol két kis juharfa állt. A nagyobbik olyan vastag volt, mint Richard csuklója, a másik pedig, mint Kahlané.

- Vond ki a kardot! - fordult az öreg Richardhoz. Ahogy kihúzta a kardot, különösen csengő, fémes hang töltötte be a késő délutáni levegőt.

- Most pedig megmutatom neked a legfontosabb tudnivalót a karddal kapcsolatban - hajolt oda Richardhoz Zedd -, ám ehhez szükségem van arra, hogy ideiglenesen lemondj keresői posztodról, és engedd meg, hogy Kahlant nevezzem ki Keresőnek.

- Nem akarok Kereső lenni - nézett az öregre gyanakvó tekintettel Kahlan.

- Csak a bemutató kedvéért, kedvesem. - Intett Richardnak, hogy adja oda a lánynak a kardot. Kahlan rövid habozás után két kézre fogta a fegyvert. Kényelmetlenül nehéz volt, ezért hagyta, hogy a hegye leereszkedjen, míg a füves talajra nem ért.

- Kahlan Amnell, ezennel kinevezlek Keresővé - hadonászott Zedd széles mozdulatokkal Kahlan feje fölött, aki továbbra is bizalmatlanul méregette őt. Zedd a lány álla alá nyomta az ujját, és felemelte a fejét. Az öregember tekintetéből ádáz erő áradt. Arcát közelebb nyomta Kahlanéhoz, ahogy halkan suttogott.

- Amikor elhoztam Középföldről a kardot, Darken Rahl varázslat segítségével idehelyezte ezt a fát, a nagyobbikat, hogy megjelöljön, hogy értem jöhessem, amikor elérkezettnek látja az időt. Hogy megölhessen. Ugyanaz a Darken Rahl, aki megölette Dennee-t. - Kahlan arca elsötétedett. - Ugyanaz a Darken Rahl, aki vadászik rád, hogy megöljön, ahogy megölte a húgodat. - Gyűlölet lángja lobbant fel Kahlan szemében. Fogai csikorogtak, határozott vonású állán kidagadtak az izmok. Az Igazság Kardja felemelkedett.

- Ez a fa az övé - lépett a háta mögé Zedd. - Meg kell állítanod őt.

A penge megvillant, olyan sebesen és olyan erővel szelte át az őszi levegőt, amit Richard szinte alig volt képes elhinni. A csapás íve hatalmas reccsenés kíséretében keresztezte a fát, mintha ezernyi gally pattant volna el egyszerre. Fográcsok repkedtek mindenfelé. A fa egy pillanatra mintha a levegőben lebegett volna, aztán a csonkja mellé huppant, végül nagyot zuhanva eldőlt.

Richard tudta, hogy egy jó baltával is legalább tíz csapásba került volna kidönteni a fát. Zedd finoman kivette a kardot Kahlan kezéből, aki térdre rogyott, sarkain himbálózva nyögdécselt, arcát a kezébe temette. Richard azonnal leguggolt mellé, hogy megtámogassa.

- Kahlan, mi baj?

- Nincs semmi bajom. - Egyik kezét Richard vállára támasztotta, férfi pedig talpra segítette. A lány arca sápadt volt, de apró mosolyt erőltetett magára. - Ám mint Kereső, lemondok.

Richard a varázsló felé perdült.

- Zedd, mi ez a badarság? Nem Darken Rahl varázsolta ide a fát! A saját szememmel láttam, ahogy öntözöd és ápolod ezt a két fát. Még ha egy kést tartanál a torkomnak, akkor is azt mondanám, hogy a feleséged és a lányod emlékére ültetted őket.

Zedd apró mosoly kíséretében válaszolt.

- Nagyon jó, Richard. Itt a kardod. Megint te vagy a Kereső. Most pedig vágd ki a kisebbik fát, fiam, utána mindent elmagyarázok.

Richard bosszúsan két kezére fogta a kardot, érezte, hogy feltör benne a düh. Hatalmas csapással a megmaradt fa felé lendítette a kardot. A penge hegye sivítva szelte a levegőt. Ám egy hajszálnyival azelőtt, hogy elérte volna a fát, a kard egyszerűen megtorpant, mintha maga a levegő vált volna túlságosan sűrűvé ahhoz, hogy hatoljon rajta.

Richard meglepetten lépett hátra. A kardra pillantott, majd ismét nekiveselkedett.

Ugyanaz történt. A fa érintetlen maradt. Zeddre meredt, aki karba tett kézzel állt, arcán széles vigyorral.

Richard visszacsúsztatta a kardot a hüvelyébe.

- Rendben van, mit történt hát?

Zedd ártatlan ábrázattal vonta fel a szemöldökét.

- Láttad, hogy milyen könnyedén vágta keresztül Kahlan a nagyobbik fát? - Richard dühös képpel meredt rá. Zedd mosolygott. - Akár vasból is lehetett volna. A penge ugyanúgy átvágta volna. Erősebb vagy, mint Kahlan, és még csak meg sem tudtad karcolni a kisebbik fát.

- Igen, Zedd, észrevettem.

- És mit gondolsz, miért van ez? - ráncolta a homlokát tettetett csodálkozással Zedd. Richard ingerültsége felengedett. Zedd gyakorta szokta úgy tanítani valamire, hogy vele mondatta ki a kérdésre adandó válaszokat.

- Szerintem valami köze van a szándékhoz. Kahlan gonosznak látta a fát, én pedig nem.

- Nagyon jó, fiam - emelte fel bütykös ujját Zedd.

- Zedd, nem értem - kulcsolta össze az ujjait Kahlan. - Elpusztítottam a fát, pedig nem volt gonosz. Ártatlan volt.

- Ez volt, kedvesem, a bemutató lényege. A valóság nem fontos. Minden azon múlik, hogy milyennek látod. Ha úgy véled, hogy a fa az ellenséged, akkor el tudod pusztítani, akár igaz ez, akár nem. A kard mágiája csak azt értelmezi, ahogyan te látod a világot. Nem engedi, hogy olyasvalakinek árts, akit ártatlannak vélsz, ám bárkit elpusztít, akit ellenségnek gondolsz, persze a maga korlátain belül. Csak az számít, amit hiszel, nem pedig a gondolataid igazságtartalma.

Richardot egy kissé megrendítette a dolog.

- Ez nem hagy helyet a tévedésnek. Ám mi van, ha mégsem vagyok biztos a dolgomban?

- Jobban teszed, fiam, ha biztos vagy benne - szaladt fel Zedd szemöldöke - különben sok bajt helyezel kilátásba magadnak. A kard mágiája olyan dolgokat is képes kiolvasni az elmédből, amelyekről még csak nem is tudsz. Mindkét irányban mehet a dolog. Megölhetsz egy barátot, és elmulaszthatod megölni az ellenséged.

Richard a kard markolatán dobolt az ujjaival, és töprengett. Nézte, amint nyugat felé a lenyugvó nap fénye apró aranyszín foltokként szűrődik át a fák között. Odafent, az égen a kígyószerű felhő vöröses színezetet öltött az egyik oldalán, a másikon egészen mély bíborrá sötétedett. Nem számít, döntötte el. Tudta, kire vadászik, és egyáltalán nem kételkedett benne, hogy ő volt az ellensége. Egyáltalán nem.

- Van még valami. Egy nagyon fontos dolog. Ha ölésre használod a kardot, meg kell fizetned érte. Nem igaz, kedvesem? - nézett Kahlanra. Kahlan bólintott, és a föld felé fordította a tekintetét. - Minél hatalmasabb az ellenfél, annál nagyobb az ár. Sajnálom, hogy meg kellett ezt tenned, Kahlan, de ez egy nagyon fontos lecke, amit Richardnak muszáj megtanulnia. - Kahlan apró mosolyt küldött Richardnak, tudatva vele, hogy érti, szükséges volt. Zedd ismét Richard felé fordult.

- Mindketten tudjuk, néha nincs más választásod, ölnöd kell. Néha ez az egyetlen helyes cselekedet. Ám nem kell hangsúlyoznom, ölni borzalmas dolog. A tetted egész életedben elkísér, és ha már megtetted, nem lehet visszacsinálni. Magadban megfizetsz érte; a tett elvesz belőled valamit.

Richard bólintott. Még mindig kellemetlen érzés töltötte el, hogy megölte azt az embert, odafent a Csorba sziklán. Nem sajnálta, amit tett, nem volt ideje, sem más választása, de magában még mindig látta a másik ember arcát, ahogy zuhan alá a mélybe.

Zedd tekintete szinte átfúrta.

- Ha az Igazság Kardjával ölsz, a kard mágiája miatt más a helyzet. A mágia megtette, amit parancsoltál neki, és kicsikarja érte az árat. Nem létezik tökéletesen jó, sem tökéletesen gonosz, legkevésbé az emberekben. A legigazabb embernek is vannak sötét gondolatai, és még a legelvetemültebb emberben is van valami kis erény. Az ellenségünk pedig nem csak úgy, a dolgok kedvéért tesz gyűlöletes dolgokat. Mindig van valami oka, amivel igazolja tettét. A macskám megeszi az egereket. Gonosszá teszi-e ez? Nem hiszem, és a macskám sem hiszi, ám fogadni mernék, hogy az egerek más véleményen vannak. Minden gyilkos azt hiszi, hogy az áldozata megérdemelte a halált.

Tudom, hogy nem akarod ezt elhinni, Richard, de meg kell hallgatnod. Darken Rahl azért művel ilyen szörnyűségeket, mert helyesnek tartja őket, ugyanúgy, ahogyan te is azért teszed, amit teszel, mert helyesnek tartod. Sokkal jobban hasonlítotok ebben, mint azt gondolnád! Bosszút akarsz állni rajta, mert megölte az apádat, s ő is bosszút akar állni rajtam, mert  megöltem az övét. A te szemedben Rahl gonosz, ám az ő szemében te vagy az, aki gonosz. Az egész csak szemlélet kérdése. Aki győz, azt gondolja, hogy igaza van. A vesztes mindig azt hiszi magáról, hogy igazságtalanul bántak vele. Ugyanaz a helyzet, mint Orden mágiájával: az erő egyszerűen csak ott van, lehet jóra is és rosszra is használni.

- Ugyanaz? Hát elvesztetted az eszed? Hogy gondolhatod, hogy bármiben is hasonlók vagyunk? Rahl hatalomra áhítozik! Az egész világ pusztulását kockáztatja ezért! Én nem akarok hatalmat, csak azt akarom, hogy békén hagyjanak! Meggyilkolta az apámat! Kitépte a beleit! Mindannyiunkat megpróbál elpusztítani! Hogyan mondhatod azt, hogy hasonlóak vagyunk? Úgy állítod be a dolgot, mintha Rahl egyáltalán nem is jelentene ránk veszélyt!

- Nem figyeltél, amire az előbb tanítottalak. Azt mondtam, hasonlítotok, mégpedig abban, hogy mindketten azt gondoljátok, igazatok van. Ez pedig sokkal veszélyesebbé teszi Rahlt, mint azt el tudnád képzelni, mert minden egyéb vonásotokban különböztök. Darken Rahl élvezettel ontja ki az emberek életét. Szomjazza a szenvedésüket. A te igazságról alkotott elképzeléseidnek van határa; az övéinek semmi sem szab határt. Eltorzult lelkében mindent elemésztő vágy tombol, hogy az összes ellenállót addig kínozza, amíg be nem hódolnak neki. És mindenkit, aki nem rohan, hogy fejet hajtson előtte, ellenállónak tart. Teljesen tiszta volt a lelkiismerete, amikor puszta kézzel húzta ki az apád beleit, miközben még lélegzett.

Élvezettel cselekedte, mert torz igazságérzete jogot szolgáltat neki erre. Ennyire különbözik tőled! Ennyire veszedelmes! Nem figyelted? - mutatott Kahlanra. - Nem láttad, mire volt képes a karddal? Hogyan csinálta azt, amire te nem voltál képes? Hmm?

- A szemlélet számít - felelte Richard sokkal halkabban. - Azért tudta megcsinálni, mert azt gondolta, hogy igaza van.

- Aha! - emelte fel az ujját Zedd. - A szemlélet teszi a fenyegetést még veszélyesebbé. - A varázsló leengedte az ujját, és minden egyes szónál Richard mellkasához bökte. - Ugyanez... a helyzet... a karddal.

Richard a kardszíj alá akasztotta az ujját, és egy nagyot sóhajtott. Rettenetesen bizonytalannak érezte a helyzetét, ám túl sok időt töltött már el Zeddel ahhoz, hogy elvesse az öreg szavait, egyszerűen csak azért, mert nehéz volt a mélyükre látni. Szerette volna egyszerűbben megfogalmazni a dolgot.

- Úgy érted, nemcsak az teszi veszedelmessé, amit csinál, hanem az is, amit jogosnak lát megtenni?

Zedd megvonta a vállát.

- Hadd fogalmazzam meg másképpen! Kitől félnél jobban: egy mázsás férfitől, aki szeretne ellopni tőled egy cipót, de tudja, hogy rosszat tesz, vagy egy félmázsás asszonytól, aki bár tévesen, de teljes szívével meg van győződve arról, hogy te raboltad el a gyermekét?

- Futnék a nő elől. Soha nem adná fel. Nem hallgatna az észérvekre. Mindenre képes lenne - tette karba a kezét Richard.

- Ahogy Darken Rahl is. Azt gondolja, hogy neki van igaza, és ezért még veszedelmesebb - Zedd szeme vad lánggal lobogott.

- Nekem van igazam! - viszonozta a vad tekintetet Richard. Zedd szelídebb arcot öltött.

- Az egerek is azt gondolják, hogy nekik van igazuk, a macskán mégis megeszi őket. Próbálok neked tanítani valamit, Richard. Nem szeretném, ha Rahl mancsai közé kerülnél.

Richard kibontotta a karjait, és sóhajtott.

- Nem tetszik ez nekem, de értem. Ahogy mondani szoktad, semmi sem könnyű. Nagyon érdekes volt, amit mondtál, de nem fog elijeszteni attól, amit úgy vélek, hogy tennem kell. Szóval, mi a helyzet azzal a fizetséggel?

- A fizetség az - nyomta vékonyka ujját Richard mellkasához Zedd -, hogy el kell szenvedned annak fájdalmát, hogy meglátod magadban minden gonoszságodat, minden fogyatékosságodat, mindazokat a dolgokat, melyeket az ember nem szeret magában látni vagy elfogadni, hogy ott vannak. És meglátod a jót abban, akit megöltél, és elszenveded annak bűnét, hogy így tettél. Kérlek, higgy nekem, Richard - ingatta szomorúan a fejét Zedd -, a fájdalom nem csak belőled jön, hanem a kard mágiájából. És ez sokkal fontosabb! A mágia ereje hatalmas, és az általa okozott fájdalom sem kisebb. Ne becsüld alá, valódi fájdalom, s egyaránt megkínozza a testedet és a lelkedet. Láthattad Kahlanon is, pedig ez  csak egy fa kivágásától volt. Ha egy ember lett volna, sokkal fájdalmasabb lett volna. Ezért olyan fontos a düh. A düh az egyetlen vértezet, amely megvéd a fájdalomtól. Minél erősebb az ellenfél, annál erősebb a fájdalom. Ám minél erősebb a dühöd, annál erősebb ellene a pajzsod. A dühöd miatt nem törődsz annyira annak az igazságával, amit tettél. Néha ez elég ahhoz, hogy ne is érezd a fájdalmat. Ezért mondtam azokat a rettenetes dolgokat Kahlannak, olyan dolgokat, amelyek fájtak, amelyek dühvel töltötték el. Azért tettem, hogy védjem őt, amikor a kardot használja. Látod már, miért nem engedtem volna, hogy elfogadd a kardot, ha nem lettél volna képes használni a dühödet? Csupasz lettél volna a mágiával szemben; darabokra tépett volna.

Richardot némiképp megijesztette dolog. Eszébe jutott Kahlan tekintete, miután a kardot használta, de mégsem tántorodott meg. A Határvidék hegyeire pillantott. A lemenő nap fényében sápadt rózsaszínbe öltözve magasodtak a vidék fölé. Mögöttük, keletről, maga a sötétség közelgett. És egyenest feléjük tartott. Meg kellett találnia az utat, ami átvezet a Határon, a túloldalt lévő sötétségbe. A kard segíteni fogja, csak ez számított. Nagyon sok forgott kockán. Az életben mindennek megvolt a maga ára, ezt is meg fogja fizetni.

Öreg barátja a vállára helyezte a kezét, és mélyen a szemébe nézett. Zedd vonásai komoly figyelmeztetést tükröztek.

- Most valami olyasmit kell mondanom, amit nem fogsz szeretni. - Megszorította a vállát, hogy szinte fájt. - Darken Rahl ellen nem használhatod az Igazság Kardját.

- Micsoda?

- Túlságosan hatalmas - rázta meg Zedd. - Orden mágiája megvédi őt a keresés évében. Ha megpróbálod használni ellene a kardot, halott leszel, még mielőtt a pengéje elérné.

- Hát ez őrület! Először azt akarod, hogy én legyek a Kereső, és fogadjam el a kardot, most pedig azt mondod, hogy nem használhatom! - Richard dühöngött. Úgy érezte, hogy átverték.

- Csakis Rahl ellen! Ellene nem fog működni. Richard, nem én csinálom a kard mágiáját, csak tudom, hogyan működik. Darken Rahl is tudja. Megeshet, hogy megpróbál rávenni arra, hogy használd ellene a kardot. Tudja, hogy az a halálodat jelentené. Ha megadod magad a dühödnek, és ellene használod a kardot, győzni fog. Te meghalsz, ő pedig megszerzi a szelencéket.

- Zedd, egyetértek Richarddal. - Kahlan idegesen húzta össze a szemöldökét. - Ez lehetetlenné teszi a feladatot. Ha nem használhatja a legfontosabb fegyverét, akkor...

- Nem! - szakította félbe Zedd. - Ez - koppintott bütykös ujjával Richard fején - a Kereső legfontosabb fegyvere. És ez - nyomta hosszú ujját Richard mellkasa közepének.

Egy percig mindannyian némán álltak.

- A Kereső a fegyver - mondta Zedd nyomatékosan. - A kard csak egy eszköz. Találhatsz majd egy másik módot. Találnod kell.

Richard fején átfutott, hogy most meg kellene sértődnie, dühösnek, becsapottnak és megrendültnek kellene éreznie magát, ám mégsem tette ezt. Választási lehetőségei most már nem nyomasztották, képes volt túllátni rajtuk. Különös nyugalom és eltökéltség szállta meg.

- Sajnálom fiam. Bárcsak megváltoztathatnám, a kard mágiáját, de...

- Rendben van, barátom - tette a kezét Zedd vállára Richard. - Igazad van. Meg kell állítanunk Rahlt. Semmi más nem számít. Tudnom kell az igazat, hogy sikerrel járjak, és te az igazságot adtad át nekem. Most már rajtam múlik, hogy miként fogom használni. Ha megszerezzük az egyik szelencét, az igazság utoléri Rahlt. Nem is kell látnom. Csak tudnom, hogy megtörtént. Azt mondtam, nem szeretnék gyilkossá lenni, és nem is leszek az. Biztos vagyok benne, hogy a kard felbecsülhetetlen segítséget jelent majd. Ám az is csak egy eszköz, te magad mondtad, és én így is fogom használni. A kard mágiája nem öncélú. Nem engedhetem meg magamnak ezt a tévedést, máskülönben csak ál-Kereső lennék.

Az egyre sűrűsödő félhomályban Zedd szeretetteljesen vállon veregette Richardot.

- Jól mondtad, fiam. Jól választottam meg a Keresőt - szaladt a szája széles vigyorba. - Büszke vagyok magamra.

Richard és Kahlan nevetett Zedd öngratulációján.

- Zedd, kivágtam a fát, amit a feleséged emlékére ültettél - hervadt le Kahlan mosolya. - Furdal a lelkiismeret. Mélységesen szánom tettemet.

- Ne szánjad, kedvesem, az emléke segített minket. Segített, hogy megmutassa a Keresőnek az igazságot, ennél illőbb tiszteletadást nem is kaphatott volna.

Richard nem is hallotta, mit beszélnek. Már kelet felé tekintett, a hegyek robosztus vonulatait figyelte, és megpróbált a megoldásra gondolni. Át a Határon, gondolta, át a Határon, anélkül, hogy keresztülmennénk rajta. Hogyan? Mi van, ha ez lehetetlen. Mi van, ha nem vezet út a Határon át? Itt ragadnak, míg Darken Rahl keresi a szelencét? Anélkül halnak meg, hogy bármi esélyük lenne? Azt kívánta, bárcsak több ideje lenne, és kevesebb korlát szorongatná. De aztán leszidta magát, hogy merő vágyakozásokra pazarolja az idejét.

Ha legalább azt tudná, hogy lehetséges, akkor ki tudná találni, hogy miképpen csinálják meg. Valami a tudata mélyén nem hagyta nyugodni, kitartott amellett, hogy igenis meg lehet csinálni, hogy már tudja az igazságot. Megvan a módja, kell, hogy legyen rá mód. Bárcsak tudná, hogy lehetséges!

Körülöttük életre keltek az éjszaka hangjai. A pocsolyákból és patakokból békák hívószava hangzott fel, a fákon éjjeli madarak, a fűben pedig rovarok hallatták hangjukat. A távoli hegyek közül farkasvonítás hallatszott, gyászosan és panaszosan verődött vissza a hegyek sötét sziklafalairól. Valahogyan át kellett kelniük azokon a hegyeken, át az ismeretlenen.

A hegyek is olyanok, mint a Határ, gondolta. Az ember nem tud keresztülmenni a hegyeken, mégis át tud kelni rajtuk. Csak egy hágót kell találnia. Egy átjárót. Lehetséges lenne? Létezhet valahol egy átjáró?

Villámként csapott bele a felismerés. A könyv!

Richard izgalmában megperdült. Meglepetten vette észre, hogy Zedd és Kahlan csendesen állnak, őt nézik, mintha kinyilatkoztatásra várnának.

- Zedd, segítettél-e valaha saját magadon kívül bárkinek is keresztülmenni a Határvidéken?

- Mint például?

- Akárkinek. Igen vagy nem?

- Nem. Senkinek.

- Egy varázslón kívül küldhet-e más is embereket a Határon keresztül?

- Senki, csak egy varázsló - rázta a fejét határozottan Zedd. - No meg Darken Rahl. Richard mérges tekintettel nézett rá.

- Az életünk múlik ezen, Zedd. Esküdj meg rá! Soha, de soha senkit sem segítettél a Határon keresztül, csak saját magadat. Igaz?

- Nyáladzó veszett kutya legyek, ha nem igaz! Miért? Mire gondolsz? Megtaláltad az utat? Richard ügyet sem vetett a kérdésre, túlságosan mélyre merült gondolataiban, és inkább visszafordult a hegyek felé. Igaz volt hát! Létezik egy átjáró, ami átvezet a Határon! Az apja megtalálta és használta! A Megszámlált Árnyékok Könyve másképp nem kerülhetett volna Nyugatföldre, hiszen a könyv mágiával bírt. A Határ nem jött volna létre, ha Nyugatföldön bármiféle mágia is lett volna. Csak a Határ létrejötte után hozhatták ide.

Apja talált egy átjárót, átkelt Középföldre, és visszahozta a könyvet. Richardot egyszerre töltötte el a döbbenet és az izgatom. Az apja megcsinálta. Átkelt a Határon. Richardot elöntötte a lelkes izgalom. Most már tudta, hogy át lehet kelni a Határon, lehetséges megcsinálni a dolgot. Persze még meg kell találnia az átjárót, ám ez nem számított. Az átjáró létezett, csak ez számított.

- Menjünk vacsorázni - fordult a másik kettőhöz.

- Mielőtt fölébredtél, felraktam egy kis levest, és van friss kenyér is - kínálgatta Kahlan.

- A kutyafáját! - emelte a magasba madárijesztő-karjait Zedd. - Épp ideje, hogy valakinek eszébe jusson a vacsora!

Richard elmosolyodott a sötétben.

- Miután ettünk, megtesszük a szükséges előkészületeket. Megbeszéljük, mit kell magunkkal vinnünk, és hogy mit tudunk magunkkal vinni. Még ma este összeszedjük és összepakoljuk a készleteinket. Szükségünk lesz egy kiadós alvásra. Hajnal első fényénél indulunk.

Richard sarkon fordult, és elindult a ház felé. Az ablakokon kiszűrődő fény ragyogása  meleget és világosságot ígért.

- Hová indulunk, fiam? - emelte fel a karját Zedd.

- Középföldre - szólt vissza Richard a válla felett.

Zedd már a második tál leves felénél járt, amikor végre képes volt magát annyira összeszedni, hogy annyi szünetet tartson az evésben, amennyi a beszédhez elegendő.

- Szóval megtaláltad a módját? Tényleg van egy út, ami átvezet a Határon?

- Van.

- Biztos vagy benne? Hogy lehetséges? Hogy mehetünk át a Határon anélkül, hogy keresztülmennénk rajta?

- Nem kell vizesnek lenned, hogy átkelj a folyón - mosolygott Richard a levest kavargatva. Kahlan és Zedd zavartan pislogott, a lámpa fénye az arcukon táncolt. Kahlan megfordult, és egy darabka húst vetett oda a macskának, aki hátsóján csücsülve várt a maradékra. Zedd egy újabb karéj kenyeret falt be, csak ezután volt képes ismét megszólalni.

- Honnan tudod, hogy létezik ez az átvezető út?

- Létezik. Más nem számít.

- Richard - mondta Zedd ártatlan tekintettel. Majd két kanálnyi leves következett. - A barátaid vagyunk. Nincsenek titkok közöttünk. Nekünk elmondhatod.

Richard az egyik nagy szempárról a másikra nézett, és hangosan felnevetett.

- Voltak már ellenségeim is, akik többet árultak el magukról.

A másik kettő kicsit hátrahőkölt a barátságtalan válasz hallatán, ám egyikük sem merte megismételni a kérdést.

Evés közben tovább beszélgettek, megtárgyalták, mi van kéznél a magukkal cipelendő dolgokból, hogy mit tudnak még összekészíteni ilyen rövid idő alatt, és mi legyen az, aminek nagyobb fontosságot tulajdonítsanak. Mindent felsoroltak, ami csak eszükbe jutott, mindegyikük hozzátett még valamit a listához. Rengeteg teendőjük volt még, és nagyon kevés idejük. Richard megkérdezte, hogy Kahlan gyakran utazott-e Középföldön. Kahlan azt felelte, hogy egész életében szinte mást sem csinált.

- És utazás közben ezt a ruhát viseled?

- Igen. - Kahlan habozott. - Az emberek erről ismernek fel. Nem szoktam az erdőben maradni. Bárhová megyek, mindig adnak ételt és szállást, és bármi mást, amire szükségem van.

Richard kíváncsi volt, hogy miért. Nem erőltette a kérdést, ám tudta, Kahlan ruhája több volt boltban vásárolt öltözéknél.

- Most, hogy mindhármunkra vadásznak, nem hiszem, hogy szerencsés lenne, ha az emberek felismernének. Azt hiszem, a lehető legnagyobb mértékben kerülnünk kellene az embereket, és amikor csak tudunk, az erdőben kell maradnunk. - Kahlan és Zedd egyetértően bólintottak. - Találnunk kellene a számodra valamiféle utazóruhát, egy erdőjáró öltözéket, ám itt nincs semmi, ami jó lenne rád. Útközben kell majd találnunk valamit. Van itt egy csuklyás köpönyegem, ami azért megteszi, legalább jó melegen tart majd.

- Remek - felelte mosolyogva Kahlan. - Elegem van abból, hogy mindig csak vacogjak. Én vagyok a megmondhatója: egy ilyen ruha nem erdei utazásra való.

Kahlan a férfiak előtt végzett a vacsorájával, és félig üres levesestányérját a padlóra tette a macskának, akinek szemmel láthatólag ugyanolyan étvágya volt, mint a gazdájának. Már szinte azelőtt tisztára nyalta a tányért, hogy Kahlan a földre tette.

Megtárgyalták, hogy mi mindent visznek magukkal, és eltervezték, hogy miként lesznek meg a többi dolog nélkül. Egyikük sem tudta, milyen hosszú ideig lesznek távol, ám Nyugatföld nagy ország volt, Középföl pedig még nagyobb. Richard szerette volna, ha el tudnak menni a házához, hiszen ő gyakran indult hosszú utakra, és megvoltak a megfelelő készletei, ám túlságosan nagy lett volna a kockázat. Inkább másutt szedi össze a szükséges dolgokat vagy akár nélkülük is elindul, minthogy visszamenjen oda, ahol az a valami vagy valaki várt rá. Még nem tudta, hogy hol fognak átkelni a Határon, de nem aggódott. Egyszerűen csak megkönnyebbült, hogy tudta: létezik az átjáró.

A macska feje bukkant fel. Elindult az ajtó felé, majd megállt, szőrét borzolva felpúpozta  a hátát. A többiek észrevették és elhallgattak. Fény világlott az ablakban, ám nem a tűzből tükröződött vissza. Odakintről jött.

- Égő szurok szagát érzem - közölte Kahlan.

Abban a pillanatban mindhárman talpon voltak. Richard felkapta a kardot a szék támlájáról, és szinte azelőtt felöltötte, hogy a talpára szökkent volna. Odament az ablakhoz, hogy kipillantson, ám Zedd nem vesztegette az időt, kiviharzott az ajtón, Kahlan a nyomában. Richard csak egy pillantást vetett a fáklyák fényére, és máris a másik kettő után rohant.

A ház előtt, a magas fűben vagy ötven férfiből álló tömeg csődült össze, néhányuk fáklyákkal, de a legtöbbjük kezdetleges fegyverekkel - baltákkal, vasvillákkal, kaszákkal vagy fejszékkel - volt felfegyverezve. Mindannyian a munkaruháikat viselték. Richard sokuk arcát felismerte: jó emberek voltak, becsületes, keményen dolgozó családapák. Ez este mégsem úgy néztek ki, mint a jó emberek. Erőszakos hangulatban voltak, arcuk marcona és vésztjósló. Zedd a tornác közepén állt, kezét csontos csípőjére téve mosolygott rájuk, a fáklyák vöröses fénye rózsaszínre festette fehér haját.

- Mi a helyzet, fiúk? - kérdezte tőlük.

Amazok maguk között mormogtak, majd az elöl álló pár ember néhány lépést tett előre. Richard ismerte a többiek nevében beszélő férfit, Johnt.

- Baj van. Baj, amit mágia okozott! És te vagy a hátterében, öreg! Boszorkány vagy!

- Boszorkány? - kérdezte Zedd döbbenten. - Boszorkány?

- Igen, azt mondtam, boszorkány. - John sötét szemei Kahlanra és Richardra vándoroltak. - Rátok ez nem vonatkozik. Csak az öreggel van elintéznivalónk. Tűnjetek el, vagy ugyanazt kapjátok, mint ő. - Richard nem hitt a szemének, hogy azok az emberek, akiket ismert, ilyet mondhatnak.

Kahlan lépett előre, Zedd elé állva, ruháinak redői kavarogtak a lábánál, ahogy megállt. Ökleit az oldalai mellett tartotta.

- Azonnal távozzatok innét - figyelmeztette őket fenyegető hangnemben -, mielőtt megbánjátok a döntéseteket!

A csőcselék egymásra tekintgetett, néhányan vigyorogtak, egyesek durva megjegyzéseket suttogtak, mások pedig nevettek. Kahlan nem hátrált, és mereven nézett le rájuk. A nevetés elhalt.

- Vagy úgy - mosolygott gúnyosan John. - Két boszorkányunk van, akinek gondját kell viselnünk.

Az emberek fegyvereiket lóbálva éljeneztek és kiabáltak. John kerek, kövérkés arcán dacos mosoly ült.

Richard lassan és szándékoltan Kahlan elé lépett, közben a háta mögött kinyújtotta a karját, kényszerítve ezzel Kahlant és Zeddet, hogy lépjenek hátra. Nyugodt, barátságos hangnemben beszélt.

- John. Hogy van Sára? Jó ideje nem láttalak már benneteket. - John nem válaszolt. Richard a többiek arcát fürkészte. - Sokakat ismerek közületek, tudom, hogy jó emberek vagytok. Nem akarhatjátok ezt komolyan. Fogd az embereidet, és térjetek vissza a családotokhoz. Kérlek, John.

- Ez az öreg egy boszorkány - mutatott John egy baltanyéllel Zeddre. - Végezni fogunk vele. És vele is - mutatott Kahlanra. - Hacsak nem kívánsz magadnak hasonló sorsot, Richard, akkor eridj utadra.

A csőcselék egyetértően kiabált. A fáklyák sercegve és pattogva égtek, a levegő égő szurok és izzadtság szagával telt meg. Amikor rájöttek, hogy Richard nem megy el, a csürhe megindult előre.

Egy szempillantás alatt kint volt a kard. Az emberek egy lépést hátráltak, ahogy a fémes csengés megtöltötte az éjszakát. John dühtől vöröslő arccal állt. A csengés elhalt, az égő fáklyák sziszegésén kívül egyetlen hang sem hallatszott. Látván, hogy Richard a boszorkányokkal tart, az emberek morgolódni kezdtek.

John rontott előre, a balta nyelét Richard felé lendítve. A kard átvillant a levegőn, és hangos reccsenéssel hasította ketté John fegyverét, akinek csak két ujjnyi cakkos baltanyél maradt az ökle felett. A levágott fadarab hörögve tűnt el valahol a sötétben, s tompa puffanással ért földet.

John kővé dermedten állt, egyik lába a földön, a másik a tornácon, az Igazság Kardjának hegye pedig bő tokájának nyomódott. A csiszolt pengén megvillant a fáklyák fénye. Richard izmai megfeszültek a féken tartott indulattól. Lassan lehajolt, és a kard hegyének segítségével a sajátjával egy vonalba emelte John arcát.

- Még egy lépés, John, és a fejed következik - mondta szinte suttogva, ám olyan jeges hangon, hogy Johnnak elakadt a lélegzete. Mozdulatlanul állt, levegőt sem vett.

- Vissza - sziszegte Richard.

A férfi úgy tett, ahogy mondta, ám amikor visszalépett a társai közé, visszanyerte a bátorságát.

- Ne állíthatsz meg minket, Richard. Azért jöttünk ide, hogy megmentsük a családjainkat.

- Aztán mitől? - kiáltotta Richard. A kard hegyével az egyik férfire mutatott.

- Frank! Amikor a feleséged beteg volt, nem Zedd volt az, aki vitt neki egy főzetet, amitől meggyógyult? És Bill - mutatott egy másik férfira a karddal - nem te voltál az, aki Zeddhez jöttél megérdeklődni, hogy mikor jönnek az esők, hogy le tudjátok aratni a terményeket? És John - suhant vissza a kard hegye a támadója felé -, amikor a kislányodnak nyoma veszett az erdőben, nem Zedd volt az, aki egész este a felhőket fürkészte, majd ő maga ment utána, azután épen és sértetlenül visszavitte neked és Sárának. - John és még néhány másik férfi a földre sütötte a szemét. Richard dühösen visszadugta a hüvelyébe a kardot.

- Közületek a legtöbbnek csak segített Zedd. Segített meggyógyítani a lázatokat, megtalálni az elveszett szeretteiteket, és szabadon megosztotta veletek mindenét, amije csak volt.

- Csak egy boszorkány tud ilyeneket csinálni! - kiáltotta valaki hátulról.

- Semmi olyat nem tett, ami közületek csak egynek is ártott volna! - Richard fel-alá járkált a tornácon, onnan nézve le az emberekre. - Egyikőtöknek sem ártott! Közületek szinte mindenkinek segített! Miért akartok bántani egy barátot?

Néhány percig zavartan motyogtak, csak utána nyerték vissza eltökéltségüket.

- A legtöbb dolog, amit művelt, az mágia volt! - kiáltotta John. - Boszorkány-mágia! A családunk egyetlen tagja sem lehet biztonságban, amíg a környéken van!

Mielőtt Richard válaszolhatott volna, Zedd a karjánál fogva visszahúzta. Richard megfordult, és az öregember mosolygós arcával találta magát szemközt. Zedd egyáltalán nem tűnt bosszúsnak. Úgy tűnt, szinte élvezi a helyzetet.

- Igazán lenyűgöző volt - suttogta. - Mindketten lenyűgözők voltatok. Mégis, megengednétek, hogy innentől fogva én vegyem kezembe a dolgokat? - vonta fel a szemöldökét, majd a tömeghez fordult. - Jó estét, uraim. Igazán örülök, hogy láthatlak benneteket. - Néhányan viszonozták az üdvözlést. Páran pedig még, félig öntudatlanul, a kalapjukat is megemelték. - Ha lennétek olyan kedvesek, és megengednétek, hogy mielőtt elintéztek, egy pár percet beszélhessek a barátaimmal? - Körös-körül bólintottak az emberek, Zedd pedig a ház felé húzta Richardot és Kahlant, kicsit messzebb a tömegtől, majd odahajolt hozzájuk.

- Egy kis lecke az erő használatából, barátaim. - Pálcikavékony ujját Kahlan orrához nyomta. - Túl kevés. - Aztán Richard orrához nyomta az ujját. - Túl sok. - Majd kacsintott egyet, és a saját orrához nyomta az ujját. - Pont elég.

- Ha hagynám, hogy te csináld, kedvesem - fogta meg Kahlan állát -, akkor ma este sírokat kellene ásni. És mi hárman is köztük lennénk. Ennek ellenére igazán nemes dolog volt tőled. Köszönöm, hogy törődsz velem.

- Ha hagynám, hogy te csináld - tette a kezét Richard vállára. - Nagyon sok sírt kellene megásni, és csak mi hárman maradnánk, hogy megássuk őket. Túl öreg vagyok már ahhoz, hogy ilyen sok lyukat ássak a földbe, és sokkal fontosabb dolgaink is vannak. Ám te is nagyon nemeslelkű voltál, igazán tiszteletre méltóan viselted magad. - Megveregette Richard vállát, majd mindkettejük álla alá tette az ujját.

- Most pedig szeretném, ha hagynátok, hogy én intézzem el az ügyet. Nem azzal van a baj, amit ezeknek az embereknek mondotok. A baj az, hogy nem figyelnek rátok. Figyelniük kell rátok, ha azt akarjátok, hogy meghallják, amit mondotok. - Szemöldökét felvonva sorban rájuk nézett. - Figyeljetek, és tanuljátok belőle, amit tudtok. Figyeljetek a szavaimra, de azok nem lesznek hatással rátok. - Ujjait visszahúzva elcsoszogott mellettük. Mosolyogva  integetett az embereknek.

- Uraim. Ó, John. Hogy van a kislányod?

- Köszöni, jól - morogta John. - De az egyik tehenem kétfejű borjat ellett.

- Valóban? És mit gondolsz, hogyan történhetett ez?

- Azt hiszem azért, mert boszorkány vagy.

- Megint ezt mondod - rázta a fejét zavartan Zedd. - Nem értem! Azért akartok engem elintézni, urak, mert azt gondoljátok, hogy varázserővel rendelkezem, vagy csak le akartok alacsonyítani, hogy nőnek neveztek?

Az emberek értetlenül néztek össze.

- Nem értjük, mit beszélsz - felelte valaki.

- Pedig nagyon egyszerű. A lányok a boszorkányok. A fiúkat boszorkánymestereknek nevezik. Értitek, mire gondolok? Ha boszorkánynak hívtok, az azt a látszatot kelti, mintha lánynak neveznétek. Ha arra gondoltok, hogy boszorkánymesternek neveztek, akkor az egy egészen más természetű sértés. Szóval, mi az? Lány vagy boszorkánymester?

Még több zavart társalgás hallatszott, majd John szólalt meg dühösen.

- Azt akarjuk mondani, hogy boszorkánymester vagy, és az irhádat akarjuk ezért!

- Ejha! - monda Zedd, és ujja hegyével elgondolkodva ütögette az alsó ajkát. - Nem is képzeltem volna, hogy ilyen bátrak vagytok! Tényleg nagyon bátrak!

- Miért? - kérdezte John.

- Hát mit gondoltok, mire képes egy boszorkánymester? - vont vállat Zedd.

Az emberek még többet pusmogtak maguk között, majd bekiabálták, hogy mit gondolnak. Kétfejű borjakat tud létrehozni, esőt tud csinálni, meg tud találni elveszett embereket, átkától halva születnek a gyerekek, elveszi az erős férfiak erejét, és ráveszi az asszonyaikat, hogy elhagyják őket. Valahogy ez még nem látszott elégnek, és még több ötletet kiabáltak be. Képes arra, hogy meggyújtsa a vizet, nyomorékká tegye az embereket, képes békává változtatni valakit, pillantásával ölni tud, démonokat idéz, és általában véve mindenre képes.

Zedd megvárta, amíg befejezik, majd feléjük nyújtotta a karját.

- Tessék, elmondtátok! Ahogy mondtam, ti vagytok a legbátrabb fickók, akiket valaha is láttam! Ha belegondolok, hogy csupán vasvillákkal és fejszékkel felfegyverkezve idejöttök, hogy megvívjatok egy boszorkánymesterrel, aki mindezt a hatalmat bírja! Ejha, ti aztán bátrak vagytok! - Elhallgatott, és ámuldozva csóválta a fejét. A tömegben felütötte a fejét az aggodalom.

Zedd folytatta, elnyújtott, monoton hangon sorolva mindazokat a dolgokat, amikre egy boszorkánymester képes lehet. Részletesen ecsetelte a különböző dolgokat, a frivoltól a hátborzongatóig. Az emberek csak álltak, megkövülten és feszült figyelemmel hallgatták. Zedd pedig csak mondta és mondta, több mint fél órán keresztül. Richard és Kahlan hallgatták, majd egyik lábukról a másikra álltak, ahogy kezdtek elfáradni és elunni a dolgot. A tömeg tágra nyílt szemekkel figyelte Zeddet, még csak nem is pislogtak. Szobrokként álltak, csupán fáklyáik lobogó fénye mozgott.

Megváltozott a hangulatuk is. Már nem voltak dühösek. Most már féltek. A varázsló hangjai is megváltozott, már nem volt kedves és gyengéd vagy éppen monoton, hanem kemény és fenyegető.

- Nos, emberek, mit gondoltok, mit kellene most tennünk?

- Úgy gondoljuk, hogy bántódás nélkül haza kellene engedned minket - jött az erőtlen válasz. A többiek egyetértően bólogattak.

A varázsló megcsóválta a levegőben hosszú ujját.

- Én nem így vélem. Tudjátok, azért jöttetek ide, hogy megöljetek. Az életem a legdrágább kincsem, és ti ezt szándékoztátok elvenni tőlem. Ezt nem hagyhatom büntetlenül. - Remegés és félelem söpört végig a tömegen. Zedd a tornác peremére lépett. Az emberek egy lépést hátráltak. - Büntetésül azért, hogy megpróbáltátok elvenni az életemet, elveszem tőletek, nem az életeteket, hanem azt, ami a legértékesebb, a legbecsesebb, a legnagyobb kincsetek! - Széles mozdulattal drámai módon végighúzta a kezét a fejük felett. Az emberek levegő után kapkodtak. - Tessék. Megtétetett! - jelentette ki. Az eddig a ház falának támaszkodó Richard és Kahlan most felegyenesedett.

Egy pillanatig senki sem mozdult, majd az egyik fickó a tömeg közepén megtapogatta a  zsebeit.

- Az aranyam! Eltűnt!

- Nem, nem. Azt mondtam, ami a legbecsesebb és legnagyobb kincsetek. Amit minden másnál nagyobb becsben tartotok.

Mindenki mozdulatlanul állt egy pillanatig. Majd néhány szemöldök szaladt fel riadtan. Egy másik ember hirtelen a zsebébe dugta a kezét, és körbetapogatózott, a rémülettől tágra nyíltak a szemei. Feljajdult, majd összeesett. A mellette állók hátrébb húzódtak tőle. Hamarosan mások is a zsebeikbe nyúltak, és óvatosan körbetapogatóztak. Mindenhonnan jajongás és siránkozás hallatszott, és hamarosan az egész tömeg rémülten markolászta az ágyékát. Zedd elégedetten mosolygott. Pokoli zűrzavar tört ki a tömegben. Az emberek fel-le ugráltak, sírtak és tapogatták magukat, kis körökben futkostak körbe-körbe, segítségért könyörögtek, leborultak a földre és zokogtak.

- Most pedig, hordjátok el magatokat, emberek! Tűnjetek innét! - rikoltotta Zedd. Odafordult Richardhoz és Kahlanhoz, arcán a huncut mosoly ráncba gyűrte az orrát. Rájuk kacsintott.

- Kérlek, Zedd - kiáltották néhányan. - Kérlek, ne hagy minket így! Kérlek, segíts rajtunk!

- Mindenhonnan könyörgés hallatszott. Zedd néhány pillanatig várt, majd visszafordult hozzájuk.

- Ez meg mi? Talán úgy vélitek, emberek, hogy túlságosan keményen bántam veletek? - kérdezte tettetett csodálkozással és őszinteséggel. Amazok gyorsan egyetértettek, hogy bizony, kemény volt velük szemben. - És miért gondoljátok ezt? Tanultatok valamit?

- Igen! - kiáltotta John. - Most már belátjuk, hogy Richardnak igaza volt. A barátunk voltál. Soha nem tettél olyasmit, amivel ártottál volna nekünk. - Mindenki helyeslően kiabált.

- Csak segítettél nekünk, mi pedig ostobán cselekedtünk. Szeretnénk a bocsánatodat kérni. Tudjuk, hogy tévedtünk, és ahogy Richard is megmondta, a varázserőd még nem tesz téged gonosszá. Arra kérünk, Zedd, hogy továbbra is légy a barátunk. Ne hagyj minket így! - Könyörgő kiáltások hallatszottak.

- Nos - ütögette ujjaival az ajkát Zedd. Töprengve emelte fel a tekintetét. -, azt hiszem, visszacsinálhatom a dolgokat úgy, ahogy voltak. - Az emberek közelebb léptek. - Ám csak akkor, ha egyetértetek a feltételeimmel. Bár azt hiszem, igencsak tisztességesek. - Az emberek bármire készek lettek volna. - Rendben van. Ha beleegyeztek abba, hogy mindenkinek elmondjátok, aki csak szót emel ellene, hogy a mágia még nem tesz senkit gonosszá, mert az embernek a tettei számítanak igazán. Ha pedig hazatértek a családotokhoz, elmondjátok nekik, hogy ma este majdnem elkövettetek egy óriási hibát, és azt is, hogy mi volt ez a hiba, akkor mindannyian visszanyeritek régi állapototokat. Ez így tisztességes?

Mindenki bólintott.

- Több, mint tisztességes - mondta John. - Köszönjük, Zedd.

Az emberek megfordultak, és sietve elindultak. Zedd csak állt, és nézte őket: - Ó, uraim, még egy dolog. - Mindenki mozdulatlanná dermedt. - Legyetek szívesek, szedjétek fel a szerszámaitokat a földről. Öregember vagyok már. Könnyedén felbukhatok bennük, és még megsérteném magamat. - Az emberek szemüket Zedden tartva óvatosan felszedték fegyvereiket, azután megfordultak, és elsétáltak, majd futásban törtek ki.

Richard Zedd mellé lépett, és várt, Kahlan az öreg másik oldala mellé állt. Zedd kezét csontos csípőjére téve figyelte, ahogy az emberek elmennek.

- Idióták - motyogta. Sötét volt. A hátuk mögött, a ház első ablakán keresztül látszódó tűz fényén kívül nem volt más világosság, és Richard alig tudta kivenni Zedd arcát, annyit azonban látott, hogy nem mosolyog.

- Barátaim - mondta az öreg -, ebbe a levesbe egy láthatatlan kéz kavart bele.

- Zedd - kérdezte Kahlan, nem nézve Zedd arcába - tényleg eltűntetted a..., tudod... a férfiasságukat?

- Az lett volna ám a varázslat! - kuncogott Zedd. - Attól tartok, ez meghaladná a képességeimet. Nem, kedvesem, csak rávettem őket, hogy azt gondolják, valóban eltűntettem. Egyszerűen csak meggyőztem őket a dolog igazságáról, hagytam, hogy az elméjük végezze el a munkát.

- Trükk volt? - fordult a varázslóhoz Richard. - Csak egy trükk volt az egész? Azt hittem,  igazi varázslatot műveltél. - Richard csalódottnak tűnt.

- Néha, ha megfelelően csinálják, egy trükk hatásosabb lehet, mint a valódi mágia - vont vállat Zedd. - Sőt, merem állítani, hogy egy jó trükk nem különbözik a valódi mágiától.

- De akkor is csak egy trükk volt.

- Az eredmények, Richard! - emelte fel ujját a varázsló. - Csakis az eredmények számítanak. Ha te vetted volna kézbe a dolgokat, azok az emberek mind a fejüket vesztették volna.

- Azt hiszem, Zedd - vigyorgott Richard -, hogy néhányan inkább ezt választották volna, mint amit műveltél velük. - Zedd is kuncogott. - Hát ezt akartad, hogy lássuk? Ezt akartad megtanítani nekünk? Hogy egy trükk ugyanúgy működhet, mint a mágia?

- Igen, ám van még valami fontosabb is. Mint már mondottam, ebbe a levesbe egy láthatatlan kéz kavart bele, Darken Rahl keze. Ám ez este hibázott, elkövette azt a hibát, hogy nem alkalmazott elegendő erőt a feladat elvégzéséhez. Ha ezt teszed, újabb esélyt adsz az ellenségednek. Ezt a leckét akartam megtanítani nektek. Jól véssétek az eszetekbe: ha eljön az időtök, nem biztos, hogy lesz még egy esélyetek.

- Kíváncsi vagyok, hogy akkor miért tette - ráncolta a homlokát Richard.

- Nem tudom - vont vállat Zedd. - Lehet, hogy nincs még elegendő hatalma ezen a földön, ám ez akkor is hiba volt, mert csak figyelmeztetőül szolgált számunkra.

Elindultak az ajtó felé. Sok munka várt még rájuk, mielőtt aludni térhettek volna, Richard magában kezdte felsorolni a teendőket, ám gondolatait más irányba terelte egy furcsa érzés.

Hirtelen, hidegzuhanyként söpört rajta végig a felismerés. A döbbenettől elállt a lélegzete. Tágra nyílt szemekkel pördült meg.

- El kell tűnnünk innen! Méghozzá azonnal! - ragadta meg Zedd köntösét.

- Micsoda?

- Zedd! Darken Rahl nem ostoba! Azt akarja, hogy biztonságérzetbe ringassuk magunkat, hogy elbízzuk magunkat! Tudja, hogy képesek vagyunk felülkerekedni ezeken a fickókon. Valójában ezt is akarta: hogy önmagunknak gratulálva ücsörögjünk, miközben ő maga jön értünk. Tőled nem tart - azt mondod nagyobb a hatalma, mint egy varázslónak -, nem fél a kardtól és Kahlantól sem. Jelen pillanatban is erre közeleg! Az a terve, hogy egyszerre csapjon le ránk, most azonnal, ezen az estén! Nem követett el hibát, pontosan ez volt a terve! Te magad mondtad, hogy néha egy trükk jobban működik, mint a mágia. Pontosan ezt csinálja ő is: az egész csak egy trükk volt, hogy félrevezessen minket!

Kahlan elsápadt.

- Zedd, Richardnak igaza van. Rahl pontosan így gondolkodik, ez az ő módszere. Szereti úgy intézni a dolgokat, ahogyan azt senki sem várná. Azonnal el kell tűnnünk innét.

- A kutyafáját! Micsoda vén bolond voltam! Igazatok van. Azonnal indulnunk kell, de a sziklám nélkül nem mehetek. - Futva indult a ház háta mögé.

- Zedd, erre nincs időnk!

Az öreg már futott fel a dombra, bele a sötétségbe, köntöse és haja lobogva szállt utána. Kahlan követte Richardot be a házba. Hamis illúziókba ringatták őket. Richard nem tudta elhinni, hogy ilyen ostoba volt és alábecsülte Rahlt. A tűzhely melletti sarokból felragadta a zsákját, beszaladt a szobájába, közben inge alatt meglapogatta a fogat. Érezte, hogy a nyakában biztonságban van. Erdőjáró köpenyével együtt tért vissza, amit Kahlan vállára terített. Szétnézett, hogy talál-e még valamit, amit felkaphatna, ám nem volt idő gondolkodni, nem volt semmi olyasmi, ami annyit érne, mint az életük, így karon fogta Kahlant, és elindult vele az ajtó felé. Zedd már visszatért, odakint lihegett a ház előtti fűben.

- Mi van a sziklával? - kérdezte Richard. Zedd még csak meg sem tudta volna emelni, nemhogy magával cipelni.

- Itt van a zsebemben - mosolygott a varázsló. Richardnak nem volt ideje ezen csodálkozni. A macska hirtelen ott termett, és a lábukhoz dörgölődzött. Valamiképpen tudatában volt a helyzet sürgős természetének.

- Nem hagyhatlak itt, Macs - kapta fel Zedd. - Baj közeleg. - Felemelte Richard zsákjának a tetejét, és belegyömöszölte a macskát.

Richardot nyugtalan érzés szállta meg. Körülnézett, a sötétséget kémlelve, keresett valami oda nem illőt, valami láthatatlan dolgot. Nem látott semmit, de érezte, hogy valaki nézi.

Kahlan észrevette fürkésző tekintetét.

- Mi baj van?

Noha semmit sem látott, Richard érezte az őt figyelő szempárt. Biztos csak a félelem teszi, döntötte el.

- Semmi. Gyerünk!

Richard egy ritkás erdőrészen keresztül vezette őket, amit olyan jól ismert, hogy akár vakon is mehetett volna. Elérték az ösvényt, amit kiszemelt, majd délnek fordultak. Fürgén haladtak és némán, eltekintve Zedd időnkénti motyogásaitól, mikoris magát szidta, hogy milyen ostoba volt. Egy idő múltán Kahlan közölte vele, hogy túlságosan kritikus magával szemben. Mindannyiukat rászedték, és mindannyiukat kínozta a felelősségérzet, ám sikerült elmenekülniük, és most csakis ez számít.

Könnyű csapás volt, szinte út, és a háromfős társaság egymás mellett lépdelt, Richard középen, Zedd a bal oldalán, Kahlan pedig a jobbján. Miközben mentek, a macska kidugta a fejét Richard hátizsákjából, és nézelődött körbe-körbe. Kismacska kora óta élvezte az utazásnak ezt a módját. A Hold elég fényesen sütött, hogy bevilágítsa útjukat. Richard meglátott néhány ég felé magasodó útszéli fenyőt, ám tudta, hogy nincs megállás. El kellett tűnniük innen. Az éjszaka hideg volt, ám gyors tempójuk elég melegen tartotta őket. Kahlan szorosan maga köré húzta Richard köpenyét.

Körülbelül fél óra múltán Zedd megállította őket. Benyúlt a köntösébe, és egy kis maréknyi port vett elő. Elhajította visszafelé, azon az úton, amerről jöttek. Ezüstös szikrák pattogtak ki a kezéből, és követték a nyomaikat, visszafelé a sötétbe. A szikrák csilingelve haladtak, majd eltűntek egy kanyarban.

- Mi volt ez? - meredt az ösvényre Richard.

- Csak egy kis varázspor. Elrejti a nyomainkat, így Rahl nem tudja majd, hogy merre mentünk.

- De még mindig ott van neki a felhő, amivel követhet minket.

- Igen, de az csak egy általános útjelzést ad neki. Ha állandóan mozgunk, nem sok hasznára lesz. Csak amikor megállsz, mint ahogyan azt a házamnál tetted, csak akkor csaphat le rád.

Továbbra is dél felé haladtak, az út édesen illatozó fenyveseken át vezetett, egyre magasabb dombok között. Egy emelkedő tetejére érve egyként perdültek meg a hátuk mögött felhangzó, morajló hang hallatán. A távolban, túl az erdő sötét rengetegén, hatalmas lángoszlopot láttak az ég felé törni. Sárga és vörös fények csaptak a fekete éjbe.

- A házam. Darken Rahl ott van - mosolygott Zedd. - Dühösnek tűnik.

- Sajnálom, Zedd - érintette meg Kahlan a vállát.

- Ne sajnáld, kedvesem. Csak egy régi ház volt. Lehettünk volna mi is. Újra elindultak, Kahlan Richard felé fordult.

- Tudod, merre megyünk?

Richard hirtelen ráébredt, hogy tudja.

- Tudom. - Magában mosolygott, örült, hogy az igazat mondhatja. A három alak eltűnt az ösvény sötét árnyékai között, elnyelte őket az éj.

A fejük felett, két hatalmas, szárnyas fenevad figyelte őket éhes, ragyogó zöld szemekkel. Hirtelen néma, meredek zuhanórepülésbe fordultak át. Szárnyaik hátrahajlottak, hogy sebességet nyerjenek, majd teljes lendülettel prédáik háta felé zuhantak.

Tizenegyedik fejezet

A macska mentette meg Richardot. Felnyivákolt, és rémületében a férfi fejére ugrott, aki behúzta a nyakát. A mozdulat nem volt elég ahhoz, hogy a gár elhibázza, mégis sikerült elkerülnie, hogy a szörnyeteg teljes testével nekicsapódjon. Így is karmok szántották végig fájdalmasan a hátát, és ledöntötték a lábáról. Richard arccal előrebukva elterült a sárban, tüdejéből kiszaladt a levegő. Mielőtt lélegzethez jutott volna, a gár a hátára vetette magát, súlya megakadályozta, hogy levegőt vegyen, vagy hogy a kardjáért nyúljon. Mielőtt a földre került, látta, hogy egy másik gár a fák közé taszítja Zeddet. Az öreg bukdácsolva repült  odébb, a szörnyeteg pedig a bokrokon keresztül törtetve eredt utána.

Richard megfeszült, várta a karmokat, amelyek - tudta - le fognak csapni rá. Mielőtt a gár széttéphette volna Richardot, Kahlan az ösvény széléről köveket vágott hozzá. Ártalmatlanul pattantak le a fenevad fejéről, ám egy pillanatra mégis elterelték a figyelmét. A gár felbődült, szélesre tátotta a száját, hangja szinte széthasította az éjjeli levegőt, közben a földre szorítva tartotta Richardot, mint macska az egeret. Richard hevesen küszködött, hogy felemelje magát, tüdeje égett a levegőhiánytól. Vérböglyök csíptek a nyakába. Hátranyúlt, és marokszámra tépve ki a szőrt, megpróbálta levenni a hatalmas kart a nyakáról. Méretéből ítélve tudta, hogy ez egy rövid-farkú gár. Sokkal nagyobb volt, mint a hosszú-farkú gár, amit korában látott. A kard alatta volt, fájdalmasan nyomódott a hasának. Nem tudta elérni. Úgy érezte, mintha a nyakában az erek mindjárt felrobbannának.

Kezdte elveszíteni az eszméletét. Ahogy küzdött, a kiabálások hangja és a gár bömbölése egyre halványodott. Kahlan a kőhajigálás izgalmában túl közel került a szörnyeteghez. A gár ijesztő gyorsasággal nyúlt a lány felé, és a hajánál fogva megragadta. Eközben kissé odébb helyezte a súlyát, így Richard vehetett egy kétségbeesett kortynyi levegőt, de megmozdulni nem tudott. Kahlan felsikoltott.

Szinte a semmiből tűnt fel a macska, csupa karom és fog, és a gár pofájába vetette magát. Vonyított és őrülten kapadozott a szörnyeteg szeme felé. Az egyik mancsával Kahlant tartva, a gár felemelte a másik karját, hogy lecsapjon a macskára.

Ám ekkor Richard az oldalára gördült, talpra ugrott, és kirántotta a kardját. Kahlan megint felsikoltott. Richard dühödten lendítette a fegyvert, és levágta a Kahlant tartó kart. Kahlan hátrabukdácsolt, szabad volt. A gár üvöltött, aztán visszakézből lecsapta Richardot, mielőtt az újra fel tudta volna emelni a kardot. Richard az ütés erejétől több lépésnyit repült, majd a hátán landolva ért talajt.

Felült. Forgott és imbolygott vele a világ. A kard sehol sem volt, valahová a bokrok közé eshetett. A gár az ösvény közepén állt, dühében és fájdalmában üvöltött, karjának csonkjából sugárban ömlött a vér. Izzó zöld szemek keresték őrülten gyűlöletük tárgyát, majd megállapodtak a férfin. Richard sehol sem látta Kahlant.

Tőle jobbra, a fák között, hirtelen vakító villanás lobbant, ragyogó, fehér fénnyel világítva be mindent. A robbanás hangja fájdalmasan dobolt a fülében. A légnyomás egy fának lökte, és még a gárt is ledöntötte a lábáról. Hömpölygő lángnyelvek kavarogtak a fák között. Füstölgő csóvákat húzva maguk után, szilánkok és törmelékek süvítettek el mellette.

Richard eszeveszetten keresni kezdte a kardot. Időközben a gár is talpra állt, és elbődült. Richard kétségbeesetten és a robbanás fényétől félig vakon tapogatódzott körbe-körbe a földön. Ám annyit még látott, hogy a gár közeleg feléje. Fellángolt benne a düh. Érezte, ahogy a kardban is lángra kap a mágia dühe. Ahogy gazdája magához hívta, a kard mágiája is érte nyúlt. Richard hívta, szólongatta, szinte szomjazott utána. Ott volt, az ösvény másik oldalán. Tudta, olyan biztonsággal, mintha látta volna. Pontosan tudta, merre feküdt, mintha megérintette volna. Négykézláb mászva elindult az ösvény túloldala felé.

Félúthoz érve a gár olyan erővel rúgott belé, hogy látta, amint különböző dolgok süvítenek el mellette, ám hogy mik ezek, azt nem volt képes felfogni. Csak az volt biztos, hogy minden lélegzetvétel őrült kínokat okoz a bal oldalában. Nem tudta, merre van az ösvény, vagy hol lehet ő az ösvényhez képest. Vérböglyök ütődtek az arcának. Képtelen volt tájékozódni. Ám azt tudta, hogy merre van az Igazság Kardja.

Érte vetődött.

Egy pillanatra hozzáértek az ujjai. Egy pillanatra mintha Zeddet vélte volna látni. Majd a gár megragadta. Jobb karjánál fogva felemelte, és bebugyolálta undorító, meleg szárnyaival, közel ölelve magához, hogy a lábai himbálóztak a levegőben. Felkiáltott az oldalába hasító éles fájdalomtól. Izzó, zöld szempár fúrta magát a szemébe, és a gigászi száj összecsattant, megmutatva, milyen sors vár rá. A hatalmas pofa kinyílt, hogy elnyelje, a gár bűzös lehelete az arcába csapott, fekete torka várakozóan tátongott. Nedves agyarak csillantak meg a holdfényben.

Minden erejét összeszedve, Richard csizmájával a gár csonkjába rúgott. A fenevad fájdalmában hátravetette a fejét, felüvöltött, és elejtette Richardot.

Zedd tűnt fel a fák szélénél, tízlépésnyire a gár háta mögött. Richard térden állva markolta  a kardot. Zedd kinyújtott ujjakkal előre lökte a karjait. Tűz, mágustűz csapott ki az ujjaiból, és száguldott át süvöltve a levegőn. A tűz egyre csak nőtt, és gomolyogva tört előre, beragyogott mindent, ami mellett elzúgott, kék és sárga folyékony láng-gömbbé lett, ami csak bömbölt és dagadt, miközben előre haladt, mintha élne. Tompa puffanással ütődött a gár hátának, fényes sziluettel ölelve körül a szörnyeteget. Egy lélegzetvételnyi idő sem telt el, és a kékes-sárga lánynyelvek elöntötték a gárt, körbefogták és átzúdultak rajta. Vérböglyök lobbantak semmivé. Tűz sistergett és pattogott az egész lényen, teljesen elemésztve. A gár eltűnt a kékes izzásban, és semmivé foszlott. A tűz örvénylett még egy pillanatig, majd ez is elenyészett. Égett szőr szaga és páraszerű füst töltötte be a levegőt.

Richard fájdalmában és kimerültségében összeesett. A hátán tátongó sebek tele lettek sárral és kaviccsal, az oldalát minden egyes lélegzetvételkor égette a fájdalom. Semmi mást nem kívánt, csak hogy fekhessen. A kard még mindig a kezében volt. Hagyta, hogy a mágia ereje átáramoljon rajta, hogy erőt adjon neki. Engedte, hogy elöntse a düh, hogy képes legyen nem odafigyelni a fájdalomra.

A macska érdes nyelvével megnyalogatta Richard arcát, és odasimult hozzá.

- Köszönöm, Macs - préselte ki magából. Zedd és Kahlan jelentek meg fölötte. Mindketten lehajoltak, hogy karjánál fogva fölsegítsék.

- Ne! Csak ártanátok vele. Hadd keljek fel magam!

- Mi baj? - kérdezte Zedd.

- A gár belerúgott a bal oldalamba. Fáj.

- Hadd vessek rá egy pillantást! - Az öregember lehajolt, és finoman megérintette Richard bordáit. Richard összerándult a fájdalomtól.

- Hát, egyetlen kiálló bordát sem látok. Nem lehet olyan súlyos.

Richard megpróbált nem nevetni, mert tudta, hogy az csak fájdalommal járna. Igaza lett.

- Zedd ez most nem volt trükk. Ezúttal mágia volt.

- Ezúttal mágia volt - erősítette meg a varázsló. - De lehet, hogy Darken Rahl is látta, ha figyelt. El kell tűnnünk innét. Feküdj, és ne mozdulj, hadd lássam, tudok-e segíteni.

Kahlan a férfi másik oldala mellé térdelt, és a kezére tette a kezét. Arra, amelyik a kardot tartotta, vele együtt pedig a mágiát. Amikor Kahlan keze az övéhez ért, Richard érezte, hogy a kardból erő árad feléje, ami annyira megijesztette, hogy egy pillanatra elakadt a lélegzete. Megérezte: a kard mágiája figyelmezteti, megpróbálja megvédeni.

Kahlan lemosolygott rá. Ő nem érezte.

Zedd Richard bordáira tette a kezét, egyik ujját pedig az álla alá, s közben lágy, nyugodt, megnyugtató hangon beszélt hozzá. Mi közben Zeddre figyelt, Richard nem gondolt már arra, hogy miként reagált a kard Kahlan érintésére. Öreg barátja elmondta, hogy három bordája sérült meg, és most mágiát sző köréjük, ami megerősíti és védi őket, amíg meggyógyulnak. Tovább beszélt hozzá a maga különleges módján, elmondta Richardnak, hogy a fájdalom csökkenni fog, de nem szűnik meg, amíg a bordái meggyógyulnak. Még többet is mondott, de a szavak valahogy nem számítottak már. Amikor Zedd végzett, Richard úgy érezte, mintha álomból ébredne.

Felült. A fájdalom jócskán alábbhagyott. Köszönetet mondott az öregnek, és talpra állt. Elrakta a kardot, és felkapta a macskát, ismét köszönetet mondva neki. Majd átadta Kahlannak, hogy tartsa, amíg megkeresi a zsákját. Meg is találta, nem messze az ösvény szélétől, hová a harc közben ledobta. Fájtak a hátán a vágások, ám majd akkor aggódik miattuk, amikor eljutottak oda, ahová igyekeztek. Amikor a másik kettő nem nézett oda, lehúzta a nyakából a fogat, és zsebre tette.

Megkérdezte a többieket, hogy megsérültek-e. Zeddet láthatólag sértette a kérdés. Ragaszkodott hozzá, hogy egyáltalán nem olyan törékeny, mint amilyennek látszik. Kahlan pedig azt felelte, hogy hála neki, nem esett semmi baja, mire Richard közölte vele, hogy reméli, soha nem kell kődobálásban versenyre kelnie vele. Kahlan széles mosolyt küldött felé, és betuszkolta Macsot a hátizsákjába.

Richard figyelte, ahogy Kahlan felveszi a köpenyt, és a vállára teríti, közben pedig azon tűnődött, hogy miért reagált olyan különösen a kard, amikor a lány megérintette a kezét.

- Jobb lenne odébbállnunk - figyelmeztette őket Zedd.

Körülbelül egy mérfölddel odébb, számos kisebb ösvény keresztezte az övéket. Richard  kiválasztotta azt, amelyik a céljuk felé vezetett, és szelíden arra felé terelte a többieket. A varázsló újabb adag varázsport szórt ki, hogy elrejtse a nyomaikat. Ez az ösvény keskenyebb volt, így egymás mögött haladtak, Richard elöl, Kahlan középen, és Zedd zárta a sort. Menet közben mindhárman figyelő tekintettel fürkészték az eget. Noha kényelmetlen volt így haladni, Richard a kardja markolatán tartotta a kezét.

A nehéz tölgyfa ajtón és vasból készült hosszúszárnyú sarokpántjain előre-hátra táncoltak az árnyékok a holdfényben, ahogy a ház melletti fák ágai hajlongtak a szélben. Kahlan és Zedd nem akarták megmászni a tüskés kerítést, így Richard a túloldalon hagyta őket, agy várjanak. Éppen emelte a kezét, hogy kopogjon az ajtón, amikor hatalmas kéz markolt a hajába. Egy kés nyomódott a torkához. Mozdulatlanná dermedt.

- Chase? - kérdezte reménykedve. A kéz elengedte a haját.

- Richard! Mit csinálsz itt az éjszaka közepén ólálkodva? Több eszed is lehetne, mint hogy belopakodsz hozzám!

- Nem lopakodtam. Csak nem akartam felébreszteni az egész házat.

- Csupa vér vagy! Mennyi belőle a tiéd?

- Legnagyobb része, sajnos. Chase, menj, és nyisd ki a kaput! Kahlan és Zedd odakint várnak. Szükségünk van rád.

Chase - jó nagyokat szitkozódva, ahogy csupasz talpával gallyakra és makkokra lépett - kinyitotta a kaput, és mindannyiukat beterelte a házba.

Tűzkő Emma, Chase felesége, kedves, barátságos asszony volt, akinek ragyogó arcán mindig szívélyes mosoly ragyogott. Chase tökéletes ellentétének tűnt. Emmának a lelke is összetört volna arra a gondolatra, hogy valakit megfélemlítsen, míg Chase-nek e nélkül nem lehetett teljes a napja. Egy tekinteten azonban Emma semmiben sem különbözött férjétől. Soha semmi nem lepte meg, és semmi sem töltötte el idegességgel. Mint mindig, ezen a késői órán is teljesen nyugodt volt, ahogy hosszú fehér hálóingében és hátrafogott, őszes hajával a tűzhely mellett állva teát főzött, miközben a többiek az asztalnál ültek. Mosolygott, mintha teljesen hétköznapi dolog lenne, hogy az éjszaka közepén véráztatta vendégek jönnek látogatóba. Chase-zel az oldalán, még ez is természetesnek tűnt.

Richard a szék támlájára akasztotta zsákját, kivette a macskát, és átadta Kahlannak. Kahlan az ölébe vette, és megcirógatta a hátát, mire a macska azonnal dorombolni kezdett. Zedd Richard másik oldalára ült. Chase inget húzott széles felsőtestére, és meggyújtott néhány lámpát, melyek a súlyos tölgyfa gerendákról lógtak alá. Chase maga vágta ki a fákat, faragta ki a gerendákat, és ő is illesztette őket a helyükre. Az egyik gerenda oldalába vésve a gyerekek neve sorakozott. Richard széke mögött egy kandalló állt, melyet Chase az utazásain gyűjtött kövekből rakott az évek során. Mindegyiknek különleges alakja és színe volt. Chase mindenkinek elmesélte, aki csak meghallgatta, minden egyes darab származását, és természetesen azt is, hogy miféle kalandokba keveredett, mire megszerezze őket. Egy almákkal teli egyszerű fatál állt a vaskos fenyőfa asztal közepén.

Emma egy kancsó teára és egy bödön mézre cserélte ki az almás tálat, majd bögréket osztott mindenkinek. Richardnak meghagyta, hogy vegye le az ingét, és fordítsa meg a székét, hogy kitisztítsa sebét, ami nem volt szokatlan feladat a számára. Egy kemény kefével és némi meleg, szappanos vízzel megsikálta a hátát, mintha csak egy koszos teafőzőt tisztogatna.

Richard többször is lélegzetét visszatartva harapott az ajkába, és fájdalmában összeszorította a szemét, ahogy Emma a sebet tisztogatta. Az asszony bocsánatot kért, amiért fájdalmat okozott neki, de - tette hozzá - teljesen ki kellett tisztogatnia, különben elfertőződik. Amikor befejezte, egy törölközővel szárazra paskolta Richard hátát, és bekente gyógyírral, Chase pedig hozott neki egy tiszta inget. Richard örült, hogy felvehette az inget, hiszen legalább jelképes védelmet nyújtott Emma további gondoskodásaival szemben.

- Valaki kérne esetleg egy kis harapnivalót? - mosolygott Emma a három vendégre.

- Hát... - emelte fel a kezét Zedd, mire Richard és Kahlan gyilkos pillantásokat lövellt feléje. - Nem, köszönjük. Nem kérünk semmit - dőlt ismét hátra.

Emma Chase háta mögött állt, ujjaival gyengéden fésülgetve a haját. Chase arcán a  leplezetlen gyötrelem kifejezésével ült, alig volt képes elviselni az érzelgősség eme nyilvánosság előtti megnyilatkozását. Végül előredőlt, azzal az ürüggyel, hogy tölt még egy kis teát.

- Richard - mondta Chase haragos arckifejezéssel, és visszatolta a mézet a helyére -, amióta csak ismerlek, mindig ügyesen elkerülted a bajt. Ám az utóbbi időben, úgy tűnik, kezded elveszíteni lábad alól a talajt.

Mielőtt Richard válaszolhatott volna, Lee, Chase egyik leánya jelent meg az ajtóban, öklével álmos szemeit dörzsölgetve. Chase dühösen nézett rá. Lee az ajkait biggyesztve válaszolt.

- Azt hiszem, te vagy a legcsúnyább gyerek, akik valaha is láttam! - sóhajtott Chase.

Az ajakbiggyesztés ragyogó mosollyá változott. Lee odaszaladt hozzá, karjait a lába köré fonta, fejét a térdére hajtotta, és szorosan megölelte.

- Vissza az ágyba, kicsi lány! - borzolta meg a haját Chase.

- Várj! - emelte fel a hangját Zedd. - Gyere csak ide, Lee. - A kislány megkerülte az asztalt. - Az öreg macskám panaszkodik, hogy nincsenek a közelben gyerekek, akikkel játszhat. - Lee a Kahlan ölében heverő macska felé pillantott. - Nem ismersz vétetlenül néhány gyereket, akiket meglátogathatna?

A kislány szemei elkerekedtek.

- Zedd, itt is maradhatna! Velünk nagyon jól érezné magát!

- Tényleg? Akkor itt marad látogatóban.

- Jól van, Lee - mondta Emma -, de most már ágyba veled!

- Emma, kérhetnék tőled egy szívességet? - nézett fel Richard. - Akadna néhány utazóruhád, amit Kahlan kölcsönkérhetne?

Emma végigmérte Kahlant.

- Hát, a vállai kicsit nagyok az én ruháimhoz, és a lábai is túl hosszúak, de a nagyobb lányoknak van egy-két holmija, ami talán megteszi. Gyere kedvesem, nézzük meg, akad-e valami - mosolygott kedvesen Kahlanra, és a kezét nyújtotta.

- Remélem Macs nem okoz majd gondot nektek - nyújtotta át Kahlan a macskát Lee-nek, majd megfogta a másik kezét. - Ragaszkodik hozzá, hogy az ágyadban aludjon.

- Ó, nem baj - felelte komolyan Lee. - Nagyon jó lesz úgy!

Amikor kimentek a szobából, Emma sokat tudó mosollyal becsukta az ajtót.

- Nos? - kortyolt bele a teába Chase.

- Hallottál az összeesküvésről, amiről a bátyám beszélt? Rosszabb, mint amiről tud.

- Az - válaszolta Chase diplomatikusan.

Richard kihúzta az Igazság Kardját, és kettejük közé fektette az asztalra. A csiszolt penge fényesen csillogott. Chase előre dőlt, könyökét az asztalra téve, és ujjai hegyével megemelte a kardot. Hagyta, hogy a tenyerébe guruljon, és közelről megvizsgálta. Ujjait végigfuttatta a markolaton lévő Igazság szón, majd a penge élét próbálgatva mindkét oldalon végighúzta kezét a vércsatornán. Mérsékelt érdeklődésen kívül nem mutatott semmit.

- Nem szokatlan, hogy egy kardot elnevezzenek, ám rendszerint a nevet a pengébe vésik bele. Soha sem láttam még, hogy a markolatra tették volna a nevet. - Chase a többiekre várt, hogy mondjanak már valami jelentőségteljeset.

- Chase, már láttad ezt a kardot - figyelmeztette Richard. - Tudod, hogy micsoda.

- Valóban. Bár ilyen közelről még nem láttam. A kérdés az - emelte fel vizslató, sötét szemeit -, hogy mit csinálsz te ezzel.

Richard hasonló keménységgel állta a tekintetét.

- Egy nagy és nemes varázsló adta nekem. Chase homloka komor ráncokba szaladt.

- Milyen szerepet játszol te ebben, Zedd? - nézett rá. Zedd előrehajolt, keskeny ajkain apró mosollyal.

- Én adtam neki.

Chase hátradőlt, lassan csóválta a fejét.

- Áldassanak a jó szellemek! - suttogta. - Egy igazi Kereső. Végre!

- Nem sok időnk van - szólt Richard. - Tudnom kell néhány dolgot a Határról. Chase nagyot sóhajtott, felkelt, és a kandallóhoz lépett. Egyik kezével a párkányra  támaszkodva, meredten nézte a lángokat. A másik kettő várt, a nagydarab férfi pedig a kandalló párkányának durva fáján dobolt az ujjaival, mintha így próbálta volna összeszedni a szavait.

- Richard, tudod, mi az én munkám? Richard vállat vont.

- A saját érdekükben távol tartod az embereket a Határtól. Chase megcsóválta a fejét.

- Tudod, hogyan kell megritkítani a farkasok számát?

- Szerintem, ki kell menni, és le kell vadászni őket. A határjáró megint a fejét csóválta.

- Lehet, hogy így elkapnának néhányat, de még több születne, és a végén ugyanannyi maradna. Ha azt szeretnéd, hogy valóban kevesebb legyen a farkas, akkor az ennivalójukra vadászol. Nyulakat csapdázol. Az könnyebb. Ha kevesebb az ennivaló, kevesebb farkaskölyök születik. A végén pedig kevesebb lesz a farkas. Ez az én munkám is. Nyulakra vadászom.

Richard érezte, hogy kezdi elönteni a rémület.

- A legtöbb ember nem érti a Határt, sem azt, amit csinálunk. Azt hiszik, az egész valami ostoba törvény, amit rájuk erőszakolunk. Sokan rettegnek a Határtól, főleg az idősebb emberek. Sokan pedig nagyon okosnak képzelik magukat, és fölmennek oda orvvadászni. A Határtól nem félnek, így gondoskodunk arról, hogy féljenek a határjáróktól. A határjárók kézzelfogható fenyegetést jelentenek a számukra, és mi meg is őrizzük ezt a képet. Nem tetszik nekik a dolog, ám a tőlünk való félelmük miatt nem mennek a Határ közelébe. Akad közöttük egy-kettő, akiknek ez egy játék, hogy meglássák, meg tudják-e úszni a dolgot. Nem számítunk arra, hogy mindegyiküket el tudjuk kapni, és nem is törődünk ezzel. Csak az a fontos, hogy eléggé megijesszük őket, és a Határvidék farkasai ne jussanak elegendő nyúlhoz, hogy megerősödhessenek.

Megvédjük az embereket, de nem úgy, hogy megakadályozzuk, hogy bemerészkedjenek a Határvidékre. Aki ilyen ostoba, azon már nem tudunk segíteni. A mi munkánk az, hogy a nagy többséget távol tartsuk, és a Határ elég gyenge maradjon ahhoz, hogy a benne lévő szörnyűségek ne tudjanak kijönni, és a többi embert elragadni. A határjárók már mindannyian láttak ilyen elszabadult borzalmakat. Mi megértjük őket, mások nem. Az utóbbi időben egyre több dolog szabadult el a Határvidékről. A bátyád kormánya lehet, hogy megfizet minket, ám ők sem értik a Határt. Nem hozzájuk vagyunk hűségesek vagy valamilyen más törvényes hatalomhoz. Egyetlen kötelességünk, hogy megvédjük az embereket azoktól a dolgoktól, amik előjönnek a sötétségből. Szuverénnek tartjuk magunkat. Elfogadjuk a parancsokat, de csak akkor, ha nem akadályozza a munkánkat. Ez baráti alapokon őrzi meg a dolgokat. De ha valaha is eljön az idő, nos, akkor a saját ügyünket követjük és a saját parancsainkat.

Visszaült az asztalhoz, és a könyökére támaszkodva előrehajolt.

- Végső soron egyetlen személy van, akinek az utasításait követjük, hiszen az ügyünk egy nagyobb ügy része Ez a személy pedig az igazi Kereső. - Hatalmas kezeibe fogva a kardot, kitartotta Richard felé, és a szemébe nézett. - Életemet és hűségemet a Keresőnek ajánlom!

- Köszönöm, Chase - dőlt hátra Richard megrendülten. Egy pillanatra a varázslóra nézett, majd megint a határjáróra. - Most szeretnénk elmesélni, hogy mi a helyzet, utána pedig elmondom, mi az, amit szeretnék.

Richard és Zedd együttesen elmeséltek mindent, ami történt. Richard szerette volna, ha Chase mindent tud, hogy megértse, nem lehet félmunkát végezni. Vagy győznek vagy meghalnak. Ez pedig nem az ő választásuk, hanem Darken Rahlé. Chase egyikről a másikra nézett, miközben beszéltek, és megértette az ügy komolyságát. Orden mágiájának említésekor szemmel láthatólag elkomorodott. Nem kellett meggyőzniük a dolog igazságáról, Chase olyan ember volt, aki többet látott már, mint amiről ők valaha is tudni fognak. Néhány kérdést tett fel, és figyelmesen hallgatott.

Zedd esetét a tömeggel viszont rettenetesen élvezte, zengő nevetése megtöltötte a szobát, egészen könnybe lábadt tőle a szeme.

Kinyílt az ajtó. Kahlan és Emma lépett ki a világosságra. Kahlan elegáns erdőjáró öltözékbe volt öltöztetve, széles övvel ellátott sötétzöld nadrágba, barna ingbe, sötét kabátba,  amit egy jó hátizsák egészített ki. Csizmái és erszényöve a sajátjai voltak. Úgy nézett ki, mint aki kész arra, hogy az erdőben élje le az életét. Mégis, a haja, az arca, az alakja, de leginkább a tartása, élénken árulkodott róla, hogy sokkal több ennél.

- A kalauzom - mutatta be Chase-nek. Chase felvonta a szemöldökét.

Emma észrevette a kardot, és arckifejezésének láttán Richard tudta, hogy ért mindent. Megint a férje háta mögé lépett, most azonban nem cirógatta a haját, csak egyszerűen szeretett volna közel lenni hozzá, és a vállára fektette a kezét. Tudta, hogy a baj látogatta meg őket ezen az estén. Richard helyére rakta a kardot, Kahlan pedig odalépett hozzá, és leült mellé. Richard befejezte az éjszaka történtek ismertetését. Mikor elhallgatott, jó néhány percen keresztül senki nem szólt egy szót sem.

- Mit tehetek, hogy segítsek neked? - kérdezte Chase.

- Áruld el, hogy hol van az átjáró - felelte Richard szelíden, de határozottan.

- Miféle átjáró? - nézett fel élesen Chase. Régi óvatossága még mindig jelen volt.

- A Határon átvezető átjáró. Tudok róla, csak nem tudom pontosan, merre van, és nincs időm a keresgélésre. - Richard nem ért rá, hogy ilyesfajta játékokat játsszon, érezte, ahogy felfortyan benne a düh.

- Ki mesélt neked róla?

- Chase! Válaszolj a kérdésre!

- Egyetlen feltétellel - mosolyodott el a másik. - Én viszlek oda benneteket.

Richard a gyerekekre gondolt. Chase hozzászokott a veszélyhez, ám ez teljesen más volt.

- Nem szükséges.

Chase végig mérte Richardot.

- Ez rám tartozik. A Határ nagyon veszélyes hely. Nem is tudjátok, mibe vetitek bele magatokat. Nem küldelek oda benneteket egyedül. A Határ az én felelősségem. Ha azt akarod, hogy eláruljam neked, én is veletek megyek.

Mindenki várt, miközben Richard eltöprengett a hallottakon. Chase nem blöffölt, az idő pedig drága volt. Richardnak nem volt választása.

- Chase, megtisztelsz minket, ha magunkkal vihetünk.

- Rendben - csapta le a kezét Chase az asztalra. - Az átjárót Királyrévének nevezik. Egy Délkikötő nevű ocsmány helyen található. Ha a Solymászösvényen megyünk, négy, esetleg öt nap lóháton. Mivel sietős az utatok, ezen az úton megyünk. Néhány órán belül világos lesz. Szükségetek van némi alvásra. Emma és én összeállítjuk a készleteket.

Tizenkettedik fejezet

Richard úgy érezte, hogy még csak most aludt el, amikor Emma felébresztette, és az egész társaságot levezette reggelizni. A Nap még nem kelt fel, és rajtuk kívül senki sem volt ébren a házban, de a kakasok már kukorékolva hirdették az új nap hajnalát. Az étel illata azonnal meghozta az étvágyát. Emma mosolyogva - bár nem olyan derűsen, mint az este - kiporciózott egy-egy hatalmas adag reggelit, és közölte velük, hogy Chase már evett, jelen pillanatban a lovakat málházza fel. Különös ruhájában Richard mindig is vonzónak tartotta Kahlant. Új öltözéke, állapította meg, cseppet sem csökkentette vonzerejét. Míg Kahlan és Emma a gyerekekről beszélgettek, és Zedd szakadatlanul dicsérte az ételt, Richard esze már szüntelenül az előttük álló úton járt.

A derengő reggeli fény kicsit elhalványodott, ahogy Chase alakja elállta az ajtót. Kahlan összerezzent, amikor meglátta. Világosbarna bőrtunikája fölött láncinget viselt, valamint súlyos fekete nadrágot, csizmát és köpenyt. Fekete kesztyűit széles fekete öve mögé tűrte, amin a határjárók emblémájával ellátott ezüst csat díszelgett. Testének minden porcikájára annyi fegyver volt szíjazva, amivel egy egész hadsereget fel lehetett volna szerelni. Ebben az öltözékben egy átlagember ostobán festett volna, ám Chase félelmetes látványt nyújtott. A nyílt fenyegetés képmása volt, halálos, minden egyes fegyverrel együtt, ami csak rajta volt. Chase alapvetően két arckifejezést szokott ölteni, az egyik a tettetett tudatlan érdektelenség álarca volt, a másik pedig olyan arc, amitől úgy tűnt, mintha éppen tömegmészárlásban  készülne részt venni. Ma a második arcát mutatta.

Miközben kifelé tartottak, Emma egy batyut nyomott Zedd kezébe.

- Sült csirke - magyarázta. Zedd hatalmas vigyorban tört ki, és csókot nyomott az asszony homlokára. Kahlan pedig megölelte, és megígérte, gondja lesz rá, hogy a ruhákat épségben visszajuttassa. Richard is lehajolt, és hálásan megölelte.

- Vigyázz magadra! - súgta a fülébe Emma, majd egy csókot nyomott a férje orcájára, amit az kegyesen tűrt.

Chase tokjával együtt egy hosszú kést nyújtott át Kahlannak, meghagyva neki, hogy állandóan legyen rajta. Richard megkérdezte, hogy kérhetne-e ő is egy kést, mivel otthon hagyta a sajátját. Chase ügyes keze a sok szíj között ráakadt arra, amit keresett, kibontotta, és egy kést nyújtott Richardnak.

- Gondolod, hogy erre mind szükséged lesz? - vette szemügyre a fegyvertárat Kahlan.

- Ha nem hoznám magammal őket, biztosan úgy adódna - mosolygott hamiskásan Chase. A kis csapat élén Chase lépkedett, akit Zedd, majd Kahlan követett, az utóvédet pedig Richard alkotta. Kényelmes tempóban haladtak a Szarvasföldi erdőben. Ragyogó, őszi reggel volt, bár a levegőbe némi csípősség vegyült. Sólyom körözött a fejük felett az égen, intő jel egy utazás kezdetén. Ugyan mire figyelmeztethet már, gondolta magában Richard.

A délelőtt közepére elhagyták a Szarvasföldi völgyet, és a felső Vén erdőbe értek. A Teknős-tó alatt rátértek a Sólymászösvényre, majd délnek fordultak. A kígyószerű felhő lassan követte őket. Richard örült, hogy távolabb csalhatja Chase házától és gyerekeitől. Aggasztotta, hogy ennyire délre kell menniük, hogy átkeljenek a Határon, hiszen drága volt az idejük. Ám Chase azt mondta, ha létezik is másik átjáró, arról még nem hallott.

A lombhullató erdőket ősi fenyvesek váltották fel. Közöttük áthaladni olyan volt, mintha egy kanyonon mentek volna keresztül. A fák törzsei szédítő magasságokba nyúltak, mielőtt elágaztak volna, és Richard parányinak érezte magát a vén fák sötét árnyékában. Richard mindig könnyedén vette az utazást. Gyakran utazott, és az ismerős helyek, amelyek mellett elhaladtak, olybá tették a dolgot, mintha csak újabb kirándulásra indult volna. Ám ez nem szokványos kiruccanás volt! Olyan helyek felé tartottak, ahol még soha sem járt. Veszélyes helyek felé. Chase nyugtalan volt, és a többiek figyelmét is felhívta a veszélyre. Richardot már ez is töprengésre késztette. Chase nem volt olyan ember, aki semmiségek miatt aggódott volna, sőt, Richard gyakran vélte úgy, hogy túlságosan is hidegen hagyják a dolgok.

Miközben lovagoltak, Richard a társait figyelte: a lován fekete szellemként ülő, állig felfegyverzett Chase-t, akitől egyaránt féltek, akiket védett és akikre vadászott, csak valamiképpen a gyermekek nem; a varázsló cingár alakját, a seprűnyél vékonyságú Zeddet, aki alig volt több egy mosolynál, fehér hajnál és némi köpenynél, mégis képes volt mágustüzet és ki tudja még micsodát idézni; valamint a bátor és eltökélt Kahlant, valami titkos erő birtokosát, akit azért küldtek, hogy fenyegessen meg egy varázslót, hogy az kinevezze a Keresőt. Mindhárman a barátai voltak, mégis, a maga módján mindegyikük kényelmetlen érzéseket keltett benne. Eltűnődött rajta, hogy vajon melyikük lehet a veszedelmesebb. Kérdés nélkül követték, ugyanakkor vezették is. Mind a hárman megesküdtek rá, hogy akár az életük árán is megvédik a Keresőt. És mégis, a kis társaság egyetlen tagja sem volt ellenfél Darken Rahl számára, sem egyedül, sem társaival együtt. Az egész küldetésük reménytelennek látszott.

Zedd már a csirkét falta. Időről-időre a háta mögé hajított egy csontot. Majd eszébe jutott, hogy a többieket is megkínálja. Chase nem fogadta el, mivel állandóan a környéket fürkészte, különös figyelmet fordítva az ösvény bal oldala, a Határ felé. A másik kettő elfogadta a kínálást. A csirke tovább tartott, mint Richard gondolta volna. Amikor az ösvény kiszélesedett, lovát Kahlané mellé ösztökélte, és mellette lovagolt tovább. Kahlan levetette a köpenyét, hiszen a nap egyre melegebb lett, és rámosolygott Richardra, azzal a különleges mosolyával, amit csak neki tartogatott.

Richardnak eszébe jutott valami.

- Zedd, nincs valami, amit egy varázsló tenni tudna ezzel a felhővel kapcsolatban? Az öreg a felhőre sandított, majd hátrafordulva Richardot méregette.

- Nekem is eszembe jutott már a dolog. Azt hiszem, talán tehetek valamit, ám szeretnék még várni egy kicsit, hogy minél messzebb kerüljünk Chase családjától. Nem akarom, hogy a  nyomaink hozzájuk vezessenek.

Késő délután egy idős házaspárral találkoztak, erdőjáró emberekkel, akik Chase ismerősei voltak. Mind a négyen megállították lovukat, s a határjáró beszédbe elegyedett a párral. Nyugodtan ült a lován, nyikorgott rajta a bőrruha, és hallgatta, amint elmesélik neki azokat a rémhíreket, amiket a Határból előjövő dolgokról hallottak. Richard most már tudta: többek egyszerű rémhíreknél. Chase tisztelettel bánt a házaspárral, ahogy minden emberrel tette, mégis, tisztán láthatóan féltek tőle. Megígérte nekik, hogy megvizsgálja az ügyet, és azt tanácsolta, hogy ne menjenek ki a házukból az éjjel.

Sötétedés után is hosszú ideig lovagoltak még, majd egy fenyőcsoport közepén tábort vertek az éjszakára. Amikor reggel, a Határ hegyei mögött világosodni kezdett az ég, már úton is voltak. Richard és Kahlan ásítozva lovagoltak. A dombvidéken keresztül dél felé haladva, ahogy útjuk néha-néha messzebb vitte őket a Határ hegyeitől, kezdtek ritkábban sorakozni a fák, nyitott rétek tarkították az erdőt, fényesen, zölden ragyogtak, és frissen illatoztak a napfényben. Egyszer-egyszer kis tanyák mellett haladtak el, gazdáik Chase láttán nem nagyon mutatkoztak.

A vidék egyre kevésbé volt ismerős Richard számára, aki ritkán utazott ilyen messze délre. Figyelt mindenre, jól megjegyezte a tereptárgyakat, amelyek mellett elhaladtak. A forró napsütésben elfogyasztott hideg ebéd után az út kezdett egyre közelebb kanyarogni a hegyekhez. Késő délutánra már olyan közel jártak a Határhoz, hogy a kígyólián által elpusztított fák megszürkült csontvázaival is találkoztak. Még a nap sem tudta bevilágítani a sűrű erdőket. Chase kimértebbé és keményebbé vált, mindent alaposan szemügyre vett. Többször is leszállt a lováról, és kantáron fogva vezette az állatot, ahogy a nyomokat vizsgálta.

Átkeltek egy patakon, ami a hegyek között eredt, hideg, sáros vize lomhán kavargott. Chase megállt, majd leült, és az árnyékokat kémlelte. A többiek megvárták. Előbb egymásra, majd a Határra néztek. Richard felismerte a levegőben a lián rothadásra emlékeztető szagát. A határjáró egy kicsit távolabb vezette őket, majd leszállt a lováról, leguggolt, és a földet tanulmányozta. Amikor felkelt, lova gyeplőjét Zeddnek nyújtotta, majd a többiek felé fordult.

- Várjatok - Csak ennyit mondott, és a többiek csöndben ülve nézték, ahogy eltűnik a fák között. Kahlan nagytestű lova lerázta magáról a legyeket, és tovább rágcsálta a füvet.

Chase tért vissza, felhúzta fekete kesztyűit, és visszavette a gyeplőt Zeddtől.

- Szeretném, ha ti hárman tovább mennétek. Ne várjatok rám, ne álljatok meg. Maradjatok az úton.

- Mi az? Mit találtál? - kérdezte Richard.

Chase visszafordult, és sötéten nézett Richardra.

- A farkasok ebédeltek. Eltemetem, ami megmaradt, azután átvágok a vidéken, a Határ és hármótok között haladva. Meg kell még vizsgálnom valamit. Ne feledjétek, mit mondtam! Ne álljatok meg. Ne hajszoljátok a lovaitokat, csak tartsatok egy jó ütemet, és legyen éles a szemetek. Ha úgy vélitek, hogy már túlságosan régóta vagyok távol, akkor se merészeljetek utánam jönni és keresni. Tudom, mit csinálok, és soha nem találnátok meg. Amikor tudok, csatlakozom hozzátok. Most pedig menjetek, és maradjatok az ösvényen.

Nyeregbe pattant, megfordította a lovát, és vágtára ösztökélte. Az állat patái alól göröngyök röpködtek fel.

- Induljatok! - kiáltotta hátra a válla felett. Miközben eltűnt a fák között, Richard látta, hogy a vállára szíjazott rövidkard felé nyúl, és előrántja a fegyvert. Tudta, hogy Chase nem mondott igazat. Nem temetni indult, hanem harcolni. Richardnak nyugtalan szívvel hagyta a barátját elmenni, ám Chase élete legnagyobb részét itt töltötte a Határ mellett. Tudta, mit csinál, tudta, hogyan védje meg őket. Richard bíznia kellett a barátja ítéletében.

- Hallottátok, mit mondott - szólt a Kereső. - Induljunk!

A Határ menti erdőkben haladva a sziklás kitüremkedések egyre nagyobbak lettek, útjuk hol jobbra, hol balra kanyargott. A fák olyan sűrűn kezdtek nőni, hogy a napfény alig tudott keresztülhatolni a néma erdőn. Az út mintha egy alagút lett volna a sűrű növényzet alatt. Richardot kellemetlen érzéssel töltötte el, hogy minden ilyen közel van hozzájuk. Miközben fürgén haladtak az úton, egyikük sem vette le szemét a tőlük balra megbúvó sötét árnyékokról. Ágak lógtak keresztbe az úton, arra késztetve őket, hogy alattuk elhaladva  behúzzák a nyakukat. Richard el sem tudta képzelni, hogy Chase miként képes átvágni egy ennyire sűrű erdőn.

Amikor az út elég széles volt, Richard Kahlan mellé zárkózott, hogy ő legyen a lány és a Határ között. Bal kézével fogta csak a gyeplőt, hogy kardforgató keze szabadon maradjon. Kahlan szorosra húzta magán köpenyét, ám Richard látta, hogy a keze azért közel van a késéhez.

Tőlük balra, a távolban vonyítás hallatszott, mintha egy farkasfalka lett volna. Csak éppen nem farkasok voltak, hanem a Határvidék lakói.

Mindhárman a hang felé kapták a fejüket. A lovak megrémültek, menekülni akartak. Meg kellett zabolázniuk őket, ám annyi szabadságot hagyniuk kellett nekik, hogy ügetni tudjanak. Richard tudta, mit éreznek a lovak. Ő is ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy hagyja őket vágtatni, ám Chase egyértelműen meghagyta nekik, hogy ne engedjék vágtatni a lovaikat. A határjárónak biztosan megvolt rá az oka, ezért azután visszafogták az állatokat. Mikor a vonyítást vérfagyasztó sikolyok szakították meg, amiktől égnek állt a nyakán a szőr, Richardnak még nehezebb lett erőt vennie magán, hogy ne hagyja a lovakat szabadon vágtatni. A sikolyok vad kiáltások voltak, a gyilkolásvágy hangjai, követelődző, elkeseredett hangok. Majdnem egy óráig ügettek így, ám a hangok, úgy tűnt, nem maradnak el mögöttük. Semmi mást nem tehettek, mint hogy tovább mentek, és közben füleltek a Határ szörnyetegeire.

Richard nem bírta tovább, megállította lovát, és visszafordult. Chase ott volt, egyedül, szemben a fenevadakkal. Nem tudta elviselni a gondolatot, hogy a barátja egyedül szálljon szembe velük. Úgy érezte, segítenie kell.

- Haladnunk kell, Richard - fordult hátra Zedd.

- Lehet, hogy Chase bajban van. Nem hagyhatjuk, hogy egyedül csinálja végig.

- Ez a munkája, hagyd, hogy végezze.

- Most nem az a munkája, hogy határjáróskodjon, hanem, hogy eljuttasson minket az átjáróhoz.

A varázsló visszaléptetett Richardhoz.

- Éppen ezt csinálja, Richard - szólt halkan. - Megesküdött arra, hogy akár az élete árán is megvédelmez. Pontosan ezt csinálja: gondoskodik arról, hogy eljuss az átjáróhoz. Ezt kellene már végre belátnod! A te dolgod fontosabb, mint egyetlen ember élete. Chase is tudja ezt. Ezért mondta, hogy ne menjünk vissza érte.

- Azt várod tőlem, hogy hagyjam megöletni a barátomat, amikor segíthetnék rajta? - hitetlenkedett Richard. A vonítás közelebbről hallatszott.

- Azt várom tőled, hogy ne hagyd a semmiért meghalni!

- De lehet, hogy pont a mi segítségünkön múlik az élete - meredt öreg barátjára Richard.

- De az is lehet, hogy nem. - A lovak nyugtalanul topogtak.

- Zeddnek igaza van - szólalt meg Kahlan. - Nem az a bátor dolog, ha Chase után eredsz, hogy segíts neki, hanem az, ha ezt a vágyat leküzdve tovább mégy.

Richard tudta, hogy igazuk van, de gyűlölte bevallani. Dühösen nézet Kahlanra.

- Lehet, hogy egy napon te kerülsz majd az ő helyzetébe! Akkor mit szeretnél, mit tegyek?

- Azt, hogy menj tovább - nézett rá nyugodtan Kahlan.

Richard csak bámult rá, nem tudta, mit mondjon. Az erdőből hallatszó sikolyok egyre közeledtek. Kahlan arcán nem látszottak érzelmek.

- Richard, Chase állandóan ezt csinálja. Nem lesz semmi baja - próbálta nyugtatni Zedd. - Nem lennék meglepve, ha közben még jól is szórakozna. Később talán elmeséli nekünk. Ismered Chase-t, talán valami még igaz is lesz belőle.

Richard dühös volt rájuk, és persze magára is. Előre ösztökélte a lovát, és az élre ugratott. Nem akart beszélgetni többet. A többiek lemaradtak egy kicsit, hagyták, hadd gondolkodjon. Dühítette, hogy Kahlan azt gondolja, ő csak úgy otthagyná, ha bajba kerül. Kahlan nem volt határjáró. Nem akarta elfogadni, hogy csak úgy mentheti meg a többieket, hogy hagyja Chase-t meghalni. Ennek semmi értelme sem volt. Legalábbis, nem szerette volna, hogy legyen.

Próbálta kirekeszteni a gondolataiból az erdőből hallatszó sikolyokat és vonyításokat. Egy idő múltán a hangok kezdtek elmaradni tőlük. Az erdő élettelennek tűnt, nem voltak madarak,  nyulak, még csak egerek sem, csak a tekergődző fák, a tüskés bokrok és az árnyékok. Fülelt, hogy megbizonyosodjon, a másik kettő követi-e. Nem akart megfordulni és hátranézni; nem akart szembenézni velük. Egy idő múltán rájött, hogy már nem hallatszanak az üvöltések. Kíváncsi volt, hogy ez vajon jót vagy rosszat jelent-e.

Meg akarta mondani nekik, hogy elnézést kér, csak a barátjáért aggódott - ám nem volt rá képes. Tehetetlennek érezte magát. Chase-nek nem lesz semmi baja, mondogatta magának. Nem bolond, a határjárók vezetője, nem megy bele semmi olyanba, amivel ne tudna megbirkózni. Eltűnődött azon, hogy van-e olyan dolog, amivel Chase ne tudna megbirkózni. Eltűnődött, vajon képes lenne-e megmondani Emmának, ha valami történne a férjével.

Miért is hagyta, hogy elszaladjon vele a képzelet! Chase-nek semmi baja. Nemcsak semmi baja, hanem rettenetesen dühös is lesz Richardra, hogy ilyeneket gondolt. Hogy kételkedett benne.

Kíváncsi volt, Chase visszaér-e az éj beállta előtt. Ha nem jön vissza, álljanak meg éjjelre? Semmiképpen se. Chase azt mondta, ne álljanak meg. Menniük kell, ha szükséges, egész este, egészen addig, amíg utol nem éri őket. Richard úgy érezte, mintha a hegyek pontosan felettük magasodnának, és arra készülnének, hogy rájuk vessék magukat. Nem tudott róla, hogy valaha is ilyen közel járt volna a Határhoz.

Miközben ennyire aggódott Chase-ért, a haragja is alábbhagyott. Megfordult, és visszanézett Kahlanra. A lány kedvesen rámosolygott, Richard pedig viszonozta a mosolyt, és máris jobb kedvre derült. Megpróbálta elképzelni, miként festhettek az erdők, mielőtt ilyen sok fa elpusztult volna. Valószínűleg csodálatos hely lehetett, zöld, barátságos és biztonságos. Talán az apja is ezen az úton haladt, amikor átkelt a Határon, talán ezt az utat taposta a könyvvel a kezében.

Azon töprengett, hogy vajon a másik Határ mellett is elpusztult-e az összes fa, mielőtt elenyészett volna. Talán megvárhatnák, míg ez is leomlik, és azután átmehetnek rajta. Talán nem is kell olyan messze délnek kerülniük, Királyréve felé. De miért is gondolja, hogy dél felé haladva kerülőt tesznek? Azt sem tudta, hová menjen Középföldön, miért volt hát egyik hely jobb, mint a másik? A szelence, amit keresnek, ugyanúgy lehetett délen, mint messze északon.

Az erdő egyre sötétedett. Richard már jó néhány órája nem látta a napot, ám most már kétségtelenül alkonyodott. Nem volt elragadtatva attól, hogy éjszaka kell utazniuk az erdőben, ám az a gondolat, hogy aludni térjenek, még rosszabbnak tűnt. Hátranézett, hogy a másik kettő biztosan követi-e.

Csobogó víz gyenge hangja hallatszott az éji csendben, egyre erősödött, ahogy közeledtek feléje, és nemsokára egy folyócskához értek, melyen kis fahíd ívelt át. Mielőtt átkeltek volna, Richard megtorpant. Nem tetszett neki, ahogy a híd kinézett, megmagyarázhatatlan módon valami nem volt rendjén. Nem árt az óvatosság, Richard a folyópartra vezette a lovát, és a híd alá kukucskált. A támasztó gerendákat gránittömbökbe ágyazott vaskarikákhoz horgonyozták. A szögecsek azonban nem voltak sehol.

- Valaki babrált a híddal. Egy ember súlyát elbírja, de egy lóét már nem. Úgy néz ki, vizesek leszünk.

- Nem akarok vizes lenni - vágott dühös képet Zedd.

- Van jobb ötleted? - kérdezte Richard. Zedd az állát vakargatta.

- Van - jelentette be. - Ti ketten átmentek, én addig tartom a hidat. - Richard úgy nézett rá, mintha a varázsló elvesztette volna a józan eszét. - Menjetek már, nem lesz semmi baj.

Zedd felült a lovára, oldala mellett kitartotta a karját, tenyerét felfelé fordította, fejét hátrahajtva mélyeket lélegzett, és becsukta a szemét. A másik kettő kissé habozva, óvatosan lépkedett át a hídon. A túloldalon megfordították a lovaikat, és visszanéztek. A varázsló lova magától léptetett a hídon, miközben Zedd továbbra is kitartotta a karját, fejét pedig hátraszegezte, szeme továbbra is csukva volt. Amikor átért hozzájuk, lehozta maga mellé a karját, és rájuk nézett.

Richard és Kahlan álmélkodva meredtek rá.

- Talán tévedtem - szólalt meg Richard. - Lehet, hogy megtartott volna minket.

- Lehet - mosolygott Zedd. Anélkül, hogy hátranézett volna, pattintott egyet az ujjával. A  híd recsegve rogyott bele a vízbe. A tartógerendák felnyögtek, ahogy egymástól elszakította és magával sodorta őket ár. - Vagy talán mégsem. Nem hagyhattam így. Valakinek még baja esett volna, ha átkel rajta.

- Egy napon, barátom, leülünk, és hosszasan elbeszélgetünk - csóválta a fejét Richard. Megfordította a lovát, és újra nekiindult. Zedd Kahlanra nézett, és vállat vont. A lány elmosolyodott és rákacsintott, majd megfordult, hogy Richard után eredjen.

Folytatták útjukat a kopár ösvényen, menet közben a fák sűrűjét kémlelve. Vajon mi mindenre lehet még képes Zedd, tűnődött Richard. Hagyta, hogy lova maga válassza meg útját a növekvő sötétségben, és közben azon töprengett, hogy meddig tarthat még ez a halott világ. Kijutnak-e innen valaha? Az éjszaka életet hozott az erdőbe: furcsa hívó hangokat és kaparászó zajokat. Richard lova vinnyogott a láthatatlan dolgoktól való félelmében. Richard nyugtatgatva paskolta meg a nyakát, és gárok után kémlelve az eget figyelte. Reménytelen vállalkozás volt: semmit sem látott az égből. Ám, ha gárok csapnának le rájuk, elég nehéz lenne meglepniük őket, hiszen a kifacsart, halott ágak igencsak megnehezítenék a dolgukat. Lehet, hogy a fákon élő lények még a gároknál is veszélyesebbek. Semmit sem tudott róluk, és nem volt benne biztos, hogy szeretett volna többet is tudni. Rájött, hogy hevesen kalapál a szíve.

Körülbelül egy óra múlva, zaj ütötte meg a fülét: balkéz felől, a bokrokon keresztül valami feléjük tartott, s ahogy közeledett, ágakat tört össze. Könnyű vágtára ösztökélte a lovát, majd hátranézett, hogy Kahlan és Zedd követi-e. Bármi is volt, tartotta velük a lépést. Nem tudják lehagyni. Eléjük fog vágni. Lehet, hogy Chase volt az. Vagy talán mégsem?

Richard előrántotta az Igazság Kardját. Előredőlt, lábait a ló oldalába nyomta, hogy vágtára ösztökélje. Izmai megfeszültek, ahogy a ló egyre sebesebben haladt az úton. Nem tudta, Zedd és Kahlan követi-e, valójában nem is törődött vele. Arra koncentrált, hogy belelásson a sötétbe, hogy megláthassa, ha valami közeledne. A düh kezdett kicsúszni kötelékeiből, elöntötte a forróság és a vérszomj. Megfeszült állkapcsokkal száguldott előre, szívében gyilkos vágy lobogott. Lova patáinak dobogása miatt nem hallotta az erdőben közelgő valamit, de tudta, hogy ott van, tudta, hogy felé tart.

Majd a fák alig kivehető alakja előtt meglátta a mozgó, sötét alakot. Néhány lépéssel előtte törtetett ki az erdőből az útra. Richard felemelte a kardot, és nekirontott, magában elképzelve, hogy mit fog csinálni. Amaz mozdulatlanul várta.

Az utolsó pillanatban döbbent rá, hogy Chase az. A határjáró a karját felemelve jelezte neki, hogy álljon meg. Egy tüskés buzogány körvonalai látszottak a kezében.

- Örülök, hogy éberek vagytok - fogadta a határjáró.

- Chase! Halálra ijesztettél!

- Te is nehéz pillanatok elé állítottál - Kahlan és Zedd érte utol őket. - Kövessetek, és maradjatok hozzám közel. Richard, te legyél az utóvéd, tartsd kivonva a kardot.

Chase megfordította a lovát, és vágtatva indult el, a többiek követték. Richard nem tudta, hogy követi-e őket valami. Chase nem úgy viselkedett, mintha nemsokára harcra kerülne a sor, ennek ellenére azt mondta, hogy tartsa kivonva a kardját. Richard vigyázva tekintgetett hátra. Mindannyian lehúzták a fejüket, számítva az alacsony ágakra. Veszélyes volt ilyen vágtára késztetni a lovakat ebben a sötétben, ám Chase tudta, mit tesz.

Egy útelágazáshoz értek, aznap az elsőhöz, és a határjáró habozás nélkül a jobb oldali ösvényt választotta, amelyik a Határtól távolabb vezetett. Hamarosan kiértek az erdőből, és a Hold fényében néhány fával borított, dimbes-dombos vidéket pillantottak meg. Egy idő után Chase lelassított, hagyta, hogy sétáljanak a lovak.

Richard visszadugta a kardját, és a többiek mellé zárkózott.

- Mi volt ez az egész? - kérdezte.

Chase visszaakasztotta övére a buzogányt.

- A Határ lényei követnek minket. Amikor kijöttek értetek a Határvidékről, ott voltam, hogy elvegyem az étvágyukat. Néhányan visszamentek. A maradék a Határon belülről követ bennünket, ahol már nem üldözhetem őket. Ezért nem akartam, hogy túlságosan gyorsan haladjatok. Nem tudtam volna lépést tartani veletek az erdőn keresztül, ők pedig elébem vágtak volna, és utána lecsaptak volna rátok. Azért vezettelek most benneteket a Határtót távolabb, mert szerettem volna, ha az éjszakára messze kerül tőlük a szagunk. Este túlságosan  veszélyes ilyen közel utazni a Határhoz. Odafent az egyik dombon letáborozunk. - Válla fölött Richardra nézett. - Tényleg, miért álltatok meg? Mondtam, hogy ne tegyétek.

- Aggódtam érted, amikor meghallottam az üvöltést. Vissza akartam fordulni, hogy segítsek. Zedd és Kahlan azonban lebeszélt róla.

Richard azt hitte, Chase dühös lesz rá, ám nem volt az.

- Köszönöm az aggodalmadat, de még egyszer ne tegyél ilyet. Miközben ott ácsorogtatok és gondolkodtatok, majdnem elkaptak benneteket. Zeddnek és Kahlannak igaza volt. Legközelebb ne vitatkozz velük.

Richard érezte, hogy elvörösödik a füle. Tudta, Chase-nek igaza volt, ám hogy nem segített a barátjának, cseppet sem derítette jobb kedvre.

- Chase - kérdezte Kahlan -, azt mondtad, elkaptak valakit. Igaz ez? Chase arca kőkemény volt a holdfényben.

- Igen. Az egyik emberemet. Nem tudom, kit. - Visszafordult az ösvény felé, és némán lovagolt tovább.

Egy magas dombon ütöttek tanyát, hogy tisztán lássanak, ha bármi közeledne. Chase és Zedd ellátta a lovakat, Richard és Kahlan pedig tüzet gyújtottak, kenyeret, sajtot és szárított gyümölcsöt csomagoltak ki, majd főzni kezdtek egy egyszerű levest. Kahlan Richarddal tartott, hogy tűzifát keressenek a ritkás erdőben. Richard megjegyezte, hogy ketten együtt jó kis csapatot alkotnak. Kahlan apró mosolyt küldött feléje, majd elfordult. Richard megfogta a karját.

- Kahlan, ha te lettél volna, utánad mentem volna - fordult hozzá, sokkal többet értve ezen, mint amit a szavak jelentettek.

Kahlan a szemeit fürkészte.

- Kérlek, Richard, soha ne mond ezt. - Finoman elhúzta a karját, és visszament a táborba. Amikor a másik kettő visszatért a lovaktól a tűz fényéhez, Richard látta, hogy a Chase hátára szíjazott kardhüvely üres, a rövid kard sehol. Hiányzott az egyik csatabárdja is, több hosszú késsel együtt. Ezzel együtt persze még nem maradt védtelen - távolról sem.

Az övéről lógó buzogány egyik végétől a másikig véres volt, kesztyűit is vér áztatta, és egész testét vérpettyek borították. Minden hozzáfűznivaló nélkül kivett egy hosszú kést, és egy háromhüvelyknyi sárgás fogat szedett ki vele a buzogány két tüskéje közül, majd a háta mögé hajította a fogat, bele a sötétbe. Miután letörölte a vért a kezéről és az arcáról, leült a tűz elé a többiekhez.

- Chase, miféle lények üldöztek minket? - hajított egy ágat a tűzbe Richard. - És hogyan képesek ki-be járni a Határvidékről?

Chase felvett egy cipót, és leszakított belőle egy darabot. Richard szemébe nézett.

- Szívkopóknak hívják őket. Úgy kétszer akkorák, mint egy farkas, hatalmas, hordószerű mellkassal, furcsa, lapos fejjel és óriási fogakkal teli, hatalmas pofával. Rettentő vadak. Nem tudom pontosan, milyen színűek. Csak éjszaka járnak zsákmány után, legalábbis a mai napig ezt tették. Ám túlságosan sötét volt az erdőben, és egyébként is elfoglalt voltam. Sokkal többen voltak, mint amennyit valaha együtt láttam.

- Miért nevezik őket szívkopóknak?

Chase egy darabka kenyeret rágcsált. Fürkésző szemekkel nézett vissza rá.

- Ez némi vita tárgya még. Nagy, kerek füleik vannak, és rendkívül jó a hallásuk. Egyesek azt mondják, hogy képesek megtalálni egy embert csupán a szívverésének hangja alapján - Richard szemei elkerekedtek, Chase megint harapott egyet a kenyérből, és egy percig némán evett. - Mások pedig azt, hogy azután hívják őket szívkopóknak, ahogy megölik a zsákmányukat. A mellkasodat támadják. A legtöbb ragadozó torokra támad, de nem így a szívkopók. Ők egyenesen a szívre mennek, és elég nagy fogaik vannak ehhez. És ez az első dolog, amit megesznek. Ha pedig több kopó is van, megverekszenek a szívért.

Zedd egy tányér levest mert magának, majd átadta a merőkanalat Kahlannak. Richard kezdte elveszíteni az étvágyát, de meg kellett kérdeznie: - És te mit gondolsz? Chase vállat vont.

- Még soha sem ültem igazán csendben a Határ menti sötétségben, csak azért, hogy megtudjam, tényleg meghallják-e a szívverésemet. - Megint beleharapott a kenyérbe, és rágás  közben lepillantott a mellkasára. Elhúzta magától a súlyos páncélinget. Két hosszú, cikcakkos vágás futott végig a láncszemek között. Törött, sárgás fogdarabok szorultak a szétroncsolódott láncszemek közé. Az alatta lévő bőrtunikát átáztatta a kopók vére. - Amelyik ezt csinálta, abba törtem bele a rövidkardomat, pedig akkor még a lovamon voltam. Ez talán választ ad a kérdésedre - nézett vissza Richardra.

Richard karján végigszaladt a libabőr.

- És mi a helyzet azzal, hogy ki-be járnak a Határvidékről? Kahlan Chase felé nyújtotta a levesestálat.

- Ennek a Határ mágiájához lehet valami köze, hiszen ők is azzal együtt jöttek létre. Ők a Határ házőrző kutyái. Ki-be járhatnak a Határból, anélkül, hogy az magának követelné őket. Ám hozzá vannak láncolva, és nem mehetnek tőle messzire. Ahogy a Határ omladozik, úgy kóborolnak egyre messzebb tőle. Emiatt veszélyes a Sólymászösvényen haladni, ám, ha másik utat választanánk, az egy jó héttel hosszabbá tenné a Királyrévéhez vezető utunkat. Az az útlevágás, amin jöttünk, az egyetlen, ami a Délkikötőig tartó úton elkanyarodik a Határtól. Tudtam, hogy utol kell érjelek benneteket, mielőtt elhaladtok mellette, különben ott tölthettük volna az éjszakát a szívkopók társaságában. Holnap, ha világos lesz, megmutatom nektek, miként omladozik a Határ.

Richard bólintott, és ki-ki visszatért a maga gondolataihoz.

- Rozsdabarnák - sóhajtotta halkan Kahlan. Mindannyian felé fordultak. Kahlan a tűzre meredve ült. - A szívkopók rozsdabarnák. Rövid a szőrük, mint amilyen az őzek hátán nő. Középföldön most már mindenütt lehet látni őket, mivel a Határ összeomlott, és kiszabadultak bilincseikből. Nincs már mit őrizniük, így nappal is előjönnek.

A három férfi mozdulatlanul ült. Kahlan szavain töprengtek. Még Zedd is abbahagyta az evést.

- Nagyszerű! - morogta magában Richard. - Mi rosszabbat tartogathat még számunkra Középföld? - Nem kérdésnek szánta, inkább dühös átkozódásnak. A tűz pattogott, arcukon érezték a melegét.

Kahlan szeme valahol messze járt.

- Darken Rahlt - suttogta.

Tizenharmadig fejezet

Richard a tábortól távolabb ült, egy hűvös sziklának támaszkodott, s köpenyét szorosan maga köré csavarva nézte a Határt. Az alig fújdogáló szellő is jeges leheletként hatolt a ruhája alá. Chase neki adta az első őrséget, Zeddre hárult a második, a határjáróra a harmadik. Kahlan tiltakozott, hogy rá nem osztottak őrséget, ám végül belenyugodott Chase döntésébe.

A holdfény beragyogta a közte és a Határ között húzódó nyílt terepet. Szelíd dombokkal borított vidék volt, néhány fával és apró patakokkal. Annak ellenére, hogy milyen közel volt a Határvidék nyomasztó erdejéhez, kifejezetten kellemes helynek tűnt. Persze a sötét, nyomasztó erdő is valószínűleg barátságos hely volt egykoron, mielőtt Darken Rahl működésbe hozta a szelencéket, és elkezdte lerombolni a Határokat. Chase nem tartotta valószínűnek, hogy a szívkopók ilyen messze kószálnának, ám, ha mégsem lenne igaza, Richard felkészült a fogadásukra. Végighúzta a kezét kardja markolatán, hogy erőt merítsen belőle, ujjaival kitapogatta rajta az Igazság szót, szórakozottan követve a domború betűket, közben figyelte az éjszakai eget. Megfogadta, többé nem hagyja, hogy a gárok meglepjék. Nem volt álmos, így örült, hogy neki jutott az első őrség. Fáradt volt, de nem volt álmos. Mégis ásított.

Túl az erdő kusza szőnyegén, a sötétség pereménél a Határ hegyei törtek az ég felé, mint valami sötét szörnyeteg csigolyái, mely túlságosan hatalmas ahhoz, hogy beássa magát. Vajon miféle lények nézhetnek vissza rá a hatalmas torokból? Chase azt mondta, a Határ hegyei dél fel haladva egyre alacsonyabbak lesznek, és ott, ahová igyekeztek, már szinte teljesen eltűnnek.

Váratlanul Kahlan somfordált oda hozzá a sötétben, - az ő köpenye is szorosan a teste  köré volt tekerve - és szorosan hozzásimult, hogy melegítsék egymást. Nem szólt semmit, csak ott ült Richard mellett. Selymes hajának néhány szála a férfi arcát érintette. Késének markolata az oldalát nyomta, de Richard nem szólt. Attól tartott, ha megszólal, Kahlan odébb húzódik. Nem akarta, hogy odébb húzódjon.

- A többiek alszanak? - kérdezte csendesen, a válla fölött Kahlanra pillantva. Kahlan bólintott.

- Honnan tudod? - kérdezte mosolyogva. - Zedd nyitott szemmel alszik.

- Mint minden varázsló - viszonozta a mosolyát Kahlan.

- Tényleg? Azt hittem, csak Zedd.

Miközben a völgyet figyelte, hogy lát-e valami mozgást, érezte, hogy Kahlan őt nézi.

- Nem vagy álmos? - nézett vissza rá. Olyan közel voltak egymáshoz, hogy nem is nagyon kellett suttogásnál hangosabban beszélnie.

Kahlan vállat vont. Hosszú haját az arcába fújta a szellő, kinyújtotta a kezét, de meggondolta magát, és visszahúzta. Tekintete megtalálta Richardét.

- Csak bocsánatot akartam tőled kérni.

Richard szerette volna, ha a vállára hajtja a fejét, de nem tette.

- Miért?

- Amit korábban mondtam. Hogy nem akarom, hogy utánam jöjj. Nem szeretném, ha azt gondolnád, hogy nem értékelem a barátságodat. Mert igenis értékelem. Csakhogy a feladatunk mindennél fontosabb.

Richard tudta, hogy hozzá hasonlóan sokkal többet ért ezalatt, mint amit mondott. A lány szemébe nézett; arcán érezte a leheletét.

- Kahlan, van valakid? - Félt a szívébe tépő nyíltól, de meg kellett kérdeznie. - Mármint valakid, aki otthon vár? Egy kedvesed?

Sokáig nézett farkasszemet a zöld szempárral. Kahlan nem kapta el a tekintetét, de a szeme könnyekkel telt meg. Richard mindennél jobban szerette volna átkarolni és megcsókolni.

Kahlan felemelte a kezét, ujjai hátsó részével gyengéden megcirógatta a férfi arcát. Megköszörülte a torkát.

- Ez nem ilyen egyszerű, Richard.

- Dehogynem. Vagy van, vagy nincs.

- Kötelezettségeim vannak.

Egy pillanatra úgy tűnt, mondani akar valamit. A titkát.

Olyan csodálatosan szép volt a holdfényben! S nem csak kívül, hanem belül is: az okossága, a bátorsága, az esze, no és persze az a különleges mosolya, amit csak Richard számára tartogatott. Egy sárkányt is leölne - ha létezik egyáltalán ilyen lény -, hogy láthassa ezt a mosolyt. A férfi tudta: amíg él, senki más nem kell neki. Inkább egyedül éli le az életét, mint valaki mással. Nem kell neki senki más.

Kétségbeesetten szerette volna magához ölelni. Éget a vágytól, hogy megízlelje puha ajkait. Ám ugyanaz a megmagyarázhatatlan érzés töltötte el, mint a hídon való átkelés előtt. Ellenállhatatlan veszélyérzet volt, erősebb, mint az a vágya, hogy megcsókolja. Valami azt súgta neki, hogy ha ezt tenné, a kelleténél eggyel több hidat lépne át. Eszébe jutott, hogy a kard mágiája micsoda kitöréssel reagált, amikor kezében volt a kard, és Kahlan megérintette a kézfejét. A híddal kapcsolatban sem tévedett, ezért inkább nem ölelte át.

Kahlan a földre sütötte a szemét.

- Chase azt mondta, az következő két nap nagyon kemény lesz. Azt hiszem, a legjobb lesz, ha megyek, és alszom.

Richard biztos volt benne, bármi játszódik le a lelkében, neki nincs beleszólása. Nem erőltethette. Kahlan csak saját maga birkózhatott meg vele.

- Irántam is van egy kötelezettséged - szólalt meg. Kahlan kérdőn nézett vissza rá. Richard elmosolyodott. - Ígéretet tettél, hogy a kalauzom leszel. Szeretném, ha megtartanád az ígéreted.

Kahlan elmosolyodott, és csak bólintani tudott, túlságosan közel állt ahhoz, hogy elsírja magát, mintsem, hogy meg tudott volna szólalni. Csókot lehelt az ujja hegyére, és Richard arcához érintette, majd visszaosont az éjszakába.

Richard ült a sötétben, és megpróbált megszabadulni a torkát szorító kíntól. Még jóval azután is, hogy Kahlan elment, érezte az arcán az ujját - a csókját.

Az éjszaka olyan néma volt, hogy Richard úgy érezte, mintha ő lenne az egyetlen ébren levő lény az egész világon. A csillagok pislákoltak, mintha Zedd varázspora fagyott volna az égre, s szótlanul bámult le rá a Hold. Ezen az éjjelen még a farkasok kórusa sem zengte dalát. A magány szinte összeroppantotta.

Rájött, hogy azt szerette volna, ha valami rátámad, csak hogy legyen valami más, amin gondolkodhatna. Kihúzta a kardját, és hogy csináljon valamit, köpenye sarkával fényezni kezdte az amúgy is csillogó pengét. Az ő kardja volt, úgy használja, ahogyan jónak látja - ezt mondta neki Zedd. Akár tetszett Kahlannak, akár nem, arra fogja használni, hogy őt oltalmazza. Vadásztak rá. Bárkinek, aki csak egy ujjal is akarná érinteni a lányt, először a kardját kell kereszteznie.

A quadra, Kahlan üldözőire - és Darken Rahlra - gondolva fellángolt benne a düh. Szerette volna, ha most támadnának, hogy véget vethessen a fenyegetésnek. Szomjazott rájuk. Szíve kalapált. Állkapcsa megfeszült.

Hirtelen rádöbbent, hogy a kardból jövő düh keltette fel az övét. A kard szabadon volt, és annak a puszta gondolata, hogy valaki fenyegeti Kahlant, előhívta a dühét, a kardét és a sajátját is. Megdöbbent, hogy milyen finoman töltötte el, milyen csendesen, milyen láthatatlanul, milyen csalogatóan. Szemlélet kérdése, mondta a varázsló. Vajon a kard mágiája mit láthatott benne?

Richard visszacsúsztatta a kardot a hüvelyébe, visszafogta a dühét, érezte, ahogy a komor hangulat ismét elönti lelkét. Tovább fürkészte a tájat és az égboltot. Felállt és körbesétált, hogy megmozgassa a lábait, majd ismét leült és a sziklának támaszkodott. Vigasztalhatatlan volt.

Egy órával az őrsége vége előtt csendes lépteket hallott. Ismerős lépteket. Zedd volt az, mindkét kezében egy darab sajttal, köpeny nélkül, csupáncsak egyszerű köntösében.

- Mit csinálsz idefent? Még nincs itt az őrséged ideje.

- Gondoltam, hogy örülnél egy barát társaságának. Tessék, hoztam neked egy kis sajtot.

- Köszönöm, nem kérek. Mármint a sajtból. A barátnak viszont hasznát venném.

Zedd leült mellé, csontos térdét a mellkasáig felhúzta, a köntösét pedig ráborította, ezáltal úgy nézett ki, mint egy kis sátor közepe.

- Mi a baj?

- Azt hiszem, Kahlan - vont vállat Richard. Zedd nem szólt semmit. - Ő az első gondolatom, amikor felébredek, és az utolsó, amikor nyugovóra térek. Soha nem éreztem még így magamat, Zedd, soha nem éreztem még ilyen egyedül magam - nézett rá.

- Értem - felelte Zedd, és a sziklára fektette a sajtokat.

- Tudom, hogy kedvel engem, de az az érzésem, hogy három lépés távolságot tart tőlem. Amikor tábort vertünk ma este, azt mondtam neki, hogy ha ő lett volna olyan helyzetben, mint Chase ma, akkor utána mentem volna. Nemrégen idejött hozzám, és közölte velem, hogy nem szeretné, ha utána mennék, ám sokkal többet értett ennél. Azt, hogy nem szeretné, hogy utána menjek, és punktum.

- Jó kislány - suttogta Zedd.

- Micsoda?

- Azt mondtam, hogy jó kislány, és hogy mindannyian szeretjük ezért. Ám Richard, ő sokkal több ennél. Kötelezettségei vannak.

- Mi az, amiben sokkal több? - nézett dühösen az öregre Richard. Zedd kicsit hátrébb dőlt.

- Ezt nem nekem kell elmondanom. Ő neki kell megválaszolnia. Pedig azt gondoltam, hogy mostanra már megtette. - Az öreg átkarolta Richard széles vállait. - Ha ettől jobban érzed magad, akkor elmondom, hogy csak azért nem tette, mert fontosabb vagy számára, mint az ajánlatos lenne. Fél, hogy elveszíti a barátságodat.

- Tudod a titkát, és Chase is tudja, látom a szemén. Mindenki tudja, csak én nem. Ma este megpróbálta elmondani nekem, ám képtelen volt rá. Nem kellene aggódnia, hogy elveszíti a barátságomat. Ez soha nem történik meg.

- Richard, Kahlan egy csodálatos nő, de nem neked való. Soha nem lehet az.

- Miért?

- Szavamat adtam neki, hogy nem mondom el neked, és hagyom, hogy ő tegye meg. - Zedd a köntöse ujját söpörgette, kerülve Richard tekintetét. - Meg kell bíznod bennem, Kahlan nem lehet az, amit szeretnél. Keress magadnak egy másik lányt. Tele van velük az egész világ. Lám, az emberek fele lány, rengetegen vannak, akik közül választhatsz. Válassz valaki mást.

Richard maga alá húzta a térdeit és átkarolta őket. Nem nézett Zeddre.

- Rendben van.

Zedd maglepetten nézett fel, majd elmosolyodott, és megveregette ifjú barátja hátát.

- Rendben van, de csak egy feltétellel - tette hozzá Richard, és a Határ erdőit fürkészte. - Válaszolj egy kérdésemre, de őszintén, veszett kutya legyél, ha nem válaszolsz őszintén. Ha igennel válaszolsz, úgy teszek, ahogy mondtad.

- Egyre? Csak egyetlen kérdésre? - kérdezte Zedd óvatosan, csontos ujját alsó ajkához téve.

- Egyetlen egyre.

Zedd egy percig töprengett.

- Legyen hát. Egyetlen kérdés.

Richard az öregre emelte szenvedélyektől fűtött tekintetét.

- Ha valaki, mielőtt elvetted volna a feleségedet - tudod mit, tegyük még könnyebbé, hogy igent mondhass - ha valaki, akiben megbíztál, egy barátod, akit apádként szerettél, ha ez az ember odajött volna hozzád, és azt mondta volna, hogy válassz magadnak egy másikat, megtetted volna?

Zedd kerülte Richard tekintetét, és vett egy mély levegőt.

- A kutyafáját! Mostanra már megtanulhattam volna, hogy ne engedjem a Keresőt ilyen kérdéseket feltenni! - Felvette a sajtot és rágcsálni kezdte.

- Gondolhattam volna.

Zedd elhajította a sajtdarabot.

- Ez azonban nem változtatja meg a tényeket, Richard! Kettőtök között nem fog működni a dolog. Nem azért mondom ezt, hogy megbántsalak. Fiamként szeretlek. Ha képes lennék megváltoztatni a világ menetét, akkor meg is tenném. Szeretném, ha nem így lenne, a te érdekedben, ám nincs mód arra, hogy működjék a dolog. Kahlan tudja ezt, és ha mégis megpróbálkozol vele, azzal csak fájdalmat okozol neki. Ezt pedig nem akarod, tudom jól.

- Te magad mondtad. Én vagyok a Kereső. Ha van rá mód, akkor megtalálom - felelte Richard csendes, nyugodt hangon.

- Bárcsak így lenne, fiam, de sajnos nem így van - csóválta a fejét szomorúan Zedd.

- Akkor mit tegyek? - kérdezte Richard suttogva.

Öreg barátja átkarolta vékony karjaival, és magához ölelte. Richard teljesen erőtlennek érezte magát.

- Csak légy a barátja, Richard. Erre van szüksége. De több nem lehetsz. Zedd karjai közé fúrva fejét, Richard bólintott.

Néhány perc múlva a Kereső eltolta magát a varázslótól, és gyanakvó tekintettel pillantott  rá.

- Miért jöttél ide?

- Hogy leüljek a barátom mellé. Richard a fejét csóválta.

- Úgy jöttél ide, mint varázsló, el a többiektől, hogy négyszemközt tanácskozz a  Keresővel. Most pedig, mondd el, hogy miért jöttél.

- Nagyon jó. Varázslói minőségemben jöttem, hogy elmondjam a Keresőnek: ma majdnem elkövetett egy súlyos hibát.

Richard levette a kezét Zedd válláról, ám továbbra is a szemébe nézett.

- Tudom. A Kereső nem teheti kockára az életét, mert ezáltal mindenki más életét teszi kockára.

- Mégis erre készültél - erőltette a kérdést Zedd.

- Amikor kineveztél Keresővé, akkor a bennem lévő jót és rosszat is figyelembe vetted. Újak még nekem a poszt követelményei. Nehezemre esik, hogy bajban látom a barátomat, és  ne segítsek neki. Tudom, hogy többé nem engedhetek meg magamnak efféle luxust. Vedd úgy, hogy meg vagyok dorgálva.

- Ez a rész jól ment - mosolyodott el Zedd. Egy percig csak ült, majd lehervadt az arcáról a mosoly. - Ám Richard, a probléma sokkal nagyobb horderejű, mint ami a mai nap történt. Meg kell értened, hogy mint Kereső, ártatlan emberek halálát okozhatod. Ahhoz, hogy sikerüljön megállítanod Rahlt, lehet hogy hátat kell fordítanod azoknak, akiket talán megmenthetnél. Egy katona tudja: ha a csatatéren lehajol, hogy segítsen egy elesett bajtársának, akkor megeshet, hogy kardot döfnek a hátába, és így, ha győzni akar, harcolnia kell, még akkor is, ha közben hallja a bajtársai segítségért való kiáltozását. Ha győzni akarsz, neked is el kell szánnod magad arra, hogy ezt megtedd, lehet, hogy nem lesz rá más mód. Meg kell acéloznod magad. Ez a túlélésért való küzdelem, és ebben a harcban a segítségért kiáltozók valószínűleg nem katonák lesznek, hanem ártatlanok. Darken Rahl bárkit megöl, csak hogy győzzön. Azok, akik az oldalán harcolnak, hasonlóképpen cselekszenek. Lehet, hogy neked is így kell tenned. Tetszik vagy nem tetszik, az agresszor diktálja a szabályokat. Vagy szerintük játszol, vagy meghalsz.

- Hogy tud bárki is az ő oldalán harcolni? Darken Rahl uralkodni akar mindenki felett, minden egyes ember ura akar lenni. Hogy harcolhatnak akkor érte?

A varázsló a sziklának támasztotta a hátát, és elnézett a hegyek fölött, mintha többet is látna, mint ami ott volt. Fájdalommal volt tele a hangja.

- Azért, Richard, mert sok embernek a boldoguláshoz az kell, hogy uralkodjanak felette. Önzőségükben és kapzsiságukban úgy tekintenek a szabad emberekre, mint elnyomóikra. Olyan vezetőre vágynak, aki kivágja a magasabb növényeket, hogy a Nap rájuk is süthessen. Úgy gondolkoznak, hogy egyetlen növénynek sem szabad megengedni, hogy magasabbra nőjön, mint a legalacsonyabb, és így mindegyikük kaphat napfényt. Inkább szeretnének egy vezérfényt - és nem számít nekik a lámpaolaj -, mintsem hogy maguk gyújtsanak egy gyertyát.

Néhányuk azt hiszi, hogy ha Rahl győz, akkor majd rájuk mosolyog, és megjutalmazza őket, így éppoly kegyetlenek, mint ő, csakhogy elnyerjék a kegyeit. Néhányuk pedig egyszerűen képtelen meglátni az igazságot, és azokért a hazugságokért küzd, amiket hall. Néhányuk pedig, mihelyst meggyújtották a vezérfényt, rájön, hogy láncokat visel. De akkor már késő.

Zedd letűrte a köntöse ujjait, és sóhajtott.

- Mindig is voltak háborúk, Richard. Minden háború gyilkos küzdelem az ellenfelek között. És mégis, soha egyetlen hadsereg nem masírozott a küzdelembe abban a hitben, hogy a Teremtő az ellenség oldalán áll.

- Ez őrültség! - rázta a fejét Richard.

- Egészen biztos vagyok benne, hogy Rahl hívei vérszomjas szörnyetegnek hisznek bennünket, akik mindenre képesek. Számtalan történetet hallottak ellenségük könyörtelen brutalitásáról. Biztosra veszem, hogy egyikőjük sem tud semmit Darken Rahlról, csak amit maga Rahl mondott nekik. Lehet, hogy őrültségnek tűnik, de ettől még nem lesz kevésbé fenyegető vagy kevésbé veszélyes. Rahl híveinek az a feladata, hogy eltiporjanak minket, nem kell érteniük bennünket. Ám neked, hogy egy erősebb ellenféllel szemben diadalmaskodj, használnod kell a fejed.

- Ez rettenetesen szűk mozgásteret hagy nekem. Hagynom kell esetleg ártatlan embereket meghalni, ám Darken Rahlt nem ölhetem meg.

- Dehogynem - nézett rá jelentőségteljesen Zedd. - Soha nem mondtam, hogy nem ölheted meg Darken Rahlt. Azt mondtam csak, hogy a kardot nem használhatod ellene.

Richard feszülten nézett a barátjára, akinek szögletes arcán tompán tükröződött a holdfény. Sötét hangulata ellenére is gondolatszikrák gyúltak a fejében.

- Zedd - kérdezte csöndesen -, neked is meg kellett már ezt tenned? Hagynod kellett ártatlan embereket meghalni?

Zedd vonásai megkeményedtek, arca töprengővé vált.

- Az előző háborúban is, és most is, ahogy beszélünk. Kahlan elmondta, Rahl embereket öl, hogy megtudja a nevem. Senki sem tudja neki elárulni, ám ő továbbra is gyilkol, abban a reményben, hogy valaki végül mégis csak meg tudja mondani. Feladhatnám neki magamat,  hogy véget vessek a mészárlásnak, ám akkor nem tudnék segíteni, hogy legyőzzük, és a végén még többen halnának meg. Fájdalmas választás: hagyunk néhány embert borzasztó szenvedések közepette meghalni, vagy hagyunk még több embert borzasztó szenvedések közepette meghalni.

- Ne haragudj, barátom - húzta szorosabbra magán a köpenyét Richard, rázta a hideg, kívülről is és belülről is. A mozdulatlan táj felé fordította a fejét, majd ismét Zedd felé fordult.

- Mielőtt meghalt, találkoztam a fénylénnyel, Sharral. Az életét adta, hogy segítsen Kahlannak idejutni, hogy mások élhessenek. Kahlan is cipeli annak a terhét, hogy hagyott másokat meghalni.

- Valóban - mondta halkan Zedd. - Belefájdul a szívem, ha elgondolom mindazt, amit ennek a lánynak a szemei láttak. És mindazt, amit talán te is látni fogsz.

- Ami a kettőnk problémáját igencsak jelentéktelenné teszi.

- De attól még nem fáj kevésbé - felelte együttérző arccal Zedd. Richard megint a tájat kezdte fürkészni.

- Zedd, még egy dolog. Mielőtt odaértünk volna hozzád, megkínáltam Kahlant egy almával.

Zedd meglepetten nevetett.

- Piros gyümölcsöt kínáltál egy középföldinek? Ez halálos sértésnek számít, fiam. Középföldön mindenfajta piros gyümölcs halálos méreg.

- Igen, most már tudom, de akkor még nem tudtam.

- Mit mondott Kahlan? - hajolt közelebb Zedd.

- Nem az az érdekes, amit mondott, hanem amit csinált - nézett rá a szeme sarkából Richard. Megragadta a torkomat. Egy pillanatra láttam a szemében, hogy arra készül, hogy megöljön. Nem tudom, hogyan akart megölni, de biztos vagyok benne, hogy arra készült. Elegendő ideig tétovázott, hogy megmagyarázhassam. A probléma az, hogy a ő barátom, többször megmentette az életemet, és mégis, abban a pillanatban arra készült, hogy megöljön.

- Richard elhallgatott. - Ez is beletartozik abba, amit mondtál, ugye?

Zedd nagyot sóhajtott, és bólintott.

- Igen. Richard, ha gyanítanád, hogy áruló vagyok, de nem volnál benne biztos, csak gyanítanád, és tudnád, hogy ha igazad lenne, elveszne az ügyünk, képes lennél-e megölni? Ha nem lenne rá időd vagy módod, hogy kifürkészd az igazságot, csak erősen gyanítanád, hogy áruló vagyok, és rajtad kívül nem tudná ezt senki, meg tudnál-e ölni, ott helyben és azonnal? Tudnál-e felém, öreg barátod felé gyilkos szándékkal közeledni? Elegendő eltökéltséggel, hogy biztosan bevégezd a dolgot?

Zedd tekintete szinte égette. Richard megdermedt a döbbenettől.

- Nem... nem tudom.

- Hát jobb lenne, ha tudnád, vagy nem sok esélyed lesz Rahl ellen. Nem lesz meg benned az eltökéltség, hogy életben maradj, hogy győzzél. Meglehet, sor kerül rá, hogy egy pillanat alatt kell döntened élet-halál kérdésében. Kahlan tudja mindezt, és tudja, milyen következményekkel jár, ha hibázik. Megvan benne az eltökéltség.

- Mégis habozott. Abból, amit mondasz, az következik, hogy hibázott. Felülkerekedhettem volna rajta. Meg kellett volna ölnie, mielőtt bármi esélyem lett volna. És lehet, hogy tévedett volna - vágott dühös képet Richard.

Zedd lassan csóválta a fejét.

- Ne hízelegj magadnak, Richard. Rajtad volt a keze. Bármit csináltál volna, nem lettél volna elé gyors. Részéről csak egy gondolatba került volna. Ő volt a helyzet ura, és megengedhette magának, hogy megadja neked az esélyt, hogy megmagyarázd. Nem követett el hibát.

Richardot egy kissé megrázta a dolog, és még mindig nem volt kész, hogy belenyugodjon.

- De te nem lehetsz, nem lennél képes, hogy elárulj minket, ahogy én sem bántanám Kahlant soha. Nem látom, hogy ennek mi az értelme.

- Az, hogy noha nem tennék ilyet, kész kell lenned arra, hogy cselekedj, ha mégis megtenném. Elég erősnek kell lenned, hogy még ezt is megtedd, ha szükséges. Noha Kahlan tudta, hogy a barátja vagy, és nem ártanál neki, amikor azt gondolta, hogy megpróbálnád,  kész volt arra, hogy cselekedjen. Ha nem győzted volna meg idejében, cselekedett is volna.

Richard némán ült egy percig, és a barátját nézte.

- Zedd, ha fordítva történne, ha azt gondolnád, hogy én vagyok az, aki veszélyt jelent az ügyünkre, szóval... akkor... meg tudnád tenni, hogy...

A varázsló hátradőlt, és dühös képpel válaszolt, minden érzelem nélkül.

- Habozás nélkül.

A válasz rémülettel töltötte el Richardot, s noha az egész elképzelés kissé túlzottnak tűnt neki, megértette a barátja mondandóját: ha nem teljes odaadással és elkötelezettséggel viseltetnek az ügy iránt, akkor az csak a kudarcukhoz vezet. Ha meginognak, akkor Rahl nem lesz könyörületes. Akkor meghalnak. Ilyen egyszerű.

- Még mindig szeretnél Kereső lenni? - kérdezte Zedd.

- Igen - meredt a semmibe Richard.

- Meg vagy ijedve?

- A csontom velejéig.

- Jól van - paskolta meg a térdét Zedd. - Én is. Csak akkor aggódnék, ha nem lennél.

- Azt akarom, hogy Darken Rahl is rettegjen tőlünk - nézett a Kereső fagyos pillantással a varázslóra.

Zedd elmosolyogott, és bólintott.

- Jó Kereső válik majd belőled, fiam. Csak legyen hited.

Richard megremegett a gondolattól, hogy Kahlan majdnem megölte, csak mert piros gyümölcsöt kínált neki.

- Zedd, miért van az, hogy Középföldön minden piros gyümölcs halálos méreg? Ez nem természetes - ráncolta a szemöldökét.

A varázsló szomorúan ingatta a fejét.

- Azért, Richard, mert a gyerekek szeretik a piros gyümölcsöt. Richard szemöldöke még inkább összeszaladt.

- De miért? Ennek semmi értelme!

Zedd a földet nézte, csontos ujját a homokba nyomva.

- Az utolsó háborúban történt, körülbelül az évnek ebben az időszakában. A gabonát már betakarították. Rábukkantam egy mágikus tárgyra. Egy olyan varázslatra, amelyet ősi varázslók készítettek, Orden szelencéihez hasonlóan. Méreg-varázs volt, egy kiválasztott színű dolgot mérgezett meg, és csak egyetlen egyszer, egyetlen varázslat létrehozására lehetett alkalmazni. Nem voltam benne teljesen biztos, hogy miként kell alkalmazni, ám tudtam, hogy veszedelmes. - Zedd nagyot sóhajtott, és az ölébe ejtette a kezét. - Mindenesetre Panis Rahl rátette a kezét, és rájött, miként működik. Tudta, hogy a gyerekek szeretik a gyümölcsöt, és a szívünkre akart csapást mérni. Arra használta a varázslatot, hogy megmérgezze az összes piros növényt. Hasonlított egy kicsit a kígyólián mérgéhez. Először lassan hatott. Időbe került, mire rájöttünk, hogy mi okozza a lázat és a halált. Panis Rahl szándékosan választott valami olyasmit, amit nem csak a felnőttek, hanem a gyerekek is megesznek. - Hangja alig volt hallható, ahogy a sötétségbe meredt. - Rengeteg ember meghalt. Rengeteg gyerek.

Richard szemei elkerekedtek.

- Te találtál rá, hogyhogy mégis őhozzá került?

Zedd olyan pillantással nézett Richard szemébe, ami egy nyári napot is fagyossá változtatott volna.

- Volt egy tanítványom. Egy fiatalember, akit én tanítottam. Egy napon véletlenül észrevettem, hogy olyasvalamivel babrál, amivel nem lett volna szabad neki. Furcsa kételyeim támadtak vele kapcsolatban. Tudtam, hogy valami nem stimmel, ám felettébb kedveltem őt, és a gyanúmat követően nem léptem semmit. Úgy döntöttem inkább, hogy gondolkodom még rajta az éjszaka. Következő reggel már nem volt ott, és vele együtt nyoma veszett annak a mágikus eszköznek, amire rábukkantam. Panis Rahl kémje volt. Ha akkor cselekedtem volna, amikor kellett volna, nem halt volna meg az a sok ember, az a sok gyerek.

Richard nagyot nyelt.

- Zedd, nem tudhattad.

Richard azt hitte, hogy az öregember üvöltözni fog, vagy kiabálni kezd, esetleg dühöngve  otthagyja, ám Zedd csak megvonta a vállát.

- Tanulj a hibámból, Richard, és akkor ezek az életek nem vesztek el a semmiért. Talán a történetük leckéül szolgálhat, segíthet abban, hogy mindenkit megmentsünk attól a sorstól, amit Darken Rahl szán nekik.

Richard megdörzsölte a karjait, így próbálta újra felmelegíteni őket egy kicsit.

- Nyugatföldön miért nem mérgezőek a piros gyümölcsök?

- Minden varázslatnak vannak korlátai. Ez a varázslat csak bizonyos távolságig terjedhetett. Pontosan odáig tartott, ahol a Nyugatföld és Középföld közötti Határ létrejött. A Határ nem jöhetett volna létre ott, ahol ez a varázslat van, hiszen akkor Nyugatföldön is lett volna mágia.

Richard némán ült a hideg éjszakában, és töprengett.

- Lehetséges lenne megszabadulni tőle? Hogy a piros gyümölcsök többé ne legyenek mérgezőek? - kérdezte végül.

Zedd elmosolyodott. Richard kicsit furcsállotta, ám örült, hogy Zeddet mosolyogni látja.

- Úgy gondolkozol, fiam, mint egy varázsló. Azon töröd a fejed, hogy miként lehetne visszacsinálni egy varázslatot. - A töprengéstől ráncok jelentek meg a homlokán, s újra az éjszakába meredt. - Lehet, hogy van rá mód, hogy megszüntessük a varázslatot. Meg kell vizsgálnom a dolgot, és meglátjuk majd, hogy mit tehetek. Ha le tudjuk győzni Darken Rahlt, akkor rászánom magam a feladatra.

- Jó - húzta szorosabbra Richard a köpenyét. - Úgy lenne rendjén, ha mindenki ehetne almát, amikor csak akar. Különösen a gyerekek. - Az öregre emelte a tekintetét. - Zedd, ígérem, hogy nem felejtem el a leckét. Nem fogsz csalódni bennem. Nem hagyhatom, hogy mindazoknak az emléke, akik meghaltak, csak úgy ködbe vesszen.

Zedd elmosolyodott, és szeretetteljesen megpaskolta Richard hátát.

A két barát némán ült, osztozva az éjszaka csendjében, és egymás társaságában, és azon töprengtek, amit még nem tudtak: hogy mi vár rájuk.

Richard végiggondolta, hogy micsoda feladat vár rájuk. Panis Rahl jutott az eszébe. És Darken Rahl. Reménytelennek tűnt minden. Gondolj a megoldásra, mondta magának, és ne a problémára, te vagy a Kereső.

- Szeretnélek megkérni valamire, varázsló. Azt hiszem, itt az ideje, hogy eltűnjünk. Rahl már elég hosszú ideje követ bennünket. Mit tudnál tenni azzal a felhővel?

- Azt hiszem, igazad van. Szeretném tudni, hogy miképpen kötötték hozzád, hogy ki tudjam oldozni, ám sajnos nem tudok rájönni. Ezért valami mást kell kitalálnom. - Mutató és hüvelykujjával elmélyülten dörzsölgette állát. - Amióta követni kezdett, esett már az eső, volt már borult az ég?

Richard megpróbálta felidézni az összes napot. Apja gyilkosságát követően szinte teljesen ködbe veszett minden. Úgy tűnt, nagyon régen történt már.

- A megelőző este, hogy rábukkantam a kígyóliánra, esett a Vén erdőben, ám mire én odaértem, kitisztult az ég. Nem, nem volt eső. Nem emlékszem, hogy apám meggyilkolása óta felhős lett volna az ég. Legalábbis néhány magasan lévő, vékony felhőnél nem volt több. Mit jelenthet ez?

- Azt, hogy lehetséges becsapnunk a felhőt, még ha nem is tudom kioldozni. Mivel az ég egész idő alatt tiszta volt, valószínűleg Rahl a felelős ezért. A többi felhőt arrébb tolta, hogy ezt az egyet könnyedén megtalálhassa. Egyszerű, de hatásos módszer.

- Hogyan tudta arrébb tolni a felhőket?

- Olyan varázslatot mondott erre a felhőre, ami eltaszítja a többit, és azután hozzád kapcsolta.

- Akkor miért nem mondasz rá egy erősebb varázslatot, hogy odavonzza a többi felhőt? Mielőtt Rahl rájönne a turpisságra, már sehol sem látja a felhőt, és nem is lesz képes megtalálni, hogy aztán versenyre keljen a varázslatoddal. Mert ha erősebb mágiát használ, hogy arrébb lökje a felhőket, és ehhez az egyhez hozzáférjen, akkor még mindig nem tudja, hogy te pontosan mit csináltál, és a felhőket szétoszlató erősebb varázslattal a kapocs is szétszakad.

Zedd hitetlenkedve pislogott.

- A kutyafáját, Richard, tökéletesen szóltál! Fiam, azt hiszem, kitűnő varázsló lenne  belőled.

- Köszönöm, de már van egy lehetetlen feladatom.

Zedd egy kicsit visszahőkölt, és a szemöldökét ráncolta, ám nem mondott semmit. Vékony kezét köpenyébe süllyesztette, és egy kavicsot húzott elő belőle, majd a lábuk elé ejtette. Ujjaival köröket írt le a kavics fölött, míg az hirtelen egy nagy sziklává vált.

- Zedd! Ez a felhőnéző sziklád!

- A mágus-sziklám. Még az apámtól kaptam, réges-régen.

A varázsló ujjai egyre gyorsabban köröztek, mígnem fény tört elő a sziklából, és vakító színek kezdtek el kavarogni. Zedd ujjai tovább köröztek, egymásba olvasztva a színeket. Nem hallatszott hang, csak a tavaszi eső kellemes illata áradt. Végül a varázsló elégedettnek tűnt.

- Lépj fel a sziklára, fiam!

Kezdetben bizonytalankodva, Richard belépett a fénybe. Bizsergette a bőrét, kellemes meleggel vette körül, mintha egy kellemes úszás után a nyári napon feküdne a ruhái nélkül. Elengedte magát, hogy fürdőzzön a meleg, biztonságos érzésben, teljesen átadta magát az élménynek. Keze elemelkedett az oldalától, egészen, míg vízszintes helyzetbe nem került. Fejét hátravetette, mélyeket lélegzett és becsukta a szemét. Varázslatos érzés volt, mintha vízben lebegett volna. Ám most fényben lebegett. Csodálatos frissesség áramlott szét benne. Tudata végtelenül tiszta, időtlen kapcsolatba került mindennel, ami körülvette. Egy volt a fákkal, a fűvel, a bogarakkal, a madarakkal, az összes állattal, a vízzel és magával a levegővel, nem különálló lény volt, hanem része az egésznek. Új módon kezdte látni a dolgok közötti kapcsolatokat, egyszerre jelentéktelennek és hatalmasnak érezte önmagát. A körülötte levő lények szemén keresztül látta a világot. Megdöbbentő, csodálatos tapasztalat volt.

Hagyta magát felröppenni egy feje felett szálló madár szárnyaira, az ő szemével figyelte a világot, vele együtt vadászott az egerekre, éhesen és a szükségtől hajtva; figyelte odalent a tábortüzet, az alvó embereket.

Richard hagyta, hogy éntudata szétszóródjon a szelekkel. Senkivé és mindenkivé vált, érezte az élőlényeket hajtó szükségletek hevét, félelmük szagát, megízlelte örömüket, megértette vágyaikat, majd hagyta mindezt semmivé foszlani, míg csak a végtelen üresség maradt, melyben ott állt ő, egyedül a mindenségben, egyetlen lényként, egyedüli létező dologként. Majd hagyta, hogy átáradjon rajta a fény, az a fény, melyből előléptek mindazok, akik ez a sziklát megszámlálhatatlan éveken, ezernyi éveken keresztül használták: Zedd, Zedd apja, és az őelőttük élő varázslók, kivétel nélkül mindannyian. Lényegük átáradt rajta, átadtak neki lényükből, s közben - az élmény csodáját élve - könnyek patakzottak végig az arcán.

Zedd keze lendült előre, s varázspor szállt ki belőle. Richard körül kavargott, folyékony fényként ragyogva, míg Richard került örvénye közepébe. A szikrák egyre szűkebb körben keringve összeálltak a mellkasa előtt. Csengő hang kíséretében, mint amit egy szélben csilingelő kristálycsillár ad, a por felkúszott az égre, mintha csak egy papírsárkány zsinórján kúszna fel, egyre feljebb vitte magával a hangot, egészen a felhőig. A felhő magába szívta a varázsport, s kavargó színek gyúltak a belsejében. Villám fénye ragyogta be az egész láthatárt, cikcakkos fénycsíkok jelentek meg, s mohón, várakozón szaladtak minden irányba.

Egyszerre abbamaradt a villámlás, a felhőben a ragyogás elhalványodott, és a mágus- sziklából feltörő fény is visszahúzódott. Hirtelen csend lett. Richard megint ott volt, egy egyszerű sziklán állt. Elkerekedett szemekkel nézett Zedd mosolygós arcába.

- Zedd - suttogta -, most már tudom, hogy miért ácsorogsz állandóan ezen a sziklán. Soha életemben nem éreztem még ilyesmit. El sem tudtam volna képzelni.

Zedd mosolygott, mint aki tudja jól, hogy miről beszél.

- Őstehetség vagy, fiam. Éppen úgy tartottad a karodat, ahogyan kell, a megfelelő szögben hajtottad hátra a fejed, és a hátadat is tökéletesen ívelted. Épp olyan jól csináltad, mint egy kiskacsa a tóban. Egy kitűnő varázsló összes vonása megvan benned. - Most csak próbáld meg elképzelni, hogy milyen lehet az élmény ruha nélkül!

- Úgy más? - kérdezte döbbenten Richard.

- Hát persze. A ruhák zavarják az élményt. Egy napon majd megengedem, hogy kipróbáld - karolta át Richard vállát.

- Zedd, miért csináltattad ezt velem? Szükségtelen volt. Te is megtehetted volna.

- Hogy érzed magad most?

- Nem is tudom. Másképpen. Nyugodtabban. Tisztább a fejem. Azt hiszem, nem vagyok már olyan nyomott és lehangolt.

- Ezért hagytam, hogy te csináld, barátom, mert szükséged volt rá. Kemény estéd volt. A problémákat nem tudom megváltoztatni, ám abban segíthetek, hogy jobban érezd magad.

- Köszönöm, Zedd.

- Menj és aludj, most már én következem az őrségben. Ha pedig valaha is meggondolod magad azzal kapcsolatban, hogy varázsló legyél, büszke leszek, hogy üdvözölhetlek a testvériségben.

Zedd felemelte a kezét. Az elhajított sajtdarab, visszalebegett hozzá valahonnan a sötétségből.

Tizennegyedik fejezet

Chase meghúzta a lova kantárszárát.

- Itt. Ez jó hely lesz.

Egy régóta elpusztult lucfenyőkkel borított földsávon keresztül levezette a többieket az ösvényről. Az ezüstös-szürke csontvázak néhány zöld ág és némi sötétzöld mohafolt kivételével teljesen csupaszon álltak. A puha földet a korábbi uralkodók rothadó holttestei borították. Lábuk alatt a korábbi viharok által szeszélyes mintákba rendezett barna mocsári fű széles, lapos levelei élettelen kígyók kusza tengerének tűntek.

A lovak óvatosan lépkedtek a növények között. A párától nehéz, meleg levegőben a rothadás bűze áradt. Ahogy haladtak, szúnyogfelhő követte őket, és amennyire Richard meg tudta állapítani, más élőlény nem volt a környéken. Nyomasztóan közel a földhöz, sűrű, vastag ködtakaró borította az eget, amiből valamicske világosság mégiscsak eljutott hozzájuk, hiszen nem takarta el az erdő sűrűje. A még mindig álló fák ezüstös csúcsai között ködpászmák vonultak keresztül, síkos, nedves réteggel borítva be őket.

Chase haladt elől, mutatva az utat Zeddnek és Kahlannak. Richard zárta a sort; a kanyargós úton igencsak figyelnie kellett. A látótávolság alig néhány száz láb volt, s noha Chase nem tűnt nyugtalannak, Richard élesen figyelt mindenre: bármi közel kerülhetett hozzájuk, mielőtt még megláthatnák. Mind a négyen csapkodták a szúnyogokat. Zeddet kivéve, aki gyűlölt köpenyt hordani, szorosan összehúzták magukon a köpenyt, hogy az is védje őket. Zedd az ebéd maradékát majszolta, és úgy nézelődött jobbra-balra, mintha városnéző kiránduláson lennének. Richard kitűnő irányérzékkel rendelkezett, ám most örült, hogy velük volt Chase és vezette őket. Az ingoványban minden ugyanolyannak tűnt, és tapasztalatból tudta, hogy milyen könnyű lenne itt elveszni.

Azóta, hogy előző este a mágus-sziklán állt, a rá háruló feladatot kevésbé érezte nyomasztó tehernek, mint inkább lehetőségnek, hogy részt vállaljon egy igaz ügyben. Nem érezte kisebbnek a veszélyt, ám erősebb volt benne a vágy, hogy szerepet vállaljon Darken Rahl megállításában. A dolgok rendjében úgy látta magát, mintha egy lehetőséget kapott volna, hogy segítsen azoknak, akik nem tudnak szembeszállni Rahllal. Tudta, nem léphet vissza, mert ez a saját maga és mindenki más végét jelentené.

Richard nézte, ahogy Kahlan ide-oda dülöngél lovaglás közben, vállai a ló mozgásának ütemére mozognak. Szerette volna magával vinni a Szarvasföldi erdőbe, néhány különleges helyre, melyeket rajta kívül csak kevesen ismernek, csodálatos, békés helyekre, messze a hegyek közt, és megmutatni neki a vízesést, amit talált, és mögötte a barlangot, szeretett volna csendes erdei tavacska mellett ebédelni vele, bevinni a városba, venni neki valami szépet, és elvinni valahova, bárhova, ahol biztonságban lehet. Szerette volna, ha úgy tudna mosolyogni, hogy nem kellene minden percben azon aggódnia, hogy esetleg közelednek az ellenségei. A múlt éjszaka óta úgy érezte, az álma, hogy vele lehessen, csak üres ábránd.

Kezét felemelve, Chase megállította őket.

- Ez az a hely.

Richard körülnézett, még mindig egy végtelen, halott, kiszáradt ingovány közepén voltak. Nem látott semmiféle Határt. Mindenütt ugyanolyan volt. Egy kidőlt fa csonkjához pányvázták ki a lovaikat, és egy darabon gyalog követék Chase-t.

- A Határ - jelentette ki Chase, és intett a karjával, mintha bemutatná.

- Nem látok semmi - szólt Richard.

- Figyelj csak! - mosolyodott el Chase. Tovább ment, lassan, biztos léptekkel. Ahogy haladt előre, először alig észrevehető zöldes ragyogás formálódott körülötte. Egyre erősebb és fényesebb lett, míg húsz lépés múlva zöld fényfalként nyomódott neki, és minden egyes lépésével egyre fényesebbé vált. A közelében volt a legfényesebb, s tíz lábnyira tőle elhalványodott. Olyan volt, mint a zöld üveg, hullámos és torzított, ám Richard keresztüllátott rajta, látta az elpusztult fákat. Chase megállt, majd visszatért, ezzel együtt a zöld fal, majd a zöldes ragyogás is elhalványult. Richard azt hitte, a Határ valamiféle fal lesz, szemmel látható dolog.

- Ez a Határ? - kérdezte kissé kiábrándultan.

- Mit akarsz még? Na, most figyelj! - Chase a földet fürkészte, ágakat emelt meg, nézegette, hogy milyen erősek. Legtöbbjük korhadt volt, és könnyedén eltört. Végül talált egyet - majdnem tizenkét lábnyi hosszú volt - ami megfelelően erősnek tűnt neki. Elindult vele vissza, a ragyogó fénybe, míg el nem érte a zöld falat. A vastagabb végénél megtartva az ágat, átnyomta a falon. Hat lábbal odébb, a bot vége eltűnt, ahogy Chase előrelendítette, és úgy tűnt, hogy egy tizenkét láb hosszú ág helyett csak egy hat láb hosszú botot tart. Richard elképedt. Átlátott a falon, ám a bot másik végét nem látta. Nem hitt a szemének.

Mihelyst Chase olyan messzire nyomta a botot, amilyen messze csak merte, a bot nagyot rándult. Semmi sem hallatszott. Chase visszarántotta a botot, és visszatért a többiekhez. A bot már csak nyolc láb hosszú volt, végét nyál borította.

- Szívkopók - mondta vigyorogva.

Zedd unottnak tűnt. Kahlan nem volt elragadtatva a látványtól, ám Richard szóhoz sem jutott a döbbenettől. Mivel úgy tűnt, hogy csak egy fős hallgatósága akadt, Chase megragadta Richard ingét, és magával húzta.

- Gyere, megmutatom, milyen. - Menet közben jobb karjával belekarolt Richard baljába, és erősen megfogta. - Lassan lépkedj - intette -, majd figyelmeztetlek, hogy mikor merészkedtünk túlságosan messzire. Ne engedd el a karomat. - Lassan lépkedtek előre.

Zöld fény ragyogott fel előttük. Minden egyes lépésükkel erősebb lett, ám most más volt, mint amikor Chase-t figyelte. Akkor a fény Chase mellett és felett volt, most pedig mindenütt. Zümmögő hang hallatszott, mintha ezernyi méh döngicsélt volna. Ahogy előre haladtak, a hang egyre mélyült, ám nem lett erősebb. Az zöld fény is mélyebb lett, és a környező erdő sötétbe borult, mintha esteledne. Majd megjelent előttük a zöld fal, mintha a semmiből öltött volna alakot, minden más a zöld ragyogásban fürdött. Richard már alig látta az erdőt. Hátranézett, de egyáltalán nem látta Zeddet és Kahlant.

- Most vigyázz! - figyelmeztette Chase. Lassan lépkedve nyomultak előre a zöld falban. Richard érezte, ahogy a testének feszül.

Majd minden sötétbe borult, mintha egy barlangban lennének éjjel, csak testüket vette körül a zöld fény. Richard erősebben szorította Chase karját. Úgy érezte, mintha a zümmögés a mellkasának ütközve vibrálna.

A következő lépéssel a zöld fényfal teljesen megváltozott.

- Most már elég messze vagyunk - visszhangzott Chase hangja. A fal sötéten áttetszővé vált, mintha egy sűrű erdőben mély tóba nézett volna. Chase mozdulatlanul állt, Richardot figyelte.

Túloldalt alakok álltak.

Éjfekete alakok imbolyogtak a fal túloldalán a homályban. Mélységben lebegő árnyalakok.

A holtak a barlangjukban.

Közelebb hozzájuk valami gyorsabb mozdult meg.

- A kopók - mondta Chase.

Richard különös vágyakozást érzett. Vágyott a sötétségbe. A zümmögés nem zaj volt, ébredt rá, hanem hangok sokasága.

Hangoké, akik a nevét mormolták.

Ezernyi távoli hang kiáltott utána. A sötét alakok gyülekeztek, hívogatták, feléje tárták karjukat.

Hirtelen váratlan magányosságot érzett. Érezte az élete, sőt, minden élet magányát. Miért kell neki a fájdalom, amikor azok ott várnak rá, várják, hogy maguk közé fogadják. Soha többé nem lenne egyedül. A sötét alakok közelebb lebegtek a homályban, Richard kezdte kivenni az arcukat. Olyan volt, mintha egy zavaros víztükrön nézett volna keresztül. Közelebb jöttek. Úgy vágyott rá, hogy átlépjen hozzájuk. Hogy velük legyen.

Ekkor látta meg az apját.

Richard szíve megdobbant. Apja kiáltott felé, hosszú, panaszos, szomorú kiáltással. Kinyújtotta karját, kétségbeesetten kapadozott a fia után. Csak a fal választotta el tőle. Richard szíve majd meghasadt a vágyakozástól. Olyan régóta nem látta már az apját. Üvöltött érte, szomjazott, hogy megérinthesse. Soha többé nem kell félnie. Csak el kell érnie az apját. Azután már biztonságban lesz.

Mindörökké.

Richard megpróbált apja után nyúlni, megpróbált odamenni hozzá, megpróbált átlépni a falon. Valami tartotta a karját. Ingerülten megrántotta. Valaki nem engedte oda az apjához. Bárki volt is az, aki tartotta, üvöltött neki, hogy engedje el. Hangja fakón, üresen csengett.

Majd valaki kezdte elhúzni az apjától.

Üvöltve kelt benne életre a düh. Valaki a karjánál fogva megpróbálja visszarángatni. Dühében megmarkolta a kardot. Egy hatalmas kéz ragadta meg a karját, s vasmarokként tartotta fogva. Fékeveszett dühében üvöltve küzdött, minden erejét beleadta, hogy kiszabadítsa a kardot, ám a hatalmas kezek szorosan tartották, egyre csak vonszolták, bukdácsolva, el az apjától. Richard hiába küzdött, odébb cibálták.

A sötétség helyében a zöld fal jelent meg hirtelen. Chase egyre messzebb rángatta tőle. Gyomrát felkavaró zökkenéssel tért vissza a világ. Újra elétárult a kiszáradt, halott ingovány.

Hirtelen rádöbbent, hogy kis híján mit tett, és gondolat rémülettel töltötte el. Chase elengedte a kardot fogó kezét. Richard remegve támaszkodott vele a hatalmas ember vállára, próbált levegőhöz jutni. Kiléptek a zöld fényből. Megkönnyebbülés öntötte el.

Chase közelebb hajolt hozzá, a szemeit fürkészte.

- Jól vagy?

Richard bólintott. Túlságosan megrendült volt ahhoz, hogy megszólaljon. Apjának látványa újra felidézte a lelkét megülő bánatot. Arra is koncentrálnia kellett, hogy levegőt vegyen, hogy álljon. Égett a torka. Rájött, hogy fuldoklik, bár egészen addig nem volt tudatában.

Rémület öntötte el, amikor ráébredt, hogy milyen közel volt ahhoz, hogy átlépjen a falon, a halálba. Teljesen készületlenül érték a történtek. Ha Chase nem lett volna ott, hogy visszafogja, mostanra már halott lenne. Megpróbálta megadni magát az alvilágnak. Egyszerűen nem ismert magára. Hogy akarhatta magát odavetni az alvilágnak? Ilyen gyenge lett volna? Ilyen törékeny?

Richard feje kavargott a fájdalomtól. Nem tudta apja arcának látványát kitörölni a fejéből, amilyen elkeseredetten vágyott utána az apja, ahogyan hívogatta. Majd megszakadt a vágytól, hogy vele lehessen. Olyan egyszerű lett volna. A képmás nem tágított a fejéből, nem akart eltűnni. Nem akarta, hogy eltűnjön, vissza akart menni. Mégha ellenállt is, érezte a vonzást.

Kahlan termett ott, ahogy megjelentek a zöld fény peremén. Már várt rájuk. Oltalmazó mozdulattal karolta át Richard derekát, és elrántotta Chase-től. A másik kezével megragadta Richard állkapcsát, és elfordította az arcát, hogy ránézzen.

- Richard! Figyelj rám! Gondolj valami másra! Koncentrálj! Valami másra kell gondolnod! Azt akarom, hogy idézd fel magadban Szarvasföld összes ösvényének kereszteződéseit! Meg tudnád ezt tenni a kedvemért? Kérlek, tedd meg most! Idézd fel az összeset! A kedvemért!

Richard bólintott, és maga elé képzelte az ösvényeket.

Kahlan dühödten fordult Chase felé, és olyan keményen arcon csapta, ahogy csak tudta.

- Te idióta! - sikoltotta. - Miért tetted ezt vele? - Minden súlyát beleadva újra pofon csapta. Chase meg sem próbálta megállítani. - Szándékosan tetted! Hogy tehettél ilyent! - Harmadszor is feléje csapott, ám ezúttal Chase a levegőben megragadta a csuklóját.

- Szeretnéd, hogy elmondjam, vagy továbbra is csak püfölni óhajtasz?

Kahlan elrántotta a kezét, mellkasa zihált, és Chase-re meredt. Tincsei az arcához  tapadtak.

- A Királyrévén való átkelés veszélyes dolog. Az átjáró nem egyenes az elejétől a végéig, hanem ide-oda kanyarog. Néhány helyen nagyon keskeny, a Határ két fala majdhogynem érintkezik. Bármilyen irányba lépsz, elvesztél. Te is, és Zedd is jártatok már a Határon keresztül. Mindketten tudjátok, milyen. Nem látod, amíg el nem indulsz benne, egyébként nem is tudod, hol van. És is csak azért tudom, mert idekint töltöttem az egész életemet. Most, hogy omladozik, még veszélyesebb, még könnyebb keresztülmenni rajta. Ha az átjáróban valami elkezdett volna üldözni benneteket, Richard beszaladhatott volna az alvilágba, anélkül, hogy tudta volna, mi az.

- Ez nem kifogás! Figyelmeztethetted volna.

- Nem volt még olyan gyerekem, aki megfelelő tiszteletet tanúsított volna a tűz iránt, addig, amíg bele nem nyúlt. Akárhányszor mondod el, nem ér annyit, mintha csak egyszer megteszi. Ha Richard nem tapasztalná meg, hogy milyen a dolog, mielőtt belép Királyrévébe, nem jönne ki a túloldalon. Igen, szándékosan vittem oda. Hogy megmutassam neki. Hogy életben tartsam!

- Megmondhattad volna neki!

- Nem. Látnia kellett - rázta a fejét Chase.

- Elég volt! - szólalt meg Richard. Végre kitisztult a feje. Mindannyian felé fordultak. - Egy nap sem telik el, és már megint halálra rémisztetek. Ám tudom, hogy szíveteken viselitek a sorsomat. Most azonban sokkal fontosabb dolgokkal kellene törődnünk. Chase, honnan tudod, hogy a Határ omladozik? Mi más, mint korábban?

- Omladozik a fal. Korábban nem láttál a zöldön keresztül a sötétségbe. Nem láttál semmit a túloldalon.

- Chase-nek igaza van - jegyezte meg Zedd. - Még innen is láttam.

- Mennyi időbe telik, mire összeomlik? - kérdezte Richard a varázslót.

- Nehéz megmondani - vonogatta a vállát Zedd.

- Akkor csak becsüld meg! - vágott vissza Richard. - Segíts, hogy valami elképzelésem legyen a dologról. Becslésed szerint mi a legvalószínűbb?

- Még legalább két hétig ki fog tartani. De hatnál vagy hétnél nem tovább. Richard egy percig gondolkodott.

- A mágiád segítségével meg tudod erősíteni?

- Nincs ilyesfajta hatalmam.

- Chase, szerinted Rahl tud Királyrévéről?

- Honnan tudnám én azt?

- Jött valaki át az átjárón? Chase eltöprengett a kérdésen.

- Olyan nem, akiről tudnék.

- Kétlem, hogy tudna róla. - Tette hozzá Zedd. - Rahl képes az alvilágban utazni, nincs szüksége az átjáróra. Most pedig azzal foglalkozik, hogy lerombolja a Határt, nem hiszem, hogy egy kicsinyke kis átjáróval törődne.

- A törődés más, mint a tudás - rázta a fejét Richard. - Nem hiszem, hogy itt kellene ácsorognunk. Aggódom, hogy talán tudja, merre tartunk.

- Mire gondolsz? - fésülte ki arcából a haját Kahlan. Richard együttérző pillantást vetett rá.

- Szerinted az édesanyád és a húgod voltak azok, akiket a Határba belépve láttál?

- Azt hittem, hogy ők voltak. Miért, te másként gondolod?

- Nem hiszem, hogy az apám volt az. Te mit gondolsz? - nézett a varázslóra.

- Lehetetlen megmondani. Senki sem tud ilyen sokat az alvilágról.

- Darken Rahl tud - felelte Richard keserűen. - Nem hiszem, hogy az apám ilyen módon szeretne megkapni. Darken Rahl annál inkább, és annak ellenére, amit a szemem mond, valószínűbb, hogy Darken Rahl csatlósai próbáltak ilyen trükkel elkapni. Azt mondtad, nem mehetünk az alvilágon keresztül, mert csak erre várnak, hogy aztán elkapjanak. Azt hiszem, valóban Darken Rahl alvilági csatlósaival találkoztam. És pontosan tudják, hol érintettem meg a falat. Ha nem tévedek, akkor Rahl is hamarosan tudni fogja, merre vagyunk. Nem akarok itt maradni, hogy megtudjam, igazam van-e.

- Igazad van - erősítette meg Chase. - Éjfél előtt el kell jutnunk az Öregláphoz, mielőtt kijönnek a szívkopók. Ez az egyetlen biztonságos hely innentől Délkikötőig. Még holnap este előtt elérjük Délkikötőt, és ott biztonságban leszünk a kopóktól. Következő nap meglátogatjuk az egyik barátomat, Adie-t, a csontasszonyt. Ott lakik az átjáró közelében. Szükségünk lesz a segítségére, hogy átjussunk. De ma este egyetlen esélyünk a mocsár.

Richard éppen meg akarta kérdezni, hogy mi az a csontasszony, és miért lesz szükségük a segítségére, amikor hirtelen egy sötét, árnyszerű alak vágódott ki a levegőből, és olyan keményen csapódott Chase-nek, hogy keresztülrepítette több kidőlt fán. A sötét forma meghökkentő sebességgel ostorszerűen Kahlan köré tekeredett, és kihúzta alóla a lábát. Kahlan Richard nevét sikoltotta, aki utána vetette magát, és a lány karja felé kapott. Egymás csuklójára kulcsolták a kezüket. A csápszerű valami a Határ felé vonszolta őket.

Zedd ujjai tüzet árasztottak a fejük felett. A tűz elsivított felettük, majd elenyészett. Újabb fekete nyúlvány vágódott ki villámsebesen a varázsló felé, és ütötte meg, a levegőbe repítve az öreget. Richard egy farönkből kiálló ág köré fonta az egyik lábát, de az korhadt volt és kiszakadt a helyéről. Richard kicsavarta a testét, megpróbálta belenyomni a sarkait a talajba. Csizmái végigcsúsztak a nedves mocsári füvön. Sarkait a földbe nyomta, de nem volt elég erős ahhoz, hogy megtartsa kettejük súlyát, és megakadályozza, hogy végigvonszolják őket a földön. Szabaddá kellett tennie a kezét.

- Karold át a derekamat! - kiáltotta.

Kahlan hirtelen előrelendült, karjait Richard köré fonta, és erősen szorította. A lábára tekeredett kígyószerű fekete valamin hullámzás futott végig, ahogy egyre jobban szorította Kahlant. Kahlan sikoltott, amikor a szorítás erősödött. Richard kirántotta a kardját, a levegőt betöltötte a különös, fémes csengés.

Ahogy a fekete valami rángatta őket befelé, a zöld fény kezdett felragyogni körülöttük. Richardot elöntötte a düh. Legsötétebb félelme kezdett valóra válni: valami megpróbálta elragadni Kahlant. A zöld fény egyre ragyogóbbá vált. Rájött: amíg hagyja magát vonszolni, képtelen lesz elérni a valamit, ami őket húzza. Kahlan szorosan ölelte a derekát, és a lábai túlságosan messze voltak, a lábait tartó szörnyűség pedig még messzebb.

- Kahlan, engedj el!

Kahlan túlságosan rémült volt ahhoz, hogy megtegye. Szorosan, elkeseredetten ölelte, lihegett a fájdalomtól. A zöld fal emelkedett fel körülöttük, ahogy beljebb rángatták őket. A zümmögés egyre erősödött a fülükben.

- Engedj el! - kiáltotta megint Richard.

Megpróbálta lefeszíteni Kahlan kezét a derekáról. Az ingovány fái kezdtek elenyészni a feketeségben. Richard érezte a fal nyomását. El sem tudta volna képzelni, hogy Kahlan ilyen szorosan kapaszkodik belé. A hátán fekve, miközben csúszott végig a földön, megpróbált hátranyúlni, és lehúzni magáról Kahlan csuklóit, de képtelen volt rá. Az egyetlen reményük az volt, ha lábra tud állni.

- Kahlan! El kell engedned, vagy meghalunk! Nem hagyom, hogy elragadjanak. Bízz bennem! Engedj el! - Nem tudta, hogy az igazat mondja-e neki, ám biztos volt benne, hogy ez az egyetlen esélyük.

Kahlan feje a hasának szorult, miközben Richard testét ölelte. A lány felnézett rá, arca eltorzult a fájdalomtól, ahogy a fekete valami szorította. Felsikoltott, majd elengedte Richardot.

Richard egy szempillantás alatt talpon volt. Ahogy felpattant, hirtelenjében a fekete fal öltött testet előttük. Az apja nyúlt felé. Richard szabadjára engedte a dühét, és a benne lévő összes indulattal meglendítette a kardot. A kard keresztülvágott a válaszfalon, keresztül a valamin, amiről tudta, hogy nem az apja volt. A fekete alak felsikított, majd semmivé foszlott.

Kahlan lábai már elérték a falat, a sötét valami szorosan ölelte a lábait, egyszerre húzva és szorítva. Richard felemelte a kardot. Gyilkos indulat söpört keresztül rajta.

- Richard, ne! Az a húgom!

Richard tudta, hogy nem az volt, ahogy ő sem az apját látta. Teljesen átadta magát a féktelen indulatnak. Minden erejét beleadva, lesújtott a karddal. A fegyver megintcsak keresztülzúgott a falon, és kettévágta azt az undorító valamit, ami Kahlant tartotta. Vakító  fények, nem evilági sikolyok és jajgatás összevisszasága töltötte be a teret. Kahlan lábai szabadok voltak. Arcra borulva terült el a földön.

Richard figyelmét Kahlan kötötte le. Más nem számított. A lány dereka alá csúsztatta a kezét, és egyetlen mozdulattal a karjaiba kapta. Erősen szorította magához, és a kardot a fal felé tartva elhátrált a Határtól. Rendületlenül hátrálva kutatta bármiféle mozgás vagy ártó szándék jelét. Kiértek a zöld fényből.

Addig ment, amíg biztos távolságba nem értek. Végül megállt, elengedte Kahlant. A lány megfordult, és remegve fonta köré a karjait: Richardnak küszködnie kellett, hogy visszafogja magában a dühöt, ami arra ösztökélte, hogy menjen vissza és támadjon. Tudta, el kellene raknia a kardot, hogy lecsillapítsa magában a tomboló dühöt, ám nem merte megtenni.

- A többiek? Hol vannak? - kérdezte Kahlan rémülten. - Meg kell találnunk őket!

Eltolta magát Richardtól, és elkezdett visszafelé futni. Richard megragadta a csuklójánál fogva, szinte lerántotta a lábáról.

- Maradj itt! - üvöltötte sokkalt dühödtebben, mint kellett volna, és a földre taszította Kahlant.

Richard rábukkant Zeddre. A földre borulva feküdt, eszméletlen volt. Ahogy lehajolt az öreghez, valami sebesen elzúgott a feje mellett. Robbanásszerűen tört elő belőle a düh. A kardot kezében tartva megpördült, és a penge kettévágta a sötét alakot. Csontja velejéig hatoló, éles sikollyal tekergett vissza a Határba, a levágott rész pedig még a levegőben köddé vált. Richard félkézzel felkapta Zeddet. Átvetette a vállán, akárcsak egy liszteszsákot, visszacipelte Kahlanhoz, és ott gyengéden a földre fektette. Kahlan az ölébe vette Zedd fejét, megvizsgálta, hogy megsebesült-e. Richard behúzott nyakkal futott visszafelé, ám a várt támadás nem jött. Szerette volna, ha jön, vágyott a harcra, szomjazott arra, hogy lesújtson a karddal Chase-t félig egy rönk alá szorulva találta. Richard megragadta a páncélinget, és magához húzta a határjárót. A halántékából vér szivárgott. Törmelék ragadt a sebbe.

Richard gondolatai vadul száguldoztak, megpróbálta kitalálni, mit tegyen. Félkézzel nem tudta megemelni Chase-t, de a kardot sem merte elrakni. Nem akarta, hogy Kahlan idejöjjön segíteni, azt szerette volna, ha a biztos távolban marad. Bőrtunikájánál jól megmarkolva, Richard vonszolni kezdte a határjárót. A csúszós ingovány valamennyire megkönnyítette a feladatot, ám ki kellett kerülnie számos kidőlt fát. Meglepő módon semmi sem támadott. Talán megsebesítette vagy megölte azt a valamit. A kardnak varázsereje volt. Richard nem tudta pontosan, mire képes, és abban sem volt biztos, hogy a Határ szörnyetegei valóban halottak voltak. Végül elérte Zeddet és Kahlant. Közelebb rángatta Chase-t is. A varázsló még mindig eszméletlen volt.

Kahlan arca sápadt volt az aggodalomtól.

- Most mihez kezdünk? Richard a környéket kémlelte.

- Itt nem maradhatunk, és őket sem hagyhatjuk magukra. Rakjuk fel őket a lovakra, és tűnjünk el innen. Mihelyst biztonságos távolba kerülünk, megnézzük a sebeiket.

A felhők sűrűbbek voltak mint korábban, és a párás köd, nedves csillogással borított be mindent. Richard körbekémlelt, majd elrakta a kardot, és könnyedén a lóra emelte Zeddet. Chase már sokkal nehezebbnek bizonyult. Hatalmas teste mellett a fegyverei is súlyosak voltak. Vér lüktetett a halántékán lévő sebből, átáztatta a haját, és ahogy Richard átvetette a ló oldalán, még jobban kezdett vérezni. Richard úgy döntött, nem hagyhatja ellátatlanul a sebet. Gyorsan egy aum levelet és egy szövetcsíkot halászott elő a hátizsákjából. Összemorzsolta a levelet, hogy kicsepegjen belőle a gyógyító nedv, majd a sebhez tapasztotta, és megkérte Kahlant, hogy tekerje körbe Chase fején a szövetdarabot. Az szinte azonnal átázott, ám Richard tudta, az aum levél hamarosan elállítja a vérzést.

Richard felsegítette Kahlant a lóra. Látta rajta, hogy a lába sokkal jobban fáj, mint mutatta. A lány kezébe nyomta Zedd hátasának gyeplőjét, azután ő maga is nyeregbe pattant. Megragadta Chase lovának a kantárszárát, majd gondosan betájolta magát. Számított rá, hogy bonyodalmas lesz majd megtalálniuk az ösvényt, a köd egyre sűrűsödött, a látási viszonyok is romlottak. Úgy tűnt, minden árnyékból szellemek leselkednek rájuk. Nem tudta, miként tudná jobban védelmezni Kahlant, ha előtte, vagy ha mögötte halad, ezért mellette lovagolt. Zedd és Chase nem voltak lekötözve, s könnyen lecsúszhattak a lovukról, ezért lassabbra vették a  tempót. Az elpusztult lucfenyők minden irányban ugyanolyannak tűntek. Nem haladhattak egyenesen, mert állandóan kidőlt fákat kellett kerülgetniük. Richard a szúnyogokat köpködte, amik szüntelenül belerepültek a szájába.

Az ég ugyanolyan borús acélszürke volt mindenütt; képtelenség volt megmondani, hogy merre van a Nap, lehetetlen volt tájékozódni. Nemsokára Richard kezdett elbizonytalanodni, hogy vajon a jó irányba mennek-e, úgy tűnt, már elérték az ösvényt. Fákat választottak ki stabil tájékozódási pontoknak, és amikor elértek egyet, egy távolabbit szemeltek ki, remélve, hogy így egyenes vonalban haladnak majd. Ahhoz, hogy ez a módszer megfelelően működjön, és egészen biztosan egyenesen haladjanak, legalább három egyvonalban álló fát kellett volna kiválasztania, ám a ködben nem látott ilyen távolra. Nem lehetett benne biztos, hogy nem körben haladnak-e. De még ha egyenes vonalban haladnak is, akkor sem volt teljesen meggyőződve, hogy az ösvény felé tartanak.

- Biztos vagy benne, hogy jó felé haladunk? - kérdezte Kahlan. - Minden olyan egyforma.

- Nem. De legalább nem szaladunk bele a Határba.

- Nem gondolod, hogy jobb lenne, ha megállnánk, és ellátnánk őket?

- Nem merem kockáztatni. Lehet, hogy tíz lépésre vagyunk az alvilágtól.

Kahlan aggodalmasan nézett körül. Richardnak eszébe jutott, hogy megbízza Kahlant, várjon rá a másik kettővel, míg ő előremegy és felderíti az utat, ám elvetette az ötletet. Félt, hogy nem találná meg újra őket. Együtt kellett maradniuk. Azon töprengett, hogy mihez kezdenének, ha alkonyatig nem találják meg a kivezető utat. Hogyan védenék meg magukat a szívkopókkal szemben? Ha elég sokan jönnek, még a kard sem lesz képes egyszerre távol tartani az összeset. Chase azt mondta, el kell jutniuk a mocsárhoz, mielőtt leszáll az éj. Nem árulta el, miért, ahogy azt sem, hogy a mocsár miként jelentene védelmet számukra. A barna mocsári fű végeláthatatlan tengerként húzódott minden irányban, zátonyra futott fák törzsei meredeztek ki belőle mindenütt.

Egy tölgy tűnt fel tőlük jobbra, majd még néhány, egynek-kettőnek sötétzöld levelei nedvesen csillogtak a ködben. Nem innen jöttek. Richard egy kicsit jobb felé vette az irányt, és a kihalt ingovány szélét követte, remélve, hogy így visszajutnak az ösvényre.

A tölgyek közötti bokorból árnyak figyelték őket. Csak képzeli, nyugtatgatta magát, hogy az árnyaknak szemei lennének. Nem fújt szél, nem mozdult semmi, nem hallatszott hang. Dühös volt magára, hogy eltévedt, annak ellenére, hogy ezen a helyen ez nagyon könnyen megtörténhetett. Mégis, erdei vezető volt, eltévedni megbocsáthatatlan bűn volt számára.

Richard megkönnyebbülten sóhajtott, amikor végre meglátta az ösvényt. Gyorsan leszálltak a lóról, és megvizsgálták két sebesültjüket. Zedd állapota változatlan volt, ám Chase sebe nem vérzett tovább. Richard nem tudta, az ütéstől vesztették el az eszméletüket vagy valamilyen alvilági mágiának köszönhetik állapotukat. Kahlan is tanácstalan volt.

- Szerinted mit tegyünk? - kérdezte Richardot.

Richard megpróbált kevésbé nyugtalannak látszani, mint amilyen volt.

- Chase azt mondta, el kell jutnunk a mocsárhoz, különben a kopók utolérnek minket. Nem sok haszna lenne, ha itt lefektetnénk és ellátnánk őket, majd megvárnánk, míg magukhoz térnek, és aztán a kopók mindannyiunkra lecsapnak. Két választásunk van. Vagy itt hagyjuk, vagy magunkkal visszük őket. Én azonban semmi estre sem hagyom magukra őket. Kötözzük őket a lovakra, hogy ne essenek le, és induljunk el a mocsár felé.

Kahlan beleegyezett. Sietve dolgoztak, hogy a lovakhoz kössék barátaikat. Richard kicserélte Chase-en a kötést, és némiképp kitisztította a sebet. A köd szemerkélő esővé változott. Richard a hátizsákokban kutatva pokrócokat halászott elő, és levette róluk a viaszosvásznat, amivel be voltak csomagolva. Egy-egy takarót terítettek barátaikra, és rájuk borították a viaszosvásznat is, hogy szárazon maradjanak, és az egészet körbetekerték kötelekkel, hogy ne mozduljon el a helyéről.

Amikor végeztek, Kahlan váratlanul Richard köré fonta a karjait, és egy pillanatra szorosan magához ölelte, ám mielőtt Richard viszonozhatta volna a gesztust, eltolta magát tőle.

- Köszönöm, hogy megmentettél - súgta lágyan. - Rettenetesen félek a Határtól. És ha még egyszer emlékeztetsz arra, amit mondtam, hogy ne gyere utánam, akkor bokán rúglak - mosolygott.

- Egy szóval sem. Megígérem - viszonozta a mosolyt Richard. Felhúzta Kahlanra a köpenye csuklyáját, majd begyömöszölte alá a haját, hogy ne ázzon meg az esőben. Felhúzta a saját csuklyáját is, és nekivágtak az útnak.

Az erdő kihalt volt. Esőcseppek peregtek végig a fejük feletti kusza lombok között. Az ágak karmokként hajoltak át az út fölött, mintha feléjük nyúlnának, hogy felkapják az embereket és lovaikat is. Az állatok még lovasaik irányítása nélkül is óvatosan ügettek végig az ösvény közepén, fülüket egyik oldalról a másik felé hegyezték, mintha az árnyékokat fülelnék. Az út két oldalán olyan sűrű volt a bozótos, hogy ha esetleg arra került volna sor, akkor sem tudtak volna a fák közé menekülni. Kahlan összébb húzta a köpenyét. Csak előre és visszafelé mehettek. És visszaút nem volt. Kitartóan lovagoltak a délután hátralevő részében, és este sem álltak meg.

Amikor a nap végével elkezdett elillanni a tompa, szürkés fény, még mindig nem érték el a mocsarat. Nem volt semmi, amiből megállapíthatták volna, hogy milyen messze lehet. A sűrű erdőn keresztül vonítás hangja jutott el a fülükig. Torkukon akadt a lélegzet.

Közeledtek a kopók.

Tizenötödik fejezet

A lovaknak nem kellett ösztökélés, hogy fussanak. Teljes sebességgel vágtattak végig az úton, lovasaik meg sem kísérelték visszafogni őket, a szívkopók üvöltései erőt adtak nekik.

Az úton dübörgő patáik nyomán víz és sár fröccsent fel, szőrükön patakokban folyt az esővíz, ám végül a sár diadalmaskodott: csíkokban borította őket és összeállt a lábukon és a hasukon. A kopók vonítására félelemhorkantásokkal válaszoltak.

Richard hagyta, hogy Kahlan vegye át a vezetést, szeretett volna közte és üldözőik között maradni. A szívkopók hangjai még mindig távolról, a Határ felől szóltak, ám ahogy bal felől rézsútosan közeledtek, Richard tudta, csak idő kérdése és elébük vágnak. Ha jobbra tudnának kanyarodni, és képesek lennének a Határtól eltávolodni, akkor lenne rá esélyük, hogy lehagyják a kopókat. Az erdő azonban sűrű volt és áthatolhatatlan. Még ha találnának is egy rést a bozótosban, akkor is túlságosan lassan haladnának. A biztos halált jelentené, ha megpróbálnák. Egyetlen esélyük az volt, hogy az úton maradnak és megpróbálják elérni a mocsarat, mielőtt a kopók érnék el őket. Richard nem tudta, milyen messze van, vagy hogy mihez kezdenek, ha odaérnek, csak azt, hogy oda kell érniük.

A nappali világosság színei az éj közeledtével komor szürkeséggé fakultak. Esőcseppek csaptak az arcába, apró, hideg tüskékként, elvegyültek az izzadtsággal és testének melegétől felolvadva, végigfolytak a nyakán. Richard nézte, ahogy két barátjának teste ide-oda ugrál és himbálódzik a lovakon. Reménykedett, hogy elég gondosan lekötözték őket. Reménykedett, hogy nem sebesültek meg nagyon súlyosan, és hamarosan eszméletükre térnek. A lovaglás biztosan nem tett nekik jót. Kahlan nem fordult meg és nem nézett vissza. Tette, amit tennie kellett, sötét alakja előredőlt a vágtató lovon.

Az út jobbra-balra kanyargott az irdatlan, torz tölgyek és a földből kitüremkedő szikladarabok között. Egyre ritkábbak lettek az elpusztult fák. Tölgy-, kőris- és juharlevelek zárták el a lovasok elől az égbolt világosságának utolsó nyomait, s még nagyobb sötétségbe borították az ösvényt. A kopók egyre közelebb kerültek. Az út latyakos cédruserdőbe ereszkedett alá. Jó jel, gondolta Richard, a cédrus gyakran nő ott, ahol nedves a föld.

Kahlan lova eltűnt egy emelkedő mögött. Richard elérte a meredek lejtő peremét, és újra megpillantotta Kahlant, amint egy mélyedésbe ereszkedik alá. A fák összegabalyodott csúcsai a messzi távolba nyúltak - már amennyire a ködben és félhomályban meg tudta ítélni. Végre! Ez volt az Öregláp.

Nyirkosság és rothadás bűze csapta meg az orrát. Vágtatva követte Kahlant a kavargó ködpászmákon át, melyek pörögve libbentek odébb, amikor elhaladtak mellettük. Éles rikoltások és hívóhangok harsantak fel a dús növényzetből. A szívkopók vonításai a hátuk mögül hallatszottak, ezúttal közelebbről. Fás indák lógtak a karomszerű gyökereken támaszkodó fák síkos, tekergődző ágairól, és apróbb, levélszerű indák tekeredtek mindenen, ami volt annyira erős, hogy megtartsa őket. Úgy tűnt, itt minden növény egy másik tetejében  nő, és próbál fölénybe kerülni. Sötét, mozdulatlan víztömeg ült meg pangón hatalmas területeket, befurakodott a bokrok csoportjai közé és kövér-törzsű facsoportokat ölelt körbe. Békalencse sodródott sűrű szőnyegekben a víz felszínén, mint valami manikűrözött pázsit. A buja növényzet szinte teljesen elnyelte lovaik patájának dübörgését, csak a mocsár lakóinak megszokott hangjai visszhangoztak a vizeken át.

Az út ösvénnyé keskenyedett, s küszködve próbált meg a fekete víz fölött maradni. Le kellett lassítaniuk a lovakat, féltek, hogy egy gyökérben esetleg a lábukat törik. Lovaik alatt a víz felszíne lusta hullámokat vetett. Valami mozdult a mélyben. Richard hallotta, ahogy a kopók felvonyítanak az emelkedő tetején. Kahlan a hang felé kapta a fejét. Ha az ösvényen maradnak, csak percek kérdése, és a kopók utolérik őket. Richard körbenézett. Előrántotta a kardot, különös csengése messzire szállt a víz felett. Kahlan megállt, kérdőn nézett rá.

- Ott - mutatott Richard a kard hegyével jobb kéz felé, a vízen túlra. - Az a sziget. Elég magasnak tűnik, hogy száraz legyen. Talán a szívkopók nem tudnak úszni.

Halvány reménységnek vélte a dolgot, ám semmi mást nem tudott kitalálni. Chase azt mondta, a mocsárban biztonságban lesznek a kopóktól. Hogy miért, azt már nem árulta el. Ez volt az egyetlen dolog, amire gondolhattak. Kahlan nem habozott. Egyenest a vízbe vezette a lovát, maga mögött húzva Zedd hátasát. Richard szorosan követte Chase állatával. Felnézett az ösvényre, és látta, hogy a fák között mozog valami. Az iszapos fenekű víz nem tűnt három vagy négy lábnál mélyebbnek. Hínárok szakadtak le horgonyaikról, és lebegtek fel a felszínre, ahogy Kahlan lova keresztülgázolt a vízen, és rendületlenül haladt a sziget felé.

Ekkor pillantotta meg a kígyókat.

Sötét testek tekeregtek a vízben, pontosan a felszín alatt, és mindenfelől közeledtek feléjük. Néhányuk felemelte a fejét, és a nyirkos levegőben piros nyelvét öltögette. Sötétbarna testükön rézszínű foltok futottak végig, szinte láthatatlanul haladtak a homályos vízben, alig kavarták fel a felszínt úszás közben. Richard még soha nem látott ekkora kígyókat. Kahlan a szigetet figyelte, és még nem vette őket észre. A szárazföld túlságosan messze volt. Tudta, hogy nem érnek oda, mielőtt a kígyók utolérik őket.

Richard megfordult, és hátrapillantott, hogy elérné-e a mögötte lévő magaslatot. Ott, ahol néhány perccel ezelőtt letértek az ösvényről, a szívkopók sötét alakjai kezdtek összegyűlni, vicsorogtak és morogtak. Fejüket alacsonyan tartva, a hatalmas, fekete testek össze-vissza toporogtak, be akartak lépni a vízbe, hogy utolérjék prédájukat. Mégsem tették, csak álltak és vonyítottak.

Richard a vízbe eresztette a kard hegyét, hagyta, hogy kis nyomvonalat húzzon maga mögött. Felkészült, hogy lesújtson az első kígyóra, amelyik elég közel merészkedik hozzájuk. Ekkor meglepő dolog történt. Amikor a kard hegye belemerült a vízbe, a kígyók hirtelen megfordultak, és olyan gyorsan tekeregtek el tőlük, amilyen gyorsan csak tudtak. Megmagyarázhatatlan módon, a kard mágiája elijesztette őket. Richard nem tudta hogyan, de örült, hogy így történt.

Az ingoványból oszlopokként égnek meredő, hatalmas fatörzsek között haladtak. Indákat és mohaszalagokat söpörtek félre, ahogy elhaladtak mellettük. Amikor sekélyebb részhez érkeztek, és a kard hegye már nem érte a vizet, a kígyók azonnal visszatértek. Richard lejjebb hajolt, a kard hegye visszakerült a vízbe, és a kígyók megintcsak megfordultak, a lovasok nem érdekelték többet őket. Richard eltűnődött, hogy vajon mi fog történni, ha elérik a szárazföldet. Oda is köveik őket a kígyók? Működik-e majd a kard mágiája, hogy távol tartsa őket a víztől? Lehet, hogy a kígyók is akkora problémának bizonyulnak majd, mint a szívkopók.

Víz futott végig Kahlan lovának oldalán, amikor felkapaszkodott a szigetre. A közepén emelkedő magaslaton néhány nyárfa állt, a víz szélénél, egy kis száraz földbucka túloldalán cédrusok nőttek, ám legnagyobb részt nád és némi írisz borította. Hogy megnézze, mi fog történni, Richard kivette a kardot a vízből. A kígyók elindultak felé. Amikor kilépett a vízből, néhányuk megfordult, és elúszott, mások a part vonalán úsztak fel-alá, ám egyik sem követte a szárazföldre.

Szinte teljesen sötét volt már, amikor Richard lefektette Zeddet és Chase-t a nyírfák alá. Vízhatlan ponyvát húzott elő a felszerelésükből, és kifeszítette a fák közé, kis, eső elleni menedéket hozva létre. Minden csurom víz volt, ám szél nem fújt, és a rögtönzött tákolmány  az eső nagy részét távol tartotta. Tüzet azonban még nem tudtak gyújtani, hiszen az összes fa, amit összegyűjthettek volna, teljesen átnedvesedett. De legalább az éjszaka nem volt hűvös.

A békák kitartóan brekegtek a párás sötétségben. Richard két vastag gyertyát helyezett egy fadarabra, hogy a ponyva alatt valami világosságuk legyen.

Együtt vizsgálták meg Zeddet. Nem látszott rajta sérülés nyoma, ám továbbra is eszméletlen volt. Chase állapota sem változott.

Kahlan megcirógatta Zedd homlokát.

- Nem jó jel, ha egy varázsló szemei csukva vannak. Nem tudom, mit tehetünk értük.

- Én sem - rázta meg a fejét Richard. - Örülhetünk, hogy nem lázasodtak be. Lehet, hogy Délkikötőben van egy gyógyító. Összeeszkábálok egy hordágyat, amit a lovak elhúzhatnak. Azt hiszem, jobb lesz, mintha megint úgy lovagoltatnánk őket, mint ma.

Kahlan két újabb pokrócot halászott elő, hogy melegen tartsa barátaikat, majd Richarddal együtt leültek a gyertyák mellé, körülöttük csöpögött a víz. Izzó sárga szempárok vártak rájuk az ösvényen és a fák közötti sötétben. Ahogy a szívkopók fel-alá jártak, úgy mozogtak a sárga szempárok is. Időnként frusztrált vinnyogás ütötte meg Kahlan és Richard fülét, miközben a sötét víz túloldaláról üldözőiket figyelték.

- Kíváncsi vagyok, miért nem követnek minket - nézte hosszasan az izzó szempárokat Kahlan.

- Szerintem félnek a kígyóktól - nézett rá szeme sarkából Richard.

Fejét a ponyvába ütve, Kahlan talpra ugrott. Villámgyorsan körbenézett.

- Kígyók? Miféle kígyók? Nem szeretem a kígyókat - hadarta.

- Nagy vízikígyók. Elúsztak, amikor belenyomtam a kardot a vízbe. Nem hiszem, hogy aggódnunk kellene, nem jöttek utánunk a szárazföldre. Szerintem biztonságban vagyunk tőlük.

Kahlan óvatosan körülnézett, szorosan összehúzta magán a köpenyt, majd leült, ezúttal közelebb Richardhoz.

- Figyelmeztethettél volna rájuk - mondta bosszúsan.

- Magam sem tudtam róluk, csak amikor megláttam őket, a kopók pedig már közvetlenül mögöttünk voltak. Nem hiszem, hogy sok választásunk lett volna. Nem akartalak megrémiszteni.

Kahlan nem szólt többet. Richard egy virslit és egy kemény cipót vett elő, több már nem akadt. Kettétörte a cipót, és szeleteket vágott le a virsliből, majd Kahlannak nyújtott néhányat. Egy bádogpoharat tartottak a ponyváról lecsöpögő esővíz alá. Némán ettek, körbe- körbe néztek bármiféle fenyegető jelet keresve és hallgatták az eső ütemes kopogását.

- Richard - szólalt meg végül Kahlan. - Te láttad a nővéremet a Határban?

- Nem. Bármi is volt az, én nem úgy láttam, mint egy embert, és fogadni mernék, hogy azt a valamit, amit először levágtam, nem olyannak láttad, mint az apám. - Kahlan a fejét rázta, hogy valóban nem. - Azt hiszem, annak az alakját veszik fel, akit látni szeretnél, így akarnak elcsábítani.

- Igazad lehet - sóhajtott Kahlan, beleharapva a virslibe. - Örülök neki. Még a gondolat is fájna, ha bántanunk kellett volna őket - tette hozzá, amikor lenyelte a falatot.

Richard egyetértően bólogatott, és Kahlanra nézett. A lány haja átnedvesedett, néhány tincse az arcához tapadt.

- Ám van még valami, ami furcsának tűnik nekem. Amikor az a szörnyűség kijött a Határból és kivágódott Chase felé, villámgyorsan támadott és pontosan eltalálta. Elsőre. Majd, mielőtt bármit tehettünk volna, téged is könnyedén megragadott. Ugyanígy történt Zeddel is. Rögtön eltalálta. Amikor visszamentem értük, engem is célba vett, de elhibázott. Utána meg nem is próbálkozott.

- Észrevettem, amikor történt - jegyezte meg Kahlan. - Jócskán elhibázott. Mintha nem is tudta volna, merre vagy. Pontosan tudta, hogy mi hol vagyunk, ám úgy tűnik, téged nem vett észre.

- Lehet, hogy a kard miatt - tűnődött Richard.

- Bármi is legyen az oka - vont vállat Kahlan -, örülök neki.

Richard nem volt benne biztos, hogy a kard miatt volt. A kígyók féltek a kardtól, és elúsztak előle. A Határban lévő valami nem mutatta, hogy félne tőle, inkább úgy tűnt, mintha  nem látná. Még egy dolog volt, ami töprengésre késztette. Amikor levágta azt a valamit a Határban, ami úgy nézett ki, mint az apja, nem érzett semmi fájdalmat. Zedd azt mondta, hogy ha a karddal életet vesz el, akkor meg kell fizetnie az árát, és hogy érezni fogja tettének fájdalmát. Talán azért nem érzett fájdalmat, mert az a valami már eleve halott volt. Talán az egész csak a fejében történt, és nem is volt valóságos. Az nem lehet; elég valós volt, hogy lesújtsa a barátait. Kezdett meginogni a hite. Talán mégis az apját vágta le.

Némán ették meg az elemózsiájuk maradékát, s közben Richard azon törte a fejét, hogy mit tehetne Zeddért és Chase-ért. Semmit. Zeddnél voltak orvosságok, ám csak ő tudta, hogy miként kell használni őket. Lehet, hogy a Határból származó mágia sújtott le rájuk. Zedd is rendelkezett varázserővel, de megint csak ő volt az egyedüli, aki használni tudta.

Richard egy almát vett elő. Gerezdekre vágta, kiszedte belőle a magokat, majd a felét Kahlannak adta. Kahlan közelebb húzódott. Fejét Richard karjára hajtotta, úgy ette meg őket.

- Fáradt vagy? - kérdezte Richard. Kahlan bólintott, majd elmosolyodott.

- Ráadásul sajognak bizonyos részeim, melyeket nem illik említeni. Tudsz valamit Délkikötőről? - kérdezte egy újabb gerezd után.

- Néhány erdei vezető beszélt róla Szarvasföldön áthaladva. A szavaikból ítélve, egy tolvajoktól és más törvényen kívüli egyénektől nyüzsgő koszfészek.

- Nem az a hely, ahol hemzsegnek a gyógyítók. - Richard nem felelt. - Mihez kezdünk akkor?

- Nem tudom. De rendbe jönnek! Nem lesz semmi bajuk!

- És ha nem? - erőszakoskodott Kahlan.

Richard elvette a szájától az almát, és a lányra nézett.

- Kahlan, mit akarsz mondani?

- Azt, hogy fel kell készülnünk rá, hogy nem visszük magunkkal őket. Hogy tovább megyünk.

- Ezt nem tehetjük - válaszolta eltökélten Richard. - Mindkettőjükre szükségünk van. Emlékszel, amikor Zedd átadta nekem a kardot, azt mondta, juttassam át hármunkat a Határon. Van egy terve. De nem mondta el, mi az. - A víz túloldalán, a kopókra meredt. - Szükségünk van rájuk - ismételte meg.

Kahlan az almagerezd héját csipkedte.

- Mihez kezdünk, ha ma este meghalnak? Akkor is tovább kell mennünk.

Richard tudta, hogy Kahlan őt figyeli, ám nem nézett vissza rá. Megértette, micsoda szenvedély hajtja előre, hogy megállítsa Rahlt. Ő is ugyanígy szomjazott erre, és nem hagyja, hogy bármi útjukba álljon, még ha ez azt jelentené, hogy elhagyja a barátait. Egyelőre még nem fajult idáig a dolog. Tudta, Kahlan csak megpróbálja megnyugtatni magát, hogy Richardban is megvan a kellő eltökéltség. A szükséges tántoríthatatlanság. Ő is nagyon sok minden áldozott fel a küldetése érdekében, sok mindent vesztett el Rahl miatt, épp úgy, mint Richard. Tudni akarta, hogy Richard képes-e tovább menni bármi áron, képese vezetni őket.

A gyertyák imbolygó fénye megvilágította az arcát, ami csak halvány derengés volt a sötétségben. A gyertyaláng táncot járt a szemében. Richard érezte, nem esik jól neki, hogy ilyenekről kell beszélnie.

- Kahlan, én vagyok a Kereső. Értem a felelősség súlyát. Bármit megteszek, hogy megállítsuk Rahlt. Bármit. Ebben nyugodtan megbízhatsz. Ám nem fogom könnyedén eldobni a barátaim életét. Jelen pillanatban elég sok mindenen van okunk aggódni. Ne találjunk ki újabbakat.

A fákról eső csepegett a vízbe, tompa visszhangokat küldve a sötétségen keresztül. Kahlan Richard karjára tette a kezét, mintha közölni akarná vele, hogy bocsánatot kér. Richard úgy érezte, nincs miért bocsánatot kérnie, csupáncsak megpróbált szembenézni az igazsággal. Az egyik lehetséges igazsággal. Szerette volna megnyugtatni.

- Ha nem lesznek jobban - mondta a szemébe nézve - és van egy biztonságos hely, ahol hátrahagyhatjuk őket, valakivel, akiben megbízhatunk, akkor ezt tesszük, és továbbmegyünk.

- Én is csak erre gondoltam - bólintott Kahlan.

- Tudom. - Richard végzett az almával. - Miért nem alszol? Majd én őrködöm.

- Nem tudnék aludni - felelte Kahlan, fejével a szívkopók felé intve. - Így nem, hogy  minket néznek. Meg hogy itt vannak körülöttünk a kígyók.

- Rendben van. Segítenél akkor összerakni a hordágyakat? - mosolygott rá Richard. - Így kijuthatnánk innen még a reggel, mihelyst a kopók odébbállnak.

Kahlan viszonozta a mosolyt, és feltápászkodott. Richard egy veszedelmes kinézetű harci szekercét emelt le Chase övéről. Úgy találta, hogy a fát is éppolyan jól hasítja, mint a csontot és a húst. Nem volt benne teljességgel bizonyos, hogy Chase is beleegyezne abba, hogy becses fegyvereit ilyesmire használja. Sőt, tudta, hogy nem egyezne bele. Magában elmosolyodott. Alig várta már, hogy elmondhassa neki. Lelki szemei előtt már látta hatalmas barátja rosszallóan összevont szemöldökét. Persze, Chase-nek minden egyes alkalommal ki kellett színeznie a történetet. Chase számára egy történet, amihez nem adott hozzá semmit, olyan volt, mint a hús szaft nélkül: száraz és íztelen.

Meg kell gyógyulniuk, mondta magának. Meg kell gyógyulniuk. Nem tudná elviselni, ha meghalnának.

Jó néhány óra múltával végeztek csak. Kahlan végig a közelében maradt, mert félt a kígyóktól, és a szívkopók is egész idő alatt őket figyelték. Richardban felmerült a gondolat, hogy Chase számszeríjával talán leszedhetne néhány kopót, ám a végén mégsem tette. Chase dühös lenne rá, ha céltalanul elpazarolná értékes nyílvesszőit. A kopók nem érhették el őket, és a napkeltével együtt úgyis eltűnnek.

Amikor befejezték a hordágyakat, megvizsgálták társaikat, majd együtt leültek a gyertyák mellé. Látta Kahlanon, hogy fáradt - ő maga is alig tudta nyitva tartani a szemét - ám a lány még mindig nem akart lefeküdni és aludni, így rávette, hogy legalább támaszkodjon neki. Egy perc sem telt bele, Kahlan légzése lelassult, és már aludt is. Nyugtalan alvás volt, Richard biztos volt benne, hogy rémisztő álmokat láthat. Amikor elkezdett nyöszörögni és jajgatni, felébresztette. Kahlan szaporán lélegzett, közel állt a síráshoz.

- Rémálmaid voltak? - kérdezte Richard. Keze fejével a haját cirógatta, hogy megnyugtassa.

- Arról a rémségről álmodtam, ami a Határnál a lábam köré tekeredett - bólintott a férfinek támaszkodva Kahlan. - Azt álmodtam, hogy egy óriási kígyó volt.

Richard átkarolta a vállát, és magához ölelte. Kahlan nem ellenkezett. Felhúzta a térdeit, és átkulcsolta őket, majd Richardhoz simult. Richard félt, hogy Kahlan meghallja, milyen hangosan kalapál a szíve. Ha hallotta is, nem szólt semmit, és hamarosan megint mélyen aludt. Richard figyelte a légzését, a békákat, az esőt. Kahlan békésen aludt. Richard az inge alatt megmarkolta a fogat. A szívkopókat figyelte. A szívkopók pedig őt.

Kahlan nem sokkal hajnal előtt ébredt, amikor még mindig sötét volt. Richard annyira fáradt volt, hogy szaggatott a feje. Kahlan ragaszkodott hozzá, hogy feküdjön le, és aludjon, ő majd őrt áll. Richard nem akart, szerette volna továbbra is átölelve tartani, ám túlságosan álmos volt, hogy vitatkozzék.

Amikor Kahlan gyengéden megrázta, reggel volt. Gyenge, szürkés fény szűrődött át az ingovány sötétzöldjén és a sűrű ködön, amitől kicsinek és közelinek látszott a világ. Körülöttük a víz telis-tele volt bomló növényzettel, úgy nézett ki, mint egy húsleves, amit csak néha kavart fel a felszín alatti láthatatlan élet. Pislogásra képtelen fekete szemek meredtek rájuk a békalencsén keresztül. Figyelték őket.

- Elmentek a szívkopók - szólt Kahlan. Nem volt már annyira átázva, mint az elmúlt éjjel.

- Mióta? - kérdezte Richard. A karját dörzsölgette, hogy meginduljon benne a vérkeringés.

- Húsz, esetleg harminc perce. Amikor kivilágosodott, sietve odébbálltak.

Kahlan egy bádogcsészében forró teát nyújtott át neki. Richard meglepve nézett rá.

- Addig tartottam a gyertya fölé, amíg meg nem melegedett - mosolygott Kahlan. Richard meglepődött a lány találékonyságán. Kahlan egy darabka szárított gyümölcsöt nyújtott neki, és maga is elrágcsált egy keveset. Richard felfigyelt a lábához támasztott harci szekercére. Tudja, hogyan kell őrséget állni, gondolta magában.

Még mindig szemerkélt az eső. Különös madarak rikoltoztak éles, szaggatott hangon a mocsárban, míg mások a távolban válaszoltak. Bogarak köröztek néhány hüvelyknyire a víztől, és néha-néha egy láthatatlan csobbanást is hallottak.

- Chase és Zedd nem javult? - kérdezte. Kahlan habozott a válasszal.

- Zedd légzése lassul.

Richard gyorsan odament és megnézte. Zedd úgy tűnt, alig él. Arca beesett, hamuszürke volt. Richard az öreg mellkasához tette a fülét. A szíve normálisan vert, ám a légzése egyre lassabbá vált. Hideg volt és jeges verejtékben úszott.

- Azt hiszem - szólt -, most már nem fenyegetnek a kopók. Jó lenne, ha elindulnánk és megnéznénk, hogy találunk-e nekik valami segítséget.

Richard tudta, hogy Kahlan fél a kígyóktól. Ő is félt, és meg is mondta neki. Ám Kahlan nem hagyta, hogy úrrá legyen rajta a félelem. Bízott abban, amit Richard mondott - hogy a kígyók nem jönnek a kard közelébe - és habozás nélkül átkelt a vízen. Kétszer kellett fordulniuk, egyszer Zeddel és Chase-zel, másodszorra pedig a hordágyak darabjaival, mivel azokat csak a szárazon tudták használni.

A lovakhoz kötötték a rudakat, ám még nem használhatták ezeket, mert a kusza gyökerekkel teli mocsári ösvényen túlságosan rázós lett volna az utazás. Meg kellett várniuk, amíg kijutnak a mocsárból és egy jobb útra érnek.

Délelőtt közepe volt már, mire elérték a jobb utat. Csak annyi időre álltak meg, hogy sebesült társaikat a két hordágyra fektessék, és betakarják őket a pokrócokkal meg a viaszosvászonnal. Richard elégedetten állapította meg, hogy a rudas elrendezés kitűnően működik, egyáltalán nem lassította le őket, és a sár segített, hogy könnyedén csússzanak az úton. Kahlannal együtt a lovukon fogyasztották el az ebédjüket, poroszkálás közben egymásnak adogatva az ételt. Egy pillanatra megálltak, hogy megnézzék, minden rendben van-e barátaikkal, majd folytatták útjukat az esőben.

Az éjszaka beállta előtt elérték Délkikötőt. A város nem sokkal volt több néhány düledező épületnél és lakóháznál, melyeket girbegurbán egymás hegyére-hátára hánytak a tölgyek és a bükkfák között, mintha csak el akarnának fordulni az úttól, a kérdezősködőktől, a tisztességes tekintetektől. Egyetlen épület sem festett úgy, mintha valaha is látott volna festéket. Néhányukat bádoggal toldoztak-foldoztak meg, amin kitartóan kopogott az eső. Az összevissza épületek közepén egy vegyeskereskedés állt, mellette pedig egy kétszintes épület. Halomnyi szemét támaszkodott dülöngélő részeg módjára az épület oldalához. A szomszéd ház a szeméthalommal sorsközösséget vállalva, szintén megdőlt.

- Maradj közel hozzám - mondta Richard, miközben leszálltak a lovaikról. - Veszélyesek itt az emberek.

- Megszoktam a fajtájukat - mosolygott furcsán, féloldalasan Kahlan. Richard eltűnődött, hogy ez vajon mit jelent, ám nem kérdezte meg.

Elhalt a beszélgetés, amikor beléptek az ajtón, és minden arc feléjük fordult. A hely nagyjából olyan volt, mint amilyennek Richard várta. Olajlámpások világították meg a termet, ahol szinte vágni lehetett a csípős pipafüstöt. Az összevissza álló asztalok durván megmunkáltak voltak, némelyikük nem több hordókra állított deszkáknál. Székek nem voltak, csak lócák. Balra egy csukott ajtó volt található, valószínűleg a konyhába vezetett. Jobbra, az árnyékok között rejtezve, egy korlát nélküli lépcsősor vezetett a vendégszobák felé. A padlót - mármint a szemét között kanyargó ösvényeket - sötét foltok és földre löttyent folyadékok tarkították.

S vendégek jobbára prémvadászok, utazók és bajkeverők durva társaságából kerültek ki. Sokuk hordott ápolatlan, kócos szakállt. Legtöbbjük tagbaszakadt fickó volt. A hely a sör, a füst és az izzadtság szagától bűzlött.

Kahlan büszkén húzta ki magát Richard mellett, nem olyan ember volt, akit könnyen meg lehetett félemlíteni. Richard agyán átfutott, hogy talán mégis jobb lenne, ha Kahlan megilletődne. Úgy ütött el a söpredéktől, mint egy aranygyűrű a koldus gúnyáitól. Fenséges testtartása csak még nagyobb zavart keltett a teremben.

Amikor hátralökte a köpenye csuklyáját, mindenütt vigyorra húzódtak a szájak, girbegurba, hiányos fogsorokat tárva elő. Az emberek szemében ülő mohó pillantások nem illettek a mosolyokhoz. Bárcsak eszméleténél lenne Chase, sóhajtott magában Richard.

Úrrá lett rajta a bizonytalanság, érezte, hogy baj lesz.

Egy köpcös alak lépett oda hozzájuk. Ujjatlan inget viselt és kötényt, ami úgy festett,  mintha még soha nem lett volna kimosva. Fényes, borotvált fejének tetejéről visszaverődött a lámpák fénye, vaskos karjain a fekete szőr versenyre kelt a szakállával. Beletörölte a kezét egy koszos kendőbe, amit aztán átvetett a vállán.

- Mit tehetek önökért? - kérdezte száraz hangján. Miközben válaszukat várta, nyelvével odébb görgette a szájában a fogpiszkálót.

- Van ebben a városban gyógyító? - Richard hangjával és tekintetével sugallta a férfinak, hogy nem tűrné a balhét.

A fogadós Kahlanra nézett, majd vissza Richardra.

- Nincs.

Richard megfigyelte, hogy a férfi, amikor Kahlanra nézett, a többiekkel ellentétben, ott tartotta a tekintetét, ahol illett. Ez fontos dolgot súgott meg neki.

- Akkor szeretnénk egy szobát. Odakint van két sebesült barátunk - halkította le a hangját. A férfi kivette a szájából a fogvájót, és karba telte a kezét.

- Nincs szükségem balhéra.

- Nekem sincs - válaszolta Richard szándékosan fenyegető hangon.

A kopasz férfi tetőtől talpig végigmérte Richardot, szeme egy pillanatra megakadt a kardon. Még mindig karba tett kézzel méregette Richard tekintetét.

- Hány szobát akar? Eléggé tele vagyok.

- Egy szoba tökéletesen megfelel.

A szoba közepén egy nagydarab ember kelt fel. Hosszú, csapzott haja alól elővillantak kegyetlen szemei, melyek természetellenesen közel ültek egymáshoz. Sűrű szakállának eleje nedves volt a sörtől. Egyik vállán farkasbőrt viselt. Keze hosszú kés nyelén nyugodott.

- Drágának tűnő szajhát hoztál ide, fiú - szólalt meg. - Felteszem, nem bánod, ha feljövünk a szobádba, és körbeadjuk egy kicsit?

Richard mereven nézte a férfit. Tudta, hogy ez olyan kihívás volt, amit csak vérrel lehet megszüntetni. Tekintete nem mozdult. Ám a keze igen - lassan elindult a kard felé. Lüktetett benne a düh, felébredt benne a harag, még azelőtt, hogy ujjai elérték volna a markolatot.

Ez volt az a nap, amikor embert fog ölni. Sokat.

Richard megmarkolta a díszes markolatot, míg ujján a bütykök elfehéredtek. Kahlan, határozottan megrántotta kardforgató kezének ingujját. Halkan mondta ki a nevét, a végén felemelve a hangsúlyt, mint amikor az anyja figyelmeztette arra, hogy tartsa magát távol valamitől. Lopva hátrapillantott. Kahlan mézesmázosan mosolygott a vöröshajúra.

- Fiúk, ti itt mindannyian tévedtek - mondta mély hangon. - Ma van a szabadnapom, tudjátok. Én vagyok az, aki fizettem neki a ma éjszakáért. - Megpaskolta Richard fenekét. Keményen. Richardot annyira meglepte a dolog, hogy mozdulatlanná dermedt. - Ám ha nem szolgálja meg a pénzemet, akkor te leszel az első, akit felhívok, hogy vegye át a helyét - mosolygott elbűvölően.

Sűrű csend ereszkedett rájuk egy pillanatra. Richardnak őrületes erőfeszítésébe került, hogy ne rántsa elő a kardot. Visszatartott lélegzettel várta, hogy mi fog történni. Kahlan továbbra is a férfiakra mosolygott, úgy, hogy attól csak még jobban izzott benne a düh.

Élet és halál mérlegelte egymást a vöröshajú szemében. Senki sem mozdult. Majd vigyorra húzódott a szája, és bömbölve felnevetett. Mindenki huhogni, kurjongatni és hahotázni kezdett. A férfi leült, és az emberek újra beszélgetni kezdtek, ügyet sem vetve Richardra és Kahlanra. Richard sóhajtva fújta ki a levegőt. A fogadós hátrább tessékelte őket. Tisztelettel mosolyogott Kahlanra.

- Köszönöm, asszonyom. Örülök, hogy a feje gyorsabb, mint a barátja keze. Lehet, hogy ez a hely nem soknak tűnik a maga szemében, ám az enyém, és éppen most őrizte meg épségben a számomra.

- Szóra sem érdemes - felelte Kahlan. - Van a számunkra egy szobája? A fogadós visszatette a fogvájót a szája szegletébe.

- Van egy odafent, a folyosó végén jobbra, aminek az ajtaján a retesz van.

- Van odakint két barátunk - szólalt meg Richard. - Elkelne egy kis segítség, hogy felvigyük őket oda.

A férfi a fejével a teremben levő sokaság felé intett.

- Nem tenne jót, ha ez a csürhe meglátná, hogy sebesült társakkal vannak megrakodva. Menjenek fel a szobájukba, ahogyan azt várnák maguktól. A fiam a konyhában van. A hátsó lépcsőkön felvisszük magukhoz a barátaikat, hogy senki se lássa meg. - Richardnak nem tetszett az ötlet. - Higgyen nekem, barátom, nem lesz baja a barátainak. Egyébként a nevem Bill.

Richard Kahlanra pillantott; kifürkészhetetlen volt az arca. Majd újra a fogadósra nézett: a férfi kemény volt és szívós, de nem tűnt minden hájjal megkent gazfickónak. Mégis, a barátai élete forgott kockán.

- Rendben, Bill, úgy tesszük, ahogy kéri - felelte.

Bill apró mosoly kíséretében bólintott, közben odébb görgette szájában a fogvájót. Richard és Kahlan felment a szobába és várt. A mennyezet alacsonyabb volt, mint amit még kényelmesnek lehetett volna nevezni. Az egyszem ágy melletti falat évek köpedéke borította. A szemben lévő sarokban egy háromlábú asztal és egy rövid lóca állt. Egyetlen olajlámpás pislákolt az asztalon. Az ablak nélküli szoba egyébként üres volt, egyfajta csupaszságot árasztott magából. Áporodott szag terjengett a levegőben. Richard fel-alá járkált, miközben Kahlan az ágyon ült és őt nézte. Úgy tűnt, kissé kényelmetlenül érzi magát. Richard végül odalépett hozzá.

- El sem tudom hinni, amit odalent csináltál!

- Az eredmény számít, Richard - állt fel Kahlan, és a szemébe nézett. - Ha hagytam volna, hogy megtedd, amire készültél, veszélybe került volna az életed. A nagy semmiért.

- De azok azt gondolják, hogy...

- És neked számít, hogy azok mit gondolnak?

- Nem... de... - Richard érezte, hogy elvörösödik.

- Megesküdtem arra, hogy életemmel óvom a Kereső életét. Ha szükséges, bármit megtennék, hogy megvédjem az életedet. - Jelentőségteljesen Richard szemébe nézett. - Bármit.

Richard dühös volt. Megpróbálta szavakba önteni, mennyire dühös, anélkül, hogy úgy hangozzék, mintha Kahlanra haragudna. Egyetlen lépés választotta el attól, hogy rászánja magát az ölésre. Egyetlen rossz szó csupán. Keservesen nehéz volt visszalépni erről az útról. Érezte, ahogy a vére lüktet a gyilkolás utáni vágytól. Nehéz volt megérteni, hogy a benne lévő dühödt, őrjöngő vágyakozás miként forgatta ki a saját józan eszét, és még nehezebb volt ezt elmagyarázni Kahlannak. Ám ahogy a lány zöld szemébe nézett, megnyugodott, lecsillapodott a dühe.

- Richard, azon járjon az eszed, amin járnia kellene!

- Mire gondolsz?

- Darken Rahlra. Vele foglalkozz! Odalent, azokkal a fickókkal nincs semmi elintéznivalónk. Csak túl kell jutnunk rajtuk. Semmi egyéb. Ne foglalkozz velük! Tiszta pazarlás. Fordítsd az energiádat a feladatunkra!

Richard sóhajtott, majd bólintott.

- Igazad van, elnézésedet kérem. Bátran cselekedtél ma este. Akármennyire is nem tetszik nekem.

Kahlan Richard köré fonta a karját, fejét a mellkasára hajtotta, és lassan megölelte. Halk kopogás hallatszott az ajtó felől. Miután megbizonyosodott róla, hogy Bill az, Richard kinyitotta az ajtót. A fogadós és a fia behozták Chase-t, és óvatosan a padlóra fektették. Amikor a fiú, egy nyakigláb ifjonc, meglátta Kahlant, azonnal és reménytelenül belészeretett. Richard megértette, mit érez, ám nem díjazta a dolgot.

- Ez a fiam, Randy - bökött felé a hüvelykujjával Bill. Randy révülten állt, Kahlant bámulta. Bill Richardhoz fordult, és a vállán tartott ronggyal törölgette a fejéről az esővizet. Még mindig a szájában volt a fogvájó.

- Nem mondta, hogy a barátja Tűzkő Dell.

- Ez baj? - lángolt fel Richardban az elővigyázatosság.

- Nálam nem - mosolygott Bill. - Voltak ugyan nézeteltéréseim a határjáróval, ám egyenes ember. És nincs vele bajom. Néha megszáll nálam, amikor hivatalos úton a környéken jár. De a lenti fickók széttépnék, ha megtudnák, hogy idefent van.

- Azaz csak próbálnák - javította ki Richard.

Halvány mosoly jelent meg Bill szája sarkában.

- Felhozzuk a másikat is.

Amikor elmentek, Richard két ezüstpénzt nyomott Kahlan kezébe.

- Amikor visszajönnek, add az egyiket a fiúnak, hogy vigye a lovakat az istállóba, és lássa el őket. Mondd meg neki, hogy ha mellettük tölti az éjszakát, figyel rájuk, és napkeltére felkészíti őket, megkapja a másikat is.

- Miért gondolod, hogy megtenné? Richard kurtán felnevetett.

- Ne aggódj! Ha te kéred, megteszi. Csak mosolyogj rá!

Bill érkezett vissza, húsos karjaiban Zeddet tartva. Randy jött a nyomában, és a felszerelésük nagyobb részét cipelte. Bill óvatosan lefektette az öreget a padlóra, Chase mellé. Göndör szemöldöke alól felnézett Richardra, majd a fiához fordult.

- Randy, menj és hozz az ifjú hölgynek egy mosdótálat meg egy kancsónyi vizet! És egy törölközőt. Egy tiszta törölközőt. Talán szeretne megtisztálkodni.

Randy mosolyogva kihátrált a szobából, útközben majd' felbukott a saját lábában. Bill nézte, ahogy kimegy, majd fürkésző tekintetét Richardra emelte. Kivette a szájából a fogpiszkálót.

- Ezek ketten elég rossz passzban vannak. Nem kérdezem, mi történt velük, mert értelmes ember amúgy sem mondaná el, és azt hiszem, maga értelmes fickó. Itt nincs gyógyítónk, ám akad valaki, aki talán tud segíteni, egy Adie nevezetű nő. Csontasszonynak nevezik. A legtöbb ember fél tőle. Az a csürhe odalent nem merészkedne a közelébe.

Richardnak eszébe jutott, hogy Chase azt mondta, Adie a barátja.

- Miért? - húzta fel a szemöldökét.

Bill Kahlanra pillantott, majd Richardra, és összehúzta a szemöldökét.

- Mert babonásak. Félnek tőle, mert közel lakik a Határhoz. Azt hiszik, valamiféle baljós alak. Azt terjesztik róla, hogy akiket nem kedvel, azoknak megvan az a rossz szokása, hogy csak úgy, holtan összeesnek. Nem mondom, hogy ez igaz. Magam sem hiszem. Szerintem csak ők találták ki. Nem gyógyító, de ismerek néhány fickót, akin segített. Legalábbis reméljék, hogy tud segíteni, mert a barátaik nem sokáig húzzák már segítség nélkül.

- Hogyan tudjuk megtalálni ezt a csontasszonyt? - túrt bele a hajába Richard.

- Az ösvényen az istállók előtt forduljanak balra! Mintegy négy órányi út lóháton.

- Mondja, miért segít nekünk? - kérdezte Richard.

Bill elmosolyodott, és izmos karjait összefonta a mellkasán.

- Mondjuk csak azt, hogy segítek a határjárónak. Néhány ügyfelemet féken tartja, és a határjárók a maguk ügyleteivel szép kis jövedelmet hoznak nekem a kormánytól itt is, és a vegyeskereskedésemben is. Ha túléli, csak ne feledje megmondani neki, hogy én voltam az, aki segített megmenteni az életét! Jót fog majd bosszankodni miatta - kuncogott.

Richard elmosolyodott. Értette, mire gondolt Bill. A határjáró rühellte, ha bárki is segít neki. A fogadós tényleg ismerte Chase-t.

- Ígérem, nem felejtem el megmondani neki, hogy maga mentette meg az életét. - A másik elégedettnek tűnt. - Most pedig, mivel ez a csontasszony egymaga lakik, messze kint a Határnál, és arra készülök, hogy a segítségét kérjem, azt hiszem, jó ötlet lenne, ha vinnék neki néhány dolgot. Össze tudna állítani egy rakomány készletet a számára?

- Természetesen. Hivatalos szállítmányozó vagyok, Szarvasföldről fizetnek. Persze az a rabló kormány a nagy részét visszaveszi adó formájában. Beleírhatom a számlakönyvembe, hogy a kormány fizesse, feltéve, ha ez hivatalos ügy.

- Az.

Randy tért vissza a mosdótállal, a vízzel és a törölközővel. Kahlan egy ezüstpénzt nyomott a markába, és megkérdezte, hogy vigyázna-e a lovakra. Randy az apjára nézett jóváhagyásért. Bill bólintott.

- Csak mondja meg, hogy melyik a magáé, és arra még jobban fogok vigyázni - mondta szélesen vigyorogva Randy.

Kahlan visszamosolygott rá.

- Mind az enyém. Gondoskodj mindegyikről, az életem múlhat rajta.

- Számíthat rám - ült ki a komolyság Randy arcára. Képtelen volt eldönteni, hogy mit  tegyen a kezeivel, végül zsebre dugta őket. - Senkit sem engedek a közelükbe.

Megint az ajtó felé hátrált, és amikor a feje kivételével már teljesen kívül volt, hozzátette: - Csak azt szeretném mondani, hogy egy szót sem hiszek abból, amit azok a fickók mondanak odalent magáról. És meg is mondtam ezt nekik.

Kahlan akaratlanul is elmosolyodott.

- Köszönöm, de nem szeretném, ha veszélybe sodornád magad miattam. Maradj távol azoktól az emberektől, kérlek! És ne említsd meg nekik, hogy beszéltél velem, ez csak felbátorítaná őket!

Randy vigyorogva bólintott, és elment. Bill a szemeit forgatta, és megcsóválta a fejét. Mosolyogva fordult vissza Kahlan felé.

- Ugye nem áll szándékában itt maradni, és feleségül menni a fiúhoz? Jót tenne neki, ha találna magának egy párt.

Kahlan szemében furcsa mód fájdalom és rémület villant. Leült az ágyra, és a földre sütötte a szemét.

- Csak vicceltem, leányom - mondta bocsánatkérően Bill. Visszafordult Richardhoz. - Hozok maguknak egy tál vacsorát. Főtt krumpli van és hús.

- Hús? - kérdezte Richard gyanakodva. Bill kuncogott.

- Ne aggódjon. Nem mernék ezeknek a fickóknak rossz húst felszolgálni. A fejemet vennék érte.

Néhány perc múlva visszatért, és két tál gőzölgő ételt helyezett az asztalra.

- Köszönöm a segítséget - mondta Richard.

- Ne aggódjon - vonta fel a szemöldökét Bill. - Minden benne lesz a számlakönyvemben. Reggel felhozom, hogy aláírja. Van valaki Szarvasföldön, aki felismeri az aláírását?

- Azt hiszem - mosolyodott el Richard. - Richard Cypher vagyok. A bátyám az Első Tanácsnok.

Bill hátrahőkölt, hirtelen megrémült.

- Sajnálom. Mármint nem azt, hogy a bátyja az Első Tanácsnok. Azt sajnálom, hogy nem tudtam. Ha tudtam volna, jobb elhelyezést is biztosíthattam volna. Lakhatnának a házamban. Nem valami nagy szám, de jobb, mint ez. Azonnal átviszem a holmijukat...

- Bill, semmi gond. - Richard odament a férfihez, és megnyugtatólag a vállára tette a kezét. A fogadós hirtelen sokkal jámborabbnak tűnt. - A bátyám az Első Tanácsnok, nem én. A szoba nagyon jó lesz. Minden rendben van.

- Biztos benne? Minden? Nem fogja ideküldeni a hadsereget?

- Őszintén mondom, igazán nagyot segített rajtunk. Semmi közöm a hadsereghez. Úgy tűnt, Billt még mindig nem győzte meg.

- A határjárók vezetőjével van.

- Chase a barátom. Hosszú évek óta az. Az öreg is. Egyszerűen csak a barátaim - mosolygott barátságosan Richard.

Bill szeme felragyogott.

- Ha ez igaz, akkor mit szólna, ha még néhány külön szobát hozzáírnék a számlakönyvemhez? Úgysem tudnák meg, hogy egy szobában maradtak.

Richard továbbra is mosolygott, és hátba veregette a férfit.

- Tisztességtelen dolog lenne. Nem adnám hozzá a nevem. Bill nagyot sóhajtott, majd széles vigyorban tört ki.

- Hát maga tényleg Chase barátja - bólogatott saját magának. - Most már hiszek magának. Amióta csak ismerem ezt az alakot, nem tudtam rávenni, hogy hizlalja egy kicsit a számlakönyvemet.

- Ám ezt azért megérdemli - nyomott néhány ezüstöt a markába Richard. - Igazán nagyra értékelem, amit értünk tesz. Azt is méltányolnám, ha ma este vizezné a sört. A részeg emberek túl könnyen halnak. - Bill elmosolyogott, hogy érti. - Veszélyes vendégei vannak - tette hozzá Richard.

A férfi Richard szemeit fürkészte, majd Kahlanra pillantott végül ismét Richardra.

- Jól van, ma este megteszem - egyezett bele. Richard keményen nézett vissza rá.

- Ha bárki bejön ezen az ajtón, egyetlen kérdés nélkül megölöm. Bill egy hosszú percig nézett rá.

- Amit csak lehet, megteszek, hogy ez ne történjék meg. Még ha néhány fejet össze is kell csapnom. - Az ajtóhoz lépett. - Egyék meg a vacsorájukat, mielőtt kihűl. És vigyázzon a hölgyére, okos fej ül a nyakán. És csinos is - kacsintott Kahlanra.

- Még egy dolog, Bill. A Határ omladozik. Néhány héten belül leomlik. Vigyázzon magára.

A férfi mellkasa megemelkedett, ahogy egy nagyot sóhajtott. Egyik kezében a kilincset tartva hosszú percig nézett Richard szemébe.

- Azt hiszem, a tanács nem a megfelelő testvért nevezte ki Első Tanácsnoknak. Ámbátor, nem azért lesznek tanácsnokká, mert azon aggódnak, hogy miként tegyenek jót az embereknek. Reggel jövök magukért, mikor felkelt a Nap és biztonságos a terep.

Amikor elment, Richard leült Kahlan mellé a kis lócára, és megették a vacsorájukat. Szobájuk az épület hátsó részében volt, a lenti vendégek pedig az elülsőben, így csendesebb volt, mint azt Richard gondolta volna. Csak egy tompa mormogást hallottak odalentről. Az étel jobb volt, mint Richard várta, vagy talán csak azért érezte így, mert ki volt éhezve. Az ágy rá is hívogatóan tekintgetett; rettenetesen fáradt volt. Kahlan észrevette ezt.

- Alig aludtál egy-két órát az elmúlt éjszaka. Vállalom az első őrséget. Ha azok odalent úgy döntenek, hogy feljönnek ide, azt csak azután teszik, hogy egy kicsit felszítják magukban a bátorságot. Ha pedig jönnek, akkor jobb, ha kipihent vagy.

- Pihenten könnyebb embert ölni? - kérdezte Richard, ám azonnal meg is bánta. Nem akart ennyire nyersen fogalmazni. Rádöbbent, hogy úgy markolja a villáját, mintha kard lenne.

- Ne haragudj, Richard. Nem így értettem. Csak azt szerettem volna mondani, hogy nem szeretném, ha bajod esne. Ha nagyon fáradt vagy, kevésbé tudod megvédeni magad. Féltelek.

Kahlan egy szem krumplit próbált meg eredménytelenül a villájára szűrni. Szinte suttogva szólalt meg.

- Sajnálom, hogy bele kellett rángatnom ebbe az egészbe. Nem akarom, hogy embereket kelljen ölnöd. Nem akarom, hogy meg kelljen ölnöd azokat az embereket odalent. Ez a másik oka annak, amit tettem: hogy ne kelljen megölnöd őket.

Richard Kahlanra nézett, miközben az a tányérjára meredt. Belefájdult a szíve, hogy ilyen fájdalmat kell látnia az arcán. Játékosan oldalba lökte.

- Én a világért sem hagytam volna ki ezt az utazást. Együtt lehetek a barátommal - mosolygott Richard.

Kahlan felnézett a szeme sarkából. Visszamosolygott rá, és egy pillanatra a vállára hajtotta a fejét, majd eltüntette a krumplit. Mosolya melegséggel töltötte el Richardot.

- Miért akartad, hogy én kérjem meg a fiút, hogy vigyázzon a lovakra?

- Az eredmények. Azt mondtad, ezek számítanak. A szegény kölyök reménytelenül beléd szeretett. Mivel te kérted meg rá, jobban fogja védeni a lovakat, mint akár mi magunk. - Kahlan hitetlenkedve nézett rá. - Ilyen hatással vagy a férfiakra - bizonygatta neki Richard.

Kahlan mosolya halványabb lett, arcán riadt kifejezés jelent meg. Richard tudta, hogy túlságosan közel jár a titkaihoz, így nem szólt többet. Amikor befejezték a vacsorát, Kahlan odament a mosdótálhoz, belemártotta a törölköző csücskét, és Zeddhez lépett. Gyengéden megtörölgette az arcát, majd Richardra nézett.

- Nem változott az állapota. Kérlek, Richard! Hadd őrködjek először én! Aludd ki magad. Richard bólintott, befeküdt az ágyba, és pillanatokon belül aludt is. Valamikor reggel Kahlan felébresztette, hogy rajta a sor. Miközben Kahlan az ágy felé tartott, Richard megmosta az arcát a hideg vízzel, megpróbált felébredni, majd leült a lócára, és a falnak támaszkodva figyelt a baj első jelére. Egy darab szárított gyümölcsöt szopogatott, próbálta elvenni a rossz szájízét.

Egy órával napkelte előtt sürgető kopogás hallatszott.

- Richard? - kérdezte egy fojtott hang. - Bill vagyok. Nyisd ki a reteszt. Baj van.

Tizenhatodik fejezet

Amikor Richard kinyitotta a reteszt, Kahlan kiugrott az ágyból, szeméből dörzsölve az álmosságot. Előhúzta a kését. Bill szuszogva beljebb préselte magát, és a hátával belökte az ajtót. Izzadtságcseppek gyöngyöztek a homlokán.

- Mi az? Mi történt? - kérdezte Richard.

- Minden nagyon csendes volt - nyelt nagyot Bill levegő után kapkodva. - Majd nem sokkal ezelőtt megjelent ez a két fickó. Szinte a semmiből. Nagydarab fickók, vastag nyak, szőke haj. Jóképűek. Állig felfegyverezve. Olyan fickók, akiknek megpróbálod kerülni a tekintetét. - Néhányszor mélyet lélegzett.

Richard lopva Kahlanra pillantott. Nem volt kétségük, hogy kik voltak ezek az emberek. Szemmel láthatólag a mágikus akadály sem tudta feltartóztatni a quadot.

- Kettő? - kérdezte Richard. - Biztos benne, hogy nem voltak többen?

- Csak kettőt láttam bejönni, de az is elég volt. - Bill tágra nyílt szemmel nézett ki göndör szemöldöke alól. - Az egyik szépen össze volt szabdalva, fel volt kötve az egyik karja, a másikat pedig hatalmas karmolásnyomok borították. Nem mintha zavarta volna. Mindenesetre elkezdtek kérdezősködni egy nő után, aki nagyon olyannak tűnt, mint a maga hölgye. Csak nem visel fehér ruhát, mint ahogy ők írták le. Éppen elindultak a lépcső felé, amikor veszekedés tört ki, hogy ki mit művel majd a nővel. A vörös hajú barátjuk ráugrott a felkötött karúra, és fültől fülig elvágta a torkát. A másik fickó erre egy szívdobbanásnyi idő alatt levágta egy rakás vendégemet. Életemben nem láttam még ilyet. Majd hirtelen sehol sem volt. Szőrén-szálán eltűnt. Mindenütt vér van.

A csürhe többi része odalent van, és azon vitatkozik, hogy ki lesz az első, aki... - Kahlanra pillantott, a többit kimondatlanul hagyta. Karjával megtörölte a homlokát.

- Randy hátra viszi a lovakat; el kell tűnniük azonnal. Induljanak el Adie felé. A Nap egy óra múlva fent lesz, a kopók addigra eltűnnek, úgyhogy nem lesz semmi bajuk. De csak, ha nem késlekednek.

Richard megragadta Chase lábát, Bill pedig a vállát. Kahlannak meghagyta, hogy reteszelje be az ajtót, és rakja össze a holmijukat. Chase-zel a karjukban lecaplattak a hátsó lépcsőkön, ki a sötétbe. Zuhogott az eső. Az ablakokból kiszűrődő lámpafény visszaverődött a tócsákon, sárga fényük így megvilágította a lovak vizes, fekete alakját. Randy várt rájuk, nyugtalankodva tartotta a lovakat. Chase-t egy hordágyra fektették, majd a lehető legcsendesebben felszaladtak a lépcsőkön. Bill felnyalábolta Zeddet, Richard és Kahlan pedig felkapták a köpenyüket, és megragadták csomagjaikat. Majd a lépcsőn leszaladva az ajtó felé vették az irányt.

Ahogy kivágták az ajtót, majdnem felbotlottak Randy-ben, aki kiterülve feküdt a földön. Richard épp időben nézett fel, hogy észrevegye a hirtelen rárontó vöröshajút. Elhajolt előle, alig-alig kerülve el a hosszú kés csapását. A fickó arccal a sárba zuhant. Meglepő gyorsasággal térdelt fel, tombolt dühében, majd mozdulatlanná dermedt, amikor meglátta a kard egyét egy hüvelyknyire az orrától. Acél csendülése töltötte be a levegőt. A férfi fölnézett kegyetlen, fekete szemeivel. Víz és sár csöpögött összetapadt hajából. Richard egy negyedfordulattal elfordította a fegyvert, és a kard lapjával keményen fejbe vágta. A vöröshajú rongycsomóként esett össze.

Bill lefektette Zeddet a hordágyra, miközben Kahlan megfordította Randy-t. Egyik szeme úgy be volt dagadva, hogy szinte nem is látszott. Eső verte az arcát. Felnyögött. Amikor egyetlen ép szemével meglátta Kahlant, elvigyorodott. Megkönnyebbülten, hogy nem sérült meg komolyabban, Kahlan gyorsan megölelte, és felsegítette.

- Rámugrott - mentegetőzött Randy. - Elnézését kérem.

- Nagyon bátor fiatalember vagy. Igazán nincs miért szégyenkezned. Köszönjük, hogy segítettél nekünk. És magának is - fordult Bill felé.

Bill mosolyogva bólintott. Gyorsan pokrócokat és viaszosvásznakat terítettek társaikra, és felpakolták a felszerelésüket. Bill közölte velük, hogy az Adie-nek szánt készleteket már felrakták Chase lovára. Richard és Kahlan nyeregbe szállt. Kahlan odapöccintette Randy-nek az ezüstpénzt.

- Átvételkor fizetek, ahogy ígértem. - Randy vigyorogva elkapta a pénzt.

Richard lehajolt, kezet fogott Randy-vel, és komolyan köszönetet mondott neki, majd dühösen mutatott Billre.

- Maga! Azt akarom, hogy írja hozzá az egészet a számlakönyvéhez. Adja hozzá a kárát, minden fáradtságát és vesződségét, még a fejfakészítőket is. Szeretném, ha felszámítana egy tisztességes összeget azért is, hogy megmentette az életünket. Ha pedig a tanács nem hagyná jóvá a fizetséget, mondja meg nekik, hogy az Első Tanácsnok testvérének az életét mentette meg, és Richard Cypher azt mondta, hogy ha nem fizetnek, személyesen veszi a fejét annak, aki ezért felelős, és egy karóra tűzi a bátyja háza elé, egyenest a pázsitra!

Bill bólintott, nevetése túlharsogta az eső zaját. Richard megrántotta a gyeplőt, hogy egyhelyben tartsa a lovát, amikor az táncolni kezdett, szeretett volna indulni már. Richard lemutatott a sárban heverő, öntudatát vesztett fickóra. Tajtékzott a dühtől.

- Az egyetlen ok, amiért nem ölöm meg ezt az embert, hogy még egy nálánál is alávalóbb alakot ölt meg, és ezzel a tettével akaratlanul is megmentette Kahlan életét. Ám emberölés, emberölés kísérlete és erőszak kísérlete szárad a lelkén. Azt ajánlom, akassza fel, még mielőtt magához tér.

- Meglesz - nézett vissza rá keményen Bill.

- Ne feledje, amit a Határról mondtam. Baj közeleg. Vigyázzon magára! Bili állta Richard tekintetét, és szőrős karjaival átkarolta a fia vállát.

- Nem felejtjük el. - Apró mosoly jelent meg a szája szegletében. - Sokáig éljen a Kereső! Richard meglepetten nézett rá, majd elvigyorodott. A mosoly némileg lehűtötte dühének tomboló tüzét.

- Amikor először megláttam, azt gondoltam, hogy maga nem egy minden hájjal megkent gazfickó. Úgy látom, tévedtem.

Richard és Kahlan felhúzták csuklyáikat, és elindultak a sötét esőben a csontasszony felé.

Délkikötő fényei hamarosan elvesztek az esőben, és az utasok tapogatózva haladtak a sötétségben. Chase lovai óvatosan lépkedtek az ösvényen; a határjárók megtanították őket az ilyesmire, így kényelmesen elboldogultak az ilyen mostoha körülmények között is. Feltartóztathatatlanul küzdötte magát előre a hajnal, hogy új fényt hozzon a felvirradó nap számára. De még azután is, hogy felkelt a Nap, a világ még mindig az éjszaka és a nappal közötti félhomályban úszott. Kísérteties reggel volt. Az eső segített Richardnak, hogy lecsillapodjék benne a düh.

Tudták, hogy a quad utolsó tagja szabadon kószál valahol, és minden mozgásra figyeltek, mint lehetséges veszélyre. Számítottak rá, hogy előbb-utóbb úgyis lecsap rájuk. Csak azt nem tudták, mikor. Richard aggódott amiatt is, amit Bill mondott: hogy Chase és Zedd már nem bírja sokáig. Ha ez a nő, Adie, nem tud segíteni... nem tudja, mihez kezd. Ha nem tud segíteni, akkor a barátai meghalnak. Richard nem tudta elképzelni az életet Zedd nélkül. Halott lenne a világ a tréfái, a segítsége és a biztonságérzet nélkül, amit nyújtott. Érezte, hogy összeszorul a torka a gondolatra. Zedd most azt mondaná, hogy ne azon aggódjon, ami lesz, hanem azon, ami van.

Ám a jelen is majdnem ilyen kilátástalannak tűnt. Apját meggyilkolták. Darken Rahl közel jár ahhoz, hogy megszerezze az összes szelencét. Két legrégebbi barátja a halál szélén áll. Egyedül van egy nővel, aki nagyon sokat jelent neki, ám nem volna szabad, hogy sokat jelentsen számára. Kahlan még mindig nem árulta el neki a titkait. Richard látta rajta, hogy állandóan viaskodik magával emiatt. Néha, amikor úgy érezte, hogy kezd közelebb kerülni hozzá, fájdalmat és rémületet látott a szemében. Hamarosan Középföldre érnek, és az emberek tudni fogják, hogy kicsoda ő. Richard szerette volna, ha ő lenne az, aki elárulja neki, nem olyasvalakitől akarta hallani, akit nem is ismer. Ám ha Kahlan nem árulja el hamarosan, akkor meg kell kérdeznie tőle. Bármennyire is ellenkezik a természetével, meg kell tennie.

Olyannyira elmerült a gondolataiban, hogy észre sem vette, hogy már négy órája haladnak az ösvényen. Az erdő kezdte magába szívni az esőt. Sötéten sejlettek elő a ködben a szorosan álló fák, törzsüket eleven és friss moha borította. A moha elállt a fák kérgétől, és kerek, zöldes, szivacsos kupacokat alkotott a földön is. A sziklákon a zuzmó élénksárga és rozsdavörös színekben ragyogott a nyirkos levegőben. Néhány helyütt víz futott keresztül az ösvényen, ideiglenesen patakká változtatva azt. Zedd hordágyának rúdjai nagy loccsanással gázoltak keresztül rajta. Sziklákon és gyökereken áthaladva, a göröngyösebb szakaszokon  ide-oda ringott az öreg feje. Amikor átkeltek a megduzzadt patakokon, a lába csak néhány hüvelyknyire volt a víztől.

Richard a csendben megérezte az égő fa édes illatát. Nyírfa illatot. Hirtelen tudatára ébredt, hogy a terület, ahová beléptek, valahogy megváltozott. Ugyanolyan volt, mint négy órával ezelőtt, mégis más. Eső csepegett csöndes tisztelettel adózva az erdőnek. Az egész környék valahogy szentnek tűnt. Richard úgy érezte magát, mint egy betolakodó, aki megzavarja az időtlen korok békéjét. Szeretett volna Kahlanhoz szólni, ám úgy érezte, még a beszéd is szentségtörés lenne. Megértette, hogy azok a fickók a fogadóból miért nem jönnek ide. Mocskos jelenlétük sértené a helyet.

Egy házhoz értek, mely olyannyira beleolvadt a környezetébe, hogy a csapás mellől szinte észre sem lehetett venni. A kéményből égő fa füstje kígyózott fel a párás levegőbe. A falak viharvert, ódon gerendái hasonló színűek voltak, mint a környező fák. A ház mintha az erdő talajából nőtt volna ki, körülötte oltalmazón magasodtak a fák. A tetőt egy halom páfrány borította. Egy kisebb, ferde tető borult az ajtó és a tornác fölé, ami olyan kicsike volt, hogy egyszerre csak két vagy három ember állhatott rajta. Négyzet alakú, négytáblás ablak volt a ház elülső részén, és egy másik a ház oldalán.

Az öreg házikó előtti aprócska területen páfrányok hajlongtak, amikor a fákról lecsöpögő víz rájuk esett. Jellegzetes sápadtzöld színük harsogónak látszott a párás levegőben. Keskeny ösvény vezetett át közöttük.

A páfrányok között, az ösvényen magas nő állt, magasabb, mint Kahlan, bár nem annyira, mint Richard. Egyszerű, durva szövésű sárgásbarna köntöst viselt, melynek nyakát vörös és sárga szimbólumok díszítették. Középen elválasztva hordta álláig érő egyenes, vékonyszálú haját, melybe egyformán vegyültek fekete és őszes szálak. Viharvert arcáról a kor nem ragadta el a bájos vonásokat. Egy mankóra támaszkodott. Csak egy lába volt. Richard lassan megállította a lovakat.

A nő szemei teljesen fehérek voltak.

- Adie volnék. Ti kik lennétek? - Adie hangja rekedtes, mélyről jövő, reszelős hang volt, amitől borzongás szaladt végig Richard gerincén.

- Négy barát - felelte Richard tisztelettudó hangon. Tompán kopogva szemerkélt az eső. Richard várt.

Finom barázdák tarkították az arcát. Kivette a mankót a karja alól, karcsú kezeit a tetejére támasztotta, és ránehezedett. Vékony ajkai apró mosolyra húzódtak.

- Egy barát - szólalt meg reszelős hangján - és három veszélyes ember. Én döntöm el, hogy barátok-é - bólogatott maga elé.

Richard és Kahlan lopva egymásra pillantottak. Richard elővigyázatossága felébredt. Valahogy kényelmetlenül érezte magát a lovon, mintha tiszteletlenség lenne, hogy a magasból beszél Adie-hez. Leszállt a lováról, Kahlan követte a példáját. Lova gyeplőjével a kezében, Kahlannal egyetemben elindult, hogy az állata elé lépjen.

- Richard Cypher vagyok. Ez itt a barátom, Kahlan Amnell.

A nő fehér szemei az arcát fürkészték. Richardnak fogalma sem volt, hogy vajon lát-e, de azt sem tudta, hogy ez miként lenne lehetséges. A nő Kahlan felé fordult. Rekedtes hangján néhány szót szólt Kahlannak, egy olyan nyelven, amit a férfi nem értett. Kahlan tekintete állta az öregasszonyét, és aprót biccentett felé.

Üdvözlés volt. Tiszteletteljes üdvözlés. Richard sehol sem tudta kivenni belőle a Kahlan vagy az Amnell szót. Felállt a nyakán a szőr.

Kahlant a titulusán szólította meg.

Elég hosszú ideje volt már Kahlan mellett, hogy egyenes tartásából, magabiztosan felemelt állából lássa, Kahlan elővigyázatos volt. Nagyon elővigyázatos. Ha macska lett volna, most ívbe görbült volna a háta, és felborzolta volna a szőrét. A két nő egymást nézte, ebben a pillanatban egyiküknek sem számított a kor. Olyan tulajdonságok alapján mérték föl egymást, amiket Richard nem láthatott. Ez a nő képes volt nekik ártani, és Richard tudta, hogy a kard sem védheti meg.

Adie visszafordult Richardhoz.

- Öntsd hát szavakba, hogy mire lenne szükséged, Richard Cypher.

- A segítségedre lenne szükségünk.

- Ez igaz - bólintott Adie.

- A barátaink megsebesültek. Egyikük, Tűzkő Dell, azt mondta, hogy a barátod.

- Igaz - szólalt meg Adie reszelős hangján.

- Egy másik ember Délkikötőben azt mondta, hogy te talán segíteni tudsz rajtuk. Segítségedért cserébe, hoztunk neked készleteket. Úgy gondoltuk, tisztességes lenne, ha cserébe felajánlhatnánk valamit.

- Hazugság! - hajolt közelebb Adie, és mankójával koppantott a földön. Richard és Kahlan visszahőköltek.

Richard nem tudta, mit szóljon. Adie várt.

- Ez az igazság. Itt vannak a készletek. - Kissé hátrafordulva intett Chase lova felé. - Azt gondoltuk, hogy tisztességes lenne...

- Hazugság! - dobbantott még egyszer a mankójával Adie.

Richard összefonta a karját, kezdett fortyogni benne a düh. A barátai haldokoltak, amíg ő ezzel a nővel ostoba játékokat folytat. - Mi a hazugság?

- A „mi" a hazugság - dobbantott megint. - Te voltál, aki azt gondolta, hogy felajánl némi ellátmányt. Te voltál, aki úgy döntött, hogy idehozza. Nem te és Kahlan. Csak te. A „mi" hazugság. Az „én" igazság.

Richard leeresztette majd kitárta a karját.

- Mi a különbség köztük? „Én" vagy „mi", mit számít az?

- Az egyik igaz, a másik pediglen hazugság. Mi lehet ennél nagyobb különbség? - meredt rá Adie.

Richard megint karba tette a kezét, és a homlokát ráncolta.

- Chase-nek nem lehet könnyű dolga, amikor elregéli neked a kalandjai történetét.

- Igaz - bólintott Adie. Visszatért apró mosolya. Közelebb hajolt, és intett a kezével. - Hozzátok beljebb a barátaitokat.

Megfordult, visszatette a mankót a karja alá, és visszaküzdötte magát a házba. Richard és Kahlan egymásra néztek, és elindultak Chase-ért. Levették róla a takarókat, majd Richard jelezte Kahlannak, hogy fogja meg a határjáró lábát, a súlyosabb részét ő cipeli. Amikor Chase-t becipelték az ajtón, Richard rájött, hogy miért hívják Adie-t csontasszonynak.

Különféle csontok borították csupasz domborműként a sötét falakat. Az egyik fal polcain koponyák sorakoztak. Richardnak fogalma sem volt, hogy miféle fenevadaké lehetnek ezek a többnyire rettenetes kinézetű, hosszú, görbe fogakkal meredező koponyák. De legalább egyikük sem emberi koponya, gondolta magában. Néhány csontot nyaklánccá fűztek össze. Néhányat pedig célirányos eszközökké díszítettek fel tollakkal és színes gyöngyökkel, a falon pedig krétával rajzolták őket körbe. A sarokban halmokban álltak a csontok, bár nem voltak olyan különlegesek, mint a többi. A tűzhely fölött, a kandallópárkányon egy borda feküdt, olyan vastag, mint Richard karja, és olyan hosszú, mint amilyen magas Richard volt. Egész hosszában sötét vonalakként futó ismeretlen szimbólumok borították. A körülötte levő sok kifehéredett csont láttán Richard úgy érezte, mintha egy halott szörnyeteg gyomrában lenne.

Lefektették Chase-t, Richard pedig körbejártatta a tekintetét. Esővíz csöpögött belőle és társaiból. Adie tornyosult fölébük. Olyan száraz volt, mint a körülöttük lévő csontok, pedig ő is odakint állt az esőben. Richard újra eltöprengett azon, hogy bölcs választás volt-e idejönni. Ha Chase nem mondta volna, hogy Adie a barátja, biztosan nem jött volna ide.

- Megyek, és behozom Zeddet - nézett Kahlanra, inkább kérdőn, mint kijelentve.

- Segítek behozni a készleteket - ajánlkozott Kahlan, Adie-re pislantva.

Richard finoman a csontasszony lábához fektette Zeddet. Majd Kahlannal együtt felhalmozta a készleteket az asztalra. Amikor végeztek, a társaik mellé léptek, és a csontokat vizslatva megálltak Adie előtt. Adie rájuk nézett.

- Ez meg kicsoda? - kérdezte Zeddre mutatva.

- Zeddicus Z'ul Zorander. A barátom - felelte Richard.

- Varázsló - csattant fel Adie.

- A barátom! - üvöltötte Richard, dühe immár szabadjára eresztve lobogott benne.

Adie nyugodtan végigmérte fehér szemeivel, Richard pedig meredten állta a tekintetét. Zedd meg fog halni, ha nem kap segítséget, és Richard ezt nem hagyhatta. Adie előrehajolt, ráncos kezét Richard hasára szorította, aki döbbenten állt, miközben az öregasszony lassan  körözve dörzsölte hozzá a kezét, mintha megpróbálna a lelkébe látni. Majd visszahúzta a kezét, és óvatosan a mankóra helyezte, a másik mellé. Felnézett, vékony ajkai halvány mosolyra húzódtak.

- Az igaz Kereső igaz dühe. Nagyon jó. Nem kell félned tőle, gyermekem - pillantott Kahlanra. - Ez az igazság dühe. A fog dühe. A jóknak nem kell félnie. - Mankója segítségével néhány lépést tett Kahlan felé. Kezét Kahlan hasára tette, és megismételte az előbbi procedúrát. Mikor befejezte, a mankójára tette a kezét, és bólintott. Richardra emelte a tekintetét.

- Őbenne a tűz vagyon. Benne is lángol a düh. Ám ez a nyelv dühe. Félned kell tőle. Mindenkinek félnie kell. Veszedelmes lesz, ha valaha is szabadjára engedi.

- Gyűlölöm a rejtvényeket. Túl sok teret engednek a téves értelmezéseknek. Ha mondani akarsz nekem valamit, akkor mondd is meg.

- Áruld el nekem - kérdezte gúnyosan Adie, és összeszűkültek a szemei. - Mi az erősebb: a fog vagy a nyelv?

- A válasz nyilvánvalóan a fog - vett nagy levegőt Richard. - Ezért a nyelvre szavazok. Adie neheztelve pillantott rá.

- A nyelved néha akkor jár, amikor nem kellene. Tedd mozdulatlanná - utasította reszelős hangján.

Richard - némileg zavarba jőve - elhallgatott. Adie elmosolyodott és biccentett.

- Érted már?

- Nem - ráncolta a szemöldökét Richard.

- A fog ereje az érintkezés által válik erővé. Érintés általi erőszak. Harc. Az Igazság Kardjának mágiája a fog dühe. Szaggat. Tép. A nyelv dühének nem kell érintenie, ám ugyanolyan erő. Ugyanolyan gyorsan vág.

- Nem vagyok benne biztos, hogy értem, amit mondasz - válaszolta Richard.

Adie kinyújtotta a kezét, hosszú ujjai Richard vállát érintették. Richard fejében hirtelen látomás jelent meg, egy emlékkép: az előző este emléke. Látta azokat az embereket a fogadóban. Előttük állt, Kahlannal az oldalán, azok pedig készek voltak támadni. Az Igazság Kardját markolta, kész volt erőszakot alkalmazni ellenük, tudván, hogy semmi más, csak a kiontott vér állíthatja meg őket. Majd látta maga mellett Kahlant, ahogy a csürhéhez beszél, szavaival megállítja és visszatartja őket, ahogy a nyelvét végighúzza az ajkain, szavak nélkül is beszélve hozzájuk. Elvette belőlük a tüzet, és az egész gyülevész népséget lefegyverezte, anélkül, hogy megérintette volna őket. Megtette azt, amire a kard képtelen volt. Kezdte már érteni, mit akart Adie mondani.

Kahlan keze felfelé lendült, megragadta Adie csuklóját, és elrántotta a kezét Richardtól. Fenyegető fény szikrázott a szemében, aminek a hatása Adie-n sem maradt el.

- Megesküdtem, hogy oltalmazni fogom a Kereső életét. Nem tudom, mit csinálsz. Ha túlságosan hevesen reagáltam, hát bocsáss meg. Nem szándékozom tiszteletlenül viselkedni veled, ám képtelen lennék megbocsátani magamnak, ha kudarcot vallanék feladatomban. Túlságosan sok forog kockán.

- Megértelek, gyermekem - nézett le Adie a csuklójára kulcsolódó kézre. - Bocsáss meg nekem, hogy meggondolatlan viselkedésemmel nyugtalanítottalak.

Kahlan egy pillanatig még tartotta Adie csuklóját, hogy hangsúlyozza mondandóját, majd eleresztette. Adie kezét a mankójára támasztotta. Ismét Richard felé fordult.

- A fog és a nyelv együtt dolgozik. Ugyanez a helyzet a mágiával is. A kard mágiájának, a fog mágiájának parancsolsz. Ám ez megadja neked a nyelv mágiáját is. A nyelv mágiája azért működik, mert a kard mágiájával támogatod. - Lassan Kahlan felé fordította a fejét. - Te is rendelkezel mindkettővel, gyermekem. A foggal és a nyelvvel. Együtt használod őket, egyik a másikat támogatja.

- És a varázslók mágiája? Az micsoda? - kérdezte Richard. A kérdésen töprengve Adie visszafordult felé.

- Sokféle mágia van, a fogé és a nyelvé csak kettő ezek közül. A varázslók ismerik az összeset, kivéve az alvilág mágiáját. És a legtöbbjét használják is annak, amit tudnak. Nagyon veszélyes ember - pillantott le Zeddre.

- Soha mást nem mutatott felém, mint kedvességet és megértést. Ő egy nagyon szelíd ember.

- Igaz. Ám nagyon veszélyes is egyúttal - ismételte meg Adie. Richard hagyta a témát.

- És Darken Rahl? Hallottál már róla? Miféle mágiát használ ő?

- Ó igen - sziszegte összeszűkülő szemekkel Adie. - Hallottam már róla. Képes használni mindazt a mágiát, amit a varázslók, és azt is, amit varázslók sem használnak. Parancsol az alvilágnak.

Jeges libabőr szaladt végig Richard karján. Szerette volna megkérdezni, hogy miféle mágiát használ Adie, ám úgy döntött, hogy mégsem teszi. Adie visszafordult Kahlan felé.

- Légy figyelmezve, gyermekem: megvan benned a nyelv igaz hatalma. Még soha nem láttad. Rettenetes lesz, ha valaha is szabadjára ereszted.

- Nem tudom, miről beszélsz - felelte Kahlan aggodalmas hangon.

- Igaz - bólintott Adie. - Igaz. - Karját kinyújtva gyengéden Kahlan vállára fektette a kezét, és ujjaival közelebb húzta magához. - Anyád meghalt, mielőtt nővé lettél, mielőtt elérted volna azt a kort, hogy megtaníthatott volna rá.

- Mit tudsz nekem megtanítani belőle? - nyelt nagyot Kahlan.

- Semmit. Sajnálom, de nem értem a működését. Olyasmi, amit csak az anyád taníthat meg, akkor, amikor elérted a kort, hogy nő legyél. Mivel az anyád nem mutatta meg neked, a tanítás elveszett. Ám az erő még mindig ott van. Ám légy figyelmezve! Az, hogy nem tanultad a használatát, még nem jelenti, hogy nem képes elszabadulni.

- Ismerted anyámat? - kérdezte fájdalmasan suttogva Kahlan. Adie arca ellágyult, ahogy Kahlanra nézett. Lassan bólintott.

- Emlékszem a családnevedre. És emlékszem anyád zöld szemére. Nem könnyű elfeledni. Te is az ő szemét örökölted. Ismertem őt, amikor még a szíve alatt hordott téged.

Könnycsepp gördült le Kahlan arcán, ugyanolyan fájdalmasan suttogva szólt: - Anyám egy nyakláncot hordott, amin egy aprócska csont volt. Nekem adta, amikor gyerek voltam. Mindig hordtam, egészen addig, amíg... amíg Dennee, a lány, akit a húgomnak neveztem... amikor meghalt, vele temettem el. Mindig nagyon tetszett neki. Te adtad ezt a láncot az anyámnak, ugye?

Adie becsukta a szemét, és bólintott.

- Igen, gyermekem. Én adtam neki, hogy óvja és oltalmazza a még meg nem született gyermekét, hogy mikor felnő, erős legyen, mint az anyja. És olyan lett, látom.

Kahlan az öregasszony köré fonta a karjait.

- Köszönöm neked Adie, hogy segítetted az anyámat - suttogta könnyek között. Adie egyik kezével a mankót tartotta, a másikkal őszinte együttérzéssel simogatta meg Kahlan hátát. Néhány pillanat múlva Kahlan eltolta magát az öregasszonytól, és kitörölte a könnyeket a szeméből.

Richard látta a kedvező alkalmat, és elszántan ki is használta.

- Adie - kezdte óvatosan - segítettél Kahlannak, mielőtt még megszületett. Most is segítsd meg. Az élete és még sokak élete forog kockán. Darken Rahl vadászik rá is és rám is. Szükségünk van ennek a két embernek a segítségére. Kérlek, segíts rajtuk. Segíts Kahlanon.

Adie apró mosolyt küldött felé.

- A varázsló jól választja meg a Keresőit - bólogatott magának. - Szerencséd van, hogy a türelem nem tartozik a poszt követelményei közé. Légy nyugodt, nem kértelek volna rá benneteket, hogy hozzátok be őket, ha nem akartam volna segíteni rajtuk.

- Nos, talán nem látod, de Zedd különösképpen rossz állapotban van. Alig lélegzik. Adie fehér szemei egyre kevesebb türelemmel méricskélték Richardot.

- Áruld el nekem - szólt száraz, reszelős hangján -, ismered Kahlan titkát, amit eltitkol előled?

Richard nem szólt semmit, és megpróbálta minél kevésbé kimutatni az érzelmeit. Adie Kahlanhoz fordult.

- Mondd meg, gyermekem, ismered azt a titkot, amit előled rejteget? - Kahlan nem szólt semmit. Adie visszafordult Richardhoz. - Ismeri a varázsló azt a titkot, amit előle titkolsz? Nem. Ismered azt a titkot, amit a varázsló előtted rejteget? Nem. Három vak ember. Hmm?

Úgy tűnik, jobban látok nálatok.

Richard eltűnődött azon, hogy miféle titkot takargathat előle Zedd.

- És te melyiket ismered ezek közül, Adie? - vonta fel a szemöldökét.

- Csak az övét - mutatott vékony ujjával Kahlanra.

Richard megkönnyebbült, ám próbált semmit sem mutatni az arcán. A kétségbeesés szélén volt.

- Mindenkinek vannak titkai, barátom, és joga van arra, hogy ha szükséges, megtartsa őket magának.

- Ez igaz, Richard Cypher - húzódott szélesebbre Adie mosolya.

- Most pedig mondd meg, mi lesz velük?

- Tudod, hogy miként gyógyítsd meg őket? - érdeklődött Adie.

- Nem. Ha tudnám, nyilvánvaló, hogy már nekiláttam volna.

- Türelmetlenséged megbocsáttatik, az csak jogos, hogy félted a barátaid életét. Ne aggódj, nem vagyok rosszakarattal irántatok. Légy nyugodt, már azóta kapják a segítséget, hogy behoztátok őket.

- Valóban? - vágott zavart képet Richard. Adie bólintott.

- Alvilági szörnyetegek sújtottak le rájuk. Időbe telik, mire felébrednek. Napokba. Hogy hány napba, azt nem sejthetem. Ám ki vannak száradva. A vízhiány halálukat jelentheti, ezért annyi időre, hogy inni tudjanak, magukhoz kell téríteni őket vagy elpusztulnak. A varázsló pedig nem azért lélegzik lassabban, mert rosszul van, hanem mert a varázslók így őrzik meg az erejüket baj esetén - egészen mély álomba merülnek. Magukhoz kell térítsem őket, hogy igyanak. Nem fogtok tudni beszélni velük, nem fognak felismerni benneteket, így ne féljetek, ha ezt látjátok. Menjetek a sarokba, hozzátok a vizesvödröt.

Richard hozta a vizesvödröt, és segített Adie-nek lehajolni, hogy Zedd és Chase fejéhez üljön. Adie maga mellé húzta Kahlant. Megkérte Richardot, hogy vigyen oda egy csonteszközt a polcról.

Egyik része úgy nézett ki, mintha emberi combcsontból készült volna. Az egész tárgyat sötétbarna patina borította, ősréginek tűnt. A csont nyelén Richard számára ismeretlen szimbólumok húzódtak végig. Az egyik végén két koponyatető volt, a csont gömbjének oldalain egy-egy. Egyenletesen két félgömbre vágták őket, és valamiféle száraz bőrrel vonták be. A bőrök közepén egy csomó volt, ami pontosan úgy nézett ki, mint egy köldök. Ahol a bőrök átnyúltak a koponya peremén, egymástól egyenlő távolságra durva fekete hajcsomók voltak felfűzve, hasonló gyöngyös cérnával, mint amilyen Adie köntösének nyakát is díszítette. A koponyatetők akár embereké is lehettek. Valami csörgött bennük.

Richard tiszteletteljesen átnyújtotta Adie-nek a csonteszközt.

- Mi adja a csörgő hangot?

- Megszárított szemek - felelte Adie anélkül, hogy felnézett volna.

Adie finoman rázta a csontcsörgőt Zedd és Chase feje körül, közben pedig magában kántált valamit azon a furcsa nyelven, amin Kahlannal beszélt. A csörgő tompa, faszerű hangot adott. Kahlan keresztbe tett lábbal ült Adie mellett, fejét lehajtotta. Richard kissé távolabb állt és figyelt.

Tíz-tizenöt perc elmúltával Adie intett neki, hogy jöjjön közelebb. Zedd hirtelen felült, és felnyitotta a szemét. Richard rádöbbent, hogy Adie azt akarja, adjon neki vizet. Miközben Adie tovább kántált, Richard belemerítette a merőkanalat a vödörbe és odatartotta Zedd szájához. Az öreg mohón ivott. Öröm szökött Richard szívébe, amikor látta, hogy az öreg felül és kinyitja a szemét, noha nem tudott megszólalni és nem tudta, hol van. Zedd fél vödör vizet megivott. Amikor végzett, visszafeküdt, és becsukta a szemét. Chase került sorra, és megitta a vödör víz másik felét.

Adie Richard kezébe nyomta a csontcsörgőt, és megkérte, hogy helyezze vissza a polcra. Majd odavitette vele a sarokban álló csonthalmot, és megkérte, hogy tegye félig Zedd, félig Chase teste fölé, s közben dirigált neki, hogy miként állítson be minden egyes csontot valami olyan elrendezés szerint, amit csak ő látott vagy értett. Végül arra kérte, hogy küllő alakzatban halmozzon köréjük bordacsontokat, úgy, hogy a képzeletbeli kerékagy a két férfi mellkasa fölé kerüljön. Amikor végzett, Adie megdicsérte, hogy milyen remek munkát  végzett, ám Richard nem érzett semmi büszkeséget, hiszen az elejétől a végig Adie irányította a kezét.

- Tudsz főzni? - nézett fel rá fehér szemeivel Adie.

Richardnak eszébe jutott, amikor a fogadáson Kahlan azt mondta neki, hogy a zöldségleves olyan volt, mintha ő csinálta volna, és hogy a két föld milyen sokban hasonlít. Adie Középföldről származott, talán szeretne valami szülőföldjéről valót.

- Büszkeséggel töltene el, ha csinálhatnék neked egy kis zöldséglevest.

- Csodás lenne! - tette össze ájuldozva a kezét Adie. - Évek óta nem ettem rendes zöldséglevest.

Richard a szoba túlsó sarkába ment és leült az asztalhoz. Zöldségeket szeletelt és fűszereket kevert. Miközben dolgozott - több mint egy órán keresztül - a két nőt figyelte, ahogy ülnek a földön és azon a különös nyelven beszélgetnek. Két nő, akik megosztják egymással a legújabb otthoni pletykákat, gondolta vidáman. Jó kedve volt, valaki végre tett valamit azért, hogy segítsen Zeddnek és Chase-nek. Valaki, aki tudta, mi bajuk. Amikor elkészült, és feltette a levest a tűzre, nem akarta megzavarni őket. Úgy tűnt, jól érzik magukat, így megkérdezte Adie-t, hogy apríthatna-e neki egy kis tűzifát. Adie úgy tűnt, örül az ötletnek.

Kiment, levette a fogat a nyakából, zsebre tette, majd a tornácon hagyta az ingét, hogy megszáradjon. Magával vitte a kardot a ház mögé - Adie azt mondta, hogy itt találja a tűzifa halmot. A tüzelő legnagyobb része nyírfa volt, egy öregasszonynak ezt a legkönnyebb felaprítani. Kiválasztotta a cukorjuhar tönköket, ami kiváló tűzifa ugyan, ám kemény munka felhasogatni. A környező erdő sötét volt és sűrű, ám nem áradt belőle fenyegetés. Inkább hívogató, átölelő, biztonságos érzetet árasztottak. Mégis, valahol ott ólálkodott Kahlarrra vadászva a quad utolsó tagja.

Michael jutott az eszébe, remélte, hogy biztonságban van. Michael nem tudta, hogy Richard mit csinál, és valószínűleg azon tűnődhetett, hogy merre jár. Talán aggódott is érte. Richard úgy tervezte, hogy miután eljönnek Zeddtől, Michael házához mennek, ám erre már nem volt idejük. Rahl majdnem elkapta őket. Szerette volna, ha üzenhetne a bátyjának. Michael nagy veszélybe kerül, ha a Határ leomlik.

Amikor elfáradt a fűrészelésben, felaprította, amit eddig elfűrészelt. Jól esett használnia az izmait, megizzadni a munkában, valami olyasmit csinálni, amihez nem kellet gondolkodnia. Jól esett érezni felhevült testén a hűvös esőt, megkönnyítette a munkát. Önmaga szórakoztatásaként, amikor lecsapott a fejszével, elképzelte, hogy a fa Darken Rahl feje. A változatosság kedvéért néha egy gárt képzelt oda, amikor pedig egy fadarab különösen keménynek bizonyult, a vöröshajú fickó fejét.

Kahlan jött ki, és megkérdezte tőle, hogy akar-e vacsorázni. Richard észre sem vette, hogy kezdett sötétedni. Miután Kahlan visszament, odament a kúthoz, és egy vödör hideg vizet öntött magára, hogy lemossa testéről az izzadtságot. Kahlan és Adie már az asztalnál ültek, s mert csak két szék volt, hozott magának egy rönköt, hogy arra üljön. Ahogy leült, Kahlan egy tányér levest tett elébe és egy kanalat nyomott a kezébe.

- Csodálatos ajándékot adtál nekem, Richard - szólt Adie.

- Mi volna az? - fújdogált Richard egy kanál levest, hogy kihűtse. Adie ráemelte fehér szemeit.

- Anélkül, hogy sértésnek vetted volna, időt hagytál nekem, hogy anyanyelvemen beszélgethessek Kahlannal. Nem is tudhatod, micsoda öröm volt ez számomra. Oly sok éve volt már! Nagyon figyelmes ember vagy. Igazi Kereső.

- Én is értékes ajándékot kaptam tőled - nézett rá sugárzó arccal Richard. - A barátaim életét. Köszönöm, Adie.

- És a zöldséglevesed is kitűnő - tette hozzá Adie némileg meglepetten.

- Igen - kacsintott rá Kahlan. - Mintha én főztem volna.

- Kahlan mesélt nekem Darken Rahlról, és arról, hogy omladozik a Határ. Ez sok mindent megmagyaráz. Elmondta nekem, hogy tudsz az átjáróról, és szeretnél átkelni Középföldre. Most döntened kell, hogy mit tegyél - merítette bele kanalát a levesbe.

- Ezt meg hogy érted?

- A barátaidat minden nap fel kell ébreszteni, hogy igyanak, és meg kell etetni őket egy kis  zabkásával. Napokon át fognak aludni, öt, talán tíz napig is. Mint Keresőnek, neked kell döntened, hogy megvárod-e őket vagy tovább mész. Mi nem tudunk neked segíteni, neked kell dönteni.

- Sok munka lesz ez egymagadnak.

- Igen - bólintott Adie, a levest kanalazva. - Ám nem lesz akkora munka, mint a szelencék megkeresése, és a Darken Rahl elleni harc.

Richard szórakozottan kavargatta levesét. Hosszú csönd telepedett rájuk. Kahlanra pillantott, ám Kahlan nem mutatott semmit. Richard tudta, hogy nem akar beavatkozni a döntésébe. Megint az ételre meredt.

- Minden egyes eltelt nap - szólalt meg végül csendesen - közelebb hozza Rahlt az utolsó szelencéhez. Zedd azt mondta, van egy terve. Ám ez még nem jelenti azt, hogy jó terv. Lehet, hogy ha végül magához tér, nem is lesz ideje, hogy megvalósítsa. Meglehet, hogy már azelőtt veszítünk, hogy nekiindulnánk. - Kahlan zöld szemébe nézett. - Nem várhatunk. Nem kockáztathatunk, túl sok forog kockán. Nélküle kell elindulnunk. - Kahlan bíztatóan mosolygott rá. - Egyébként sem terveztem, hogy magunkkal visszük Chase-t. Fontosabb feladatom van a számára.

Adie átnyúlt az asztalon, és ráncos kezét az övére tette. Puha volt és meleg.

- Nem könnyű választás. Nem könnyű Keresőnek lenni. Ami rátok vár, talán még a legrosszabb félelmeiteket is túlszárnyalja.

- Legalább a kalauzom még velem van - erőltetett mosolyt az arcára Richard. Mindhárman csendben ültek, az előttük álló feladatokon töprengve.

- Ma este alszotok egy jót - szólt Adie. - Szükségetek lesz rá. Vacsora után elmondom, amit tudnotok kell, hogy átjussatok az átjárón. - Egyikről a másikra nézett, és még reszelősebb hangon hozzátette: - És elmesélem nektek, hogy miként vesztettem el a lábamat.

Tizenhetedik fejezet

Richard az asztal szélére tette a lámpát, közel a falhoz, és egy tűzről levett ágacskával meggyújtotta. Az ablakon a halk eső és az éjszaka lényeinek hangja szűrődött be. Ismerős volt számára az éjszakában élő aprócska állatok csiripelő, hívogató hangja, megnyugtató, otthoni hang. Otthon! Ez az utolsó éjszakája a szülőföldjén, következő nap átkel majd Középföldre. Ahogy az apja is tette. Magában mosolygott a helyzet iróniáján. Az apja elhozta Középföldről a Megszámlált Árnyékok Könyvét, ő pedig most visszaviszi.

Leült a tuskóra, szemben Kahlannal és Adie-vel.

- Nos, áruld el nekünk: hogyan találjuk meg az átjárót?

- Már megtaláltátok - gesztikulált széles mozdulattal Adie, és hátradőlt a székében. - Az átjáróban vagytok. Legalábbis a torkában.

- És mit kell tudnunk ahhoz, hogy átjussunk?

- Az átjáró egy üres rész az alvilágban, ám még mindig a holtak birodalmához tartozik. Ti pedig élők vagytok. A szörnyetegek vadásznak az élőkre. Feltéve, ha elég nagyok, hogy érdekesek legyenek a számukra.

Richard Kahlan rezzenéstelen arcára pillantott, majd vissza Adie-re.

- Miféle szörnyetegek?

- Ezek itt a szörnyek csontjai. - intett Adie hosszú ujjával a szoba falai felé. - A barátaitokat alvilági lények érintették meg. A csontok megzavarják a hatalmukat. Ezért mondtam, hogy a barátaitok attól a pillanattól fogva kapják a segítséget, hogy behoztátok őket. A csontok hatására a bűvös méreg elhagyja testüket, és a halálos álom felszáll róluk. A csontok távol tartják innen a gonosz szerzeteket. A szörnyetegek nem találnak meg, mert érzik a csontok gonoszságát, és ez elvakítja őket: azt hiszik, én is közülük való vagyok.

- És ha magunkkal vinnénk néhány csontot, az megvédene bennünket? - hajolt előre Richard.

Adie szokásos apró mosolyával válaszolt, amitől ráncok jelentek meg a szeme körül.

- Nagyon jó. Pontosan ezt kell tennetek. A holtak csontjainak varázsereje képes  megvédelmezni titeket. Ám van még valami más is. Jól figyeljetek arra, amit most mondok.

Richard összefűzte az ujjait, és bólintott.

- A lovaitokat nem vihetitek magatokkal, túlságosan keskeny nekik az ösvény. Vannak olyan helyek, ahová nem férnének be. Nem szabad letérnetek az ösvényről - túlságosan veszélyes lenne, ha így tennétek. És nem szabad megállnotok aludni. Beletelik egy nap, egy éjszaka és a rákövetkező nap java része, mire átértek.

- Miért nem állhatunk meg aludni? - kérdezte Richard.

- A szörnyetegeken kívül élnek még másféle lények is az átjáróban - nézett rájuk fehér szemeivel Adie. - Ha elég hosszú időre megálltok, elkapnak benneteket.

- Miféle lények? - kérdezte Kahlan. Adie bólintott.

- Gyakran megyek be az átjáróba. Ha vigyázol, elég biztonságos. Ha nem vigyázol, vannak lények, amelyek elkaphatnak. - Reszelős hangja keserűen elhalkult. - Túlságosan magabiztos lettem. Egy napon hosszú ideje gyalogoltam már, és nagyon elfáradtam. Biztos voltam magamban, hogy ismerem a veszélyeket, így leültem egy fa mellé, és szunyókáltam egy kicsit. Néhány percet csak. - A lábára tette a kezét, és lassan megdörgölte. - Miközben aludtam, egy marcangoló akaszkodott a bokámra.

- Mi az a marcangoló? - fintorgott Kahlan. Adie egy percig némán méregette.

- A marcangoló egy állat, az egész hátát páncél borítja, alsó részén pedig csupa tüske. Alattuk számtalan lába van, mindegyik végén egy éles, görbe karommal, a szája pedig olyan, mint egy piócáé, csak körös-körül fogak sorakoznak benne. Rád tekeri magát, hogy csak a páncélja van kint. A karmait pedig mélyre vájja a húsodban, és olyan szorosan tapad hozzád, hogy semmiképpen sem tudod lehúzni magadról. Majd rád tapasztja a száját, és kiszívja belőled a vért, miközben egyre szorosabban ölel a karmaival.

Kahlan megnyugtatóan Adie karjára tette a kezét. A lámpa fénye sápadt narancsszínűre festette az öregasszony fehér szemét. Richard mozdulatlan volt, izmai megfeszültek.

- Velem volt a baltám. - Kahlan becsukta a szemét és lehajtotta a fejét. Adie folytatta.

- Megpróbáltam megölni a marcangolót vagy legalább leszedni magamról. Tudtam, hogy ha nem teszem, kiszívja az összes vérem. A páncélja keményebb volt, mint a balta. Rettenetesen dühös voltam magamra. A marcangoló az egyik leglassúbb állat az átjáróban, ám egy alvó bolondnál mégis gyorsabb. Egyetlen lehetőségem volt, hogy mentsem az életem - nézett Richard szemébe. - Nem bírtam tovább a fájdalmat, a fogai már a csontomat reszelték. Szorosan elkötöttem a combomat egy ronggyal, majd egy tuskóra fektettem az alsó lábszáramat. Arra használtam a baltát, hogy levágjam a bokámat és a lábfejemet.

Vágni lehetett a csendet a szobában. Csak Richard tekintete mozdult, Kahlanét kereste. Szánalmat látott a szemében, az öregasszony iránt, saját szánalma tükörképét. El sem tudta képzelni, micsoda akaraterő kell ahhoz, hogy valaki arra használjon egy baltát, hogy levágja vele a saját lábát. Érezte, hogy felkavarodik a gyomra. Adie keskeny ajkai komor mosolyra húzódtak. Egyik kezével átnyúlt az asztalon, hogy megfogja Richard kezét, a másik kezével pedig Kahlanét ragadta meg. Szorosan tartotta a kezüket.

- Nem azért meséltem el nektek ezt a történetet, hogy engem szánjatok. Azért mondtam el, hogy ti semminek se essetek áldozatul az átjáróban. A magabiztosság veszélyes dolog lehet.

A félelem néha a biztonságot jelentheti.

- Akkor mi nagyon nagy biztonságban vagyunk - szólt Richard. Adie még mindig mosolyogva bólintott.

- Az jó. Ám van még egy dolog. Van egy hely félúton az átjáróban, ahol a Határ két fala nagyon közel kerül egymáshoz, szinte összeérnek. Úgy nevezik ezt a részt, hogy a Szoros. Amikor egy hatalmas kősziklához értek, ami akkora, mint ez a ház, és a közepén ketté van hasadva - az lesz az. A sziklán keresztül kell menjetek. Bárhogy is szeretnétek megkerülni, ne kerüljétek meg, a halál vár rátok, ha arra mentek. És ha átértetek rajta, át kell haladnotok a Határ falai között. Ez az átjáró legveszélyesebb helye. - Kahlan vállára tette a kezét, és megszorította Richard kezét, először az egyikre majd a másikra pillantva. - Hívogatni fognak majd a Határból. Azt akarják majd, hogy menjetek oda hozzájuk.

- Kicsoda? - kérdezte Kahlan.

- A holtak - hajolt közelebb Adie. - Bárki, akiről tudod, hogy halott. Az édesanyád.

- Tényleg ők azok? - harapott az ajkába Kahlan.

- Nem tudom, gyermekem - csóválta a fejét Adie. - Bár nem hiszem, hogy ők lennének.

- Én sem - mondta Richard, leginkább azért, hogy megnyugtassa önmagát.

- Helyes - válaszolta reszelős hangján Adie. - Csak továbbra is gondoljátok ezt. Segít, hogy ellenálljatok nekik. Mert kísértést éreztek majd, hogy odamenjetek hozzájuk. És ha ezt teszitek, elvesztetek. Ne feledjétek, a Szorosban még inkább fontos, hogy egész végig az ösvényen haladjatok. Ha csak egy-két lépésnyire letértek róla, már túl messzire merészkedtetek, olyan közel vannak a Határ falai. Nem lesztek képesek visszalépni. Soha.

Richard nagyot sóhajtott.

- Adie, a Határ omladozik. Mielőtt az a lény leütötte, Zedd elmondta nekem, hogy érzékeli a változást. Chase azt állította, hogy korábban nem lehetett belátni, és hogy most kezdenek kiszabadulni az alvilági lények. Szerinted még mindig biztonságos áthaladni a Szoroson?

- Biztonságos? Soha nem mondtam, hogy biztonságos. A Szoroson átkelni soha sem biztonságos. Sokan, kik telve voltak kapzsisággal, ám híján az akaraterőnek, megpróbáltak átkelni rajta, ám soha nem jutottak át a túloldalra. - Közelebb hajolt Richardhoz. - Amíg a Határ fennáll, az átjárónak is léteznie kell. Maradjatok az úton. Tartsátok eszetekben a célotokat. Ha úgy adódik a szükség, segítsétek egymást, és átjuttok.

Adie Richard arcát tanulmányozta. Richard Kahlan zöld szemét kereste. Azon morfondírozott, hogy vajon képesek lesznek-e ellenállni az alvilágnak. Emlékezett rá, hogy milyen érzés volt az, amikor oda akart menni hozzájuk, amikor szinte emésztette a vágy, hogy oda mehessen. És a Szorosban mindkét oldalon ott lesznek. Tudta, hogy Kahlan mennyire fél az alvilágtól, és jó okkal: járt már benne. Ő sem égett a vágytól, hogy akár a közelében lehessen.

Richard elgondolkodva ráncolta a homlokát.

- Azt mondtad, a Szoros az átjáró közepén található. Nem lesz sötét, amikor odaérünk? Hogyan fogunk látni éjszaka, hogy az ösvényen maradjunk?

Adie Kahlan vállára tette a kezét, hogy feltápászkodjon.

- Gyertek - mondta, miközben a hóna alá kapta a mankót. Lassan követték, ahogy a polcok felé igyekezett. Karcsú ujjai egy bőrerszényre fonódtak. Meglazította az erszény zsinórját, és a tenyerébe öntött valamit.

- Tartsd a kezed! - fordult Richard felé.

Richard elébe tartotta a tenyerét. Adie fölébe borította a kezét, és Richard érezte a kis súlyt. Adie anyanyelvén maga elé suttogott néhány szót.

- E szavak azt jelentik, hogy a saját akaratomból adom át ezt neked.

Richard látta, hogy a tenyerében egy nagyjából lúdtojás méretű kavics nyugodott. A simára csiszolt kavics olyan fekete volt, hogy úgy tűnt, mintha képes lenne magába szívni a szoba fényét. Szemével a kavics felszínének nyomát sem tudta kivenni, legfeljebb némi külső mázréteget. Alatta fekete üresség volt.

- Ez egy éjkő - mondta kimérten Adie.

- És mit csináljak vele?

Adie habozott, egy pillanatra az ablakra szegezte a tekintetét.

- Amikor sötét vagyon, és valóban nagy a szükség, vedd elő az éjkövet, és az világítani fog, hogy megtaláld az utat. Csak a tulajdonosa parancsára működik, és csakis akkor, ha az előző tulajdonos szabad akaratából adta át. Elmondom majd a varázslónak, hogy nálad van. Neki megvan hozzá a varázsereje, hogy megtalálja, így téged is meg tud találni majd.

Richard habozott.

- Adie, ez biztosan nagyon értékes lehet. Nem hiszem, hogy jogom lenne elfogadni.

- Mindennek az adott körülmények között van értéke. Egy szomjúságtól haldokló ember számára a víz sokkalta drágább az aranynál. Egy fuldoklónak viszont inkább bajt jelent, mint értéket. Jelen pillanatban te is egy szomjas ember vagy. Én pedig arra szomjazom, hogy Darken Rahlt megállítsa valaki. Fogd az éjkövet. Ha nyomaszt a tartozás súlya, akkor egy nap visszajuttathatod nekem.

Richard bólintott, a követ belecsúsztatta az erszénybe, amit azután zsebre vágott. Adie még egyszer a polc felé fordult, és egy finom nyakláncot emelt le róla, és feltartotta  Kahlannak, hogy megnézhesse. Egy apró csontocska lógott rajta, körülötte még néhány gyöngy volt a nyakláncra felfűzve. Kahlan szeme felragyogott, meglepetten tátotta el a száját.

- Pontosan olyan, mint az anyámé - mondta örvendezve.

Kahlan felemelte hosszú, sötét haját, Adie pedig a nyakába akasztotta a láncot. Kahlan mosolyogva fogta mutató és hüvelykujja közé.

- Mostantól ez a lánc megvéd az átjáró szörnyetegeitől, és egy napon, ha majd te is gyermeket hordasz a szíved alatt, oltalmazni fogja őt, és segít, hogy olyan erős legyen, mint te.

Kahlan az öregasszony köré fonta a karjait, és hosszú ideig átölelve tartotta. Amikor elváltak egymástól, Kahlan arcán szomorú kifejezés ült, és egy olyan nyelven mondott valamit, amit Richard nem értett. Adie egyszerűen csak elmosolyodott, és együttérzően megveregette Kahlan hátát.

- Most pedig menjetek aludni.

- Velem mi lesz? Nem kellene nekem is egy csont, ami elrejt a szörnyetegek elől?

Adie Richard arcát tanulmányozta, majd a mellkasára pillantott. Felemelte a kezét és az ujjait kinyújtva, óvatosan megérintette az ingét, és alatta a fogat. Visszahúzta a kezét, és Richard szemébe nézett. Rejtélyes módon tudott a fogról. Richard a lélegzetét is visszatartotta.

- Nincs szükséged csontra, szarvasföldi. A szörnyetegek nem látnak téged.

Apja elmesélte neki, hogy a könyvet őrző lény egy gonosz szörnyeteg volt. Most már tudta: a fog volt az, aminek köszönhetően a Határ lényei nem tudták megtalálni. Ha a fog nem lett volna, ugyanúgy leterítették volna, mint Zeddet vagy Chase-t, Kahlan pedig már az alvilágban lenne. Richard megpróbált uralkodni magán, hogy az arca ne áruljon el érzelmeket. Adie, úgy tűnt, vette a lapot, és nem szólt többet. Kahlan zavartnak tűnt, ám nem kérdezett semmit.

- Aludjatok most - szólt azután Adie. Felkínálta Kahlannak az ágyát, ám a lány nem fogadta el. Richarddal együtt leterítették a hálózsákjaikat a tűz mellé, Adie pedig visszavonult a szobájába. Richardnak eszébe jutott, hogy Kahlan mennyire szeret a tűz mellett üldögélni, és rakott még néhány fahasábot a tűzre. Néhány percre leült Zedd és Chase mellé, elsimította az öreg fehér haját és figyelte egyenletes légzését. Gyűlölte, hogy hátra kell hagyni régi barátait. Félt attól, ami előttük állt. Kíváncsi volt, hogy Zeddnek volt-e valami elképzelése arról, hogy merre keressék a szelencét. Richard szerette volna tudni, mit tervezett Zedd. Lehet, hogy valamiféle varázsló-trükk volt, amit Darken Rahlon akart kipróbálni.

Kahlan keresztbe tett lábakkal leült a tűz mellé a padlóra, és Richardot figyelte. Amikor Richard visszajött a pokrócához, Kahlan a hátára feküdt, és derekáig felhúzta magára a takarót. A ház csendes volt és békés. Odakint továbbra is esett az eső. Jó érzés volt a tűz mellett lenni. Richard fáradt volt. Kahlan felé fordult, a padlóra könyökölt, fejét a kezébe támasztotta. Kahlan a mennyezetet bámulta, mutató és hüvelykujjával a nyakláncon lógó csontot forgatta. Richard nézte, ahogy mellkasa emelkedett és süllyedt, miközben a levegőt vette.

- Richard - suttogta Kahlan továbbra is a plafont nézve -, sajnálom, hogy hátra kell hagynunk őket.

- Tudom - felelte suttogva Richard. - Én is.

- Remélem, hogy nem érzed úgy, én kényszerítettelek rá, azzal amit a mocsárban mondtam.

- Nem. Így kellett döntenem. Minden egyes nappal közelebb jön a tél. Semmi hasznunk nem származna abból, hogy velük együtt megvárjuk, amíg Rahl megszerzi a szelencéket. Akkor mindannyian elpusztulnánk. Ez az igazság. Nem haragudhatok rád azért, mert az igazat mondod.

Richard figyelte Kahlan arcát, a haját, ahogy elterült a padlón, közben hallgatta a tűz pattogását és sziszegését. Észrevett egy eret a nyakán, ami a szívverésének ütemére lüktetett. Arra gondolt, hogy Kahlannak volt a legkívánatosabb nyaka, amit valaha is látott. Néha olyan gyönyörű szép volt, hogy alig tudott ránézni, ugyanakkor le sem tudta venni róla a szemét. Még mindig az ujjai közt tartotta a nyakláncot.

- Kahlan? - a lány odafordult felé. - Amikor Adie azt mondta, hogy a nyaklánc oltalmazni  fog téged, és egy napon a gyermekedet is, mit mondtál neki?

Kahlan egy hosszú pillanatig nézett rá.

- Megköszöntem neki, ám azt feleltem, nem hiszem, hogy megérem azt, hogy gyermekem legyen.

Richard érezte, hogy libabőrös lesz a karja.

- Miért mondtad ezt?

Kahlan szeme finoman mozgott ide-oda, ahogy Richard arcának részleteit tanulmányozta.

- Richard - mondta csendesen -, maga az őrület szabadult el a földemen, olyan őrület, amit el sem tudsz képzelni. Én csak egyetlen ember vagyok. Vannak még sokan mások. Láttam magamnál különb embereket, akik felkeltek ez ellen az őrület ellen, de lemészárolták őket. Nem állítom azt, hogy kudarcot fogunk vallani, ám nem hiszem, hogy megérem azt, hogy megtudjam.

Még ha nem is mondta ki, Richard tudta, abban sem bízik, hogy ő is megérné. Kahlan megpróbált nem ráijeszteni, ám meg volt róla győződve, hogy a Richard bele fog halni abba, amit tesz. Ezért nem akarta, hogy Zedd neki adja az Igazság Kardját, és őt nevezze ki Keresővé. Érezte, hogy a torkában dobog a szíve. Kahlan biztos volt benne, hogy a halálba vezeti őket.

Lehet, hogy igaza van, töprengett. Végülis, sokkal többet tudott nála az ellenségükről. Valószínűleg halálra van rémülve attól, hogy vissza kell mennie Középföldre. Ám nem volt hová elrejtőzniük. A fénylény megmondta: a futás biztos halált jelent.

Richard csókot lehelt az ujja hegyére, és a nyakláncon lógó csonthoz érintette. Ismét Kahlan gyengéd szemeibe nézett.

- Én is hozzáadom eskümet a csonthoz - suttogta. - Hogy megoltalmazlak, most téged, a jövőben pedig az összes gyermekedet. Egyetlen veled töltött napot nem cserélnék el egy élet biztonságos rabszolgaságért. Szabad akaratomból fogadtam el a Kereső posztját. És ha Darken Rahl az egész világot őrületbe kergeti, akkor karddal a kezünkben fogunk meghalni, nem pedig leláncolt szárnyakkal. Nem hagyjuk magunkat könnyedén megölni, nagy árat fognak fizetni érte. Ha kell, hát az utolsó leheletünkig harcolunk. Halálunkban pedig ejtsünk rajta olyan sebet, ami addig gennyed, míg bele nem hal.

Kahlan arcán egyre terebélyesebb mosoly jelent meg, egészen addig, míg a szeme is vele mosolygott.

- Ha Darken Rahl olyan jól ismerne, mint én, biztos nem tudna aludni. Hálát adok a jó szellemeknek, hogy a Keresőnek nincs oka rá, hogy dühvel vesse utánam magát. Megvan benned a különös tehetség, Richard Cypher, hogy még a halálomról beszélve is jobb kedvre derítesz - fektette a karjára a fejét.

- Erre valók a barátok - mosolygott Richard.

Kahlan becsukta a szemét. Richard még ezután is jó ideig nézte, míg az álom magával nem ragadta. Utolsó gondolatai Kahlan körül forogtak.

Nyirkos, komor reggel köszöntött rájuk, ám az eső elállt. Kahlan búcsúzóul megölelte Adie-t. Richard szembefordult az öregasszonnyal, és fehér szemébe nézett.

- Egy fontos feladatra kell megkérjelek. Át kell adnod Chase-nek a Kereső üzenetét. Mondd meg neki, hogy menjen vissza Szarvasföldre, és figyelmeztesse az Első Tanácsnokot, hogy a Határ nemsokára leomlik. Mondd meg neki: közölje Michaellel, hogy gyűjtse össze a hadsereget, és védjék meg Nyugatföldet Rahl erőitől. Fel kell készülniük rá, hogy szembeszálljanak egy invázióval. Nem szabad hagyniuk, hogy Nyugatföld úgy essen el, ahogy Középföld. Bármilyen hadsereget, ami átlépi a határainkat, megszállóknak kell tekintenünk. Mondd meg neki, közölje Micheallel, Rahl volt az, aki megölte apánkat, és akik jönnek, nem békével jönnek. Háborúban vagyunk, és én már hadba léptem. Ha a bátyám vagy a hadsereg esetleg nem hallgatna a szavaimra, akkor Chase hagyja el a kormány szolgálatát, és gyűjtse össze a határjárókat, hogy szálljanak szeme Rahl légióival. Amikor megszállták Középföldet, szinte semmi ellenállásba nem ütköztek. Ha vérüket kell hullajtaniuk, hogy bevegyék Nyugatföldet, akkor talán elvesztik a lelkesedésüket. Mondd meg neki, hogy semmi könyörületességet ne mutasson az ellenség iránt, ne ejtsenek foglyokat. Nem szolgál  örömömre, hogy ilyen utasításokat adjak, ám Rahl az, aki így küzd, mi pedig vagy a saját játékszabályai szerint szállunk szembe vele, vagy elpusztulunk általuk. Ha Nyugatföld elesik, azt várom a határjáróktól, hogy mielőtt elesnek, rettenetes árat fizettessenek az ellenséggel. Miután Chase felsorakoztatta a hadsereget és a határjárókat - ha úgy dönt - nyugodtan utánam jöhet, hogy segítsen, mert mindenek felett való, hogy megakadályozzuk Rahlt abban, hogy megszerezze mindhárom szelencét. - Richard a földre sütötte a tekintetét. - Mondd meg neki, mondja meg a testvéremnek, hogy szeretem, és nagyon hiányzik. - Felnézett, és Adie arcát vizslatta. Nem felejtesz el semmit?

- Ha akarnám, akkor sem hiszem, hogy el tudnám felejteni. Átadom a határjárónak a szavaidat. Mit mondjak a varázslónak?

Richard elmosolyodott.

- Azt, hogy sajnálom, de nem tudtunk rá várni, ám tudom, hogy meg fogja érteni. Amikor képes lesz rá, az éjkő segítségével ránktalál. Remélem, addigra már megtaláljuk az egyik szelencét.

- Erőt a Keresőnek! - kiáltotta Adie reszelős hangján - és neked is, gyermekem. Sötét időknek nézünk elébe.

Tizennyolcadik fejezet

Adie házát maguk mögött hagyva, az ösvény elég széles volt ahhoz, hogy Richard és Kahlan egymás mellett haladjon. Sűrű, fenyegető felhők csüngtek az égen, ám továbbra sem esett az eső. Nedves, megbarnult fenyőtüskék borították az erdei ösvényt. A hatalmas fák árnyékában csak gyér aljnövényzet nőtt, így jókora távolságot beláthattak. A fák között páfrányok borították a földet tollszerű kazlakként, bennük itt-ott elpusztult fák hevertek, mintha csak ágyban aludnának. Ahogy az úton gyalogoltak, mókusok locsogtak kettejüket szidalmazva, az ágakon madarak énekeltek kitartó eltökéltséggel.

Richard lecsípett néhány tűlevelet egy kis balzsamfenyő ágáról, és a hüvelyk és mutatóujja között morzsolgatta.

- Adie több annál, mint aminek látszik - szólalt meg végül.

- Varázslónő - nézett fel rá menet közben Kahlan. Richard meglepetten pillantott rá a szeme sarkából.

- Valóban? Nem igazán tudom, hogy micsodák a varázslónők.

- Hát... minálunk többek, ám egy mágusnál kevesebbek.

Richard beszívta a balzsamfenyő tűleveleinek fűszeres illatát, majd eldobta őket. Lehet, hogy Adie több volt nála, gondolta, ám abban már nem volt annyira biztos, hogy Kahlannál is több lenne. Eszébe jutott Adie arca, amikor Kahlan megragadta a csuklóját. Félelem jelent meg rajta. Eszébe jutott, hogy milyen arcot vágott Zedd, amikor először meglátta. Miféle hatalma lehet Kahlannak, ami megrémiszt egy mágust és egy varázslónőt? Mit csinált, amikor hang nélkül mennydörgött? Eddig kétszer cselekedte ezt, már amiről Richard tudott, egyszer, amikor a quad megtámadta őket, és egyszer, amikor Shar haldoklott. Eszébe jutott a lökéshullámot követő fájdalom. Egy varázslónő több lenne Kahlannál? - tűnődött.

- Mit csinál Adie itt az átjáróban?

Kahlan a válla fölött hátrahúzta néhány hajtincsét.

- Belefáradt abba, hogy állandóan jártak hozzá az emberek, és varázslatokért meg varázsfőzetekért nyaggatták. Szerette volna, ha békén hagyják, hogy tanulmányozhassa mindazt - bármi is legyen az - amit egy varázslónő tanulmányozni szokott. Egyfajta magasabb elhivatottság. Így hívta.

- Szerinted nem esik baja, amikor a Határ összeomlik?

- Remélem, hogy nem. Kedvelem Adie-t.

- Én is - felelte mosolyogva Richard.

Az ösvény meredek sziklás domboldalakon és hegygerinceken ívelt át. Helyenként meredeken emelkedett, és néha csak egymás mögött tudtak rajta haladni. Richard maga elé engedte Kahlant, hogy rajta tarthassa a szemét és biztos legyen benne, nem tér le az ösvényről. Időnként meg kellett mutatnia neki, hogy merre visz az út, ami Kahlan  gyakorlatlan szemének nem volt olyan egyszerű dolog, mint neki, a gyakorlott vezetőnek. Máshol az ösvény jól kitaposott csapás volt. Az erdő kezdett sűrűsödni. A sziklák hasadékaiból fák nőttek ki, és törtek az avar fölé. Köd kavargott a fák között. A meredek sziklafalakat mászva a repedésekből kiálló gyökerek szolgáltak kapaszkodóul. Richard lábai sajogtak a meredek lejtőkön való leereszkedéstől, amint a sötét csapáson haladt.

Azon töprengett, hogy mihez kezdenek majd, ha eljutottak Középföldre. Eddig arra számított, hogy ha átérnek az átjárón, Zedd majd elmondja neki a tervét. Most viszont itt álltak Zedd nélkül, és terv nélkül. Úgyszólván bolondnak érezte magát, hogy ilyen fejetlenül rohannak Középföldre. Mihez kezd, ha már egyszer átértek? Csak álljon és nézzen körbe- körbe, és egy varázsvesszővel fürkéssze ki, hogy merre van a szelence, aztán uccu neki, eredjen utána? Nem tűnt valami nagyszerű ötletnek. Nem volt idejük céltalanul bolyongani, remélve, hogy majd csak rábukkannak valamire. Senki sem fog várni rájuk, hogy közölje, merre kell menniük.

Egy meredek sziklarakáshoz értek. Az ösvény egyenesen átvezetett rajta. Richard terepszemlét tartott. Könnyebb lenne megkerülni, mint átmászni azon a kiugró sziklán. Végül mégis elvetette az ötletet, mondván, hogy a Határ bárhol szeszélyesen viselkedhet. Biztosan megvan az oka, hogy az ösvény erre vezet. Ő ment előre, és megfogta Kahlan kezét, hogy segítsen neki felkapaszkodni.

Ahogy haladtak, Richardot továbbra sem hagyták békén a gondolatai. Valaki elrejtette az egyik szelencét, különben Rahl már megszerezte volna. Ha Rahl nem tudta megtalálni, akkor hogyan találhatná meg ő? Senkit sem ismert Középföldön, és fogalma sem volt, hogy merre keresse. Ám valaki csak tudja, merre van az utolsó szelence. Ez volt az a fonál, amibe kapaszkodni tudtak: keresniük kellett valakit, aki meg tudja mondani, hol lehet a szelence.

Mágia, jutott hirtelen az eszébe. Középföld a mágia földje. Lehet, hogy valaki mágia segítségével meg tudná határozni, hogy merre van a szelence. Találniuk kell valakit, aki rendelkezik az ehhez szükséges mágiával. Adie meg tudott róla mondani dolgokat, anélkül, hogy korábban látta volna. Kell, hogy legyen valaki, aki rendelkezik azzal a varázserővel, hogy meg tudja mondani, merre van a szelence, anélkül, hogy látta volna. Azután, persze, meg is kell győzniük az illetőt, hogy árulja el nekik. Ám ha valaki rejtegeti a tudását Darken Rahl elől, akkor lehet, hogy boldogan segít majd nekik, hogy megállítsák Darken Rahlt. Úgy tűnt, túlságosan sok a remény és ábránd abban, amit gondolt.

Ám egy dologban biztos volt: hiába szerzi meg Rahl az összes szelencét, ha nincs nála a könyv, nem fogja tudni, hogy melyik szelence melyik. Miközben haladtak előre, Richard magában felmondta a Megszámlált Árnyékok Könyvét, és próbált valami utat-módot találni arra, hogy miként állíthatnák meg Rahlt. A könyv útmutatóul szolgált a szelencék használatához, így kellett hogy legyen benne valami arról, hogy miként kell megakadályozni használatukat. Ám semmi ilyesmi nem volt benne. A szelencék hatalmának leírása, a kinyitásukhoz szükséges utasítások és annak meghatározása, hogy melyik szelence melyik, csak a szöveg viszonylag kis részét tették ki a könyv végén. Richard ezt a részt jól értette, hiszen világosan és érthetően hangzott. Ám a könyv nagyobbik részét különböző utasítások tették ki, azzal kapcsolatban, hogy miként lehet elejét venni bizonyos, előre nem látott eseményeknek, vagy hogy miként lehet megoldani azokat a problémákat, melyek akadályoznák, hogy a szelencék birtokosa sikerrel járjon. Sőt, a könyv azzal kezdődött, hogy miként lehet igazolni az utasítások igazságát.

Ha elő tudna idézni egy ilyen akadályt, akkor megállíthatná Rahlt, hiszen Rahlnak nem állt rendelkezésére a könyv, hogy segítsen neki. Ám a legtöbb ilyen probléma olyan dolog volt, amit nem állt hatalmában előidézni: a kinyitás napján a nap állásának szögeivel és az eget borító felhőkkel kapcsolatos dolgok. A nagy része értelmetlen volt számára. Olyan dolgokat emlegetett, amelyekről még csak nem is hallott. Richard utasította magát, hogy ne foglalkozzon a problémával, gondoljon a megoldásra. Újra végigment a szövegen. Zavaró gondolatait félretéve, elkezdte elölről: „A Megszámlált Árnyékok Könyvében foglaltak igazsága, ha nem a szelencék urának, hanem valaki másnak ajkairól hangzanék el, csak egy Inkvizítor igénybevételével ellenőrizhető..." Késő délutánra a gyaloglás megpróbáltatásainak hatására már bőségesen patakzott róluk  az izzadtság. Ahogy átkeltek egy kis patakon, Kahlan megállt, belemártott egy ruhadarabot a vízbe, és megtörölte vele az arcát. Richard is jónak találta az ötletet. A következő patakhoz érve, ő is hasonlóan cselekedett. A kerek kavicsokkal borított mederben futó patakocska tiszta vizű volt, ám sekély. Egy lapos szikladarabon egyensúlyozva leguggolt, hogy belemártson egy ruhadarabot a hideg vízbe.

Amikor felállt, meglátta az árnyat. Azonnal mozdulatlanná dermedt.

Odaát az erdőben volt valami, ami félig egy fatörzs takarásában állt. Nem ember volt, ám hasonló méretű, és nem volt meghatározott alakja. Úgy nézett ki, mintha egy ember árnyéka felegyenesedett volna a földről, és most a levegőben állna. Az árnyalak nem mozdult. Richard pislogott, hunyorgott, próbálta eldönteni, hogy valóban azt látja-e, amit gondol. Lehet, hogy csak a halványodó délutáni fény játéka volt, egy fa árnyéka, amit többnek vélt látni.

Kahlan tovább haladt az ösvényen. Richard gyorsan utolérte, és a háta közepére tette a kezét, a hátizsákja alá, hogy ne álljon meg.

- Nézz balra! Ott a fák között. Mondd el, hogy mit látsz - súgta a fülébe a válla fölött áthajolva.

Továbbra is Kahlan hátán tartotta a kezét, és nem engedte, hogy megálljon. Kahlan oldalra fordította a fejét, és a fákat nézte. Szemei fürkészőn jártak, ahogy odébb fésülte a haját, hogy ne legyen útban. Majd meglátta az árnyat.

- Mi az? - suttogta hátrafordítva a fejét. Richard meglepődött.

- Nem tudom. Azt, hittem, talán te tudod.

Kahlan megrázta a fejét. Az árny mozdulatlan maradt. Lehet, hogy nem is volt semmi, csupán a fény csalóka játéka, mondogatta magának. Ám tudta, hogy nem így van.

- Lehet, hogy ez az egyik szörnyeteg, amiről Adie mesélt, és nem lát minket - jegyezte meg Richard.

- A szörnyetegeknek csontjaik is vannak - pillantott rá a szeme sarkából Kahlan. Kahlannak persze igaza volt. Gyorsan haladtak az ösvényen, az árny pedig ott maradt, ahol volt, és hamarosan eltűnt a szemük elől. Richard megkönnyebbülten fellélegzett. Úgy tűnt, hogy a csont nyaklánc, amit Kahlan viselt - no meg a saját nyakában lógó fog - elrejtette őket. Menet közben elmajszolták kenyérből, sárgarépából és füstölt húsból álló vacsorájukat. Egyikük sem élvezte különösebben az ételt. Szemük evés közben is az erdőt kémlelte. Noha egész nap nem esett, még mindig nedves volt minden, és időnként víz csepegett alá a fákról.

A sziklás talaj iszaptól csúszott, oda kellett figyelniük, ha biztonságban akartak rajta átkelni. Mindketten veszélyről árulkodó jelek után fürkészték az erdőt. Nem láttak semmit.

A puszta tény, hogy nem láttak semmit, kezdte aggasztani Richardot. Nem voltak mókusok, madarak vagy bármiféle állatok. Túlságosan csendes volt minden. A napfény egyre fogyatkozott. Hamarosan elérik a Szorost. Emiatt is aggódott. Rémülettel töltötte el a gondolat, hogy újra találkozik a Határból előjövő lényekkel. Iszonyodott a gondolattól, hogy megint látnia kell az apját. Görcsbe rándult a gyomra, amikor eszébe jutott, amit Adie említett: hogy a Határban élő lények szólongatni fogják őket. Nem felejtette el, hogy majdnem elcsábították. Fel kell készülnie rá, hogy ellenálljon nekik. Meg kell acéloznia magát, hogy ellenálljon csábításuknak. Kahlant is majdnem sikerült visszahúzniuk az alvilágba, még az útszéli fenyő alatt, az első este, hogy Richard megismerte. Majd amikor Zeddel és Chase-zel voltak, valami akkor is megpróbálta visszarántani. Aggódott, hogy ha ilyen közel lesznek hozzájuk, akkor esetleg a csont sem védi meg Kahlant.

Az ösvény szélesebbé és egyenletesebbé vált, így megint egymás mellett tudtak haladni. Richardot kimerítette az egész napos gyaloglás, ám még egy éjszaka és még egy teljes nap telik el, mire megállhatnak majd pihenni. Nem hangzott valami biztató elképzelésnek, hogy ilyen sötétben és ilyen kimerülten haladjanak át a Szoroson, ám Adie kitartott amellett, hogy nem szabad megállniuk. Nem kérdőjelezhették meg egy olyan ember tanácsát, aki ennyire jól ismerte az Átjárót, mint Adie. Tudta, a marcangolóról szóló történet ébren tartja majd.

Kahlan, az erdőt fürkészve körbe tekintett, majd megfordult, hogy hátranézzen. Hirtelen megtorpant és megragadta Richard karját. Az ösvényen, mögöttük mintegy tíz lépésnyire, egy árnyalak állt.

A többiekhez hasonlóan ez sem mozdult. Mintha csak füstből lett volna, Richard látta rajta keresztül az erdőt. Oldalazva haladtak előre, s közben az árnyalakot figyelték. Kahlan továbbra is szorosan fogva tartotta a karját. A csapáson haladva egy kanyart tettek, mire az árnyalak eltűnt előlük. Megszaporázták lépteiket.

- Kahlan, emlékszel még, amikor azokról az árnyékemberekről beszéltél, akiket Panis Rahl szabadított a világra? Lehetséges, hogy ezek az árnyak ők lennének?

Kahlan aggodalmas tekintettel pillantott rá.

- Nem tudom. Sohasem láttam őket. Az utolsó háború idején jelentek meg, mielőtt megszülettem. Ám a történetek mind ugyanazt mondják: lebegve haladtak előre. Nem hallottam senkit, aki azt mesélte volna, hogy egy helyben álltak, mint ezek.

- Lehet, hogy a csontok miatt van. Talán tudják valahonnan, hogy itt vagyunk, ám nem látnak bennünket, és mozdulatlanul állnak, hogy a környéket fürkésszék.

Kahlan szorosabbra húzta a köpenyét, láthatólag rémülettel töltötte el Richard elképzelése, ám nem szólt semmit. Egyre sűrűsödő éjszakában haladtak előre, közel egymáshoz, ugyanazok a kínzó gondolatok gyötörték őket. Újabb árny állt az ösvény szélén. Kahlan szorosan megmarkolta Richard karját. Lassan, csendesen haladtak el mellette, le nem véve róla a szemüket. Az árny nem mozdult. Richard úgy érezte, mindjárt elönti a pánik, ám tudta, hogy ezt nem engedheti meg magának; az ösvényen kellett maradniuk, használniuk kellett a fejüket. Lehet, hogy az árnyak megpróbálják megrémíteni őket, hogy fejüket vesztve rohanjanak, és az ösvényről letérve, belebotoljanak az alvilágba. Menet közben körbe-körbe tekintgettek, majd a hátuk mögé néztek. Amikor Kahlan épp másfelé nézett, egy ág súrolta az arcát. Rémülten vetette magát Richardnak. Mikor visszanézett, mentegetőzni kezdett. Richard megnyugtatóan mosolygott vissza rá.

A fenyők tűlevelein vízcseppecskék ültek, amiket az eső és a köd hagyott ott, és amikor egy lágy szellő himbálta meg az ágakat, lezúdultak. A majdnem teljes sötétségben nem igen tudták eldönteni, hogy vajon árnyak vették-e körül őket, vagy csupán a fák törzsének sötétlő alakjai. Ám két alkalommal nem volt kérdéses a dolog: az árnyak közel álltak az ösvényhez, és kétség nem férhetett hozzá, hogy mik voltak. Még mindig nem mozdultak, és nem követték őket, noha úgy álltak, mintha néznék őket, bár szemük nem volt.

- Mit csinálunk, ha nekünk rontanak? - kérdezte Kahlan feszült hangon.

Olyan szorosan markolta a férfi karját, hogy már fájt, és Richard lefeszegette az ujjait, majd a kezébe vette a kezét.

- Bocsáss meg - szorította meg egy picit a kezét Kahlan, és zavartan mosolyogott.

- Ha ránk támadnak, a kard majd megállítja őket - válaszolta Richard magabiztosan.

- Mitől vagy ilyen biztos benne?

- A Határban is megállította azokat a lényeket.

Kahlant, úgy tűnt, kielégítette a válasz. Richard szerette volna, ha ő maga is így érzett volna. Az erdőben halotti csend honolt, egyetlen halk, kaparászó hangot leszámítva, amiről nem tudta megállapítani, hogy honnan származott. A szokásos éjszakai hangok sehol sem hallatszottak. Sötét ágak hajladoztak mellettük a szélben, amitől szaporábban kezdett el verni a szíve.

- Richard - szólt Kahlan csendesen - ne hagyd, hogy megérintsenek. Ha valóban ők az árnyemberek, akkor az érintésük halált jelent. De még ha nem is azok, akkor sem tudhatjuk, mi történne. Nem szabad hagynunk, hogy megérintsenek bennünket. - A férfi biztatóan megszorította a kezét.

Richard ellenállt a kísértésnek, hogy kivonja a kardot. Túl sokan lennének a kard ellenében, feltéve, hogy a kard mágiája egyáltalán használható az árnyak ellen. Ha nem lesz más választásuk, használni fogja a kardot, ám az ösztönei azt súgták neki, hogy ne tegye ezt.

Az erdő egyre sötétebb lett. A fák törzse fekete oszlopokként meredezett a homályban. Richard úgy érezte, mintha mindenütt szemek lennének, melyek őket figyelik. Az ösvény egy domboldalon vágott át, és balra tőlük Richard sötét kősziklákat vett észre. Lefolyó esővíz szivárgott közöttük. Hallotta, ahogy bugyog és csöpög. Tőlük balra a talaj meredeken lejtett. Mikor legközelebb visszanéztek, az úton három árnyalak állt mögöttük, szinte alig kivehetően. Egyre csak mentek előre. Richard megint hallotta a finom, kaparászó hangot; az erdőből jött, mindkét oldalról. Nem volt ismerős hang. Inkább érezte, mint látta, hogy  mellettük kétoldalt, és mögöttük is, árnyalakok figyelik őket. Néhányuk elég közel volt az ösvényhez, hogy biztosan tudják micsodák. Az egyetlen biztos út előttük vezetett.

- Richard - suttogta Kahlan - nem gondolod, hogy elő kellene venned az éjkövet? Alig látom az ösvényt. - Erősen szorította Richard karját.

A férfi habozott.

- Nem akarom, csak ha végképp szükségünk lesz rá. Félek attól, ami esetleg történni fog.

- Mire gondolsz?

- Az árnyalakok még nem támadtak ránk. Talán mert a csontok miatt nem látnak minket. - Egy pillanatra elhallgatott. - De mi van akkor, ha meglátják az éjkő fényét?

Kahlan idegesen harapott az ajkába. Küszködve próbálták kivenni a domboldalon fák és szikladarabok közt kanyargó, köveken és gyökereken átvezető ösvényt. A halk kaparászó hang mindenhonnan hallatszott, s egyre közelebbről. Olyan volt... Olyan volt, mint a sziklán kaparászó karmok hangja, gondolta Richard.

Két árnyalak állt előttük, egymáshoz egészen közel, s az ösvény közöttük vezetett. Miközben átpréselték magukat köztük Kahlan szorosan Richardhoz préselte magát, és visszatartotta a lélegzetét. Amikor egy vonalba értek velük, Richard vállába temette az arcát. A férfi átkarolta, és szorosan magához ölelte. Tudta, hogy Kahlan mit érez. Ő is halálra volt rémülve. A szíve zakatolt. Minden egyes lépésnél úgy tűnt, hogy túlságosan messzire mennek, túlságosan mélyre mennek a Határba. Hátranézett, de a sötétségben már nem lehetett kivenni, hogy a két árnyék ott áll-e még az úton.

Hirtelen egy tintaszerű, sötét forma magasodott előttük. Hatalmas sziklatömb volt, mely a közepén kettőbe hasadt.

A Szoros.

Hátukat a sziklához támasztották, körülnéztek. Túlságosan sötét volt már azonban, hogy lássák az ösvényt vagy azt, hogy vannak-e árnyak a közelben. A Szoroson átvezető utat már képtelenek voltak az éjkő fénye nélkül követni, túlságosan veszélyes lett volna másképp. Egyetlen rossz lépés a Szorosban, és meghalnak. A néma csendben csak a kaparászó hang hallatszott körülöttük, egyre közelebbről Richard a zsebébe nyúlt, és elővette a bőrerszényt. Meglazította a zsinórját, és a tenyerébe ejtette a követ.

Meleg fény lobbant az éjszakában, és hátborzongató árnyékokat vetve bevilágította a környező erdőt. Richard kitartotta a követ, hogy jobban lásson.

Kahlannak elállt a lélegzete.

A meleg, sárgás ragyogásban, az árnyalakok sorfalát pillantották meg, százával álltak, nem volt köztük egy ujjnyi rés sem. Félkörben álltak, nem egészen húszlábnyira tőlük. A földön pedig púpszerű lények nyüzsögtek tucatszámra, melyek első pillantásra szikladaraboknak tűntek. Ám nem sziklák voltak. Hátukon szürkés páncélövek kapcsolódtak egymásba, alsó részük körül egyenetlen tüskék meredeztek.

Marcangolók.

Tőlük származott a hang, sziklákon kaparászó karmaik hangja volt. A marcangolók különös, tipegő mozgással haladtak, púpos testük ide-oda billegett, ahogy előre küzdötték magukat. Nem voltak gyorsak, csak kitartóak. Néhányuk csak pár lábnyira volt.

Most először, az árnyak megindultak feléjük, lebegve közeledtek, egyre szorosabb gyűrűt vonva köréjük.

Kahlan dermedten állt, hátát a szilafalnak támasztva, szemei elkerekedtek. Richard megragadta az ingét, és berántotta a hasadékba. A falakat nedvesség és nyálka borította. Annyira szűk volt a tér, hogy úgy érezte, mintha a torkán jönne ki a szíve. Nem szerette a szűk tereket. Hátrálva haladtak a Szorosan keresztül, időnként fordultak csak meg, hogy megnézzék, merre mennek. Richard kitartotta az éjkövet, megvilágítva ezzel a közeledő árnyalakokat. Marcangolók özönlöttek be a hasadékba.

Richard hallotta Kahlan szapora lélegzésének visszhangját a szűk, nyirkos szorosban. Továbbra is hátrálva haladtak, válluk súrolta a sziklafalat. Hideg, nyálkás víz áztatta át az ingüket. Egy helyütt le kellett húzni a fejüket és oldalvást kellett fordulniuk, mert a hasadék elkeskenyedett, szinte teljesen összeért, és csak annyi helyük volt, hogy mélyen lekuporodva áthaladjanak. A hasadékban erdei törmelék hevert, és oszladozott a nyirkosságban. Az egész hely émelyítő rothadástól bűzlött. Továbbra is oldalvást haladtak, és végül elérték a túloldalt.

Amikor elérték a nyílást, az árnyak nem jöttek tovább. A marcangolók viszont igen.

Richard belerúgott az egyikbe, amelyik túl közel került hozzá, bukdácsolva küldte vissza a leveleken és gallyakon keresztül a hasadék padlózatára. A marcangoló hátán landolt, és csattogva, sziszegve kalimpált a levegőben, addig csavargatta és himbálta magát, amíg a hasára nem fordult. Ekkor karmos lábaira emelkedett, majd kattogó morgást hallatva újra nekiindult.

Gyorsan megfordultak, hogy kövessék az ösvényt. Richárd kitartotta az éjkövet, hogy megvilágítsa a Szoroson átvezető ösvényt.

Kahlan felszisszent.

A meleg fény beragyogta a domboldalt, ahol a Szoroson átvezető ösvénynek lennie kellett volna. Előttük azonban, ameddig csak elláttak, mindenfelé törmelék terült el. Egymással összekeveredett sziklák, ágak, fadarabok és sár. Nemrégiben egy földcsuszamlás söpört végig a domboldalon.

És elsöpörte a Szoroson átvezető ösvényt.

Hogy jobban lássanak, egy lépést tettek a szikla mögé.

A Határ zöld fénye jelent meg, meglepve őket. Egyszerre kezdtek hátrálni.

- Richard... - Kahlan belekapaszkodott a karjába. A marcangolók a sarkukban voltak. A hasadékban pedig árnyalakok lebegtek.

Tizenkilencedik fejezet

Díszes arany tartókba helyezett fáklyák világították be a hatalmas, boltíves terem rózsaszín gránitjáról visszaverődő, lobogó fénnyel a kripta falait, s a halotti, mozdulatlan levegőben a belőlük áradó szurok szaga elvegyült a rózsák illatával. Az elhunyt életének éveit jelképező ötvenhét fáklya mindegyike alatt arany vázák voltak a falba ágyazva, bennük fehér rózsák, melyeket az elmúlt három évtizedben egyetlen egyszer sem mulasztottak el reggelenként kicserélni. A padló fehér márvány volt, hogy egyetlen lehulló rózsaszirom se zavarja a szemet, mielőtt észrevétlenül és villámgyorsan eltakarítják. Népes személyzet gondoskodott róla, hogy egyetlen fáklya se aludjon ki néhány percnél hosszabb időre, és hogy a rózsák szirmainak ne legyen szabad a földön feküdnie. A személyzet figyelmes volt, és odaadóan végezte a munkáját. A mulasztás következménye azonnali lefejezés volt. Éjjel- nappal őrök vigyázták a sírt, hogy a fáklyák mindig égjenek, és a virágszirmok ne heverjenek túl sokáig a padlón. És hogy a kivégzéseket végrehajtsák.

A személyzetet D'Hara környező vidékeiről biztosították. Megtiszteltetésnek számított, ha valaki a kripta személyzetének tagja lehetett, és ezt a törvény is kimondta. A megtiszteltetéssel együtt járt az is, hogy ha kivégzésre került sor, az illető gyors halállal halhatott. D'Harában a lassú halál gyakori volt, és nagyon félték is. Az újoncok, abbéli félelmükben, hogy netán valami illetlent mondanak az elhunyt királyról, inkább kivágatták a nyelvüket.

A Mester, azokon az estéken, amikor otthon volt, a Népek Palotájában, mindig meglátogatta a sírt. A személyzet vagy az őrség egyetlen tagja sem lehetett jelen e látogatások alkalmával. A személyzet mozgalmas délutánt töltött azzal, hogy új, égő fáklyákkal cserélje ki a régieket, és hogy ellenőrizze és megrázogassa az összes rózsát, hogy egészen biztosak legyenek benne, egyetlen szirom sem laza, mert a királyi látogatás során, minden kialvó fáklya vagy padlóra hulló rózsaszirom kivégzést vont maga után.

A hatalmas terem közepén egy tömzsi oszlopon nyugodott maga a koporsó, mely olyan látványt nyújtott, mintha a levegőben lebegett volna. Az arannyal borított szarkofág ragyogott a fáklyafényben. Oldalát szimbólumok borították, melyek tovább futottak, körbe a teremben a fáklyák és az arany vázák alatt a gránitba vésve: utasítások voltak egy ősi nyelven, melyet az apa hagyott a fiára, melyek felfedték, hogy miként kell lemenni az alvilágba és visszatérni onnét. Ősi nyelven írt utasítások, melyeket a fiú kivételével csak néhányan értettek, s közülük is csak a fiú élt D'Harában. D'Harában már mindenkit, aki értené őket, réges-rég kivégeztek. Egy napon, a többiek is követik őket.

A kripta személyzetét és az őröket elküldték. A Mester jött, hogy meglátogassa atyja  sírját. Személyes testőrségének egy-egy tagja vigyázta, a masszív, nagy műgonddal faragott és csiszolt ajtó két oldalán. Ujjatlan bőr és páncél egyenruhájuk még jobban hangsúlyozta tagbaszakadt alakjukat, izmaik éles kontúrjait, és a könyökük felett viselt pántokat, melyeken gyilkos élekben végződő tüskék álltak. Közelharcban használták őket, hogy az ellenfelük húsát tépjék vele.

Darken Rahl végigfuttatta finom ujjait az apja sírjába vésett szimbólumokon. Szikár testét makulátlan fehér köpeny borította, melyen nem volt más díszítés, csak egy vékony sávban a nyaka körül és azután az elülső részén lefutó arany hímzés. Ékszert nem viselt egy díszes, görbe késen kívül, melynek arany hüvelyén a domború szimbólumok a szellemeket figyelmeztették, hogy adjanak neki utat. Az övet, melyen lógott, arany zsinegből szőtték. Egyenes, szőke haja egészen a válláig ért. Kék szeme szinte fájdalmasan vonzó volt. Vonásai pedig tökéletesen illettek a szeméhez.

Rengeteg nő került már az ágyába. Feltűnő vonzereje - és hatalma - folytán néhányuk szinte égett a vágytól, hogy oda kerülhessen. Mások nem annyira a vonzereje, mint inkább a hatalma miatt tették ugyanezt. Ám akár égtek a vágytól, akár nem, Rahlnak nem számított. Ha pedig olyan ostobák voltak, hogy a testét borító hegek láttán iszonyodni mertek, olyan módokon szórakoztatták, amikre még csak nem is gondolhattak.

Darken Rahl, mint előtte az apja is, a nőket csupán edényeknek tartotta, amik a férfi magját hordozzák, sárnak, melyben a mag növekedett, magasabb elismerésre méltatlannak. Darken Rahlnak, csakúgy mint apjának, nem volt felesége. Saját anyja sem volt több annál a valakinél, aki elsőként hajtotta ki apja nagyszerű magvát, és utána annak rendje és módja szerint őt is eldobták. Ha voltak is testvérei, Darken Rahl nem tudott róluk, és nem is számított. Ő volt az elsőszülött, minden dicsőség reá hullott. Ő volt az, ki a Tehetséggel született, ő volt az, akinek apja átadta tudását. Ha voltak is féltestvérei, azok csupán oldalhajtások voltak, ha rájuk bukkan, csupán arra jók, hogy elpusztítsa őket.

Darken Rahl csendesen mormolta magában a szavakat, miközben ujjai követték a szimbólumokat. Noha rendkívül fontos volt, hogy az utasításokat pontosan kövessék, nem kellett attól tartania, hogy hibázik; az utasítások beleégtek az emlékezetébe. Ám élvezte, ha újra élheti az átkelés borzongató gyönyörűségét, amikor élet és halál közt lebeg. Nem tudott betelni az alvilágjárással, azzal, hogy a holtaknak parancsolhatott. Alig várta már, hogy ismét útnak indulhasson.

Lépések zaja visszhangzott, valaki közeledett. Darken Rahl nem mutatta, hogy törődne velük, az őrök ellentétben igen: kivonták kardjukat. Senkinek sem volt szabad bejönni a kriptába a Mesterhez. Amikor meglátták, ki az, visszaléptek, és elrakták a fegyvereiket. Senkinek sem volt szabad belépnie, kivéve Demmin Nassnak.

Demmin Nass, Rahl jobb keze, a Mester sötét gondolatainak villáma, ugyanolyan hatalmas termetű volt, mint a férfiak, akiknek parancsnokolt. Ahogy hatalmas lépteivel belépett, ügyet sem vetve az őrökre, a fáklyafényben kirajzolódtak élesen kidolgozott izmai. Mellkasát finom bőr borította, olyan sima, mint azoké a kisfiúké, akik a gyengéi voltak. Ezzel éles ellentétben, arcát himlőhelyek tarkították. Szőke haját olyan rövidre nyírták, hogy hajszálai tüskékként meredtek az égnek. Jobb szemöldöke közepénél egy fekete hajcsík indult el felfelé. Ez messziről felismerhetővé tette, amit igencsak értékelték mindazok, akinek okuk volt, hogy megismerjék.

Darken Rahl a szimbólumok olvasásában elmerülve állt, nem nézett fel, amikor őrei kihúzták fegyvereiket, és akkor sem, amikor elrakták őket. Noha testőrei félelmetesek voltak, egyáltalán nem volt rájuk szüksége, pusztán rangjához tartozó cicomák voltak. Elegendő hatalma volt ahhoz, hogy leszámoljon bármiféle fenyegetéssel. Demmin Nass nyugodtan állt, várta, hogy a Mester befejezze foglalatosságát. Mikor Darken Rahl végül megfordult, szőke haja, és fehér köpenye vele együtt suhogott. Demmin tisztelettel fejet hajtott.

- Rahl Nagyúr - Hangja mély volt, rekedtes. Továbbra is lehajtva tartotta a fejét.

- Demmin, öreg barátom, milyen jó újra látni téged! - Rahl csendes hangja tisztán csengett, volt benne valami különös lágyság.

Demmin kihúzta magát, arcán bosszús ráncok jelentek meg.

- Rahl Nagyúr, Miléna királynő elküldte követeléseinek jegyzékét.

Darken Rahl átnézett a parancsnokon, mintha ott sem lenne, és lassan megnyalogatta jobb  kezének középső három ujját, majd finoman végighúzta őket az ajkain és a szemöldökén.

- Hoztál nekem egy fiút? - kérdezte várakozón.

- Igen, Rahl Nagyúr. Az Élet Kertjében vár.

- Remek. - Apró mosoly jelent meg Darken Rahl jóvágású arcán.

- Remek. És nem túlságosan öreg? Még mindig fiú?

- Igen, Rahl Nagyúr, még fiú. - Demmin elkapta tekintetét Rahl kék szemétől. Rahl mosolya szélesebbre húzódott.

- Biztos vagy benne, Demmin? Magad húztad le a nadrágját, hogy megnézd?

- Igen, Rahl Nagyúr - helyezte át súlyát egyik lábáról a másikra Demmin. Rahl szemei a másik arcát fürkészték.

- De nem nyúltál hozzá, ugye? Érintetlennek kell lennie! - hervadt le a mosolya.

- Dehogyis, Rahl Nagyúr! - bizonygatta Demmin, és elkerekedett tekintettel nézett vissza a Mesterre. - Nem nyúlnék a szellem-kalauzodhoz! Hiszen megtiltottad!

Darken Rahl ismét megnedvesítette az ujjait, végigsimított a szemöldökén, és egy lépést közelebb lépett. - Tudom, hogy szeretted volna, Demmin. Nehezedre esett? Hogy csak nézd, de ne nyúlj hozzá? - Mosolya visszatért, szinte csipkelődőn, majd ismét lehervadt. - A gyengeséged korábban már bajt okozott nekem.

- Pedig elővigyázatos voltam! - tiltakozott mély hangján Demmin, ám nem túl erőteljesen.

- Elintéztem, hogy a fiú meggyilkolásának vádjával letartóztassák azt a kereskedőt, Brophy-t.

- Igen - vágott vissza Rahl - aki azután átadta magát egy Inkvizítornak, hogy bebizonyítsa ártatlanságát.

Demmin arcán ráncokat szült a zavart düh.

- Honnan tudhattam volna, hogy ezt teszi? Ki várná, hogy egy ember önként ilyet tegyen? Rahl felemelte a kezét. Demmin elhallgatott.

- Elővigyázatosabbnak kellett volna lenned. Számításba kellett volna venned az Inkvizítorokat is. Végeztél már ezzel a feladatoddal?

- Egy kivételével igen - vallotta be Demmin. - A quad, amelyik Kahlan, az Inkvizítor Anya után ment, kudarcot vallott. Küldenem kellett egy másikat.

- Kahlan Inkvizítor az, aki ennek a kereskedőnek, Brophy-nak a kihallgatását vezette, és azután ártatlannak találta, nemde?

Demmin lassan bólintott, arca eltorzult dühében.

- Biztosan segítséget talált, máskülönben a quad nem vallott volna kudarcot. Rahl néma maradt, a másikat figyelte. Végül Demmin törte meg a csendet.

- Ez csak egy aprócska ügy, Rahl Nagyúr, igazán nem érdemli meg, hogy időt vagy energiát pazarolj rá.

- Azt majd én döntöm el, hogy milyen ügyek méltók a figyelmemre - vonta fel a szemöldökét Darken Rahl. A hangja lágy volt, szinte kedveskedő.

- Természetesen Rahl Nagyúr, kérlek, bocsáss meg nekem. - Demminnek nem volt szüksége arra, hogy dühödt hangot halljon. Tudta, veszélyes vizeken evez.

Rahl ismét megnyalta az ujjait, és ajkaihoz dörzsölte őket. Élesen a másik szemébe nézett.

- Demmin, ha hozzányúltál a fiúhoz, tudni fogom.

Izzadtságcsepp gyöngyözött le Demmin szemébe. Megpróbálta kipislogni.

- Rahl Nagyúr - suttogta rekedten. - Boldogan adnám érted az életem. Nem nyúlnék hozzá a lélekvezetődhöz. Esküszöm.

Darken Rahl egy pillanatig elgondolkodva méregette Demmin Nasst, majd bólintott.

- Mint már mondottam, úgy is tudni fogom. És tudod, mit tennék veled, hogyha valaha is hazudni mernél nekem. Nem tűrhetem, hogy bárki is hazudjon nekem. A hazugság helytelen.

- Rahl Nagyúr - kezdte Demmin, aki már nagyon szeretett volna témát váltani - mi a helyzet Miléna királynő követeléseivel?

- Mondd meg neki, hogy a szelencéért cserébe beleegyezem minden követelésébe - vont vállat Rahl.

- De Rahl Nagyúr, hiszen még nem is láttad őket! - meresztett hitetlenkedő szemeket Demmin.

Rahl ártatlanul megvonta a vállát.

- Ezek a dolgok csakugyan nem méltóak rá, hogy az időmet és az energiámat pazaroljam  rájuk.

Demmin ismét áthelyezte a súlyát, amitől a rajta levő bőröltözék megnyikordult.

- Rahl Nagyúr, nem értem, miért játszod ezt a játékot a királynővel. Megalázó dolog, hogy követeléseket küldözget neked. Minden nehézség nélkül eltiporhatnánk, amilyen dagadt egy béka. Csak add ki nekem a parancsot, engedd meg, hogy én is elküldjem neki a követeléseimet a nevedben. Megbánja majd, hogy nem hajtott neked fejet, mint ahogy tennie kellett volna.

Rahl ajkai apró, bensőséges mosolyra húzódtak, miközben hűséges parancsnokának himlőhelyes arcát tanulmányozta.

- Van egy varázslója, Demmin - suttogta szikrázó szemekkel.

- Tudom. - Demmin keze ökölbe szorult. - Giller. Csak kérned kell, Rahl Nagyúr, és elhozom neked a fejét.

- Demmin, mit gondolsz, Miléna miért fogad szolgálataiba egy varázslót? - Demmin vállat vont, ezért Rahl válaszolta meg a saját kérdését. - Hogy védje a szelencét, azért. És persze a királynő is azt hiszi, hogy a szelence az ő oltalma alá tartozik. Ha megöljük őt vagy a varázslót, akkor lehet, hogy egyszer csak arra ébredünk, hogy mágia segítségével elrejtette a szelencét, és akkor időt kell szánnunk arra, hogy megkeressük. Miért lépjünk hát túlságosan gyorsan? Most a legkönnyebben járható út az, hogy együtt haladunk vele. Ha gondot okoz, akkor foglalkozom vele is és a varázslójával is. - Lassan körbesétálta apja koporsóját, ujjait végighúzta a kőbe vésett szimbólumokon, és közben Demminen tartotta szemét. - Egyébként is, mihelyst megszerzem az utolsó szelencét, a követelései már semmit sem jelentenek. De van még rá egy másik okom is, barátom - lépett vissza a hatalmas termetű férfihoz.

- Másik ok? - hajtotta félre a fejét Demmin.

Darken Rahl bólintott, közelebb hajolt, és lehalkította a hangját.

- Demmin, a kis barátaidat előtte... vagy utána ölöd meg?

Demmin egy kicsit visszahőkölt, majd az övébe akasztotta az ujját. Megköszörülte a torkát. Végül válaszolt.

- Utána.

- És miért utána? Miért nem előtte - kérdezte Rahl szemérmes, kérdő tekintettel.

Demmin nem nézett a Mester szemébe, a padlóra szegezte a tekintetét, és a másik lábára helyezte a súlyát. Darken Rahl arca továbbra is közel volt hozzá, őt figyelte, várakozóan.

- Élvezem, ahogy vonaglanak - felelte Demmin halk hangon, hogy a testőrök ne hallják meg.

Rahl lassan elmosolyodott.

- Hát ez a másik ok, barátom. Hogy úgy mondjam, én is élvezem, ahogy vonaglanak. Mielőtt megölöm a királynőt, szeretném figyelni és élvezni, ahogy vonaglik. - Megint megnyalta az ujjai végét, és végighúzta őket az ajkain.

A himlőhelyes arcon értő vigyor jelent meg.

- Közlöm Miléna királynővel, hogy Rahl Atya kegyesen beleegyezett a feltételeibe.

- Kitűnő, barátom. Most pedig mutasd meg, hogy miféle fiút hoztál nekem - tette a kezét Demmin izmos vállára.

Mindketten mosolyogva lépdeltek az ajtó felé. Mielőtt odaértek volna, Darken Rahl hirtelen megtorpant. Sarkon fordult, köpenye lobogva követte.

- Mi volt ez a hang? - követelte.

A fáklyák sziszegésén kívül a kripta olyan néma volt, mint a halott király. Demmin és az őrök lassan körülnéztek a teremben.

- Ott! - lendült előre Rahl karja.

A másik három odanézett, ahová mutatta. Egyetlen fehér rózsaszirom ült a padlón. Darken Rahl arca elvörösödött, szemei szikrákat szóltak. Reszketett, kezeit ökölbe szorította, hogy ujjain elfehéredtek a bütykök, szeme könnybe lábadt a haragtól. Az őrjöngő dühtől képtelen volt megszólalni. Majd visszanyerve lelki nyugalmát, kinyújtotta a kezét a hideg márványpadlón fekvő fehér rózsaszirom felé. Mintha csak egy szellő kapta volna fel, a rózsaszirom a levegőbe emelkedett, és a termen átlebegve Rahl kinyújtott kezében landolt. Megnyalta a rózsaszirmot, az egyik őrhöz fordult, és a homlokára tapasztotta a szirmot.

A csupa-izom őr egykedvűen nézett vissza rá. Tudta, mit kíván a Mester, és komoran  bólintott egyet, majd megfordult, s menet közben kivonva kardját, könnyed léptekkel kiment az ajtón.

Darken Rahl kihúzta magát, kezének fejével lesimította a haját, majd a köpenyét. Mély lélegzetet vett, majd hagyta, hogy a levegővel együtt a dühe is eltávozzon. Haragvó arcot vágott, kék szemei fürkészően néztek fel Demminre, aki egykedvűen állt mellette.

- Semmi mást nem kérek tőlük. Csak azt, hogy viseljék gondját apám sírjának. Minden szükségletükről gondoskodok, etetem, ruházom őket, és vigyázok rájuk. Olyan egyszerű kérés. Miért gúnyolnak hát nemtörődömségükkel? - vágott sértett ábrázatot. Apja koporsójára nézett, majd vissza a másik arcába. - Szerinted, Demmin, túlságosan szigorú vagyok velük?

A parancsnok szigorú tekintete ugyanolyan haragvóan nézett vissza rá.

- Nem elég szigorú. Ha nem volnál ilyen könyörületes, és nem engednéd, hogy gyors halált haljanak, akkor talán a többiek megtanulnák belőle, hogy nagyobb odaadással gondoskodjanak azokról a kérésekről, melyeket ennyire a szíveden viselsz. Én nem lennék velük ilyen elnéző.

Darken Rahl a semmibe meredve, szórakozottan bólintott. Kis idő múltán még egyet sóhajtott, és hosszú léptekkel kiment az ajtón. Demmin ment mellette, a hátramaradt testőr pedig tiszteletteljes távolban követte őket. Fáklyafénnyel megvilágított, csiszolt gránitfalú, hosszú folyosókon haladtak végig, majd fehér kövekből épített csigalépcsőkön lépkedtek fölfelé, utána pedig újabb folyosók következtek, melyeknek hatalmas ablakai kiengedték a fényt a sötétségbe. Dohos, áporodott szag áradt a kövekből. Jó néhány szinttel feljebb, a levegő visszanyerte frissességét. A folyosókon fényes fából készült asztalkák sorakoztak, s a rajtuk lévő vázákban ülő friss virágcsokrok derűs illatot kölcsönöztek a termeknek.

Amikor egy kétszárnyú ajtóhoz értek, melyre domboldalakat és erdőket ábrázoló domborműveket faragtak, a második testőr is csatlakozott hozzájuk. Teljesítette a rábízott feladatot. Demmin megrántotta a vas fogantyúkat, és a súlyos ajtók simán és nesztelenül feltárultak. Mögöttük sötét, barna tölgylapokkal borított terem tárult fel, mely nehéz asztalokra helyezett gyertyák és lámpások fényében úszott. Két falon könyvek sorakoztak, és egy hatalmas tűzhely árasztotta melegét a kétszintes teremben. Rahl rövid időre megtorpant, hogy belepillantson egy ősi, bőrkötésű könyvbe, ami egy állványon nyugodott. Majd a parancsnok kíséretében újabb szobák labirintusán haladt keresztül, melyek legtöbbjét hasonló barátságos falapok fedték. Néhányukat gipsz borította, és különböző jelenetek tarkították őket, melyek a d'harai tájat, erdőket és mezőket, vadállatokat és gyerekeket ábrázoltak. A testőrök kissé lemaradva követték őket, némán, de éberen figyeltek mindenre: a Mester árnyékai voltak.

Farönkök ropogtak és pattogtak, ahogy az egyik szobában, ahová beléptek, egy tégla kandallóban táncot jártak a kizárólagos fényforrásként szolgáló lángnyelvek. A falakon vadásztrófeák lógtak, minden féle és fajta vadállat feje. Agancsok meredeztek felfelé, a tűz fénye ragyogva világította meg őket. Darken Rahl hirtelen megtorpant, köpenyét rózsaszínre festette a tűz fénye.

- Már megint! - suttogta.

Demmin is megállt, és most kérdő tekintettel nézett a Mesterre.

- Már megint a Határhoz ért. Az alvilághoz. - Megnyalta az ujjhegyeit, finoman végigsimította velük ajkait és a szemöldökét, s közben meredten nézett előre.

- Kicsoda? - kérdezte Demmin.

- Az Inkvizítor Anya. Kahlan. Tudod, egy varázsló segíti.

- Giller a királynővel van - bizonygatta Demmin. - Nem az Inkvizítor Anyával. Keskeny mosoly jelent meg Darken Rahl ajkain.

- Nem Giller - suttogta. - Az Öreg. Akit keresek. Aki megölte atyámat. Kahlan megtalálta. Demmin döbbenten állt. Rahl megfordult, és a szoba végében levő ablakhoz lépett. Kis üveglapokból álló, tetején kerek ablak volt, kétszer olyan magas, mint Darken Rahl. Az övén függő görbe késen megcsillant a tűz fénye. Kezét a háta mögött összekulcsolva állt, s merengve nézte a homályba borult vidéket, az éjszakát, és azokat a dolgokat, amiket mások nem láttak. Visszafordult Demminhez, szőke haja súrolta a vállát.

- Tudod, ezért ment Nyugatföldre. Nem azért, hogy a quad elől meneküljön, mint gondoltad, hanem, hogy megkeresse a nagy mágust. - Kék szemei szikrákat szórtak. - Óriási  szívességet tett nekem, barátom; kicsalogatta a varázslót. Milyen szerencse, hogy észrevétlenül el tudott menni az alvilágban lévők mellett. A sors igazán a mi oldalunkon áll. Érted már, Demmin, miért mondom, hogy ne törd magad annyira? A sorsom az, hogy sikerrel járjak, minden úgy történik, hogy az én céljaimat segítse.

- Azért, mert egy quad nem járt sikerrel, még nem biztos, hogy megtalálta a mágust - szaladt ráncba Demmin szemöldöke. - Korábban is előfordult, hogy egy quad kudarcot vallott.

Rahl lassan megnyalta az ujjai hegyét. Közelebb lépett az óriás termetű férfihez.

- Az Öreg kinevezett egy Keresőt - suttogta. Demmin meglepetésében kibontotta a kezeit.

- Biztos vagy benne? Rahl bólintott.

- Az öreg mágus megesküdött, hogy soha többet nem segít nekik. Hosszú évek óta senki sem látta. Senki sem volt képes a nevével szolgálni, még a saját életéért cserébe sem. Most pedig az Inkvizítor Anya átkel Nyugatföldre, a quadnak nyoma vész és egy Kereső neveztetik ki. Biztosan megérintette a mágust. Képzelheted, mennyire meglepődött az Öreg, amikor meglátta az Inkvizítor Anyát - mosolygott magában, majd lehervadt az arcáról a mosoly, és ökölbe szorította a kezét. - Majdnem elkaptam őket. Majdnem elkaptam mind a hármat, de figyelmemet elterelték más ügyek, és kicsusszantak a markomból. Legalábbis egy időre. - Egy pillanatig elgondolkodott ezen, majd kijelentette: - Tudod, a második quad sem fog sikerrel járni. Nem számítanak rá, hogy egy varázslóval találkoznak.

- Akkor küldök majd egy harmadikat, és figyelmeztetni fogom őket a varázslóra - ígérte Demmin.

- Ne. - Rahl elgondolkozva nyalogatta az ujjai hegyét. - Még ne. Egyelőre várjunk még, és csak figyeljük, mi történik. Lehet, hogy megint arra szánja a sors, hogy nekem segítsen. - Egy pillanatig eltűnődött ezen. - Szép? Mármint az Inkvizítor Anya?

Demmin a homlokát ráncolta.

- Én még soha nem találkoztam vele, de néhány emberem már látta. Ölre mentek, hogy kit válasszanak be a quadba, és ki kapja meg őt.

- Egyelőre ne küldj még egy quadot. Itt az ideje, hogy legyen egy örökösöm - mosolyodott el. Szórakozottan bólogatott. - Megszerzem magamnak - jelentette ki.

- Ha megpróbál keresztülmenni a Határon, elpusztul - figyelmeztette Demmin.

- Talán okosabb lesz annál - vont vállat Rahl. - Már megmutatta, hogy van esze. Bárhogy is lesz, az enyém lesz. Bárhogy is lesz, nekem fog vonaglani - nézett Demminre.

- A mágus és az Inkvizítor Anya nagyon veszélyesek. Képesek borsot törni az orrunk alá. Az Inkvizítorok aláássák Rahl Atya törvényeit, csak kellemetlenséget jelentenek nekünk. Szerintem úgy kellene tennünk, ahogyan azt először tervezted. Meg kellene ölnünk.

- Túl sokat aggódsz, Demmin - legyintett Rahl. - Ahogy te is mondtad, az Inkvizítorok nem többek apró kellemetlenségnél. Ha engedetlennek bizonyul, én magam ölöm meg, de csak miután szült nekem egy fiút. Egy Inkvizítor fiút. A varázsló nem árthat nekem, mint az apámnak. Elnézem majd, ahogy vonaglik, aztán megölöm. Lassan.

- És a Kereső? - Demmin arca feszült volt az aggodalomtól.

- Még csak nem is kellemetlenség - vont vállat Rahl.

- Rahl Nagyúr, nem kell, hogy figyelmeztesselek, de közeleg a tél. A Mester felvonta a szemöldökét, a tűz fénye lobogott a szemében.

- Az utolsó szelence a királynőnél van. Nemsokára az enyém lesz. Nem kell aggódni.

- És a könyv? - hajolt közelebb Demmin komor arca. Rahl mély lélegzetet vett.

- Miután megjártam az alvilágot, ismét felkutatom a Cypher fiút. Te csak ne aggódj emiatt, barátom. A sors velünk van.

Megfordult, és elsétált. Demmin követte, nyomukban a testőrök siklottak az árnyékokon keresztül.

Az Élet Kertje barlangszerű terem volt a Népek Palotája közepén. A magasban ólmozott  ablakok engedték be a fényt a buja növényzet számára. Ezen az éjjelen a holdfényt engedték be. A termet ágyásokba ültetett virágok vették körül, közöttük sétányok kanyarogtak. A virágokon túl kis fácskák álltak, s kúszónövényekkel borított alacsony kőfalak és szépen gondozott növények tették teljessé a kertet. A fenti ablakok kivételével olyan volt, mint egy valódi kert a szabad ég alatt. Csodaszép hely. A béke szigete.

A hatalmas terem közepén egy majdnem kör alakú pázsitos rész terült el. A fű-gyűrűt fehér kő szakította meg ék alakban, rajta egy gránitlap ült, amely néhány barázdát leszámítva, melyek az egyik sarokban egy kis kúthoz vezettek, teljesen sima volt. Két tömzsi, hornyolt oszlop tartotta. A gránitlap mögött csiszolt kőtömb állt, mellette egy tűznek való gödör. A kőtömbön ősrégi, vasból készült tál nyugodott, gömbölyű fenekét szörnyalakokat formázó lábak tartották. Hasonlóan félgömb alakú fedelén csak egyetlen szörnyeteg állott: egy, a két hátsó lábán ágaskodó Shinga, egy alvilági teremtmény, mely egyúttal nyélként is szolgált. A pázsit közepén fehér mágushomokkal borított, kör alakú rész terült el, játékosan lobogó fáklyák gyűrűje övezte. A fehér homokban különös szimbólumok cikkcakkjai látszottak.

A homok közepén volt a fiú, álló helyzetben, a nyakáig eltemetve.

Darken Rahl lassan közeledett hozzá, kezét a háta mögé kulcsolta. Demmin a fű előtt, a fáknál várakozott. A Mester megállt a fű és a fehér homok találkozási pontjánál, és lenézett a fiúra.

- Mi a neved, fiam? - mosolygott Darken Rahl.

A fiú alsó ajka remegett, ahogy felnézett Darken Rahlra. Tekintete a fák mellett álló hatalmas emberre vándorolt. Félelem ült a szemében. Rahl megfordult, és a parancsnokra nézett.

- Hagyj minket magunkra, és vidd magaddal a testőreimet. Azt szeretném, ha senki sem zavarna minket.

Demmin fejet hajtott és távozott, a testőrök követték. Darken Rahl visszafordult, és a fiút méregette, majd lehajolt, hogy leüljön a földre. Amikor leült, megigazította a köpenyét, és ismét a fiúra mosolygott.

- Így már jobb?

A fiú bólintott. Az ajka még mindig remegett.

- Félsz attól a nagy embertől? - A fiú bólintott. - Bántott téged? Hozzád nyúlt olyan helyen, ahol nem kellett volna?

A fiú megrázta a fejét. Tekintete, mely egyaránt tükrözött félelmet és dühöt, Rahlra szegeződött. Egy hangya mászott a fehér homokról a vállára.

- Mi a neved? - kérdezte újra Rahl. A fiú nem válaszolt. A Mester közelről szemlélte barna szemeit. - Tudod, hogy én ki vagyok?

- Darken Rahl - válaszolta erőtlenül a fiú. Rahl elnézően mosolygott.

- Rahl Atya - javította ki.

- Haza akarok menni - meredt rá a fiú. A hangya az állán keresztül keresgélte útját.

- Hát persze - mondta Rahl, és hangjába együttérzés és törődés vegyült. - Kérlek, higgy nekem, nem foglak bántani. Egyszerűen csak azért vagy itt, hogy egy fontos ceremóniában segédkezz nekem. Megbecsült vendég vagy, aki a fiatalság ártatlanságát és erejét hivatott képviselni. Azért választottalak ki téged, mert az emberek mind azt mondták nekem, hogy milyen nagyszerű fiú vagy. Mindenki csupa jót mondott rólad. Azt mondták, hogy eszes vagy és erős. Igazat szóltak?

A fiú habozott, félénk szemei nem mertek odanézni.

- Hát, azt hiszem, hogy igen - nézett vissza Rahlra. - De hiányzik az anyukám, és szeretnék hazamenni. - A hangya kört írt le az arcán.

Darken Rahl szomorúan meredt a messzeségbe, és bólintott.

- Megértelek. Nekem is hiányzik az anyukám. Olyan csodálatos asszony volt, és én annyira szerettem. Olyan jól viselte gondomat. Amikor segítettem neki a házimunkában, és meg volt velem elégedve, akkor mindig csinált nekem valami különleges vacsorát, bármit, amit akartam.

A fiú szemei nagyra nyíltak.

- Az én anyukám is ezt szokta tenni.

- Csodálatos időket töltöttünk együtt, az apukám, az anyukám és én. Mindnyájan nagyon szerettük egymást, és jókat mulattunk együtt. Az anyukám olyan vidáman tudott nevetni! Amikor az apukám valami dicsekvő történetet mesélt, ő mindig tréfát űzött belőle, és mind a hárman csak nevettünk, hogy kicsordult bele a könnyünk.

A fiú szemei felragyogtak, és halványan elmosolyodott.

- És miért hiányolod? Elment talán?

- Nem - sóhajtott Rahl. - Ő és az édesapám néhány évvel ezelőtt meghaltak. Mind a ketten öregek voltak már. Boldog életet éltek együtt, mégis hiányoznak nekem. Ezért hát én is megértem, hogy hiányoznak neked a szüleid.

A fiú bólintott. Az ajka sem remegett már. A hangya felszaladt az orrnyergére. Fintorgott, hogy lerázza magáról.

- Egyelőre próbáljuk meg minél jobban eltölteni együtt az időt, és olyan gyorsan visszakerülsz hozzájuk, hogy magad is meglepődsz.

- A nevem Karl - bólintott megint a fiú. Rahl elmosolyodott.

- Megtisztel, hogy találkozhattam veled, Karl. - Kinyújtotta a kezét, és óvatosan leszedte a fiú arcáról a hangyát.

- Köszönöm - mondta megkönnyebbülten Karl.

- Ezért vagyok itt, Karl, hogy a barátod legyek, és segítsek neked, bármiben, amiben csak tudok.

- Ha a barátom vagy, akkor áss ki, és engedj haza! - A fiú szemei nedvesen csillogtak.

- Hamarosan, fiam, hamarosan. Szeretném, ha most megtehetném, de az emberek elvárják tőlem, hogy megvédjem őket azoktól a gonosz emberektől, akik megölnék őket, ezért meg kell tennem, amit csak tudok, hogy segítsek nekik. Te is része leszel ennek a segítségnek. Fontos része leszel annak a ceremóniának, ami megmenti majd az anyukádat és az apukádat azoktól a gonosz emberektől, akik megölnék őket. Te is szeretnéd megvédeni az anyukádat attól, hogy bántódása essék, nem igaz?

A fáklyák lobogva és sziszegve égtek, miközben Karl gondolkodott.

- Hát, igen. De szeretnék hazamenni. - Az ajka megint remegni kezdett.

Darken Rahl kinyújtotta a kezét, és megnyugtatóan megcirógatta a fiú haját, beletúrt az ujjaival, majd lesimította.

- Tudom, de próbálj meg bátornak lenni. Nem hagyom, hogy bárki is bántson, megígérem. Őrizni foglak, és biztonságban leszel. Nem vagy éhes? Nem szeretnél enni valamit? - mosolygott kedvesen Karlra.

Karl megrázta a fejét.

- Hát akkor, rendben van. Későre jár, hagylak, hadd pihenjél. - Felállt, kiegyenesítette a köpenyét, és lesöpörte róla a füvet.

- Rahl Atya?

Rahl megállt, és lenézett vissza a fiúra.

- Igen, Karl?

Egy könnycsepp gördült végig Karl orcáján.

- Félek itt lenni egyedül. Velem maradnál?

A Mester vigasztaló arckifejezéssel méregette a fiút.

- Hát persze, fiam. - Visszaült a fűre. - Ameddig csak akarod, akár egész éjszaka is, ha szükséged van rám.

Huszadik fejezet

Zöld fény ragyogott körülöttük mindenütt. Óvatosan lépdeltek a hegyoldalt borító törmeléken keresztül, fatörzsek alatt vagy fölött kúszva át, néha pedig ágakat rúgva félre. Ahogy tapogatózva haladtak előre, a Határ színjátszó zöld falai minden oldalról nekik nyomódtak. Sűrű sötétség borított mindent, leszámítva azt a hátborzongató, zöldes ragyogást, amitől olyan érzés töltötte el őket, mintha egy barlangban lennének.

Egyszerre jutottak ugyanarra a döntésre. Nem maradt választásuk: nem fordulhattak  vissza, és a rájuk rontó marcangolók és árnyalakok miatt nem maradhattak a kettéhasadt sziklánál sem, így kénytelenek voltak tovább haladni előre, be a Szorosba.

Richardnak el kellett tennie az éjkövet. Nem tudták a segítségével követni az ösvényt, mivel nem volt ösvény, amit követhettek volna, és csak akadályozta őket abban, hogy eldöntsék, a Határ fénye mikor változik át a zöld fallá. Nem rakta vissza a bőrerszénybe, arra az esetre, ha sürgősen elő kellene kapnia, hanem csak becsúsztatta a zsebébe.

- Hagyjuk, hogy a Határ falai mutassák nekünk az utat - szólalt meg Richard, csendes szavai visszhangzottak a feketeségben. - Lassan járj. Ha az egyik fal elsötétül, ne menj tovább, lépj egy kicsit oldalra. Így köztük maradhatunk, és átjutunk az átjárón.

Kahlan nem habozott, lévén, hogy a marcangolók és az árnyalakok a biztos halált jelentették. Visszaléptek a zöldes ragyogásba, közben megragadta Richard kezét. Egyszerre léptek be a láthatatlan átjáróba. Richard szíve kalapált, megpróbált nem gondolni rá, hogy mit is csinálnak - vakon járkálnak a Határ falai között.

Tudta már, hogy néz ki a Határ. Kétszer is járt már benne: először Chase-zel, majd amikor az a sötét lény megpróbálta elragadni Kahlant. Tudta, ha belépnek a sötét falba, nincs visszatérés, ám ha a zöld ragyogásban maradnak, talán lesz még némi esélyük.

Kahlan megtorpant. Jobb kéz felé húzta Richardot. Közel volt a falhoz, ami meg is jelent Richardtól nem messze. Összeszedték magukat, majd folytatták útjukat előre. Rájöttek, hogy ha lassan, óvatosan haladnak előre, akkor a falak között tudnak maradni, az élet keskeny vonalán, mellettük két oldalra pedig ott a halál. Az erdei vezetőként eltöltött évek semmit sem segítettek Richardnak. Feladta a próbálkozást, hogy az ösvény nyomára bukkanjon, és hagyta, hogy a falak nyomása vezesse. Lassan haladtak így, nyomát sem látták az ösvénynek, semmit sem láttak a környező domboldalból, csak a ragyogó zöld fény világát, mely az élet buborékjaként lebegett tehetetlenül a sötétség és a halál végtelen tengerén.

Sár borította el a csizmáját, félelem öntötte el az elméjét. Meg kellett mászniuk minden akadályt, ami az útjukba került, semmit sem kerülhettek meg; a határ falai diktálták, merre mehettek. Néha kidőlt fákon, néha sziklákon át vezetett az útjuk, néha pedig vízmosásokon keresztül, ahol kiálló gyökerekbe kellett kapaszkodniuk, hogy felhúzzák magukat a másik oldalon. Szótlanul segítették egymást, csak egy-egy kézszorítást küldtek biztatásként a másik felé. Soha nem választotta el őket egy-két lépésnél több attól, hogy megjelenjenek a sötét falak. Minden egyes alkalommal, ahogy az ösvény elkanyarodott, megjelent a fekete fal, néha többször is egymás után, míg ki tudták deríteni, hogy merre fordult. Minden egyes alkalommal, amikor előttük magasodva megjelent a fal, visszahúzódtak, amilyen gyorsan csak tudtak, Richard pedig borzongva rázkódott össze rémületében.

Richard rájött, hogy fájnak a vállai. A feszültségtől begörcsöltek az izmai, kapkodóvá vált a lélegzete. Elernyesztette magát, vett egy mély lélegzetet, hagyta, hogy karjai lazán lógjanak, kirázta csuklóiból a feszültséget, majd újra megfogta Kahlan kezét. Rámosolygott, arcát megvilágította a kísérteties zöld fény. Kahlan visszamosolygott rá, de Richard meglátta szemében a visszafojtott rettenetet. A csontok legalább távol tartják tőlük az árnyakat és a szörnyetegeket, gondolta, és a falakon túl sem tűnt fel semmi, amikor véletlenül beléjük ütköztek.

Richard szinte érezte, ahogy minden egyes megtett lépéssel elfolyik a lelkéből az élni akarás. Az idő elvont dimenzióvá vált, semmiféle konkrét jelentéssel nem bírt. Órák vagy napok óta lehetett a szorosban; nehezen tudta volna már eldönteni. Csak a megnyugvást kívánta, hogy legyen már vége, hogy újra biztonságban lehessen. Félelme egyre tompábbá vált, nem volt már az a tiszta feszültség, mint amit aközben táplált, hogy tapogatózva keresték az előre vivő utat.

Mozgás hívta fel magára a figyelmét. Hátranézett. Mögöttük nem messze árnyalakok sora lebegett a falak között, köröttük zöldes fény. Alig érintve a földet követték őket végig az ösvényen. Egymás után felemelkedtek, hogy átlebbenjenek az úton keresztbe fekvő fatörzsön. Mindketten megtorpantak, dermedten figyeltek. Az árnyak nem álltak meg.

- Te vezess! - suttogta Richard. - És ne engedd el a kezem! Én majd szemmel tartom őket. Látta, hogy Kahlan ingét átitatta az izzadtság, csakúgy mint az övét, pedig nem volt valami meleg az éjszaka. Egyetlen bólintás nélkül, Kahlan nekiindult. Richard hátrafelé lépkedett, hátát Kahlanéhoz nyomva, szemét az árnyakra szegezve, lelkében rémület dúlt.

Kahlan olyan gyorsan haladt, ahogy csak tudott, bár sokszor kellett megállnia és irányt változtatnia, ilyenkor kezénél fogva húzta magával Richardot.

Kahlan ismét megtorpant, majd sikerült kitapogatnia, hogy az út élesen elfordul jobb felé, és lefelé vezet a dombról. Nem volt könnyű hátrafelé sétálva a domboldalon lefelé haladni, Richard óvatosan rakosgatta egymás után a lábait, hogy el ne essen. Az árnyak libasorban haladva követték, és elfordultak, amikor az ösvény is elfordult. Richard szeretett volna szólni Kahlannak, hogy haladjon gyorsabban, de ellenállt a késztetésnek, mivel nem akarta, hogy hibázzon. Ám az árnyak egyre közeledtek. Néhány perc alatt beérik őket, és lecsapnak rájuk.

Feszülő izmokkal markolta a kard nyelét. Magában viaskodott, hogy előhúzza-e vagy sem, nem tudván, hogy segít-e nekik vagy pedig csak bajt hoz rájuk. Még ha hatékonynak is bizonyulna az árnyak ellen, a szűk Szorosban harcolni a legjobb esetben is óriási kockázatot jelentene. Ám ha nem marad más választásuk, ha túlságosan közel érnek, használnia kell a kardot.

Az árnyak úgy tűnt, arcokat öltöttek. Richard megpróbált visszaemlékezni, hogy vajon korábban is volt-e arcuk, de képtelen volt rá. Miközben hátrafelé lépkedett, ujjai még erősebben markolták a kardot, Kahlan puha ujjai forrón simultak a kezébe. Az arcok szomorúnak, barátságosnak tűntek a zöld ragyogásban. Kedves, kérlelő arckifejezéssel tekintettek rá. Ahogy egyre erősebben markolta a kardot, érezte, hogy az Igazság szó domború betűi szinte beleégnek az ujjaiba. Düh áradt felé a kardból, kereste az elméjét, kereste a dühét, de csak félelmet és zavarodottságot talált, és lassan elvesztette az erejét. Az árnyalakok nem jöttek közelebb, csak tartották vele a lépést a magányos sötétségben. Valamiképpen enyhítették benne a feszültség és a félelem érzését.

Suttogásuk nyugalommal töltötte el. Miközben megpróbálta kivenni szavaikat, karja elernyedt a kard markolatán. A bágyadt, gondtalan mosolyok biztonságérzettel töltötték el, elaltatták az elővigyázatosságát, az éberségét, és arra csábították, hogy még többet akarjon hallani, hogy megpróbálja megérteni mormogásukat. A halovány alakok körül megnyugtatóan ragyogott a zöld fény. Richard szíve hevesen dobogott a vágytól, hogy megnyugvásra, békére leljen, hogy csatlakozzon a társaságukhoz. Mint az árnyak, az elméje is finoman, csendesen, lágyan lebegett. Eszébe jutott az apja, vágyódva gondolt rá. Felidézte a vele töltött vidám, gondtalan időt, a szeretet, a törődés, a kölcsönös bizalom idejét, a biztonság idejét, amikor semmi nem fenyegette, amikor semmitől sem kellett félnie, amikor semmi sem aggasztotta. Úgy vágyott megint ezekre az időkre! Az árnyak nem akartak mást, mint segíteni neki, hogy újra eljusson erre a csodás helyre.

Apró figyelmeztetések villantak mélyen az elméjében, ám elfonnyadtak és eltűntek. Keze lecsúszott a kardról.

Milyen rosszul gondolta, milyen vak volt korábban, hogy nem látta! Nem ártani akartak neki, hanem segíteni, hogy elérje a hőn áhított békességet. Nem ők akarták ezt, hanem Richard, ők csak felkínálták neki a lehetőséget. Csak segíteni szerettek volna, hogy megszabaduljon a magánytól. Szomorkás mosolyra húzódtak az ajkai. Hogy lehet, hogy korábban nem látta? Hogy lehetett ilyen vak? Suttogások lágy hullámai öntötték el lelkét andalító zeneként, enyhítették félelmét, halvány fényt gyújtottak elméje sötét zugaiban. Nem emelgette tovább a lábait, megállt, hogy ne kerüljön ki minduntalan rabul ejtő mormogásuk áradó melegéből, a zene fuvallatából.

Kellemetlenkedő, hideg kéz rángatta a kezét, megpróbálta tovább vonszolni, ezért hát elengedte. Tiltakozás nélkül engedett, hogy ne is zavarja többé.

Az árnyak közelebb sodródtak. Richard várta őket, nézte nyájas arcukat, hallgatta susogásukat. Mikor a nevét duruzsolták, megborzongott a gyönyörűségtől. Boldogan üdvözölte őket, ahogy közelebb lebegve barátságos körben gyűltek köréje, s közben feléje nyújtották karjukat. Kezek emelkedtek fel az arcához, szinte megérintették, próbálták megcirógatni. Egyik arcról a másikra pillantott, megmentőinek szemébe nézve, mindegyikük állta a tekintetét, mindegyikük valami csodálatos dolog ígéretét susogta.

Az egyik kéz szinte súrolta az arcát. Átfutott rajta a gondolat, hogy égető fájdalmat érez, de nem volt benne biztos. A kéz gazdája azt ígérte, hogy miután csatlakozik hozzájuk, nem érez többé fájdalmat. Szeretett volna megszólalni, számtalan kérdést intézni hozzájuk, ám hirtelen olyan lényegtelennek tűnt minden, olyan egyértelműnek. Csak át kell magát adnia  nekik, hogy gondoskodjanak róla, és akkor minden rendben lesz. Odafordult hozzájuk, külön- külön mindegyikükhöz, és felajánlotta magát nekik, várta, hogy befogadják.

Miközben megfordult, Kahlant kereste. Gondolta, magával viszi, és megosztja vele a békességet. Emlékek lobbantak fel az elméjében Kahlanról, és elterelték a figyelmét, annak ellenre, hogy a suttogások azt mondták, ne figyeljen rájuk. Szemével végigpásztázta a domboldalt, fürkésző tekintetét a sötét törmelékbe fúrva. Halvány napfény színezte be az eget, kezdte megmutatni magát a reggel. A fák üres feketesége élesen rajzolódott elő az ég sápadt rózsaszín hátteréből. Már majdnem elérte a földcsuszamlás végét. Sehol sem látta Kahlant. Az árnyak kitartóan duruzsoltak a fülébe, a nevét szólongatták. Kahlannal kapcsolatos emlékei izzottak fel benne. Hirtelen fojtogató félelem lobbant a bensőjében, s hamuvá égette lelkében a suttogásokat.

- Kahlan! - sikoltotta. Nem hangzott válasz.

Sötét kezek, holt kezek nyúltak utána. Az árnyak arcai fortyogó méregből felszálló páraként lebegtek előtte. Eltorzult hangok szólongatták a nevét. Zavartan hátrált egy lépést.

- Kahlan! - sikoltotta ismét.

Kezek nyúltak feléje, égető fájdalmat okozva, noha voltaképpen nem érintették meg. Megint tett egy lépést hátrafelé, ám ezúttal ott volt a sötét fal a hátában. A kezek kinyúltak, hogy megtaszítsák. Körülnézett, rémülten kereste Kahlant. A fájdalom teljesen magához térítette. Rémület öntötte el, amikor rájött, hol van, és mi történik.

Ekkor kirobbant belőle a düh.

A harag forrósága ömlött végig rajta, ahogy a kard kiröppent hüvelyéből, és ívben az árnyak felé lendült. Azok, amiket elkapott a kard, semmivé lobbantak, füstölgő alakjuk pörgött, mintha egy légörvény kapta volna fel, majd egy üvöltés kísértében szertefoszlott. Még többen rontottak rá. A kard keresztül száguldott rajtuk, majd még többen jöttek, mintha soha nem akarnának elfogyni. Ahogy levágta őket az egyik oldalon, a másik oldalon levők nyúltak feléje, majdnem-érintésük fájdalma égette bőrét, majd lecsapott a karddal. Átfutott rajta a gondolat, hogy milyen érzés lenne, ha végül képesek lennének megérinteni. Érezné-e a fájdalmat vagy abban a pillanatban meghalna? Kardját suhogtatva ellépett a faltól. Még egy lépést tett előre, közben bőszülten vagdalkozott, fütyült kezében a penge.

Richard sarkait a földbe mélyesztve állt, és olyan gyorsan vágta le az árnyakat, ahogyan azok jöttek. A karja sajgott, a háta fájt, a feje lüktetett. Arcán ömlött a veríték. Teljesen kimerült. Mivel nem volt sehová futnia, kénytelen volt tartani magát ott, ahol volt, ám tudta, hogy nem képes a végtelenségig kitartani. Sikolyok és kiáltások töltötték be az éjszakát, miközben az árnyak egyre jöttek, mintha mást sem akartak volna, csak hogy a kardjára vessék magukat. Egy csapatnyian előre rontottak, és mielőtt keresztülvághatta volna magát rajtuk, ismét meghátrálásra késztették. A sötét fal megint megjelent a hátában, a másik oldalon kínkeserves sikolyokat hallató fekete alakok nyújtóztak felé. Túl sok árnyalak rontott rá egyszerre, hogy el tudjon lépni a faltól. Nem tehetett mást, tartotta magát, ahol volt. A nyúlkáló kezek okozta fájdalom kezdte kiszívni az erejét. Tudta, ha elég gyorsan rontanak rá, és elég nagy számban, átlökik a falon, bele az alvilágba. Harcolt tovább, bénultan, szakadatlanul.

A düh kezdte megadni magát a rémületnek. Karjának izmai égtek az erőfeszítéstől, amit a kard forgatása okozott. Úgy tűnt, az árnyak szándéka egyszerűen az, hogy túlerejükkel felmorzsolják az erejét. Rájött, korábban jól tette, hogy nem használta a kardot, csak bajt hozott volna rájuk. Ám ezúttal nem volt más választása. Használnia kellett, hogy megmeneküljenek.

De ráébredt, hogy már nem ketten voltak. Sehol sem látta Kahlant. Egymaga maradt. A karddal vagdalkozva azon töprengett, hogy vajon őt is elcsábították-e a suttogásaikkal, hogy megérintsék és beletaszítsák az alvilágba. Kahlannak nem volt kardja, ami megvédhette volna. Richard azt ígérte neki, ő majd megvédi. Őrjöngő düh lángolt fel benne újra. A gondolat, hogy Kahlant elragadták az árnyak, ismét előhozta benne a tomboló dühöt. Az Igazság Kardja feléledt a szólítására. Richard megújult bosszúszomjjal vágta magát keresztül az árnyakon. Izzó fehér lánggal lobogó gyűlölet űzte-hajtotta előre az árnyakon keresztül, gyorsabban forgott a kard, mint ahogyan rá tudtak rontani. Így hát ő rontott rájuk. Elmúlásuk  sikolya tömeges fájdalomkiáltássá olvadt össze. Richard dühe, hogy mit tettek Kahlannal, őrült gyilkolásvággyal hajtotta előre.

Beletelt egy időbe, mire rájött, hogy az árnyalakok abbahagyták a mozgást. Egyhelyben lebegtek, miközben Richard a falak között haladva folytatta útját lefelé a domboldalon, és közben egyre csak vagdalta őket. Egy ideig meg sem kísérelték elkerülni a pengét, egyszerűen csak egyhelyben lebegtek. Majd siklani kezdtek, mint a füstpászmák a teljesen mozdulatlan levegőben, és belebegtek a Határ falaiba. Ahogy átlebegtek a falon, elvesztették zöld ragyogásukat, és a túloldalon sötét lényekké váltak. Richard lihegve megállt, karjai sajogtak a kimerültségtől.

Kiderült hát, mik voltak: nem árnyékemberek, hanem a Határ falának túloldaláról származó lények, melyek korábban is kiszöktek és elragadtak embereket, mint ahogyan őt is el akarták ragadni.

Mint ahogy Kahlant is elragadták.

Lényének belsejéből fájdalom fakadt fel, könnyek árasztották el a szemét.

- Kahlan - suttogta bele a hűvös reggeli levegőbe.

Kínzó gyötrelem mardosta szívét. Kahlan elment, és ez az ő hibája volt. Hagyta, hogy elaltassák az éberségét, cserbenhagyta Kahlant, nem védte meg Kahlant. Hogy történhetett ilyen gyorsan? Ilyen könnyedén? Adie figyelmeztette, felhívta rá a figyelmét, hogy a holtak szólongatni fogják. Miért nem volt elővigyázatosabb? Miért nem figyelt jobban Adie intelmeire? Újra és újra elképzelte magában Kahlan rettegését, zavarát, hogy Richard nincsen vele; könyörgését, hogy jöjjön és segítsen neki. A fájdalmát. A halálát. Miközben zokogott, a fejében száguldoztak a gondolatok, megpróbálta visszafelé fordítani az időt, megpróbált másként cselekedni, nem odafigyelni a hangokra, nem engedni el Kahlan kezét, megmenteni őt. Könnyek peregtek végig az arcán, s közben hagyta, hogy a kard hegye egyre lejjebb süllyedjen, és a földet szántsa, elködösült elmével haladt előre, ahhoz is túl fáradt volt, hogy eltegye a fegyvert. Kiért a földcsuszamlás törmelékei közül. A zöldes fény elhalványult, majd amikor beért az erdőbe és rálépett az ösvényre, eltűnt.

Valaki a nevét suttogta, egy férfi hangja. Megállt és visszafordult. Apja állt a Határ fényében.

- Fiam - suttogta az apja - hadd segítsek neked!

Richard kifejezéstelen arccal meredt rá. A reggel fénye világította meg a borult égboltot, nyirkos, szürke fénnyel árasztva el mindent. Az egyetlen szín az apját körülvevő zöldes ragyogás volt. Apja kinyújtotta feléje a kezét.

- Nem tudsz te nekem segíteni - felelte Rcihard rekedten suttogva.

- Dehogynem. Kahlan már velünk van. Már biztonságban van. Richard néhány lépést tett az apja felé.

- Biztonságban?

- Igen, biztonságban. Gyere, elviszlek hozzá.

Richard még néhány lépést tett felé, háta mögött a földön vonszolva maga után a kard hegyét. Könnyek peregtek végig az arcán. Mellkasa zihált.

- Tényleg el tudsz vinni hozzá?

- Igen, fiam - válaszolta az apja gyengéden. - Gyere. Már vár rád. Elviszlek hozzá. Richard bénultan lépkedett az apja felé.

- És vele lehetek? Örökre?

- Örökre - hangzott az ismerős, megnyugtató hang.

Richard visszaballagott a zöldes fényhez, ahol az apja állt, barátságosan mosolyogva rá. Amikor odaért hozzá, Richard felemelte az Igazság Kardját, és apja szívébe döfte. Apja tágra meredt szemmel nézett fel rá, ahogy átszúrta rajta a kardot.

- Drága jó apám, hányszor kell még levágnom az árnyadat? - kérdezte Richard könnyes szemmel, a fogait csikorgatva.

Apja árnya megremegett, majd szétoszlott a reggeli félhomályban.

Keserű elégedettség lépett a düh helyébe, majd az is eltávozott, amikor ismét rátért az ösvényre. Az arcát borító sáron és izzadtságon keresztül patakokban ömlöttek a könnyei. Ingujjába törölte őket. Közömbös fák fogták közre, ahogy visszatért az ösvényre.

Nehézkesen visszacsúsztatta hüvelyébe a kardot. Közben észrevette az éjkő fényét, ahogy  az átragyogott a zsebén. Még mindig elég sötét volt ahhoz, hogy a kő halványan ragyogjon. Megállt, kivette a sima követ, és visszatette a bőrerszénybe, kioltva ezzel annak tompa, sárgás fényét.

Richard erőltetett menetben haladt előre, arcán komor elszántsággal. Benyúlt az inge alá, hogy megérintse a nyakában lógó fogat. Magány telepedett a vállaira, elsöprőbb, mint amilyet valaha is érzett. Minden barátját elvesztette. Most már tudta, hogy az élete nem a sajátja. A kötelességéhez tartozott, elvégzendő feladatához. Ő volt a Kereső. Nem több. Nem kevesebb. Nem a maga ura, hanem mások által használt sakkfigura. Eszköz, mint a kardja, hogy másokon segítsen, hogy ők élhessék azt az életet, amire ő csak egy egészen röpke pillantást vethetett.

Olyan volt, mint a Határ lényei. Halálhozó.

És pontosan tudta, hogy kinek a halálát fogja meghozni.

A Mester egyenes háttal, keresztbe tett lábakkal ült a füvön az alvó fiú előtt, keze tenyérrel felfelé fordítva nyugodott a térdén, és mosolyogva azon gondolkozott, hogy mi történt Kahlan Inkvizítorral a Határvidéken. Reggeli napfény ömlött be rézsútosan a fenti ablaktáblákon keresztül, eleven fényekbe öltöztetve a kert virágait. Jobb keze ujjait lassan az ajkához emelte, megnyalta az ujjai hegyét, lassan végigsimította a szemöldökét, majd visszahelyezte a térdére a kezét. Mikor elképzelte, hogy miket fog művelni az Inkvizítor Anyával, szaporábban kezdte venni a levegőt. Majd lelassította a légzését, gondolatait visszaterelte az előtte álló ügyhöz. Ujjai röpke táncot jártak a levegőben, s Karl szeme felpattant.

- Jó reggelt, fiam. Jó megint látni téged - szólalt meg legbarátságosabb hangján. A mosoly, bár egészen más okból kifolyólag, még mindig ott ült ajkain.

Karl pislogott és hunyorgott az erős fényben.

- Jó reggelt - nyögte. Majd, miután körülnézett, hozzátette: - Rahl Atya.

- Jól aludtál - biztosította a fiút.

- Itt voltál? Egész éjszaka'?

- Egész éjszaka. Megígértem, hogy itt leszek. Nem hazudnék neked, Karl.

- Köszönöm - mosolygott Karl. Félénken sütötte le a szemét. - Azt hiszem, elég buta voltam, hogy így megrémültem.

- Egyáltalán nem hiszem, hogy buta dolog volt. Örülök, hogy itt lehetek és megnyugtathatlak.

- Apukám azt mondja, hogy buta vagyok, amikor félek a sötéttől.

- Vannak dolgok a sötétben, amik elkaphatnak - mondta Rahl komoran. - Bölcs vagy, hogy tudsz róluk és vigyázol velük. Apád nagy szívességet tenne magának, ha figyelne rád, és tanulna tőled.

- Tényleg? - ragyogott fel Karl arca. Rahl bólintott. - Én is mindig ezt gondoltam.

- Ha igazán szeretsz valakit, akkor meg is hallgatod.

- Apám mindig azt mondja, hogy tartsam a számat. Rahl helytelenítően csóválta a fejét.

- Meglep, hogy ezt hallom. Azt hittem, nagyon szeretnek téged.

- Pedig szeretnek. Legtöbbször legalábbis.

- Biztos vagyok benne, hogy igazad van. Jobban kell tudnod nálam.

A Mester hosszú szőke haja csillogott a napfényben, fehér köpenye vakítóan szikrázott. Várt. Egy pillanatra suta csend állt be.

- De néha nagyon fáraszt, hogy mindig megmondják, mit tegyek.

- Pedig úgy tűnik nekem, elég nagy vagy már ahhoz, hogy te magad döntsd el, mit tegyél. Egy ilyen klassz fiú, mint te, szinte már kész férfi, és ők még mindig megmondják neked, hogy mit tegyél - mormolta, félig magának, és közben csóválta a fejét. Mintha el sem hinné, amit Karl mondott, megkérdezte: - Azt mondod, úgy kezelnek, mint egy csecsemőt?

Karl komolyan bólintott, hogy úgy. Majd eszébe jutott, hogy azért javítania kellene az  összképen.

- De azért legtöbbször nagyon jók hozzám.

- Jó, hogy ezt hallom - bólogatott Rahl, kicsit gyanakodva. - Megkönnyebbülés számomra.

- De egyet azért megmondhatok - nézett fel Karl a napfénybe. - A szüleim rettenetesen dühösek lesznek, hogy ilyen sokáig nem megyek haza.

- Amiatt lesznek dühösek, hogy későn mégy haza?

- Persze. Egyszer, amikor egy barátommal játszottunk, és későn mentem haza, anyukám borzasztóan megharagudott. Apám elvert a nadrágszíjával. Azt mondta, azért kaptam, mert annyira aggódtak miattam.

- A nadrágszíjával? Apád a nadrágszíjával vert el? - Darken Rahl lehorgasztotta a fejét, majd talpra állt, s hátát a fiú felé fordította. - Ne haragudj, Karl, fogalmam sem volt, hogy ilyen velük az életed.

- De csak azért, mert szeretnek engem - sietett hozzátenni Karl. - Azt mondták, szeretnek, és hogy aggódtak miattam. - Rahl még mindig háttal állt a fiúnak. - Szerinted ez nem azt mutatja, hogy törődnek velem? - szaladt fel a fiú szemöldöke.

Rahl megnyalta az ujjait, végigsimította velük a szemöldökét és az ajkait, majd visszafordult a fiúhoz, és újra leült, szemben a gyerek nyugtalan arcával.

- Karl - a hangja olyan lágy volt, hogy Karlnak erőlködnie kellett, hogy meghallja. - Van neked kutyád?

- Persze - bólintott Karl. - Bütyök. Pompás kutya. Kölyökkora óta az enyém.

- Bütyök - Rahl élvezettel ízlelgette a nevet. - És előfordult már, hogy Bütyök elveszett vagy elkóborolt?

Karl elgondolkozva ráncolta homlokát.

- Persze. Többször is, még azelőtt, hogy felnőtt volna. De másnap mindig visszajött.

- Aggódtál, amikor a kutyád nem jött haza? Amikor elveszett?

- Persze.

- Miért?

- Mert szeretem!

- Értem. És amikor Bütyök másnap visszajött, mit csináltál.

- Felkaptam a karjaimba, és csak öleltem.

- De nem verted meg a nadrágszíjaddal?

- Nem!

- Miért?

- Mert szeretem!

- De aggódtál miatta?

- Igen.

- Így amikor Bütyök visszajött, megölelted, mert szereted és mert aggódtál miatta.

- Igen.

- Értem - dőlt hátra egy kicsit Rahl. Kék szemei szikrákat szórtak. - És ha az öveddel verted volna szegény kutyát, amikor visszatért hozzád, mit gondolsz, mit csinált volna?

- Szerintem legközelebb nem jött volna vissza. Nem akart volna visszajönni, csak azért, hogy megverjem. Elment volna valahova máshová, ahol az emberek szeretik.

- Értem - mondta Rahl jelentőségteljesen.

Könnyek patakzottak végig Karl arcán. Miközben sírt, a szemét elfordította Rahltól. Végül Rahl kinyújtotta a kezét, és megcirógatta a fiú haját.

- Ne haragudj, Kart Nem akartalak... felzaklatni. De szeretném, ha tudnád, hogy amikor ennek az egésznek vége, és megint hazamész, vagy ha bármikor is szükséged lesz egy otthonra, akkor itt mindig szívesen látlak. Remek fiú vagy, nagyszerű fiatalember, és büszke leszek, ha itt leszel nálam. Te is és Bütyök is. És szeretném, ha tudnád, hogy bízom benned, hogy tudod, mit akarsz, és úgy járhatsz-kelhetsz nálam, ahogyan az neked tetszik.

- Köszönöm, Rahl Atya - nézett fel könnyes szemével Karl.

- Most pedig mit szólnál egy kis reggelihez? - mosolygott barátságosan Rahl. Karl bólintott, hogy kér.

- Mit szeretnél? Bármink van, amit csak akarsz. Karl gondolkodott egy percig, majd elmosolyodott.

- Imádom az áfonyás pitét. Az a kedvencem. De soha nem engedik meg, hogy azt reggelizzem - sütötte le a szemét, és az arcáról lehervadt a mosoly.

Hatalmas vigyor jelent meg Darken Rahl arcán.

- Akkor egy áfonyás pite. Megyek, mindjárt meghozom.

A Mester átsétált a kerten, egy apró, kúszónövényekkel befuttatott ajtóhoz. Amikor odaért hozzá, az ajtó kinyílt. Demmin Nass hatalmas karja tárta ki előtte, Rahl pedig belépett a parányi szobába. Undorító szagú zabkása fortyogott egy apró kovácstűzhely fölé akasztott vas üstben. A két testőr némán támaszkodott a túlsó falnak, fénylő izzadtság borította őket.

- Rahl Nagyúr - hajtotta meg a fejét Demmin. - Feltételezem, hogy a fiú megfelel tetszésednek.

Rahl megnyalta az ujjai végét.

- Pompásan megfelel - simította végig a szemöldökét. - Tálalj ki nekem egy adagot abból a moslékból, hogy kihűljön.

Demmin egy bádogedényt vett a kezébe, és elkezdte belemerni a zabkását az üstből.

- Ha minden rendben van - gonosz vigyorjelent meg himlőhelyes arcán - útra kelek, hogy tiszteletemet tegyem Miléna királynőnél.

- Remek. Útközben állj meg a sárkánynál, és közöld vele, hogy szükségem van rá.

- Nem szeret engem - hagyta abba a meregetést Demmin.

- Senkit sem szeret - válaszolta szárazon Rahl. - De ne aggódj, Demmin, nem fog megenni. Tudja, mit teszek, ha túlfeszíti a türelmemet.

- Meg fogja kérdezni, mikor lesz rá szükséged - kezdett el újra meregetni Demmin.

- Ez nem az ő dolga, és mondd meg neki, hogy ezt üzenem neki - nézett rá a szeme sarkából Rahl. - Akkor jöjjön, amikor kéretem, és várjon, amíg végzek. - Megfordult, és a növények között egy kis nyíláson kinézett a fiúra. - Szeretném azonban, ha két héten belül visszaérnél.

- Rendben van, két hét. - Demmin letette a zabkásás tálat. - De tényleg ilyen sok időre van szükség a fiúval?

- Ha vissza akarok térni az alvilágból, akkor igen. - Rahl tovább nézett ki a repedésen. - Lehet, hogy többre is. Kerül, amennyi időbe kerül. Szükséges, hogy teljes mértékben megbízzon bennem, hogy szabad akaratából fogadjon nekem feltétlen hűséget.

- Van egy másik problémánk is - akasztotta hüvelykujját az övébe Demmin.

- Ez minden, amit csinálsz? - nézett hátra a válla fölött Demmin. - Problémákat keresve járkálsz körbe?

- Ez tartja a fejemet a nyakamon.

- Valóban, barátom, valóban - mosolyodott el Rahl. Sóhajtott egyet. - Bökd ki, mi az. Demmin a másik lábára helyezte a súlyát.

- Az elmúlt éjjel jelentéseket kaptam, hogy a nyomkövető felhő eltűnt.

- Eltűnt?

- Szóval, nem is annyira eltűnt, mint elbújt. - Megvakarta az arcát. - Azt mondják, hogy felhők vették körbe és eltakarták.

Rahl nevetett. Demmin zavartan ráncolta a homlokát.

- Barátunk, az öreg varázsló. Úgy hangzik, mintha észrevette volna a felhőt, és bevetette volna aprócska trükkjeinek egyikét, hogy bosszantson. Várható volt. Ez nem probléma, barátom. Nem fontos.

- Rahl Nagyúr, nem így akartad megtalálni a könyvet. Az utolsó szelence kivételével mi lehet még ilyen fontos?

- Nem azt mondtam, hogy a könyv nem fontos. Azt mondtam, hogy a felhő nem fontos. A könyv valóban nagyon fontos, éppen ezért nem bíztam pusztán egy nyomkövető felhőre. Mit gondolsz, Demmin, miként kötöttem a felhőt a Cypher fiúhoz?

- A tehetségem más területeken mutatkozik meg, mint a mágia, Rahl Nagyúr.

- Ez igaz, barátom - nyalta meg az ujjai hegyét Rahl. - Évekkel ezelőtt, mielőtt apámat meggyilkolta az a gaz mágus, mesélt nekem Orden szelencéiről, és a Megszámlált Árnyékok Könyvéről. Ő maga is megpróbálta megszerezni őket, ám nem volt hozzá elég képzett. Túlságosan is a tettek, a harc embere volt. Ugyanúgy, mint te, barátom - nézett fel Demmin szemébe. - Nem rendelkezett a megfelelő tudással. Ám elég bölcs volt ahhoz, hogy  megtanítsa nekem, mennyivel értékesebb a fej, mint a kard. Megtanította, hogy a fejedet használva miként győzhetsz, bármennyien is szállnak szembe veled. A legkiválóbb mesterekkel taníttatott. Ám ekkor meggyilkolták - csapott öklével az asztalra. Feje vörös lett a dühtől. Egy pillanat múlva lenyugtatta magát. - Ezért még keményebben tanultam, éveken át, hogy sikerrel járjak ott, ahol az apám kudarcot vallott, és a Rahl-házat ismét méltó helyére emeljem, hogy minden földek urává legyen.

- Túlszárnyaltad atyád legmerészebb vágyait is, Rahl Nagyúr.

Rahl arcán szokásos apró mosolya jelent meg. Újra kikandikált a lyukon.

- Tanulmányaim során sikerült kiderítenem, merre rejtőzik a Megszámlált Árnyékok Könyve. Középföldön volt, a Határ másik oldalán, ám akkor még nem tudtam az alvilágban utazni, hogy odamenjek, és megszerezzem. Így hát odaküldtem egy őrző-rémet, hogy vigyázzon rá nekem, addig a napig, amíg érte megyek, és szabadjára engedem.

Felegyenesedett, visszafordult Demminhez, arcán sötét kifejezés ült.

- Mielőtt megszerezhettem volna a könyvet, egy George Cypher nevezetű ember megölte az őrző-rémet, és ellopta a könyvet. Az én könyvemet. Trófeaként pedig magával vitte a rém egyik fogát. Ami felettébb ostoba cselekedet volt a részéről, hiszen a rémet mágia küldte oda, az én mágiám, én pedig bármikor megtalálom a saját mágiámat.

Rahl megnyalta ujjait, végigsimította velük az ajkait, és elmélázva meredt a semmibe.

- Miután működésbe hoztam Orden szelencéit, elindultam, hogy megszerezzem a könyvet. Ekkor jöttem rá, hogy ellopták. Időbe került, de megtaláltam azt az embert, aki ellopta. Sajnálatos módon, már nem volt nála a könyv, és nem árulta el, merre van. Szenvedéssel lakolt azért, hogy nem segített - mosolygott Demminre. Demmin visszamosolygott rá. - Ám rájöttem, hogy a fogat a fiának adta.

- Innen tudod hát, hogy a Cypher fiúnál van a könyv.

- Igen. Richard Cyphernél van a Megszámlált Árnyékok Könyve. És a fogat is magán hordja. Így kötöttem hozzá a nyomkövető felhőt. Ahhoz a foghoz kötöttem, amit az apja adott neki, amihez az én mágiám kapcsolódik. Korábban is visszaszerezhettem volna már a könyvet, ám számtalan dolgot kellett elintéznem. Csak azért kötöttem hozzá a felhőt, hogy időközben is jelezze, merre jár. Puszta kényelemből. Ám a dolog szinte elintézettnek tekinthető. Akkor szerzem vissza a könyvet, amikor akarom. A felhő egyáltalán nem számít. A fog segítségével meg tudom találni.

Rahl felvette a tányérnyi zabkását, és átadta Demminnek.

- Kóstold meg, kihűlt-e már. Nem akarom megégetni a fiút.

Demmin beleszimatolt a tányérba, majd undorodva húzta fel az orrát. Átadta az egyik őrnek, aki tiltakozás nélkül elvette, és egy kanál zabkását tett a szájába. Bólintott.

- Cypher elveszítheti a fogat vagy egyszerűen el is dobhatja. Akkor nem tudod megtalálni, sem őt, sem a könyvet. Kérlek bocsáss meg nekem, Rahl Nagyúr, hogy ilyet mondok, de nagyon sok mindent hagysz a véletlenre - tette hozzá lehajtott fejjel.

- Néha, Demmin, a sorsra hagyom a dolgokat, ám soha sem a véletlenre. Vannak még más eszközeim is arra, hogy megtaláljam Richard Cyphert.

Demmin mélyet lélegzett, és ahogy végiggondolta Rahl szavait, megnyugodott.

- Most már értem, miért nem aggódtál. Fogalmam sem volt minderről.

- És még mennyi mindenről nem tudsz, barátom! - nézett fel hűséges parancsnokára. - Ezért van az, hogy te szolgálsz engem, és nem én téged. Jó barátom voltál, egészen kisfiú korunk óta, Demmin - lágyult el az arca - ezért megnyugtatlak a dologgal kapcsolatban. Sok sürgős teendőm van, amik lekötik az időmet. Olyan, mágiával kapcsolatos ügyek, amelyek nem tűrnek halasztást. Mint ez is - nyújtotta ki a karját, jelezve a fiút. - Tudom, hol van a könyv, és ismerem a képességeimet. Akkor szerzem meg, amikor csak akarom. Egyelőre tekintsd úgy a helyzetet, hogy Richard Cypher őrzi nekem a könyvet. Megelégszel ezzel? - hajolt közelebb.

Demmin a földre szegezte a tekintetét.

- Igen, Rahl Nagyúr. - Majd ismét felnézett. - Kérlek, tudd, hogy csak azért hozakodom elő az aggodalmaimmal, mert szeretném, ha sikerrel járnál. Te vagy minden földek jogos ura. Minden embernek szüksége van rá, hogy vezesd őket. Csak szeretnék része lenni annak, hogy elhozzuk számodra a győzelmet. Nem félek semmitől, csak attól, hogy esetleg kudarcot  vallok a szolgálatban.

Darken Rahl átkarolta Demmin hatalmas vállát, felnézett a fekete csíkkal átszőtt, szőke hajjal keretezett himlőhelyes arcra.

- Csak lenne még több olyan hívem, mint te, barátom. - Levette róla a karját, és felvette a tálat. - Most pedig menj, vidd hírül Miléna királynőnek a szövetségünket. Ne felejtsd el figyelmeztetni a sárkányt. És apró kis kalandjaid ne nagyon tartsanak fel a visszaúton - tért vissza arcára a mosoly halvány jele.

- Köszönöm, Rahl Nagyúr, a megtiszteltetést, hogy szolgálhatlak - hajtotta meg fejét Demmin.

Az óriás férfi a hátsó ajtón távozott, Rahl pedig kilépett a kertbe vezető kijáraton. A testőrök a kis, forró kovácsműhelyben maradtak.

Az etetőszarvat felkapva, Rahl odalépett a fiúhoz. Az etetőszarv egy hosszú sárgaréz cső volt, a szájrészénél keskeny, a másik végénél kiszélesedő. A szélesebb végét két láb tartotta vállmagasságban, hogy a zabkása lecsússzon. Rahl beállította, úgy, hogy a szájrésze Karl elé kerüljön.

- Mi ez az izé? - kérdezte Karl, és hunyorogva méregette. - Egy szarv?

- Úgy van, Karl, nagyon ügyes vagy. Ez egy etetőszarv. Része a ceremóniának, amiben részt veszel. A többi fiatalember, aki a múltban segítette az embereket, rendkívül klassz dolognak találta, hogy így egyen. Csak odateszed a szád a végéhez, én pedig úgy etetlek, hogy beleöntöm a tetején az ételt.

- Valóban? - hitetlenkedett Karl.

- Persze - mosolygott megnyugtatóan Rahl. - És képzeld, mit hoztam neked! Friss áfonyás pitét, most vettem ki a sütőből.

- Csodás! - ragyogott fel Karl szeme. Türelmetlenül tette oda száját a tölcsér végéhez.

Rahl háromszor kört írt le a kezével az edény felett, hogy megváltoztassa a kotyvalék ízét, majd lenézett Karlra. - Össze kellett törnöm, hogy lecsússzon az etetőcsövön. Remélem nem baj?

- Én is mindig összetöröm a villámmal - mondta vigyorogva Karl, majd visszatette a száját az etetőszarv aljához.

Rahl egy kis zabkását öntött a szarv másik végébe. Amikor elérte Karl száját, az mohón befalta.

- Csodálatos! A legjobb, amit valaha ettem.

- Ennek nagyon örülök - válaszolta Rahl szégyenlős mosollyal. Saját receptem. Attól tartottam, hogy nem lesz olyan jó, mint amilyent az anyukád csinál.

- Dehogynem, jobb. Kérhetek még?

- Hát persze, fiam. Rahl Atyánál mindig van repeta.

Huszonegyedik fejezet

Richard fáradtan fürkészte a talajt az omlás végénél, ahol újra előbukkant az ösvény.

Egyre halványodtak a reményei. Sötét felhők száguldottak alacsonyan, s egy-egy kövér, hideg esőcseppet pottyantottak a tarkójára. Átfutott rajta a gondolat, hogy Kahlan mégiscsak átjutott a Szoroson. Talán csak elszakadt tőle és folytatta útját. Rajta volt a csont, amit Adie- től kapott, és annak biztonságban kellett tartania. Egészen biztosan át tudott jutni. De az ő nyakában is ott lógott a fog, és Adie azt mondta, őt sem láthatják, az árnyak mégis megtámadták őket. Furcsának tűnt a dolog: az árnyak nem mozdultak addig, amíg be nem sötétedett, amíg a kettéhasadt sziklához nem értek. Korábban miért nem támadtak rájuk?

Nem voltak nyomok. Hosszú ideje semmi sem haladt keresztül a Szoroson. A kimerültség és a kétségbeesés nehezedett újra rá, miközben jeges szélrohamok csapkodták körülötte a köpönyegét, mintha sürgetnék, hogy haladjon tovább, el, minél messzebb a Szorostól. Minden reményét elveszítve, újra elindult az ösvényen, Középföld felé.

Néhány lépést tett csupán, mikor egy gondolat hirtelen megállásra késztette.

Ha Kahlan elszakadt tőle, és azt hitte, hogy az alvilág elragadta őt, akkor tovább ment volna, Középföld felé? Egyedül?

Nem.

Richard visszafordult a Szoros felé. Nem. Kahlan visszament volna. Vissza a varázslóhoz. Nem lett volna semmi értelme, hogy Kahlan egyedül menjen Középföldre. Segítségre volt szüksége, ezért jött Nyugatföldre. A Kereső nélkül pedig, egyetlen segítsége a varázsló volt.

Richard nem mert sok reményt fektetni a gondolatba, de nem volt nagyon messze az a hely, ahol az árnyakkal harcolt, ahol elvesztette Kahlant. Nem volt képes továbbmenni anélkül, hogy ne nézze meg, és ne legyen teljesen biztos benne. Fáradtságát elfeledve nekiiramodott, vissza a Szoros felé.

Zöldes fény fogadta visszatértét. Visszafelé követve saját nyomait, rövid idő alatt megtalálta a helyet, ahol az árnyakkal viaskodott. Lábnyomai kusza összevisszaságban borították a hegyomlás nyomán ottmaradt sarat, s elmesélték a harc történetét. Meglepte, hogy milyen nagy területet bejárt a küzdelem folyamán. Nem emlékezett, hogy ilyen sokat körözött volna, hogy ilyen sokat lépkedett volna előre-hátra. Bár a harc többi részére sem nagyon emlékezett, leszámítva a végét.

A felismeréstől összerázkódva, meglátta, amit keresett. Kettejük nyomait, amit egymás mellett futottak, majd Kahlanét, egyedül. Hevesen dobogó szívvel követte őket, szinte fájt, olyan erősen remélte, hogy nem vezetnek a falba. Leguggolt, megvizsgálta őket. Megérintette őket. Kahlan nyomai ide-oda vezettek, láthatóan zavartan, majd megtorpantak, és elindultak visszafelé. Míg a két együtt futó nyom a másik irányból jött, egy nyom visszafelé is vezetett.

Kahlan nyomai.

Richard sietve felállt, kapkodva szedte a levegőt, szíve hevesen zakatolt. Azon töprengett, hogy vajon milyen messzire juthatott Kahlan. Majdnem egész éjszaka tartott, míg kínkeservesen átkeltek a Szoroson. Ám akkor a sötétben nem látták, merre fut az ösvény. Richard lepillantott a sárban futó nyomokra. Most viszont látja.

Sietnie kellett. Nem tétovázhatott, ütemesen kellett haladnia visszafelé. Eszébe jutott, amit Zedd mondott annak idején, amikor átadta neki a kardot. A düh, mondta a varázsló, táplálja benned azt a hajtóerőt, ami arra ösztönöz, hogy diadalmaskodjál.

Tisztán csilingelő, fémes csengésű hang töltötte be a levegőt, ahogy a Kereső kivonta kardját. Szétáradt benne a düh. További morfondírozás nélkül száguldott végig az ösvényen, követve a nyomokat. A fal nyomásának ereje csapta meg, miközben futott a hűvös, párás levegőben. Amikor a nyomok elkanyarodtak, nem lassított, csak megvetette a lábát, és súlyával az ellentétes irányba lendítette magát.

Egyenletes iramban haladva, még a délelőtt közepe előtt átvágott a Szoroson. Kétszer találkozott egy-egy árnnyal, melyek egyhelyben lebegtek az ösvényen. Nem mozdultak, és úgy tűnt, nincsenek tudatában jelenlétének. Richard kardját előretartva rontott keresztül rajtuk. Még arcok nélkül is meglepettnek tetszettek, ahogy üvöltve szétfoszlottak.

Lassítás nélkül haladt át a kettéhasadt sziklán, lerúgva egy marcangolót az ösvényről. A túlsó oldalon megállt, hogy lélegzethez jusson. Elöntötte a megkönnyebbülés, hogy Kahlan lábnyomai egészen idáig haladtak. Ezután, az erdei ösvényre visszatérve, nehezebb lesz meglátni a nyomait, de ez nem számított. Tudta, merre tart, és tudta, hogy biztonságban átért a Szoroson. Kahlan életben van, ujjongott. Úgy érezte, mindjárt sírva fakad örömében.

Tudta, hogy egyre közeledik hozzá. Bent a Szorosban Kahlan lábnyomainak pereme puha volt és elmosódott, itt viszont a ködnek még nem volt ideje, hogy megpuhítsa őket. Amikor kivilágosodott, Kahlan biztosan a nyomaikat követve haladt visszafelé, és nem a falakat használta arra, hogy mutassák az utat, mert akkor már jóval korábban utolérte volna. Okos leány, gondolta, használod a fejedet. Még a végén kész erdőjárót faragok belőled.

Richard végigügetett az ösvényen, kint tartva a kardját - és ébren tartva dühét. Nem vesztegette az időt azzal, hogy megálljon, és Kahlan nyomait keresse. Ahol puha volt a talaj vagy sáros, egy kicsit lelassított, és a földet fürkészte. Egy ideig mohás terepen haladt, majd egy nyomokkal borított csupasz területre ért. Futó pillantást vetett rá. Valamit megpillantott, aminek láttán olyan hirtelen torpant meg, hogy elesett. Négykézláb állva meredt a nyomokra. Elkerekedtek a szemei.

Kahlan lábnyomát részben eltakarva, egy férfi lábnyomát vette észre. Majdnem háromszor akkora volt, mint Kahlané. Nem volt kétséges: a quad utolsó tagjáé.

A düh állította talpra, hogy azután őrült futásba váltson át. Ágak és sziklák mosódtak el  látóterében. Egyetlen dolog számított: hogy az ösvényen maradjon, és ne fusson bele véletlenül a Határba. Nem azért, mert magát féltette, hanem mert tudta, hogy ha megöleti magát, nem tud segíteni Kahlannak. Tüdeje égett a levegőhiánytól, mellkasa zihált a megerőltetéstől. A mágia dühe elfelejttette vele a kimerültséget, az alváshiányt.

Egy kis, kiálló szikla tetejére felkapaszkodva megpillantotta Kahlant odalent, a túlsó oldalon. Egy pillanatra kővé dermedt. Kahlan tőle balra állt, lábai terpeszben, félig leguggolt, hátát a sziklafalhoz támasztotta. A quad utolsó tagja állt előtte, Richardtól jobbra. Rémület hasított keresztül dühének ködén. A férfi bőregyenruhája megcsillant a párás levegőben. Szőke hajjal koronázott fejét láncing csuklyája borította. Hatalmas markában felemelkedett a kard, izmai csomókban álltak ki a karján. Csatakiáltást hallatott.

Meg akarta ölni Kahlant.

Harag lobbant fel Richardban. „Ne!" ordította gyilkos dühvel, miközben leugrott a szikláról. Még a levegőben két kézzel a feje fölé emelte az Igazság Kardját. A talajra érve hátrahúzta a kardot, és a háta mögül indítva, ívben meglendítette. A penge fütyülve szelte a levegőt. Ahogy Richard földet ért, a férfi megfordult. Látva Richard feléje tartó kardját, védekezően maga elé emelte a sajátját, olyan villámgyors mozdulattal, hogy közben csuklójában és kezében a szalagok pukkanó hangot adtak.

Richard mintha álomban lenne, úgy figyelte, ahogy lecsap a kardja.

Minden porcikáját beleadta abba, hogy minél gyorsabb, minél igazabb legyen a penge. Hogy minél halálosabban sújtson le. A mágia ereje együtt tombolt gyilkos dühével. Richard tekintetét a férfi kardjáról annak acélkék szemére emelte. A Kereső kardja követte tekintetének útját. Richard hallotta magát, ahogy üvölt. A férfi egyenesen felfelé emelte a kardot, hogy elhárítsa a csapást.

Richard látóterében nem maradt más, csak a férfi. Dühe és a mágia ereje úgy tombolt, mint korábban soha. Semmiféle földi hatalom nem tagadhatta meg tőle a férfi vérét. Nem volt más gondolata. Nem volt más vágya. Életének nem volt más értelme. Maga volt az életre keltett halál.

Minden erejét, minden gyilkos dühét beleadta a csapásba.

Farkasszemet nézett a férfi kék szemével. Majd egyetlen szívverésnyi időre, amit érzett nyakának feszülő izmain, kinézett a szeme sarkából. Elragadtatott várakozással figyelte, ahogy a kard könnyed ívben haladva végül leírja a végtelennek tűnő távolságot, és eléri a férfi felemelt kardját. Látta, ahogy a másik kardja rettenetes lassúsággal forró szilánkokra robbanva széttörik, s a megcsonkított penge nagyobbik része a levegőbe emelkedik, közben megpördül, egyszer, kétszer, háromszor, csillogó felszíne megvillan a napfényben, majd a Kereső kardja - tomboló dühének és az azt tápláló mágiának minden erejével - eléri a láncinget, s a férfi fejét csak egy egészen parányit meglökve, a kard keresztülrobban a páncéling acél szemein és szemmagasságban a férfi fején, acéldarabok és láncszemek záporával töltve meg a levegőt.

Vörös köd robbant a párás reggelbe, melynek láttán Richardon az elragadtatott gyönyörűség hulláma söpört végig. Nézte, ahogy szőke haj-, csont- és vércafatok bukdácsolnak őrülten szerteszét, miközben a penge tovább folytatta útját a bíborszín levegőn át. Széthasította ellensége koponyájának utolsó darabjait, majd tovább süvített. Eközben a test, melyen csak egy nyak, egy állkapocs és felette kevés felismerhető rész maradt, kezdett eldőlni, majd kemény puffanással vágódott a talajra, mintha az összes csontja hirtelen elolvadt volna, és már nem lett volna semmi, ami állva tartja. Vércseppecskék csapódtak fel a levegőbe hosszú gyöngysorban, mely végül ívbe hajolva visszahullott a földre és Richardra, a vér forró, mámorító ízét kínálva a győztes ajkainak, ahol néhány csepp landolt, miközben az tomboló dühében üvöltött. Még több vér ömlött sugárban a sárba, s ezzel egy időben a láncing és a széttört kard acéljának darabkái záporoztak a földre, további csont és acéldarabok társaságában, melyek már elrepültek Richard mellett, és a sziklafalról pattantak vissza. Végül odafentről, a levegőből is aláhullott a csont, agy és vér, élénkpirosra festve mindent.

A halálhozó győzedelmesen állt gyűlöletének és haragjának tárgya felett, átitatva vérrel és a diadalérzés soha nem érzett mámorával. Mellkasa zilált az elragadtatott gyönyörtől. Ismét maga elé emelve a kardot, újabb ellenfél után nézett. De nem volt több.

És ekkor rászakadt a világ.

Visszazökkent látóterébe a környező táj. Meglátta Kahlan tágra nyílt szemét, a döbbent kifejezést az arcán, majd beléhasított a fájdalom, és összegörnyedve térdre rogyott.

Az Igazság Kardja kihullott a kezéből.

Hirtelen rádöbbent, hogy mit tett. Megölt egy embert. Mi több, megölt egy embert, akinek teljes szívéből kívánta a halált. Nem számított, hogy egy másik ember életét védte. Ölni akart. Élvezetét lelte benne. Senkinek sem hagyta volna, hogy megtagadja tőle a gyilkolást.

A férfi fején keresztülrobbanó kard képe villant át újra és újra az elméjén. Képtelen volt megállítani a látomást.

Az égető kínban gyötrődve kulcsolta hasára a karját. Soha nem ismert még ilyen fájdalmat. Szája nyitva volt, ám nem tört fel belőle sikoly. Próbálta teljesen elhagyni magát, hogy elveszítse az eszméletét, de nem volt rá képes. Nem létezett semmi más, csak a fájdalom, ahogy az őt elöntő gyilkolásvágyban sem létezett semmi, csak a fejvadász képe.

Megvakult a kíntól. Fehér fény lobbant a szemébe. Tűz égett minden izmában, csontjában, testének minden szervében, elfogyasztva őt, kiszorítva a levegőt a tüdejéből, görcsös haláltusában fojtogatva egész lényét. Oldalára esett, térdeit felhúzta a mellkasáig, végre feltört belőle az üvöltés. Fájdalmában üvöltött, ahogy korábban tomboló dühében tette. Érezte, ahogy elszáll belőle az élet. A gyötrelmen és a fájdalmon keresztül érezte, ha tovább tart ez az őrületes szenvedés, képtelen lesz megőrizni ép elméjét vagy, ami még rosszabb, az életét. Összeroppantotta a mágia ereje. Eddig el nem tudta képzelni, hogy létezhet ilyen mérvű fájdalom. Most pedig azt nem tudta elképzelni, hogy valaha is abbamaradna. Érezte, ahogy lehántja róla a józan eszét. Magában a halálért könyörgött. Arra gondolt, ha valami nem változik meg, éspedig gyorsan, akkor így vagy úgy, de része is lesz benne.

A gyötrelem ködén át elért hozzá a felismerés. Megértette a fájdalmat. Ugyanolyan volt, mint a düh. Ugyanúgy áradt szét benne, mint a kard dühe. Jól ismerte ezt az érzést. A mágia volt az. Mihelyst felismerte, hogy nem más, mint a mágia, azonnal megpróbálta ellenőrzése alá vonni, ugyanúgy, ahogyan a dühét is megtanulta uralni. Egyúttal rádöbbent, uralkodnia kell a fájdalom felett vagy meghal. Megpróbálta meggyőzni magát. Belátta, bármilyen borzalmas is volt, amit tett, meg kellett tennie. A férfi saját magát ítélte halálra azzal, hogy ölni készült.

Végül képes volt elzárni a fájdalmat, ugyanúgy, ahogyan megtanulta elzárni a dühét. Megkönnyebbülés öntötte el. Mindkét ütközetet megnyerte. A fájdalom eleresztette, majd teljesen megszűnt.

A hátán feküdt zihálva, és érezte, ahogy a világ hirtelen visszatér. Kahlan mellette térdelt, és egy hűs, nedves ronggyal törölgette az arcát. Az arcáról a vért. Szemöldöke ráncba szaladt az aggodalomtól, könnyek peregtek végig az arcán. A ráfröccsent vér hosszú csíkokban borította az arcát.

Richard feltérdepelt, kivette Kahlan kezéből a rongyot, hogy megtörölgesse a lány arcát. Hogy kitörölje az emlékezetéből azt, amit tett. Mielőtt megtehette volna, Kahlan köréje kulcsolta a karjait, és megölelte, olyan szorosan, hogy Richard nem is gondolta volna, hogy ilyen erő lakozik benne. Viszonozta az ölelést, ugyanilyen szorosan. Kahlan ujjai felszaladtak a nyakán, beletúrtak a hajába. A lány zokogva vonta magához Richard fejét. Richard szinte el sem tudta képzelni, milyen jó érzés, hogy újra itt van vele Kahlan. Nem akarta elengedni, soha többé.

- Nagyon sajnálom, Richard - zokogta.

- Mit?

- Hogy ölnöd kellett miattam.

Richard gyengéden ringatta a karjaiban, a haját simogatta.

- Nincs semmi baj.

Kahlan Richard nyakának támasztva rázta a fejét.

- Tudtam, hogy a kard mágiája milyen fájdalmat fog neked okozni. Ezért nem akartam, hogy harcolj azokkal az emberekkel a fogadóban.

- Zedd azt mondta, a düh megvéd majd a fádalomtól. Kahlan, én ezt nem értem! Ennél dühösebb már semmiképpen sem lehettem volna.

Kahlan eltolta magát Richardtól. Kezét a karjára fektette, és megszorította, mintha csak  azt próbálgatná, hogy valóban ott van-e.

- Zedd figyelmeztetett, hogy vigyázzak rád, ha embert ölsz a karddal. Elmondta, igaz, amit arról mondott, hogy a düh megvéd majd a fájdalomtól, de azt is hozzátette, hogy az első alkalom más. A kard mágiája próbára teszi, felméri a Keresőt a fájdalommal, és semmi sem óvhat meg téged ettől. Ezt azért nem árulta el neked, mert ha tudod, akkor az esetleg visszatartott volna. Ha túlontúl óvatos vagy, az katasztrofális következményekkel járhatott volna. Azt mondta, a kard mágiájának egybe kell forrnia a Keresővel, amikor első alkalommal embert öl, hogy biztos legyen a szándékában, amikor öl. - Megszorította Richard kezét. - Azt mondta, a kard mágiája borzalmas dolgokat művelhet veled. Próbára tesz a fájdalommal, hogy kiderüljön, ki az úr és ki a szolga.

Richard döbbenten ült vissza a sarkára. Adie megmondta, hogy a varázsló egy titkot rejteget előle. Kétségkívül ez volt az. Zedd biztos nagyon aggódhatott miatta. Richard sajnálta öreg barátját.

Most először értette azt, hogy mit jelent Keresőnek lenni, olyan módon, ahogyan azt a Keresőn kívül senki más nem érthette. Halálhozó volt. Most már értette. Értette a mágiát, hogy miként használta azt, és az miként használta őt, hogy miképpen forrtak eggyé. Lesz, ami lesz, ő már soha többé nem lesz a régi. Megízlelte legsötétebb vágyainak beteljesedését. Megtörtént. Most már nem volt visszatérés, hogy ismét az legyen, aki volt.

Richard felemelte a kendőt, és letörölte vele Kahlan arcáról a vért.

- Értem. Most már tudom, hogy miről beszélt. Helyesen tetted, hogy nem mondtad el. - Megérintette Kahlan arcát, hangja gyengéddé vált. - Úgy féltem, hogy megöltek.

Kahlan Richardéra tette a kezét.

- Azt hittem, meghaltál. Az egyik pillanatban még a kezedet fogtam, majd rájöttem, hogy már nem fogom. - Újra könnyek szöktek a szemébe. - Képtelen voltalak megtalálni. Nem tudtam, mit tegyek. Az egyetlen dolog, amire gondolni tudtam, hogy elmegyek Zeddhez, megvárom míg magához tér, és megkérem, hogy segítsen nekem. Azt hittem, hogy elvesztél az alvilágban.

- Én is azt hittem, hogy ez történt veled. Majdnem továbbmentem egyedül. Úgy tűnik, továbbra is vissza kell menjek érted.

Kahlan elmosolyodott, először azóta, hogy Richard rátalált, és újra átölelte. Majd gyorsan eltolta magát tőle.

- Richard, ki kell jutnunk innen. Vadállatok ólálkodnak körülöttünk. Idejönnek a testért, nem várhatjuk meg, míg ideérnek.

Richard bólintott, megfordult, felvette a kardját, és talpra állt. Kezét nyújtotta Kahlannak, hogy felsegítse. Kahlan megfogta a kezét.

A mágia dühödten lobbant lángra. Figyelmeztette gazdáját a veszélyre.

Richard a döbbenettől rémülten meredt a lányra. Ugyanúgy, mint a legutóbb, amikor Kahlan megérintette a kezét, s közben kivonva tartotta a kardot, a mágia életre kelt, csakhogy ezúttal erősebb volt. Kahlan mosolygott, úgy tűnt semmit sem érez az egészből. Richard erővel késztette vissza a dühét, ám az csak vonakodva volt hajlandó visszavonulni.

Kahlan még egyszer megölelte a szabad kezével.

- Még mindig nem tudom elhinni, hogy életben vagy. Olyannyira biztos voltam benne, hogy elragadtak tőlem az árnyak.

- Hogy szabadultál meg tőlük?

- Nem tudom - rázta meg a fejét Kahlan. - Követtek minket, majd ahogy elszakadtunk, és én visszamentem, nem láttam őket többé. Te láttad őket?

- Igen, láttam - bólintott Richard komoran. - És az apámat is. Rámrontottak, és megpróbáltak betaszítani a Határba.

Aggodalom ült ki Kahlan arcára.

- Miért csak téged? Miért nem mindkettőnket?

- Nem tudom. Az elmúlt éjjel, a kettéhasadt sziklánál, és utána is, amikor követni kezdtek minket, minden bizonnyal engem követtek, nem pedig téged. A csont megvédett téged.

- A legutóbb, a Határnál, megtámadtak mindenkit, csak téged nem - töprengett Kahlan. - Ezúttal mi volt más?

Richard gondolkodott egy pillanatig.

- Nem tudom, de át kell jutnunk az átjárón. Túlságosan fáradtak vagyunk, hogy ismét árnyakkal harcolva töltsük a ma estét. Sötétedés előtt át kell érnünk Középföldre. És ezúttal ígérem, hogy nem engedem el a kezed.

Kahlan elmosolyodott, és megszorította a kezét.

- Én sem a tiédet.

- Futva jöttem vissza a Szoroson keresztül. Így nem is tartott sokáig az út. Benne vagy?

A lány bólintott, és futni kezdtek, könnyed tempóban, amiről Richard úgy gondolta, hogy Kahlan tartani tudja. Csakúgy, mint legutóbb, egyetlen árny nem követte őket, noha jó néhány lebegett az ösvény fölött. Richard kardját előreszegezve rontott keresztül rajtuk, anélkül, hogy megvárta volna, mit tesznek. Üvöltésük hangjára Kahlan arca megrándult.

Futás közben Richard a nyomaikat figyelte, a kanyarokban kezével húzva maga után Kahlant, nem hagyta, hogy letérjen az ösvényről.

Amikor kiértek a hegyomlás területéről, és már a Szoros túloldalán, az erdei ösvényen jártak, lassúbb sétára vették vissza a tempót, hogy egy kicsit kiszuszoghassák magukat. Arcuk és hajuk szitáló esőtől lett nedves. Richard olyan boldog volt, hogy megtalálta Kahlant, hogy még azon is elfelejtett aggódni, hogy mi vár rájuk. Menet közben kenyéren és gyümölcsön osztoztak meg. Noha Richard gyomra korgott az éhségtől, nem akart megállni, hogy valami kiadósabbat egyen.

Richardot még mindig zavarta, ahogyan a kard mágiája reagált, amikor Kahlan megfogta a kezét. Vajon Kahlanban érzett valamit a kard, vagy a mágia valami olyasmire reagált, ami az ő fejében volt? Amiatt volt talán, hogy félt Kahlan titkától? Vagy több volt ennél, olyasmi, amit maga a mágia érzett Kahlanban? Szerette volna, ha vele lenne Zedd, és meg tudná tőle kérdezni, mit gondol. De a legutóbb sem kérdezte meg, amikor beszélgettek. Félt talán attól, amit Zedd esetleg mondott volna neki?

Miután ettek egy kicsit, és a délután is a vége felé járt, az erdő felől morgásokat hallottak. Kahlan azt mondta, hogy ezek a szörnyetegek. Úgy döntöttek, megint futni kezdenek, hogy minél hamarabb átjussanak az ösvényen. Richard már messze túl volt azon, hogy fáradt legyen. Egyszerűen tompa volt. Futottak a sűrű erdőn keresztül, a levelekre hulló könnyű eső elmosta lépteik zaját.

Sötétedés előtt egy hosszú hegygerinc peremére értek. Alattuk az ösvény szerpentinként ereszkedett alá. A hegygerinc tetején álltak, az erdőben. Mintha egy barlang szájában álltak volna, kinéztek az esőáztatta füves síkra.

Kahlan mereven kihúzta magát.

- Ismerem ezt a helyet - suttogta.

- Mi ez?

- A Vadvidék. Középföldön vagyunk. Hazaérkeztem - fordult Richardhoz.

- Nem is tűnik vadnak ez a hely - csodálkozott Richard.

- Nem a vidék után kapta a nevét. Hanem azok után, akik lakják.

Egy meredek gerincen leereszkedve, Richard kis, védett helyre bukkant egy sziklatömb alatt. Az esőtől azért nem védte meg őket teljesen, így fenyőágakat vágott, és a kiálló sziklának támasztotta őket, apró, ám meglehetősen száraz menedéket hozva létre, ahol eltölthetik az éjszakát. Kahlan bekúszott, Richard követte, majd ágakat húzott a bejárat fölé, szinte teljesen elzárva ezzel az eső útját. Átázva és kimerülten zuhantak a földre.

Kahlan levette a köpenyét, és kirázta belőle a vizet.

- Soha nem láttam még, hogy ilyen sokáig borult legyen az ég, és ilyen sokat essen az eső. Szinte nem is emlékszem, hogyan néz ki a Nap. Kezdek belefáradni.

- Én nem - mondta csendesen Richard. Kahlan kérdő tekintetét látva megmagyarázta. - Emlékszel arra a kígyószerű felhőre, ami engem követett? Amit Rahl küldött, hogy tudja, merre járok? - Kahlan bólintott. - Zedd egy varázshálót vetett ki rá, hogy magához vonzza a többi felhőt, és azok eltakarják. Ameddig borult az ég, és nem látjuk a felhőt, addig Rahl sem látja. Darken Rahlnál pedig jobban szeretem az esőt.

- Mostantól fogva, jobban örülök majd a felhőknek - gondolkodott el Kahlan. - De legközelebb igazán megkérhetnéd, hogy olyan felhőket varázsoljon, amikből nem zuhog ennyi eső. - Richard mosolyogva bólintott. - Kérsz valami ennivalót? - kérdezte tőle Kahlan.

- Túlságosan fáradt vagyok - rázta meg a fejét Richard. - Nem akarok mást, csak aludni.

Biztonságos itt?

- Igen. A Vadvidéken senki sem él a Határ közelében. Adie azt mondta, hogy a szörnyetegektől védve vagyunk, így a szívkopók sem fognak zaklatni minket.

A kitartó eső hangja még jobban elálmosította Richardot. Az éjszaka hideg volt, ezért maguk köré tekerték pokrócaikat. A félhomályban éppen hogy ki tudta venni Kahlan arcvonásait, ahogy az a sziklafalnak támaszkodott. Menedékük túlságosan kicsi volt ahhoz, hogy tüzet rakjanak benne, ám egyébként is túlságosan nedves volt minden. Richard benyúlt a zsebébe, ujjaival az éjkövet rejtő bőrerszényt tapogatta. Azon morfondírozott, vajon jó lenne-e, ha kivenné, hogy jobban lássanak, ám végül mégsem tette.

- Légy üdvözölve Középföldön - mosolygott rá Kahlan. - Megtetted, amit ígértél: átjutottunk. Most kezdődik a kemény munka. Mit javasolsz, mit tegyünk?

Richard feje lüktetett. Hátradőlt Kahlan mellé.

- Szükségünk van valakire, aki mágiával rendelkezik, és meg tudja mondani, merre van az utolsó szelence. Vagy legalább azt, hogy hol keressük. Nem mehetünk vakon futkározva körbe-körbe. Szükségünk van valakire, aki megmutatja nekünk a megfelelő irányt. Ismersz ilyen embert?

- Messzire vagyunk bárkitől is, aki segíteni akarna nekünk - pillantott rá szeme sarkából Kahlan.

Kahlan megint nem akart valamit elmondani.

- Nem mondtam, hogy akarniuk is kell azt a segítséget - fortyant fel Richard. - Azt mondtam, hogy képesnek kell lenniük rá. Te csak vigyél el hozzájuk, a többit pedig hagyd rám! - Richard azonnal megbánta, hogy ilyen hangot használt. A falnak támasztotta a fejét, és hagyta, hogy lecsillapodjon benne a düh. - Ne haragudj rám, Kahlan - Elfordította a fejét. - Kemény napom volt. Amellett, hogy megöltem egy embert, megint le kellett döfnöm apámat. De a legrosszabb az egészben az volt, hogy azt hittem, a legjobb barátom elveszett az alvilágban. Csak szeretném megállítani Rahlt. Szeretnék már véget vetni ennek a rémálomnak.

Kahlan felé fordította az arcát, aki rámosolygott, a maga különleges, zárt ajkakkal való mosolyával. A lány néhány percig Richard szemét nézte a majdnem teljes sötétségben.

- Nem könnyű Keresőnek lenni - mondta gyengéden. Richard viszonozta a mosolyt.

- Nem könnyű - értett egyet.

- A Sár Népe - mondta végül Kahlan. - Ők talán meg tudják mondani, hol kezdjük a keresést, ám nincs rá biztosíték, hogy hajlandóak lesznek segíteni nekünk. A Vadvidék Középföld távoli része, és a Sár Népe nem szokott hozzá, hogy idegenekkel tárgyaljon. Furcsa szokásaik vannak. Nem foglalkoznak mások bajaival. Csak azt szeretnék, ha békén hagynák őket.

- Darken Rahl, ha sikerrel jár, nem fogja tiszteletben tartani kívánságaikat - emlékeztette Richard.

Kahlan lélegzetet vett, majd lassan kifújta a levegőt.

- Richard, veszélyesek lehetnek.

- Beszéltél már velük korábban is.

- Néhányszor - bólintott Kahlan. - Nem beszélik a nyelvünket, de én beszélem az övékét.

- Megbíznak benned?

Kahlan elfordította a fejét, és szorosabbra húzta magán a pokrócot.

- Azt hiszem, igen. De félnek tőlem, és a Sár Népénél ez lehet, hogy fontosabb, mint a bizalom - nézett fel Richardra.

Richard az ajkába harapott, hogy visszatartsa magát attól, hogy megkérdezze, miért félnek tőle.

- Milyen messze vannak tőlünk?

- Nem tudom pontosan, hogy Vadvidék mely részén vagyunk. Nem láttam belőle eleget, hogy határozottan megmondjam, de abban biztos vagyok, hogy északkelet felé haladva nincsenek messzebb egyheti járásnál.

- Egész jó. Reggel elindulunk északkelet felé.

- Ha odaérünk, követned kell, amit teszek, és ha mondok valamit, arra oda kell figyelned.

Meg kell győznöd őket, hogy segítsenek neked, egyébként kard ide, kard oda, nem fognak. - Richard bólintott. Kahlan kinyúlt a takaró alól, és Richard karjára tette a kezét.

- Richard - suttogta - köszönöm, hogy visszajöttél értem. Sajnálom, hogy ilyen árat kellett fizetned érte.

- Meg kellett tennem. Mi értelme lett volna Középföldre jönni a kalauzom nélkül?

- Megpróbálok megfelelni az elvárásaidnak - vigyorgott Kahlan.

Richard megszorította a kezét, majd mindketten nyugovóra tértek. Miközben megköszönte a jó szellemeknek, hogy megoltalmazták Kahlant, elragadta az álom.

Huszonkettedik fejezet

Zedd szeme felpattant. Zöldségleves sűrű illata töltötte be a levegőt. Anélkül, hogy megmozdult volna, óvatosan körülnézett. Chase feküdt mellette, a falakon csontok lógtak, odakint, az ablakon túl sötétség honolt. Végignézett a testén. Csontok voltak felhalmozva rá. Anélkül, hogy megmozdult volna, óvatosan a levegőbe emelte, majd csendesen oldalirányba lebegtette őket, végül pedig letette az egészet a földre. Hang nélkül felkelt. Egy csontokkal - szörnyetegek csontjaival - teli házban volt. Megfordult.

Megdöbbenésére szemtől-szembe került egy nővel, aki szintén abban a pillanatban fordult meg.

Mindketten rémülten sikoltottak fel, ösztövér karjaikat a levegőbe lódítva.

- Ki vagy te? - hajolt előre, és a fehér szempárt fürkészte.

Adie megragadta a mankóját, pontosan mielőtt az eldőlt volna, és visszahelyezte a hóna alá.

- Adie volnék. - válaszolta reszelős hangján. - Halálra rémisztettél! Hamarább magadhoz tértél, mint vártam volna.

Zedd kisimította a köntösét.

- Hány ebédről maradtam le? - tudakolta. Adie haragos arccal mérte végig.

- Túl sokról, ahogy elnézlek.

Zedd arcán a mosoly ráncai jelentek meg. Most ő mérte végig tetőtől-talpig Adie-t.

- Pompás egy asszony vagy - jelentette ki. Meghajolt, megragadta Adie kezét, és könnyed csókot lehelt rá, majd kihúzta magát, büszkén és szálfaegyenesen, egyik csontos ujját az égnek emelte.

- Zeddicus Z'ul Zorander, alázatos szolgálatára, drága hölgyem. Mi baja a lábadnak? - tudakolta előrehajolva.

- Semmi. Tökéletesen jól vagyon.

- Nem, nem - mondta dühösen. - Nem annak, a másiknak - mutatta. Adie lenézett hiányzó lábára, majd vissza Zeddre.

- Nem ér le teljesen a földig. Mi baja vagyon a szemednek?

- Hát, remélem, megtanultad a leckét. Már csak egy lábad maradt, tudod? - Zedd arcán a haragos vonások vigyorrá lágyultak. - Ami pedig a szemem baját illeti: eddig éhezett, de most lakomát tart.

Adie halványan elmosolyodott.

- Szeretnél egy tányér levest, varázsló?

- Azt hittem, már soha nem kérdezed meg, vén boszorka.

Követte Adie-t a szobán át a tűzhelyről lógó üstig, majd miután Adie kiporciózott két tányérral, elvitte a tányérokat az asztalig. Mankóját a falhoz támasztva, Adie leült Zeddel szemben, majd egy-egy vastag szelet kenyeret és sajtot vágott le, és áttolta neki az asztal túloldalára. Zedd lehajolt, és rögtön nekilátott az evésnek, ám egy kanálnyi leves után abbahagyta, és felnézett Adie fehér szemeibe.

- Ezt a levest Richard főzte - közölte kimérten, a második kanálnyi leves félúton megállt a tányér és a szája között.

Adie letört egy darab kenyeret, beletunkolta a levesbe, közben Zeddet nézte.

- Ez igaz. Szerencséd vagyon, az enyém nem lenne ilyen jó.

- És hol van Richard? - kérdezte Zedd, visszaejtve a kanalat a levesbe.

Adie beleharapott a kenyérbe, és rágcsálni kezdte, közben le nem vette a szemét Zeddről. Mikor lenyelte a falatot, válaszolt.

- Ő és az Inkvizítor Anya az átjárón keresztül Középföldre mentek. Bár Richard csak Kahlannak ismeri. Az Inkvizítor Anya még mindig titkolja előle kilétét. - Majd elbeszélte a varázslónak, hogyan jött hozzá Richard és Kahlan, kérve, hogy segítsen eszméletüket vesztett barátaiknak.

Zedd egyik kezébe a sajtot fogta, a másikba a kenyeret, és váltakozva harapott beléjük, miközben Adie meséjét hallgatta. Összerándult az arca, amikor meghallotta, hogy egész idáig zabkásán tartották.

- Richard arra kért, közöljem veled, hogy nem tudott többet várni rád - fejezte be Adie - de tudja, megérted őt. A Kereső, utasításokat is bízott rám. Át kell adnom Chase-nek, hogy térjen vissza, és tegye meg az előkészületeket arra az időre, amikor leomlik a Határ, és megjönnek Rahl seregei. Sajnálta, hogy nem tudja, mi a terved, de tartott tőle, hogy nem várhat tovább.

- Nagyon jó - suttogta maga elé a varázsló. - Richard úgysem szerepelt a tervemben. Zedd újra nekilátott az evésnek, immár teljes lendülettel. Amikor végzett a levessel, odament az üsthöz, és mert magának még egy tányérral. Felajánlotta, hogy segít Adie-nek szedni még egy adagot, ám Adie még nem végzett az első tányérral, mivel legnagyobb részt csak a varázslóval foglalkozott. Ahogy Zedd visszaült, Adie újabb szelet kenyeret és sajtot tolt felé.

- Richard titkol előled valamit - közölte halk hangon. - Ha nem fenyegetne minket Rahl, nem is említeném, de úgy gondoltam, jó, ha tudod.

A lámpa fénye megvilágította Zedd sovány arcát és fehér haját. Az éles árnyékokban még szikárabbnak és még soványabbnak tűnt. Felvette a kanalát, egy pillanatig a levest nézte, majd ismét Adie arcát.

- Mint tudod, mindannyiunknak vannak titkai, a varázslóknak még több is, mint a legtöbb embernek. Ha mindannyian tudnánk mások titkait, nagyon furcsa lenne a világ. És odalenne annak az öröme is, hogy elmeséld őket. - Keskeny ajkai mosolyra húzódtak, szeme vidám szikrákat szórt. - Ám én nem félem annak az embernek a titkát, akiben megbízok, ahogy neki sem kell félnie az enyémtől. Ez is része annak, hogy barátok vagyunk.

Adie hátradőlt a székében, üres, fehér szemei Zeddre meredtek, apró mosolya visszatért.

- Az ő érdekében, remélem, hogy igazad vagyon a bizalmaddal. Nem szeretnék okot adni egy varázslónak, hogy dühös legyen rám.

- A varázslókhoz képest elég ártalmatlan alak vagyok - vont vállat Zedd. Adie Zedd tekintetét fürkészte a lámpafényben.

- Ez hazugság - suttogta a varázslónő reszelős hangján.

Zedd megköszörülte a torkát, úgy vélte, ideje megváltoztatni a témát.

- Úgy tűnik, köszönettel tartozom neked, hogy gondomat viselted, kedves hölgyem.

- Ez igaz.

- És hogy segítettél Richardnak és Kahlannak. És a határjárónak is - nézett Chase-re, és kanalával feléje bökött. - Adósod vagyok.

- Talán, egy napon viszonozhatod a szívességet.

Zedd feltűrte köpenye ujját, és folytatta az evést, bár már nem olyan mohón, mint korábban. Egymást nézték a varázslónővel. A tűzhelyben pattogott a tűz, odakint az éjszakai bogarak ciripeltek. Chase továbbra is aludt.

- Mennyi ideje mentek el? - kérdezte végül Zedd.

- Ez a hetedik napja, hogy gondjaimra bízott téged és a határjárót.

Zedd végzett a vacsorájával, óvatosan odébb tolta a tányért. Vékony kezeit összekulcsolta az asztalon, lenézett, közben egymásnak ütögette mutatóujjait. A lámpa pislákoló fénye táncot járt sűrű fehér haján.

- Elmondta, hogyan találhatom meg?

Adie egy pillanatig nem válaszolt. A varázsló mutatóujjait egymáshoz ütögetve várt.

- Adtam neki egy éjkövet - szólalt meg végül Adie.

- Mit tettél! - ugrott talpra Zedd.

Adie nyugodtan nézett fel rá.

- Inkább küldjem át az átjárón, éjszaka, anélkül, hogy valamit is lásson? Ha vak vagy az átjáróban, az a biztos halállal egyenlő. Szerettem volna, ha átér. Csak így tudtam segíteni rajta.

A varázsló az asztalra helyezte kezét, és előrehajolt, hullámos, fehér haja az arcába hullott.

- És figyelmeztetted?

- Természetesen.

- Hogyan? - szűkültek össze Zedd szemei. - Egy boszorkány-talánnyal?

Adie felvett két almát, és az egyiket Zedd felé dobta. Zedd egy néma varázslattal elkapta a levegőben. Az alma lassan pörögve lebegett, miközben Zedd továbbra is az öregasszonyra meredt.

- Ülj le, varázsló, és hagyd a tudásod fitogtatását. - Beleharapott az almába, lassan rágta a falatokat. Zedd sértetten leült. - Nem akartam megijeszteni. Így is eléggé meg volt rémülve. Ha elmondtam volna neki, hogy mire képes az éjkő, nem merte volna használni, és akkor az alvilág egészen biztosan elragadta volna. Igen, figyelmeztettem, de egy boszorkány-talánnyal, hogy majd később jöjjön rá, ha már átjutott az átjárón.

Zedd pálcikaujjai lekapták az almát a levegőből.

- A kutyafáját, Adie, nem érted te ezt! Richard utálja a rejtvényeket, mindig is utálta őket. A becsületesség elleni merényletnek tartja őket. Nem szenvedheti őket. Tudomást sem vesz róluk. - Harsogva harapott egy nagyot az almába.

- Ő a Kereső. A Keresők is talányokat fejtenek meg.

- Az élet talányait, de nem a szavakét - Emelte fel csontos ujját Zedd. - Óriási különbség! Adie letette az, almáját, és kezét az asztalra fektetve hátradőlt. Az aggodalomtól egészen ellágyult az arca.

- Zedd, megpróbáltam segíteni a fiúnak. Szeretném, ha sikerrel járna. Én a lábamat vesztettem el az átjáróban, ő az életét veszítheti el. Ha pedig a Kereső életét veszti, mi is elveszítjük a miénket. Nem akartam ártani neki.

Zedd letette az almáját, és egy kézlegyintéssel elhessegette a haragját.

- Tudom, hogy nem akartál neki rosszat, Adie. Nem akartam ezt sugallni. Minden rendben lesz - fogta meg Adie kezét.

- Micsoda bolond valék! - fakadt ki keserűen. - Megmondta, hogy nem szívleli a talányokat, de nem gondoltam, hogy ily galibát okozok vele. Zedd, keresd meg az éjkövet! Nézd meg, sikerült-e átérnie!

Zedd bólintott. Becsukta a szemét, három mély lélegzetet vett, s hagyta, hogy álla a mellkasára süllyedjen. Majd hosszú ideig levegőt sem vett. Körülöttük a levegőből távoli szél halk hangja hallatszott, nyílt síkság felett fúvó szél hangja: magányos, fájdalmas, hátborzongató. Majd a szél hangja elszállt, és a varázsló újra lélegezni kezdett. Feje felemelkedett, szeme kinyílt.

- Középföldön van. Átjutott.

Adie megkönnyebbülten bólintott.

- Adok neked egy csontot, vidd magaddal, és biztonságban átjutsz az átjárón. Most azonnal utána indulsz?

A varázsló az asztalt nézte, elkapva tekintetét Adie fehér szemeiről.

- Nem - felelte csendesen. - Neki kell elintéznie ezt is, több más dologgal egyetemben. Mint mondtad, ő a Kereső. Nekem is van egy fontos feladatom, amit el kell intéznem, ha meg akarjuk állítani Darken Rahlt. Remélem, közben Richard távol tudja magát tartani a bajtól.

- Titkok? - kérdezte a varázslónő, szokásos apró mosolyával.

- Titkok - bólintott a varázsló. - Most azonnal indulnom kell.

Adie kihúzta az egyik kezét Zedd keze alól, és megcirógatta kérges bőrét.

- Sötét vagyon odakint.

- Sötét - értett egyet Zedd.

- Miért nem maradsz itt éjszakára? Csak akkor indulj útnak, ha feljő a Nap. Zedd szemei felpattantak, bozontos szemöldöke alól nézett Adie-re.

- Maradjak itt az éjszakára?

- Magányos itt néha - vont vállat Adie, s közben Zedd kezét simogatta.

- Hát, mint mondod, odakint sötét van. - Huncut mosoly ragyogott fel az öreg varázsló arcán. - És azt hiszem, több értelme lenne, ha reggel indulnék el. - Hirtelen mérges arcot vágott. - Ez nem az egyik újabb rejtvényed, ugye?

Adie megrázta a fejét, mire Zedd arcára visszatért a vigyor.

- Velem van a mágus-sziklám. Érdekel téged? Adie arca ellágyult a szemérmes mosolytól.

- Nagyon is. - Hátradőlt, beleharapott az almába, közben Zeddet nézte.

- Ruha nélkül? - ívelt felfelé Zedd szemöldöke.

Kettesben haladtak a sík lapályon. A magas fűszálak lassan hajladoztak a szélben és esőben. Fákkal csak elvétve találkoztak, leginkább nyír- és égerfa csoportokkal a patakok mentén. Kahlan folyton a füvet pásztázta - közeledtek a Sár Népének földjéhez. Richard szótlanul követte, szokásához híven csendben figyelt.

Kahlan nem akarta elvinni a Sár Népéhez, de Richardnak igaza volt: muszáj megtalálniuk az utolsó szelencét, és a közelben senki más nem igazíthatta őket útba. Az ősz lassan télbe hajlott, az idejük immáron fogytán volt. Ám lehet, hogy a Sár Népe sem segít majd, és csak az időt vesztegetik.

Ám valami még ennél is jobban aggasztotta. A Sáremberek valószínűleg nem mernének megölni egy Inkvizítort, még akkor sem, ha a varázslója védelme nélkül utazik. Ám Kahlannak fogalma sem volt, vajon a Kereső biztonságban van-e. Sosem járt még Középföldön varázsló kísérete nélkül - mint ahogy egyetlen Inkvizítor sem - egyszerűen túl veszélyes lett volna. Ugyan Richard nagyobb védelmet jelentett, mint Giller, az utolsó varázslója, de nem Richardnak kellene őt megvédeni, hanem éppen fordítva. Nem engedhette meg, hogy Richard még egyszer kockára tegye érte az életét. A férfi kulcsfontosságú volt, hogy Rahlt megállíthassák, és csak ez számított, semmi más. Kahlan megesküdött, hogy az élete árán is megvédi a Keresőt... hogy megvédi Richardot. Egész életében ez volt a legfontosabb feladata. Ha egyszer választásra kerül a sor, ő lesz az, aki az életét áldozza.

A fűben kanyargó ösvény két cölöp között vezetett át. A póznákat bőrbe csavarták, melyre piros sávokat festettek. Richard megállt előttük, és felnézett a tetejükre erősített koponyákra. Végigsimított az egyik bőrdarabon.

- Ezzel akarnak elijeszteni?

- Nem, ezek a tiszteletreméltó ősök koponyái. A földjüket vigyázzák. A legnagyobb kitüntetésnek számít, ha a halála után valaki idekerül.

- Nem tűnik túl fenyegetőnek. Talán mégsem lesznek olyan barátságtalanok, ha meglátnak minket.

- Az egyik mód, hogy kivívják maguknak a többiek tiszteletét az, ha betolakodókat ölnek - fordult Kahlan a férfi felé. - De ez nem fenyegetés, egyszerűen csak egy megbecsült hagyomány - nézett vissza a koponyákra.

Richard vett egy mély lélegzetet, és elvette kezét a cölöpről.

- Remélem, rá tudjuk őket venni, hogy segítsenek nekünk. Másként nem sok esélyük marad, hogy továbbra is tisztelhessék az őseiket.

- Ne feledd, mit mondtam! - figyelmeztette Kablan. - Lehet, hogy nem akarnak majd segíteni. Ha így döntenek, azt is el kell fogadnunk. Ők is azok közé tartoznak, akiket meg akarunk menteni. Nem szeretném, ha bántanád őket, Richard.

- Kahlan, én sem szeretném bántani őket. Nem áll szándékomban a dolog. Ne aggódj, segíteni fognak. A saját érdekük is ezt kívánja.

- Akkor is előfordulhat, hogy ők nem így gondolják - erősködött Kahlan.

Az eső alábbhagyott, az arcukra finom köd szitált. Kahlan hátravetette a köpenye csuklyáját.

- Richard, ígérd meg, hogy nem bántod őket!

A férfi is visszahúzta a csuklyáját. Csípőre tette a kezét, szája szöglete halvány mosolyra húzódott. Kahlan meglepetten nézett rá.

- Most már én is tudom milyen érzés - jegyezte meg Richard.

- Mármint micsoda? - kérdezte Kahlan, enyhe gyanakvással a hangjában. Richard ránézett, és szélesen elvigyorodott.

- Emlékszel, mikor lázas lettem a kígyóliántól, és arra kértelek, hogy ne bántsd Zeddet? Most már értem, mit érezhettél, amikor nem tudtad megígérni nekem.

Kahlan a férfi szürke szemébe nézett. Azokra gondolt, akiket Rahl megölt, és hogy milyen létfontosságú, hogy megakadályozzák a további vérfürdőt.

- Én pedig tudom, mit érezhettél, amikor nem ígérhettem meg - mosolyodott el akaratlanul. - Te is ilyen ostobának érezted magad, amiért egyáltalán megkértél rá?

Richard bólintott.

- Amikor rájöttem, hogy mi forog kockán. És amikor ráébredtem arra, hogy milyen ember is vagy valójában, és tudtam, hogy senkit sem bántanál, csak ha nincs más választásod. Akkor aztán tényleg ostobának éreztem magam. Hogy nem bíztam meg benned.

Kahlan is elszégyellte magát a saját bizalmatlanságáért. Ám azt is tudta, hogy Richard túlságosan megbízik benne.

- Sajnálom - mondta még mindig mosolyogva - igazán ismerhetnélek már.

- Esetleg van valami ötleted, hogyan vegyük rá őket, hogy segítsenek?

Kahlan már több ízben is járt a Sár Népének falujában, de mindig hívatlanul; ezek az emberek sohasem igényelnék egy Inkvizítor jelenlétét. A tisztséggel járt, hogy az Inkvizítorok meglehetősen gyakorta meglátogatták Középföld népeit - akár hívatlanul is. A Sár Népe mindig készségesnek mutatkozott, még ha csak félelemből is, de azt egyértelműen tudomására hozták, hogy az ügyeiket saját maguk szeretik intézni, mindenféle külső beavatkozás nélkül. Nem valószínű, hogy fenyegetéssel bármit is elérhetnének.

- A Sáremberek időnként tartanak egy gyűlést, amit ők a Látók Tanácsának neveznek. Nekem sosem engedték, hogy részt vegyek ezeken, talán, mert nő vagyok. A Tanács jóslatai alapján döntenek a falut érintő kérdésekben. Ám a kardodat a torkuknak tartva nem tudod rákényszeríteni őket, hogy összehívják a Gyűlést. Ezt maguktól kell megtenniük. Meg kell győznöd őket.

- Ha segítesz, menni fog. Muszáj - nézett elszántan a szemébe Richard.

Kahlan bólintott és továbbindult az ösvényen. Alacsonyan függő, vastag felhőréteg örvénylett a végtelen fűtenger felett. Úgy tűnt, mintha forrongna, miközben végtelen menetként hömpölygött tova. Itt, a síkságon mintha még az égbolt is tágasabb lett volna, mint bárhol másutt. Nyomasztó érzés volt; az egyhangú, élettelen síkság szinte eltörpülni látszott mellette.

Az eső megduzzasztotta a patakokat. A kavargó, sáros víz tajtékot vetett, és hangos robajjal ostromolta a híd gyanánt szolgáló rönköket. Kahlan érezte, ahogy a víz erejétől megremegnek a hasábok a talpa alatt. Óvatosan lépdelt, mert a fák csúszósak voltak, és sehol sem volt kifeszítve egy kötél, amibe kapaszkodhatott volna. Richard a kezét nyújtotta, hogy átsegítse a túloldalra, és a lány örült az ürügynek, hogy megfoghatta. Azon kapta magát, hogy alig várja a következő patakot, ahol Richard megint kézen fogja. De bármennyire is fájt, nem bátoríthatta a férfit. Annyira szeretett volna csak egy nő lenni a sok közül! De nem volt az. Inkvizítor volt. Mégis, egy-egy röpke pillanatra olyan jól esett erről megfeledkezni.

Szerette volna, ha Richard mellette gyalogolna, de ő hátramaradt, és éber szemekkel fürkészte a fűtengert. Ismeretlen terepen járt, óvatosan haladt, mindenütt veszélyt sejtve. Kahlan meg tudta érteni, hiszen Nyugatföldön ő is ugyanígy viselkedett. Richard az életét kockáztatta a Rahl elleni harcban, olyan lények ellen, amilyeneket még sosem látott. Jogos volt hát az óvatossága. Középföldön még a körültekintő utazó is gyakran korai véget ért, az óvatlanokra pedig még gyorsabb pusztulás várt.

Egy újabb patakon átkelve, ismét a vizes fűben gázoltak, mikor hirtelen nyolc harcos termett előttük, mintha csak a földből nőttek volna ki. Kahlan és Richard megtorpant. A jövevények állatbőröket viseltek, az arcukra és a szabadon maradt bőrfelületre pedig ragacsos sarat mázoltak, melyet még az eső sem volt képes lemosni. A hajukat is ugyanezzel a kulimásszal simították hátra. Az állatbőrökre, a karukra és a fejdíszeikre fűcsomókat kötöztek, ezért ha leguggoltak, szinte láthatatlanok voltak a magas fűben. Zord arckifejezéssel állták körül őket. Kahlannak több arc is ismerősnek tűnt: a Sáremberek vadászcsapatába futottak bele.

A legidősebb harcos, egy szikár, inas férfi, akit Kahlan Savidlin néven ismert, előrébb lépett. A többiek várakoztak, a fegyvereiket ugyan leengedték, de harcra készek maradtak. Kahlan a háta mögött érezte Richard jelenlétét. Anélkül, hogy visszafordult volna, odasúgta neki, hogy maradjon nyugton, és csinálja mindig azt, amit ő. Savidlin a nő elé állt.

- Erőt Kahlan Inkvizítornak!

- Erőt Savidlinnek és a Sár Népének! - felelte a lány a Sáremberek nyelvén.

Savidlin erre hirtelen nagy erővel pofon ütötte. Kahlan visszaütött, ugyanolyan erősen. Szinte ugyanabban a pillanatban meghallotta Richard kardjának jellegzetesen fémes csendülését. Sarkon perdült.

- Richard, ne!

A férfi már lesújtani készült. Kahlan elkapta a csuklóját: - Ne! Megmondtam, hogy maradj nyugton, és tedd azt, amit én!

Richard Savidlinről a lányra nézett. Szemében zabolátlan düh lobogott, a gyilkolásra kész mágia fénye. Állkapcsa megfeszült, ahogy összeszorította a fogát.

- És ha elvágják a torkodat, akkor tartsam oda a sajátomat is?

- Ők így üdvözlik az érkezőt. Ezzel róják le a tiszteletüket a másik erejének. Richard bizonytalanul ráncolta a homlokát.

- Sajnálom, hogy nem figyelmeztettelek. Richard, tedd el a kardot!

A Kereső előbb Savidlinre, majd Kahlanra nézett, aztán dühösen visszalökte a kardot a hüvelyébe. Kahlan megkönnyebbülten fordult vissza. Richard védelmezően melléje lépett. A vadászok türelmesen figyelték a közjátékot. Bár a szavakat nem érthették, úgy tűnt mégis felfogták, miről esett szó. Savidlin Richardra nézett.

- Ki ez az indulatos ember? - kérdezte a saját nyelvén.

- Richardnak hívják. Ő az Igazság Keresője.

A vadászok összesúgtak. Savidlin Richard szemébe nézett: - Erőt Richardnak, a Keresőnek!

Kahlan lefordította a vezető szavait. Richard még mindig dühösnek tűnt. Savidlin odalépett Richardhoz, és arcon ütötte, de nem nyitott tenyérrel, mint az Inkvizítort, hanem ököllel. Richard azonnal reagált: akkora erővel ütött vissza, hogy Savidlin hátratántorodott, és elterült a földön. Egy darabig kábultan feküdt a földön, kezét-lábát szétdobva. A vadászok szorosabbra markolták fegyvereiket. Richard felegyenesedett, és olyan vészjóslóan nézett rájuk, hogy a harcosok mozdulatlanná dermedtek.

Savidlin lassan fél könyökre támaszkodott, megdörzsölte az állát, aztán elvigyorodott: - Még senki sem adózott ekkora tisztelettel az erőmnek! Ez egy bölcs ember!

A Sáremberek nevetésben törtek ki. Kahlan a szája elé kapta a kezét, hogy leplezze a mosolyát. A feszültség elpárolgott.

- Mit mondott? - firtatta Richard.

- Hogy bölcs vagy, amiért ennyire tiszteled. Azt hiszem, szereztél magadnak egy barátot. Savidlin kinyújtotta a kezét, hogy Richard felsegíthesse. Mikor ismét két lábon állt, barátságosan hátba veregette a Keresőt, és a vállára tette a kezét.

- Örülök, hogy elismered az erőmet, de őszintén remélem, hogy jobban már nem fogsz tisztelni!

A harcosok nevettek.

- A Sáremberek között mostantól fogva Indulatos Richard a neved.

Kahlan kuncogva tolmácsolt. A vadászok továbbra is jól szórakoztak. Savidlin feléjük fordult: - Esetleg ti is szeretnétek üdvözölni a barátomat, hogy kifejezhesse az irántatok érzett tiszteletét?

Az emberei kissé megszeppenve hátrébb léptek, és maguk elé nyújtott karral a fejüket rázták.

- Nem - mondta az egyikük a nevetéstől fuldokolva - azt hiszem, az irántad mutatott tisztelet elég lesz mindannyiunknak!

Savidlin visszafordult Kahlan felé: - A Sár Népe mindig szívesen látja Kahlan Inkvizítort.

Anélkül, hogy hátranézett volna, fejével Richard felé intett:  - A Kereső az Inkvizítor Anya párja?

- Nem!

A vadász gyanakodni kezdett.

- Akkor az Inkvizítor Anya azért jött, hogy közülünk válasszon férfit magának?

- Nem, nem azért - felelte Kahlan kissé nyugodtabban. Savidlin megkönnyebbülni látszott.

- Az Inkvizítor Anya veszélyes útitárssal jár...

- Rám nézve nem veszélyes, csak azokra, akik bántani próbálnak.

A vezető végignézett a nőn.

- Különös ruha. Nem olyan, mint rég.

- Alattuk ugyanaz az ember vagyok, mint azelőtt, ezt mindig tartsd szem előtt! - hajolt közelebb Kahlan a nagyobb nyomaték kedvéért.

Savidlin kissé elhátrált a nő arckifejezése láttán, aztán bólintott.

- Akkor mi járatban van erre az Inkvizítor Anya? - kérdezte összehúzott szemmel.

- Azért jöttünk, hogy segíthessünk egymásnak. Van egy ember, aki az uralma alá akar hajtani benneteket. A Kereső és én azt szeretnénk, ha a magatok urai maradnátok. Szükségünk lenne a népetek erejére és bölcsességére az ellene való harcban.

- Rahl Atya - jelentette ki Savidlin.

- Hallottatok róla?

Savidlin bólintott: - Jött egy ember. Misszionáriusnak nevezte magát, és azt mondta, meg akar bennünket tanítani egy bizonyos Rahl Atya bölcsességére és jóságára. Három napig egyfolytában prédikált a népemnek, míg végül meguntuk.

Ezúttal Kahlan volt aki megdermedt. Szétnézett a Sárembereken, akik a prédikátor említésére szélesen vigyorogtak, majd ismét a vezetőjük sárral bemázolt arcára pillantott: - És mi történt vele a három nap elteltével?

Savidlin jelentőségteljesen mosolygott.

- Jó ember volt.

Kahlan kiegyenesedett. Richard odahajolt hozzá: - Mit mondott?

- Tudni akarják, miért jöttünk. Azt mondják, hallottak már Darken Rahlról.

- Mondd meg nekik, hogy beszédem van velük! Hívják össze a Gyűlést. A lány Richard szemébe nézett: - Azon vagyok! Adie-nek igaza volt: tényleg nem vagy valami türelmes.

- Nem, ez így nem igaz - mosolygott Richard - nagyon türelmes vagyok, de nem vagyok toleráns. Nagy különbség!

Kahlan Savidlinre mosolygott, azután folytatta: - Mindenesetre most légy egy kicsit toleráns, és ha lehet, egyelőre ne is mutass több tiszteletet! Tudom, hogy mit csinálok, és nem állnak rosszul a dolgok. Hagyd, hogy tegyem a dolgom, jó?

A férfi sértődötten összefonta a karját, de beleegyezett. Kahlan ismét a Sáremberekhez fordult. A vezető szigorúan nézett rá, aztán egy meglepő kérdéssel állt elő: - Richard, az Indulatos hozta meg nekünk az esőt?

- Így is lehet mondani. - Kahlan zavarban volt. Nem számított a kérdésre, és nem tudta hogyan válaszoljon, így aztán megmondta az igazat. - A felhők követik őt.

A vadász az arcát tanulmányozta, aztán bólintott. Kahlannak nem tetszett a vizsgálódás, ezért megpróbálta jövetelük céljára visszaterelni a beszélgetést.

- Savidlin, a Kereső az én tanácsomra jött el a népedhez. Nem akar nektek ártani, sem a dolgaitokba avatkozni. Ismersz engem - jártam már nálatok. Tudod, hogy tisztelem a Sár Népét. Nem hoznék hozzátok egy idegent, ha nem lenne fontos az ügy. Jelenleg az idő ellenünk dolgozik.

Savidlin mielőtt megszólalt volna, egy darabig emésztette a hallottakat.

- Ahogy már mondtam, a falu szívesen fogadja az Inkvizítor Anyát. - Vigyorogva a Keresőre nézett, aztán visszafordult Kahlanhoz. - Indulatos Richardnak pedig felettébb örülünk.

Az emberei elégedettnek tűntek a döntéssel - úgy látszott, mindenki kedveli Richardot. Összeszedték a felszerelésüket és a póznákra kötözött zsákmányt: két őzet és egy vaddisznót. Kahlan eddig nem is látta az elejtett állatokat, eltakarta előle a magas fű. Amint elindultak az ösvényen, a vadászok Richard köré gyűltek, óvatosan meg-megérintették, és folyamatosan karattyoltak hozzá, amiből persze egy szót sem értett. Savidlin vállon veregette - látszott rajta, alig várja, hogy a faluban elhenceghessen új barátjával. Kahlan mellette sétált, de vele szinte senki sem törődött. Az lány örült, hogy Richard ilyen népszerű. Meg tudta érteni a Sárembereket, a Keresőt nehéz volt nem kedvelni, de kellett, hogy legyen valami más oka is, hogy ilyen könnyen befogadták, és ez kissé nyugtalanította.

- Mondtam, hogy meggyőzöm őket - vigyorgott Richard a lányra a vadászok feje fölött. - Csak azt nem hittem volna, hogy a siker kulcsa az, ha az egyiket leütöm.

Huszonharmadik fejezet

Csirkék rebbentek szerteszét, ahogy a vadászcsapat bevezette Kahlant és Richardot a Sáremberek falujába. A falu, melyet egy emelkedőre építettek - ami a Vadvidék pusztáin már-már hegynek számított - tulajdonképpen egy csoport vályogházat jelentett. A sártéglákat barna agyagvakolat fedte, a tetőket pedig fűből készítették, így azok beáztak, ha a fű megszáradt, és ezért folyton cserélgetni kellett őket. Az ajtókat fából ácsolták, de az ablakokat nem fedte üveg, csak némi rongy lógott itt-ott, hogy valamennyire védjen az esőtől és széltől.

Az épületek nagyjából kör alakban helyezkedtek el egy központi tér körül. Délen szorosan egymás mellé épültek, legalább egy közös fallal, a házak között pedig szűk sikátorokkal. Ezek mindegyikében egy-egy család lakott. Északon a közösségi épületek álltak. A keleten és nyugaton egy sor különféle tákolmány állt elszórtan, ezek választották el a falu két részét. Nagy részük csak négy rúdra emelt tetőből állt: ezeket főzésre, étkezésre, vagy fegyverek és edények készítésére használták. Száraz időben az egész falu porfelhőbe burkolózott, mely mindenhova beférkőzve eltömte az emberek szemét, orrát és száját, de most az esők mindent tisztára mostak. A földön a lábnyomok ezrei apró pocsolyákká váltak, és visszatükrözték az egyhangú házak képét.

Kétoldalt élénk színű kelmékből készült ruhákba öltözött asszonyok dolgoztak. Távagyökeret őröltek, ebből készült a Sáremberek jellegzetes kovásztalan kenyere. A főzőtüzek felől ínycsiklandó illatokat hozott a szél. Az asszonyoknak sárral lesimított, rövid hajú lányok segédkeztek.

Kahlan félénk pillantásokat érzett magán. Korábbi ittléte alapján tudta, hogy a lányok nagy érdeklődéssel tekintenek rá - a sok mindent tapasztalt, messzi tájakat megjárt utazóra, de főképp a nőre, akit a férfiak tiszteltek és féltek. Az idősebb asszonyok megértően tűrték, hogy a lányok figyelme egy rövid időre elterelődjön.

Gyerekek szaladtak össze a szélrózsa minden irányából, hogy megnézzék az idegeneket, akiket Savidlin és csapata hozott. Összesereglettek a vadászok körül, izgatottan visongtak, és fel-alá ugráltak a pocsolyákban, sárral terítve be a harcosokat. Normális esetben a vadászzsákmány érdekelte volna őket, ám most a jövevények láttán tudomást sem vettek az őzekről és a vaddisznóról. A vadászok mosolyogva tűrték a rohamot: a kicsi gyerekeket sosem dorgálták meg. Ha majd nagyobbak lesznek, őket is megtanítják a Sáremberek tudományára: a vadászatra, a gyűjtögetésre és a szellemek tiszteletére. Most még hagyták őket: hadd legyenek csak gyerekek, hadd viháncoljanak szabadon.

A gyereksereg finom falatokkal próbálta kicsalni a vadászokból az idegenekkel való találkozás történetét. A férfiak nevettek, de úgy döntöttek, először a Vének Tanácsának van joga hallani a jövevényekről. Az apróságokat nem keserítette el túlságosan a visszautasítás, továbbra is körbetáncolták a felnőtteket. Elvégre is ez volt a legizgalmasabb dolog, ami életük néhány évében történt: valami szokatlan és határozott veszélyt magával hordozó esemény.

A hat vén az egyik nyitott épület csöpögő teteje alatt állva várta, hogy Savidlin eléjük vezesse az idegeneket. Szarvasbőr nadrágot viseltek, meztelen vállukat prérifarkas-prémbe  burkolták. Komor arcuk ellenére Kahlan tudta, hogy általában barátságosabbak, mint amit a látszat sugall. A Sáremberek addig sohasem mosolyogtak a jövevényekre, míg megfelelően nem köszöntötték egymást, nehogy azok elrabolhassák a lelküket.

A gyerekek elhátráltak a cölöpháztól, és letelepedtek a sáros föld- re, úgy figyelték, ahogy a vadászcsapat a vének elé vezette az idegeneket. A nők abbahagyták a főzőtüzeknél a munkát, a fiatal férfiak is félbeszakították a fegyverkészítést, és a sárban ücsörgő gyerekekkel egyetemben elhallgattak. A közügyek a Sáremberek között nyíltan, mindenki szeme láttára zajlottak.

Kahlan az elöljárók elé lépett. Richard balról egy lépéssel lemaradva követte, Savidlin a nő jobbjára állt. A vének végigmérték a két jövevényt.

- Erőt Kahlan Inkvizítornak! - mondta a legöregebb.

- Erőt Toffalarnak! - felelte a lány.

Az elöljáró gyengéden megpofozta, szinte csak arcon simította. A falun belül nem volt szokás nagyot ütni. Nagyobb pofonokat, mint amilyet Savidlin adott, csak a pusztán, a falutól távoli találkozásokkor adtak. Ilyen módon egyszerűbb volt megőrizni a békességet, nem is beszélve a fogakról. Surin, Caldus, Arbrin, Breginderin és Hajanlet sorban erőt kívántak, és arcon csapták Kahlant. Majd Richard került sorra. Savidlin előrébb lépett, és magával húzta új barátját. Büszkén mutogatta felrepedt száját a véneknek.

Kahlan Richard nevét suttogta, figyelmeztető hangsúllyal: - Ezek fontos emberek! Légy szíves, kíméld meg a fogaikat! Richard a szeme sarkából visszanézett és hamisan elmosolyodott.

- Ő Richard, az Indulatos, az Igazság Keresője! - jelentette ki Savidlin, és láthatóan büszke volt védencére. Közelebb hajolt a vénekhez, és jelentőségteljesen hozzátette: - Kahlan Inkvizítor hozta őt hozzánk. Ő az, akiről beszéltetek, aki az esőt meghozta. Az Inkvizítor Anya mondta.

Kahlan aggódni kezdett. Fogalma sem volt, miről beszélt Savidlin. A véneknek arcizmuk sem rebbent, kivéve Toffalart, aki felvonta a szemöldökét.

- Erőt Indulatos Richardnak! - mondta Toffalar, és arcon legyintette.

- Erőt Toffalarnak! - mondta Richard a saját nyelvén, miután felismerte a saját nevét, és rögtön visszaütött.

Kahlan halkan felsóhajtott: Richard sem ütött nagyot. Savidlin ragyogott, és továbbra is a feldagadt száját mutogatta. Toffalar végre elmosolyodott. Miután a többiek is átestek az üdvözlésen, ők is mosolyogni kezdtek.

Aztán valami nagyon furcsát műveltek.

A hat elöljáró és Savidlin egy emberként fél térdre ereszkedett Richard előtt, és fejet hajtottak neki. Kahlan megfeszült.

- Mit művelnek? - suttogta Richard a szája sarkából. Láthatóan zavarta a nő idegessége.

- Fogalmam sincs - válaszolta Kahlan halkan. - Talán így szokás köszönteni a Keresőt. Még sosem láttam, hogy így viselkedtek volna.

A férfiak újra felálltak, és barátságosan mosolyogtak. Toffalar felemelte a kezét, és a fejük felett intett az asszonyoknak.

- Tartsanak velünk! Megtiszteltetés számunkra a látogatásuk.

Richardot magával vonszolva, Kahlan törökülésbe helyezkedett a nedves fapadlón. A vének megvárták, míg a vendégek leülnek, majd maguk is kényelembe helyezkedtek. Ha észre is vették, hogy Richard folyton a kardja közelében tartja a kezét, nem adták semmi jelét. Asszonyok érkeztek hatalmas, távakenyértől és egyéb ennivalótól roskadozó tálakat cipelve. Először Toffalart és a többi elöljárót kínálták. Közben rá-rámosolyogtak a Keresőre. Maguk között arról suttogtak, milyen hatalmas termetű az idegen férfi, és milyen különös ruhákat hord. Kahlant szinte figyelemre sem méltatták.

Középföld asszonyai általában nem szívlelték az Inkvizítorokat. Fenyegetést láttak bennük, akik elragadhatják tőlük a férjeiket, és a fiatalokban lázadó gondolatokat ébreszthetnek: a férjüket alázatosan szolgáló asszonyok nem viselkednek ilyen önállóan. Kahlant nem zavarták a hűvös pillantások, régen hozzászokott az ilyen fogadtatáshoz.

Toffalar a kenyerét három egyenlő darabra törte. Először Richard felé nyújtott egy darabot, aztán Kahlant kínálta meg vele. Egy mosolygós asszony egy-egy tál sült paprikát  nyújtott a vendégeknek. Kahlan és Richard a vének példáját követve a paprikát belecsavarták a kenyérbe. Kahlan még éppen idejében vette észre, hogy Richard a jobb kezét a kard markolatán tartja és bal kézzel készül enni.

- Richard! - suttogta figyelmeztetően. - Nehogy bal kézzel tegyél ételt a szádba! A férfi megdermedt.

- Miért?

- Azért, mert a hitük szerint a gonosz szellemek esznek bal kézzel.

- Marhaság - mondta Richard ingerülten.

- Kérlek! Sokkal többen vannak. A fegyvereik pedig mérgezettek. Nem a legmegfelelőbb pillanat, hogy teológiai vitát nyissunk!

Kahlan a vénekre mosolygott, de közben érezte magán a Kereső tekintetét. Megkönnyebbülten látta a szeme sarkából, hogy Richard áttette az ételt a jobb kezébe.

- Elnézést kérünk a szerény vendéglátásért - mondta Toffalar - Ma estére viszont ünnepséget rendezünk!

- Ó, ne! - fakadt ki Kahlan. - Úgy értem, nem szeretnénk a terhetekre lenni.

- Ahogy az Inkvizítor Anya kívánja - vont vállat Toffalar egy kissé csalódottan.

- Azért jöttünk ide, mert a Sár Népe, sok más néphez hasonlóan, nagy veszélyben forog.

A vének bólintottak és mosolyogtak.

- Igen - szólalt meg Surin. - De most, hogy megjött Indulatos Richard, minden rendben lesz. Köszönjük, Kahlan Inkvizítor, ezt sosem fogjuk elfelejteni.

Kahlan körbepillantott, és csupa boldog, mosolygós arcot látott maga körül. Nem igazán tudott mit kezdeni a dolgok ilyen állásával, ezért harapott egyet az enyhén porízű kenyérbe csomagolt paprikából, csak hogy időt nyerjen.

- Mit mondanak? - kérdezte Richard, majd ő is bekapott egy falatot.

- Valamiért nagyon boldogok, hogy idehoztalak. Richard elgondolkodva nézett rá.

- Kérdezd meg, miért!

Kahlan bólintott, és Toffalarhoz fordult: - Tiszteletreméltó elöljáró, be kell vallanom, hogy nem értem, miért okoz ekkora örömet Indulatos Richard érkezése.

Az elöljáró mindentudóan mosolygott: - Bocsáss meg, gyermekem. Elfelejtettem, hogy nem voltál itt, amikor a Látók Tanácsát összehívtuk. Aszály volt, a termésük kiszáradt, és a népemet az éhhalál fenyegette. Ezért a Gyűlésen a szellemek segítségét kértük. Azt mondták, eljön majd valaki, és meghozza magával az esőt. Elkezdett esni, és most itt Richard az Indulatos, ahogy ígérték.

- Akkor azért örülnek, mert Richard egy égi jel?

- Nem - mondta Toffalar az izgalomtól tágra nyílt szemmel. - Azért örülünk, mert egyik ősünk szelleme méltónak talált bennünket, hogy eljöjjön hozzánk. És ő az! - mutatott Richardra.

Kahlan a meglepetéstől majdnem elejtette a kenyeret.

- Mi az? - kérdezte Richard.

- Gyűlést hívtak össze, hogy megszűntessék az aszályt. A szellemek azt mondták, hogy eljön majd egy ember, és meghozza az esőt. Richard, azt képzelik, hogy az ősük szelleme öltött benned testet.

Richard egy pillanatig a lány arcát tanulmányozta.

- Akkor tévednek.

- Ők legalábbis annak hisznek. Gondolj bele, ezek az emberek bármit megtennének egy szellem kedvéért! Csak egy szavadba kerül, és összehívják a Látók Tanácsát.

Kahlan nem örült neki, hogy ezt kellett mondania, egyáltalán nem érezte helyesnek a Sáremberek becsapását, de muszáj volt megtudniuk, hol van a szelence. Richard elgondolkodott.

- Nem - mondta végül a lány szemébe nézve.

- Richard, fontos feladatunk van. Ha azt hiszik, szellem vagy, és ez eljuttat bennünket a szelencéhez, akkor mit számít?

- Azért számít, mert hazugság. Nem teszem meg.

- Akkor inkább győzzön Rahl? - kérdezte Kahlan halkan. A férfi dühösen nézett rá: - Először is, nem teszem meg, mert nem helyes becsapni őket egy ilyen fontos kérdésben. Másodszor, ezek az emberek hatalommal bírnak - ezért vagyunk itt. Ezt azzal is bizonyították, hogy tudták, eljövök és esőt hozok magammal. Ebben igazuk is van. De nagy izgatottságukban olyan kővetkeztetést vontak le, ami már nem igaz. Azt is mondták, hogy egy szellem fogja meghozni az esőt? - Kahlan a fejét rázta. - Az emberek néha csak azért hisznek dolgokban, mert szeretnék, ha úgy lenne.

- Ha ez nekik is és nekünk is a hasznunkra válik, akkor mi baj lehet belőle?

- A baj a hatalmukból lehet. Mi van, ha összehívják a Gyűlést, és kiderül, hogy mégsem vagyok szellem? Gondolod, örülnek majd, hogy becsaptuk őket? Mi meghalunk és Rahl diadalmaskodik.

Kahlan hátradőlt, és nagyot sóhajtott. A varázsló jól választja ki a Keresőit - gondolta.

- Talán megharagítottuk valamivel a szellemet? - kérdezte Toffalar aggodalmaskodva.

- Tudni szeretné, hogy miért haragszol - tolmácsolt Kahlan. - Mit mondjak neki?

- Majd én válaszolok, te csak fordítsd le! Kahlan beleegyezően bólintott.

- A Sár Népe bölcs és hatalmas - kezdte Richard. - Ezért is jöttem hozzátok. Az ősök szellemei igazat szóltak, valóban én hoztam nektek az esőt.

A Sáremberek rendkívül elégedettnek tűntek, amikor Kahlan lefordította. Az egész falu síri csendben itta a szavait.

- De nem mondtak el mindent. Ti is tudjátok, ez a szellemek szokása. A vének helyeslően bólogattak.

- A ti bölcsességetekre bízták, hogy a többire rájöjjetek. Így maradhat a népetek továbbra is erős, éppúgy, mint ahogy a gyerekeitek is attól lesznek erősek, ha okosan vezetitek lépteiket, és nem attól, ha mindent megadtok nekik, amit csak szeretnének. Minden szülő azt reméli, hogy a gyermeke bölcs és kitartó lesz, és megtanul önállóan gondolkodni.

Többen bólogattak megint, bár már nem annyian, mint az előbb.

- Mit akarsz ezzel mondani, ó hatalmas szellem? - kérdezte Arbrin, az egyik elöljáró, a háttérből.

Kahlan tolmácsolta szavait, Richard pedig elgondolkozva túrt bele a hajába.

- Azt, hogy valóban én hoztam az esőt, de ez még nem minden. Lehet, hogy a szellemek úgy vélik, még a szárazságnál is nagyobb veszélyben forogtok, és így még fontosabb ügyben jöttem. Egy rettentően veszélyes ember tör az életetekre, és szeretne a rabszolgáivá tenni. A neve Darken Rahl.

A vének némelyike gúnyos mosolyra húzta a száját.

- Bolondokat küld a nyakunkra, hogy őket szolgáljuk! - szólt Toffalar. Richard haragosan nézett vissza rá. A vigyor lassan lehervadt az arcokról.

- Ez csak egy cselfogás. Mindig így tesz: azt akarja, hogy elbízzátok magatokat. Nehogy higgyetek neki! A mágiájával és a seregeivel nálatok népesebb nemzeteket is meghódított már. Ha majd elérkezettnek látja az időt, benneteket is eltipor. A felhőket ő küldte a nyakamra, hogy bármikor meg tudjon találni, ha le akar velem számolni. Engem neveztek ki ugyan Keresőnek, de nem vagyok szellem, csak egy ember. Meg akarom állítani Darken Rahlt, hogy a népetek és az összes többi nép továbbra is szabadon élhessen.

- Ha igaz amit mondasz - húzta össze a szemét Toffalar - , akkor az a Rahl nevezetű ember küldte az esőt, és mentette meg a népemet. A misszionárius is ezt tanította: Rahl Atya megmenti a népeket.

- Tévedsz. Rahl azért küldte a felhőket, hogy engem kövessenek. Én döntöttem úgy, hogy idejövök, ahogy őseitek szellemei meg is jövendölték. Azt jósolták, hogy megjön majd az eső és vele egy ember. Azt nem állították, hogy a jövevény egy szellem lesz.

Amennyire Kahlan meg tudta ítélni, a vének szörnyen csalódottak voltak. Csak remélni tudta, hogy a csalódottság nem csap majd át haragba.

- Az is lehet, hogy a szellemek üzenete figyelmeztetés volt, hogy óvakodjunk a jövevénytől!

- kiáltotta Surin.

- Vagy hogy Rahltól óvakodjatok! - vágott vissza Richard. - Az igazat mondom nektek.

Muszáj ezt belátnotok, különben elvesztetek. Esélyt kínálok nektek, hogy megmenekülhessetek.

Az elöljárók szótlanul töprengtek. Végül Toffalar törte meg a csendet.

- A szavaid igaznak csengenek, Indulatos Richard, de egyelőre még nem lehetünk ebben biztosak. Pontosan mit akarsz tőlünk?

A vének némán ültek, arcukon nyoma sem volt már a jókedvnek. Az egész falu feszülten figyelt. Richard egyenként végigmérte a véneket, majd halkan válaszolt: - Darken Rahl egy olyan varázslat után kutat, amellyel az egész világ felett uralkodhat, beleértve a Sár Népét is. Én ugyanezt a varázslatot keresem, de azért, hogy szembeszállhassak vele. Szeretném, ha összehívnátok a Látók Tanácsát, és útmutatást kémétek a szellemektől, hogy merre keressem, mert ha Rahl akad rá először, vége mindennek.

- Nem hívjuk össze a Gyűlést egy idegen kedvéért! - meredt rá sötéten Toffalar.

Kahlan látta, hogy Richard egyre dühösebb lesz, akárhogy is próbálja magát visszafogni. Körbepillantott anélkül, hogy a fejét megmozdította volna, és felmérte, merre állnak a fegyveresek, ha esetleg kenyértörésre kerülne sor. Menekülésre vajmi kevés esélyt látott. Hirtelen azt kívánta, bárcsak soha ne jöttek volna ide.

- Az esőért cserébe csak annyit kérek - nézett Richard izzó tekintettel a vénekre -, hogy ne döntsetek most azonnal. Gondolkodjatok el, hogy milyen embernek ismertetek meg. - Nyugodt hangon beszélt, ám a szavait nem lehetett félreérteni. - Jól gondoljátok meg! Sok ember élete múlik azon, hogy hogyan döntötök. Az enyém. Kahlané. A tiétek.

Fordítás közben Kahlannak olyan érzése támadt, hogy Richard valójában nem is az előttük álló vénekhez beszél, hanem valaki máshoz. Hirtelen magán érezte ennek a valakinek a tekintetét. Óvatosan körülnézett, de nem találta, akit keresett, bár minden szem kettejüket figyelte.

- Rendben - jelentette ki végül Toffalar. - Mindketten a vendégeink vagytok, amíg nem hozzuk meg a döntést. Erezzétek jól magatokat, a népem megosztja veletek az ételét és otthonát.

A vének visszavonultak, és a szemerkélő esőben a közösségi épületek felé igyekeztek. A tömeg szétoszlott, mindenki visszatért a tennivalójához, arrébb terelgetve a gyerekeket az útból. Savidlin távozott utolsóként. Rájuk mosolygott, és felajánlotta a segítségét, ha szükségük lenne valamire. Kahlan megköszönte, majd kettesben maradtak Richarddal a vizes padlón. A tetőn keresztül csöpögött rájuk az eső. A paprikával és távakenyérrel megrakott fonott tálcák mellettük maradtak. Kahlan odahajolt, kivett egy paprikát, és begöngyölte az egyik lepényszerű kenyérbe. Odaadta Richardnak, aztán csinált egyet magának is.

- Haragszol rám? - kérdezte Richard.

- Nem - vallotta be Kahlan. - Büszke vagyok rád.

A férfi arcán kisfiús mosoly terült szét. Beleharapott a kenyerébe, amit gondosan a jobb kezében tartott, és néhány harapással eltűntette. Miután lenyelte az utolsó falatot, újra megszólalt.

- Nézz a jobb vállam fölé! Egy őszes, hosszú hajú ember ácsorog karba tett kézzel a falnak támaszkodva. Tudod, ki az?

Kahlan harapott egyet a kenyérből, és rágás közben odapillantott.

- A Madarak Atyja. Semmit sem tudok róla, azon kívül, hogy magához tudja szólítani a madarakat.

Richard kivett egy újabb kenyeret a tálból, összegöngyölte, és harapott egyet.

- Azt hiszem, ideje beszélnünk vele.

- Miért?

- Mert ő itt a főnök - nézett a lányra Richard.

- A vének hozzák a döntéseket - ráncolta a szemöldökét Kahlan.

- A bátyám mindig azt mondja, az igazi hatalmat nem szokás közszemlére tenni - húzódott mosolyra Richard szája szeglete. Szürke szeme a lányt fürkészte. - A vének csak a látványosság kedvéért vannak. Mindenki tiszteli őket, így aztán kirakják őket a kirakatba a nagyközönségnek. Mint a koponyákat a póznákra, csak éppen az ő fejükön még ott a bőr. Rendelkeznek némi tekintéllyel, de nem ők az igazi vezetők. Hanem ő - intett Richard a  szemével a Madarak Atyja felé, aki a háta mögött állt a falnak támaszkodva.

- Akkor miért nem mutatkozik?

- Azért, mert kíváncsi, hogy rájövünk-e magunktól - vigyorgott Richard, majd feltápászkodott, és a kezét nyújtotta. Kahlan a szájába tömte a kenyér maradék részét, beletörölte a kezét a nadrágjába, majd megragadta a feléje nyújtott kezet. Ahogy a férfi talpra segítette, arra gondolt, milyen jó érzés, hogy Richard mindig kész a kezét nyújtani. Ő volt az első, aki valaha is fel merészelte segíteni. Talán ennek is része volt abban, hogy olyan jól érezte magát mellette.

Cuppogva indultak a hideg esőben a Madarak Atyja felé, aki még mindig a falat támasztva figyelte őket. Hosszú, ezüstszürke haja szarvasbőr tunikáját verte. Ruháját nem díszítette semmi, egyetlen ékessége a nyakában bőrszíjon függő csontfaragvány volt. Jóképű volt; sem öreg, sem fiatal, és körülbelül olyan magas, mint Kahlan. Arcát épp olyan szívóssá edzette az idő, akár a szarvasbőrt, amiből a ruháját készítették.

Továbbra is a falnak vetette a vállát, amikor megálltak előtte. Jobb talpát a vályognak támasztotta, a térde hegyes szögben elállt a faltól. Kezét karba fonta, barna szeme az arcukat fürkészte.

Richard is összefonta a mellkasán a karját.

- Szeretnék veled beszélni. Persze, csak ha nem félsz, hogy esetleg egy szellemmel állsz szemben.

A barna szempár Kahlant figyelte, miközben tolmácsolt, majd újra a Keresőt fürkészte.

- Láttam már szellemeket máskor is - szólalt meg halkan. - Egyikük sem szokott kardot viselni.

Amikor Kahlan lefordította szavait, Richard elnevette magát. A lánynak tetszett, hogy ilyen könnyedén tud nevetni.

- Én is láttam már szellemeket, és igazad van: valóban nincs kardjuk.

Apró mosoly jelent meg a másik szája szegletében. Leengedte a kezét és kihúzta magát.

- Erőt a Keresőnek! - legyintette arcon.

- Erőt a Madarak Atyjának! - viszonozta Richard a könnyed pofont.

A Madarak Atyja leemelte a nyakából a csontfaragványt, és a szájához illesztette. Kahlan most vette csak észre, hogy a férfi egy sípot tart a kezében. Arcát felpuffasztva belefújt, ám egyetlen hang sem hallatszott. Visszaakasztotta a sípot a helyére, és kinyújtotta oldalra a karját, de közben nem vette le a szemét a Keresőről. Egy pillanattal később egy sólyom zuhant alá az égből. Az utolsó pillanatban széttárta a szárnyát, és billegve landolt a kinyújtott kézen. A tollai felborzolódtak, aztán újból visszasimultak. Apró, fekete szeme pislogott, fejét rövid, rángatózó mozgással ide-oda forgatta.

- Gyertek - hívta őket a Madarak Atyja. - Beszélgessünk.

A nagy közösségi épületek között vezette őket hátrafelé, egy külön álló, kisebb házhoz. Kahlan megismerte az ablakok nélküli épületet, bár benne még sosem járt. Ez volt a Szellemek Háza, ahol a Gyűléseket tartották.

A sólyom továbbra is a karján ült, amikor a Madarak Atyja kinyitotta az ajtót, és beljebb tessékelte őket. A szoba túlsó felében apró tűz égett egy gödörben, kevéske fénnyel világítva be az egyébként sötét épületet. A tűz felett egy lyuk engedte ki a tetőn a füstöt, bár ez a megoldás nem működött túlságosan jól, mert odabent csípős füstszag terjengett. A padlón agyagedények hevertek, korábbi étkezések maradványai. Az egyik falon egy deszkapolcon jó kéttucatnyi koponya sorakozott. Ezektől eltekintve a terem üres volt. A Madarak Atyja keresett egy helyet, ahová nem csöpögött be az eső, és letelepedett a döngölt padlóra. Kahlan és Richard egymás mellett ültek le vele szemben. A sólyom árgus szemekkel figyelte minden mozdulatukat.

A Madarak Atyja Kahlan szemébe fúrta tekintetét. A lány látta rajta, megszokta, hogy az emberek féljenek tőle, még olyankor is, mikor éppen semmi okuk nem volt rá. Felismerte ezt a férfi szemében, mert tőle is éppúgy tartott mindenki.

- Inkvizítor Anya, még nem, választottál társat magadnak. - simogatta elgondolkozva a sólyma fejét.

Kahlannak nem tetszett a hangnem. Nem szívlelte, ha próbára akarják tenni.

- Ezt ajánlatnak vegyem?

A Madarak Atyja elmosolyodott.

- Nem. Elnézést kérek. Nem állt szándékomban megbántani. Miért nincs itt a varázslód?

- Kettőt kivéve minden varázsló halott. Ezek közül az egyik eladta magát egy királynőnek. A másikra egy túlvilági szörny csapott le, most eszméletlenül fekszik. Egy sem maradt, hogy védelmezzen. Az összes többi Inkvizítort meggyilkolták. Sötét időket élünk.

A férfi tekintete megértő volt, de a hangja ebből semmit sem tükrözött.

- Veszélyes egy Inkvizítornak egyedül utaznia.

- Igen. Ám ugyanilyen veszélyes egyedül maradni egy mindenre elszánt Inkvizítorral. Ha így nézzük, kettőnk közül te vagy a nagyobb veszélyben.

- Talán - mosolygott a Madarak Atyja a sólymot simogatva. - Talán. Ez egy igazi Kereső? Varázsló jelölte ki erre a posztra?

- Igen.

A Madarak Atyja bólintott.

- Sok-sok éve már, hogy utoljára láttam valódi Keresőt. Egyszer jött ide egy ál-Kereső. Megölte egy pár harcosunkat, amikor nem adtuk meg neki, amit követelt.

- Sajnálom a harcosaitokat.

- Felesleges - rázta a fejét a férfi. - Gyors haláluk volt. Sajnáld a Keresőt! Az övé kevésbé volt gyors.

A sólyom pislogott, aztán tovább figyelte a lányt.

- Én még sosem láttam önjelölt Keresőt, de ezt az embert már láttam haragra gerjedni. Hidd el, nem sok örömetek származna belőle, ha csak egyszer is okot adnátok rá, hogy kivonja a kardját. Tudja használni a fegyver mágiáját. Saját szememmel láttam, ahogy gonosz szellemeket vágott le vele.

A Madarak Atyja egy darabig Kahlan szemét tanulmányozta, mintha azt mérlegelné, vajon mi igaz abból, amit mond.

- Köszönöm a tanácsot. Ígérem, nem fogom elfelejteni.

Végül Richard is megszólalt.

- Befejeztétek a fenyegetőzést?

- Azt hittem, nem érted a nyelvüket. - nézett rá meglepetten Kahlan.

- Nem. De láttam a szemeteket. Ahogy a szemetek szikrázott, akár le is éghetett volna az egész ház.

- A Kereső tudni kívánja, hogy befejeztük-e egymás fenyegetését - fordult vissza Kahlan a Madarak Atyjához.

- Türelmetlen egy ember, nem? - nézett Richardra a Madarak Atyja.

- Már én is mondtam neki, de ő tagadja - bólintott a lány.

- Nehéz lehet vele utazni.

- Egyáltalán nem - mosolyodott el Kahlan.

A Madarak Atyja viszonozta a mosolyt, aztán Richardra pillantott.

- Ha úgy döntünk, hogy nem segítünk, hány emberem ölöd meg?

Kahlan folyamatosan fordította a beszélgetést.

- Egyet sem.

- És ha úgy döntünk, hogy nem segítünk Darken Rahlnak, ő hányat öl meg közülünk? - tudakolta a Madarak Atyja a sólymot tanulmányozva.

- Előbb-utóbb rengeteget.

A Sárember elvette a kezét a madárról, és ismét Richardra nézett.

- Úgy tűnik, ez inkább amellett szól, hogy neki segítsünk.

- Ha nem segítetek nekem, és semlegesek maradtok, nem bántok senkit a népedből - mosolyodott el a Kereső. - Jogotok van így dönteni, bár ostoba választás lenne. De Rahl el fog pusztítani benneteket. Én pedig tovább küzdök ellene, akár az utolsó leheletemig, ha kell. Ha viszont neki segítetek, és legyőzöm, akkor visszajövök, és... - Fenyegető arccal végighúzta az ujját a torka előtt. A mozdulat tolmács nélkül is egyértelmű volt.

A Madarak Atyja hirtelen kifogyott a válaszokból, csak ült merev arccal.

- Csak azt szeretnénk, ha békén hagynának minket - sóhajtotta végül. Richard vállat vont, és a földet nézte.

- Meg tudlak érteni benneteket. Nekem sem volt más vágyam. - Felemelte a fejét. - Darken  Rahl meggyilkolta az apámat, és gonosz szellemeket küldött a nyakamra az ő képében. Fejvadászokat küld, hogy öljék meg Kahlant. Lerombolja a Határt, hogy meghódítsa a szülőföldemet. Szörnyei lecsaptak a két legjobb barátomra. Eszméletlenül fekszenek, de legalább még élnek. Egyelőre. Amíg legközelebb Rahl sikerrel jár... Kahlan sokakról mesélt, akiknek vére a lelkén szárad. Gyerekekről is... A történetek megkeserítenék a szívedet. - Bólogatott, és hangja suttogássá halkult. - Igen, barátom, én is csak azt szerettem volna, ha békén hagynak. Ha Darken Rahl megtalálja a varázslatot, amit keres, a tél első napjának eljöttével olyan hatalomra tesz szert, amellyel senki élő ember nem szállhat szembe. Akkor pedig minden elveszett.

Richard a kardjáért nyúlt. Kahlan szeme elkerekedett.

- Ha ő lenne itt a helyemben, akkor vagy segítenél neki, vagy meghalnál. - Lassan elvette a kezét a fegyver markolatáról. - Én pedig pontosan ezért nem bánthatlak, barátom, ha úgy döntesz, hogy nem segítesz nekem.

A Madarak Atyja egy darabig a gondolataiba merülten üldögélt.

- Most már látom, hogy nem járnék jól Darken Rahl ellenségeként. De a te ellenségedként sem.

Felállt, odasétált az ajtóhoz, és a sólymot fellódította a levegőbe. Utána visszaült a földre, és gondterhelten felsóhajtott.

- Igaznak tűnnek a szavaid, de még meg kell fontolnom őket. Mindenesetre, úgy tűnik, nemcsak a segítségünket várod, de te magad is kész vagy nekünk segíteni. Bölcs dolog, ha valaki mások segítségét segítségért cserében kéri, és nem fenyegetőzik vagy alakoskodik.

- Ha be akartalak volna csapni, hagyhattam volna, hogy szellemnek nézzetek.

- Ha összehívjuk a Gyűlést - húzódott apró mosolyra a Madarak Atyjának szája -, rájöttünk volna, hogy nem vagy az. Egy bölcs ember erre is számítana. Mi hát az oka, hogy bevallottad az igazat? Nem akartál becsapni, vagy csak nem mertél?

- Az igazat akarod hallani? - mosolygott vissza Richard. - Mindkettő.

- Köszönettel tartozom az őszinteségért - biccentett a Madarak Atyja.

Richard csendben ült, aztán vett egy mély levegőt, és lassan sóhajtva kiengedte.

- Nos, Madarak Atyja, hallottad a történetem. El kell döntened, hogy hiszel nekem vagy sem. Az idő ellenem dolgozik. Segítesz nekem?

- Ez nem ilyen egyszerű. A népen hozzám fordul tanácsért. Ha ételért jöttetek volna hozzám, azt mondanám „Adjatok nekik enni!", és a népem engedelmeskedne. De ti a Gyűlést akar játok összehívni, és ez teljesen más lapra tartozik. A Látók Tanácsa abból a hat elöljáróhól áll, akikkel az imént beszéltetek, és belőlem. Idős emberek, és a régi szokások erősen élnek bennük. Idegenek kedvéért még sohasem hívták össze a Gyűlést, kedvükért még sohasem zavartuk meg az ősök nyugalmát. Nem is olyan sokára a vének csatlakoznak őseink szellemeihez, és ők sem szeretnék, ha kívülállók kedvéért háborgatnánk majd a pihenésüket. Ha megszegik a hagyományt, mindörökké vállalniuk kell a következményeit. Ezt nem parancsolhatom meg nekik.

- Nem csupán egy idegenről van szó! - vágott közbe Kahlan - Ha nekünk segítetek, azzal a saját népedet is megmentitek.

- Lehet, hogy a végeredmény ez lesz - mondta a Madarak Atyja -, de ezt kevesen látják be.

- És mi lenne a helyzet, ha én is Sárember lennék? - kérdezte Richard összehúzott szemmel.

- Akkor összehívnák a Gyűlést, anélkül, hogy ezzel megsértenék a hagyományt.

- El tudnád érni, hogy a néped Sáremberré fogadjon?

A Madarak Atyja hosszasan gondolkodott, ezüstös haján a lángok tükröződtek.

- Ha tennél valamit, teljesen önzetlenül, ami segítene a népemnek, bebizonyítanád, hogy a barátunk vagy. Persze mindezt anélkül, hogy bármit is ígérnénk cserébe. Ha pedig mindezek után a Vének Tanácsa támogat benne, akkor igen.

- És ha már Sáremberré avattatok, kérhetem, hogy összehívják a Gyűlést?

- Ha egyszer közülünk való vagy, akkor tudjuk, hogy szíveden viseled az érdekeinket. Összehívnák a Gyűlést, hogy a segítségedre legyenek.

- És ha összehívják a Gyűlést, meg tudják majd mondani, merre keressem azt a bizonyos tárgyat?

- Erre nem tudok válaszolni. Néha előfordul, hogy a szellemek megtagadják a választ, máskor pedig nem ismerik azt. Nincs semmilyen garancia, hogy tudunk segíteni, még ha össze is ül a Gyűlés. Csak annyit ígérhetek, hogy legjobb tudásunk szerint megpróbáljuk.

Richard elgondolkodva tanulmányozta a padlót. Ujjával belesöpört egy kupac földet az egyik tócsába, ahol az eső beesett a tetőn.

- Kahlan - kérdezte halkan - ismersz még valakit, akinek hatalmában állna megmondani, merre keressük a szelencét?

A lány szinte egész nap ezen gondolkozott.

- Igen. De ezek közül senki sem lenne olyan segítőkész, mint a Sár Népe. Sokan felkoncolnának, csak mert van bátorságunk ilyet kérni.

- És azok, akik mondjuk, nem koncolnának fel, milyen messze vannak innen?

- Legalább háromheti járásra, északon, és az út Rahl ellenőrzése alá eső területen vezet keresztül. Nagyon veszélyes lenne.

- Három hét - ismételte Richard csalódottan.

- Richard, a Madarak Atyja nem valami sokat ígért. Ha valamilyen módon segíteni tudsz nekik, ha a vének tetszését is elnyered vele, ha a Madarak Atyja Sáremberré fogad, ha a Látók Tanácsa megtudja a választ, ha a szellemek egyáltalán tudják a választ... Túl sok a „ha", Richard. Túl sok helyen csúszhat hiba a számításunkba.

- Nem te mondtad, hogy előbb meg kell őket győznöm? - kérdezte a férfi mosolyogva.

- De igen.

- Szóval? Szerinted maradjunk, és próbáljuk meg, vagy keressük máshol a választ? Kahlan lassan csóválta a fejét.

- Szerintem te vagy a Kereső, és a döntéseket neked kell meghoznod.

- A barátom vagy, és a tanácsodat kérem. A lány kisöpörte szeméből a haját.

- Nem tudom, milyen tanácsot adhatnék Richard, és az én életem is attól függ, hogy helyesen döntesz-e. De a barátod vagyok, és bízom benne, hogy jó döntést hozol.

- És ha rosszul döntök, gyűlölni fogsz? - vigyorodott el Richard.

A lány belenézett a szürke szempárba, a szemekbe, amelyek a veséjébe láttak, és amelyek láttán szinte elgyengült a vágytól.

- Még ha rosszul is választasz, és ez az életembe kerül - suttogta, miközben a torka elszorult - akkor sem tudnálak soha gyűlölni.

Richard elkapta a lányról tekintetét, egy darabig ismét a földet bámulta, aztán felnézett a Madarak Atyjára.

- Szereti a néped a beázó tetőket?

- Te talán szeretnéd, ha alvás közben az arcodba csöpögne a víz? - vonta fel a szemöldökét a Madarak Atyja.

Richard mosolyogva megrázta a fejét.

- Akkor miért nem építetek olyan tetőt, ami nem ázik be?

- Mert lehetetlen - tárta szét a karját a madarak Atyja. - Nincs hozzá anyag. Az agyagtéglák túlságosan nehezek, és nem maradnak a helyükön. Fa nincs elég, messziről kellene idehordani. Egyedül fű van, az viszont beázik.

Richard kézbe vette az egyik égetett, mázas agyagtálat, és fejjel lefelé a csordogáló víz alátartotta.

- De van agyag, amiből ezt égettétek.

- A kemencéink túlságosan kicsik, nem tudnánk akkora tálat csinálni. Mellesleg meg is repedne, és akkor ugyanúgy beázna. Nem lehet megcsinálni.

- Hiba valamire ráfogni, hogy lehetetlen, csak mert nem tudod, hogyan lehet megcsinálni. Ha én is ezt hinném, akkor itt sem lennék. - A Kereső halkan, minden rosszindulat nélkül beszélt. - A néped bölcs és erős. Megtiszteltetésnek venném, ha a Madarak Atyja megengedné, hogy megtanítsam a népét olyan tetőt építeni, ami nem ázik be, viszont a füstöt kiengedi.

A Madarak Atyja elgondolkodott, de az arcán nyoma sem volt semmilyen érzelemnek.

- Ha meg tudod tenni, azzal nagy szolgálatot teszel a népemnek, és mindannyian hálásak lesznek majd. De ezen felül nem ígérhetek semmit.

- Nem is kértem, hogy ígérj - vont vállat Richard.

- A válasz ettől függetlenül lehet nemleges is. Akkor is el kell fogadnod, és meg kell ígérned, hogy akkor sem bántod a Sárembereket, ha megtagadják a kérésedet.

- Megteszem a népedért, ami tőlem telik, és remélem, hogy igazságosan ítélnek majd meg.

- Megpróbálhatod, de nem látom, hogyan készíthetnél olyan tetőt agyagból, ami nem repedezik össze, és nem engedi át az esőt.

- Készítek egy tetőt a Szellemek Házának, amin több ezer rés lesz, és mégsem fog beázni. Azután pedig megtanítalak benneteket, hogy miként építhettek magatoknak ilyen tetőt.

A Madarak Atyja elmosolyodott és bólintott.

Huszonnegyedik fejezet  -

Gyűlölöm az anyukámat!

A Mester, aki eddig törökülésben ült a füvön, lenézett a fiú elkeseredett arcára. Szándékoltan várt egy pillanatot, mielőtt halkan válaszolt volna.

- Ez azért egy kicsit erős, Karl. Nem szeretném, ha olyasmit mondanál, amit aztán később megbánsz.

- Már elégszer átgondoltam! - vágott vissza Karl. - Eleget beszélgettünk már róla. Tudom, hogy kihasználtak, becsaptak és hamis eszmékkel tápláltak! Milyen önzők voltak mind! A nép ellenségei! - pislogott a fiú.

Rahl felnézett az ablakra. A lenyugvó nap utolsó sugarai aranyló foltokkal tarkított bíborpalástba öltöztették a felhőket. Ma éjjel. Ma éjjel végre elérkezik az idő, hogy visszatérjen az alvilágba.

Hosszú éjszakák és nappalok teltek el, melyek nagy részében ébren tartotta a fiút. Különleges étkekkel táplálta, így csak rövid időkre volt képes elbóbiskolni. Amikor pedig ébren volt, addig beszélt és beszélt hozzá, amíg az elméje teljesen ki nem ürült, és formálhatóvá nem vált. Megmagyarázta neki, hogyan használták ki a többiek, akik folyton csak hazudtak neki. Olykor magára hagyta, hadd eméssze meg a hallottakat. Ez idő alatt ő maga újra és újra ellátogatott az apja sírboltjába, hogy a szent feliratokat tanulmányozza. Néha pedig lopva szundított egy keveset.

Múlt éjjel pedig az ágyába vitte azt a lányt. Szüksége volt a lazításra, hogy egy kicsit elterelje a figyelmét, és felszabadítsa a felgyülemlett szenvedélyt. Röpke érzéki kikapcsolódós volt a lány puha bőrét érezni, ahogy hozzásimult. Megtiszteltetésnek kellett volna vennie a ribancnak, főleg, hogy ilyen gyengéden és figyelmesen bánt vele. Elvégre majd' kezét-lábát törte, hogy vele hálhasson.

És mégis mit művelt a hálátlan bestia? Kinevette. Amikor a hegeket meglátta, nevetni kezdett.

Ahogy visszaemlékezett, Rahl alig tudta megfékezni feltörni készülő, őrjöngő haragját. Pedig kénytelen volt tovább mosolyogni a kisfiúra, és elrejteni a türelmetlenséget, hogy essenek már végre túl a dolgon. Aztán arra gondolt, hogy mit művelt a lánnyal elszabadult dühének őrjöngő eksztázisában. A kétségbeesett sikolyokra. Egyszerre könnyebb lett a mosolygó álarcot fenntartani. A némber nem fogja többé kinevetni!

- Miért vagy olyan boldog? - kérdezte Karl.

- Csak arra gondoltam, hogy mennyire büszke vagyok rád. - nézett Rahl a fiú nagy barna szemébe. A férfi mosolya még szélesebbé vált. Eszébe jutott, hogyan pumpált és fröcskölt a lány forró, iszamos vére, miközben sikítozott. Hová lett addigra a gőgös nevetés?

- Rám? - kérdezte Karl félénk mosollyal.

A férfi bólintott, szőke haja a szemébe hullt.

- Igen, rád, Karl. Nem sok korodbeli fiatalember van, aki elég okos hozzá, hogy olyannak lássa a világot, amilyen valójában. Hogy képes legyen a saját életén túl tekinteni, a nagyvilág csodáira és veszélyeire. - Megcsóválta a fejét. - Sajog a szívem, amikor azt kell látnom, hogy éppen azok az emberek, akikért küzdök, fordítanak nekem hátat, és utasítják vissza fáradhatatlan erőfeszítéseimet. Vagy, ami még rosszabb, az ellenségeim pártjára állnak. Nem akartam, hogy aggódj értem, de ebben a pillanatban, hogy veled beszélek, még most is  akadnak, akik ellenem fordulnak, és az életemre törnek. Lerombolták a Határt, ami D'Harát védte, majd a másodikat is elpusztították. Félek, hogy inváziót terveznek. Próbáltam a népet figyelmeztetni a Nyugatföld felől fenyegető veszélyre, de ezek szegény és egyszerű emberek - mind tőlem várják, hogy megvédjem őket.

- Ugye nem vagy veszélyben, Rahl Atya? - kerekedett el Karl szeme.

- Nem magam féltem, hanem a népet - legyintett Rahl. - Ha én meghalok, ki fogja őket megvédelmezni?

- Meghalsz? - A fiú szemébe könnyek szöktek - Ó, Rahl Atya! Szükségünk van rád! Ne engedd, hogy bántsanak! Kérlek, engedd meg, hogy az oldaladon harcoljak! Szeretnélek megvédeni. Egyszerűen nem tudnám elviselni, ha valami bajod esne.

Rahl szíve egyre sebesebben vert, légzése felgyorsult. Nemsokára itt az idő. Már nem tart sokáig. Kedvesen rámosolygott a kisfiúra, és közben a lány rekedt hörgésére gondolt.

- Én nem tudnám elviselni, ha te kerülnél veszélybe miattam. Karl, megismertelek az elmúlt néhány nap folyamán, és többet jelentesz nekem, mint pusztán egy fiatalember, aki segít elvégezni a szertartást. A barátom vagy. Megosztottam veled a gondjaimat, a reményeimet, a legféltettebb álmaimat. Kevés ilyen barátom volt életemben. Nekem elég, hogy tudom: fontos vagyok neked.

Karl könnyes szemmel nézett fel a Mesterre.

- Rahl Atya - suttogta - bármit megtennék érted. Hadd maradjak veled! Kérlek, könyörgöm, ne küldj el a szertartás után! Ígérem, bármit megteszek, amit csak akarsz, csak hadd maradjak veled!

- Karl, ez nagyon kedves tőled, igazi nagyságra vall. De van saját életed, szüleid, barátaid. És ott van Bütyök, a kutyád. Róla sem szabad elfelejtkezned! Nemsokára vissza akarsz menni hozzájuk.

Karl lassan ingatta a fejét, közben le nem vette volna a szemét a Mesterről.

- Nem, dehogy is. Csak veled szeretnék lenni! Téged szeretlek, Rahl Atya! Bármit megteszek érted!

Rahl komoly arccal fontolgatta a fiú szavait, de érezte, hogy a szívverése egyre gyorsul.

- Túlságosan is veszélyes lenne velem maradnod.

- Nem érdekel! Csak téged akarlak szolgálni! Nem érdekel, ha meghalok! Csak segíteni akarok! Semmi mást nem szeretnék, csak segíteni neked, hogy legyőzd az ellenségeidet! Rahl Atya, boldogan halok meg, ha téged szolgálhatlak! Kérlek, engedd meg, hogy veled maradjak, megteszem, amit csak kérsz. Örökre.

Rahl vett egy mély levegőt, hogy egy kicsit megnyugodjon, aztán komor arccal így szólt: - Egészen biztos vagy benne, Karl? Biztosan komolyan gondolod? Akár az életedet is feláldoznád értem?

- Esküszöm. Meghalnék, hogy neked segíthessek. Tiéd az életem, ha elfogadod.

Rahl kissé hátradőlt, tenyerét a térdének támasztotta, és lassan bólintott. Jégkék tekintete a fiún függött.

- Igen, Karl. Elfogadom.

A gyerek nem mosolygott, de egész teste reszketett az izgalomtól, hogy az élete új célt nyert. Arca elszántságot tükrözött.

- Mikor végezhetjük el a szertartást? Segíteni akarok neked és a népnek.

- Nemsokára - mondta Rahl. A pupillája egyre tágabbá vált, a beszéde lassúbbá. - Ma éjjel, miután megetettelek. Készen állsz?

- Igen.

Rahl felállt, a vér száguldott az ereiben, arca kipirult. Erekciója volt. Odakint már leszállt az éj. A fáklyák remegő fénye apró lángokként táncolt kék szemében, s visszatükröződött hosszú hajáról. Fehér csuhája szinte világított. Mielőtt a kohóterembe ment volna, odaillesztette az etetőszarvat a fiú szájához.

A sötét szobában őrök várták, izmos karjukat mellkasukon keresztbe fonva vigyázták. Bőrükön izzadság patakzott, hosszú csíkokat húzva a vékony korombevonaton. A kohó tüze felett egy olvasztótégely függött. A salakból fanyar füst szállt felfelé.

- Demmin visszatért már? - Rahl szeme kitágult az izgalomtól.

- Már több napja, Mester.

- Mondd meg neki, hogy kéretem, és hogy várjon itt! - Rahl képtelen volt suttogásnál hangosabban beszélni. - Aztán szeretném, ha magamra hagynátok.

Az őrök meghajoltak, és kisiettek a hátsó ajtón. Rahl végighúzta a kezét a tégely felett, mire a szag étvágygerjesztő illattá változott. Szemét lecsukva hangtalan imát mormolt apja szelleméhez. Légzése felszínessé vált, az érzelmek kavalkádjában már nem volt képes kontrollálni. Megnyalta reszkető ujjai hegyét, és megdörzsölte velük a szája szélét.

Fa fogantyúkat erősített a tégelyre, hogy ne égesse meg magát, majd egy varázslattal pehelykönnyűvé tette, azután kisétált vele az ajtón. A fáklyák sárgás fényt vetettek a fiúra, a körülötte szétszórt, rúnákkal telerajzolt fehér homokra, az azt övező pázsitra és a fehér kőtömbből faragott oltárra. A fényben szinte világított a polírozott fekete kőtömb, melyen a vastál pihent, fedelén a Shingával. Rahl szeme szomjasan itta be a látványt, miközben a fiúhoz közeledett. Megállt vele szemben, az etetőszarv szájánál. Tekintetét mintha köd fátyolozta volna el. Lenézett a gyerek felfelé tekintő arcára.

- Bizonyos vagy benne, Karl? - kérdezte rekedten. - Rád bízhatom az életem?

- Esküszöm, hogy hűséges leszek hozzád, Rahl Atya. Mindörökké.

Darken Rahl lehunyta a szemét, és mélylélegzetet vett. Arcán izzadság gyöngyözött, köpenye a bőréhez tapadt. Érezte az olvasztótégelyből hullámokban áradó hőt. Saját mágiáját is hozzáadta a hőséghez, hogy a tégely tartalma forrásban maradjon.

Halkan elkezdte kántálni a szent igéket az ősi nyelven. A levegő elnehezült a kavargó bűbáj kísérteties susogásától. Rahl háta ívben hátrafeszült, amikor megérezte a testén átfutó, forrón igéző energiát. Reszketve folytatta a kántálást, szavait a fiú szellemének ajánlotta.

Résnyire nyíló szemében buja szenvedély izzott. Erősen zihált, ujjai meg-megrándultak. Lenézett a fiúra.

- Karl - suttogta rekedten - szeretlek.

- Én is szeretlek, Rahl Atya. Rahl szeme ismét becsukódott.

- Tedd a szádat a szarv nyílására, és szorosan tartsd ott.

Míg Karl engedelmesen megtette, amit kívánt tőle, Rahl kimondta a záróigét. Szíve dübörögve vert a mellkasában, a fáklyák sziszegve szurkot fröcsköltek. A varázslat záróakkordjaként a hangok egyetlen kakofóniává fonódtak össze.

És abban a pillanatban a férfi belezúdította a tégely tartalmát a szarvba.

Karl szeme felpattant, és akaratlanul is lenyelte a torkán leömlő folyékony ólmot. Darken Rahl teste reszketett az izgalomtól. Hagyta, hogy az üres tégely kicsússzon a kezéből, azután belefogott a második varázsigébe, mellyel a fiú lelkét az alvilágba küldte. Az előírt sorrendben kimondva az ősi igéket, megnyitotta a sötét űrön keresztül az alvilág felé vezető utat.

Magasba emelt keze körül sötétségből kiszakadó árnyak kavarogtak. Süvítésük rettegéssel töltötte el az éjszakát. Darken Rahl a hideg oltárhoz lépett, letérdelt előtte, kinyújtott karjaival átölelte, és arcát a dermesztő kőlapra fektette. Kimondta a szavakat, melyek hozzáláncolták a fiú szellemét. Miután befejezte a varázslatot, felállt. Keze ökölbe szorult maga mellett, arca kipirult. Demmin Nass lépett elő az árnyékok közül.

Rahl tekintete a barátjára irányult.

- Demmin - suttogta rekedten.

- Rahl Nagyúr - hajolt meg üdvözlésül a férfi. Rahl odalépett mellé. Az arca izzadt és kimerült volt.

- Fogd a testet, és vidd az oltárhoz, aztán mosd le azzal a vödör vízzel! - Lenézett a Demmin övén függő kardra. - Törd be vele a fejét, de semmi több, világos? Aztán maradj a közelben, és várj!

Végighúzta a kezét Demmin feje fölött; a levegő megremegni látszott.

- Ez a bűbáj majd megvéd. Utána várj meg, hajnal előtt itt leszek. Szükségem lesz rád. - Ezzel a gondolataiba merült.

Demmin engedelmeskedett. Nekilátott szörnyű feladatnak, miközben Rahl tovább kántálta a hátborzongató igéket. Teste előre-hátra hajladozott, szeme csukva volt, mintha valamilyen önkívületbe esett volna.

Demmin izmos alkarjába törölte a kardját, aztán visszatette a fegyvert a tokjába. Vetett  egy utolsó pillantást Rahlra, aki továbbra is transzban volt.

- Gyűlölöm ezt a részt! - motyogta magában, majd sarkon fordult, és eltűnt az árnyékok között, magára hagyva a Mestert munkájában.

Darken Rahl odalépett az oltárhoz. Mély lélegzetet vett, majd hirtelen a gödörben égő tűzre mutatott. A lángok bömbölve szöktek a magasba. Ujjait begörbítve kinyújtotta mindkét kezét, mire a vastál odalebegett a tűzhöz, és a lángok fölé ereszkedett. Rahl elővette görbe kését a tokjából, és letette a fiú vizes hasára. Lerázta válláról a köpenyt, hagyta, hogy lehulljon a földre, majd lábával arrébb rúgta. Izmos karján és nyakán patakokban folyt az izzadság.

A bőr simán feszült karcsú, izmos alakján, kivéve a bal combja felső harmadát, a csípője és hasa egy részét és meredten álló hímvesszője bal oldalát. Ott futottak a hegek, ott kóstolta meg az öreg varázsló tüze, amely elemésztette az apját, aki a balján állt. A lángok az ő húsába is belekaptak, és megízleltették vele a mágustűz fájdalmát.

Hihetetlen láng volt, semmi máshoz nem fogható. Önálló életet élt: égetett, roncsolt, hozzátapadt, belerágta magát a húsába, és Rahl addig ordított, amíg a hangja teljesen el nem ment.

Darken Rahl megnyalta az ujját, és azon nedvesen végigfuttatta őket a göcsörtös hegeken. Mennyire szerette volna ezt tenni akkor is, miután megégett, mennyire szerette volna megállítani a kérlelhetetlen fájdalmat és rettegést. De a gyógyítók nem engedték. Azt mondták, nem szabad a sebhez nyúlnia, és összekötözték a kezét, hogy ne érje el. Helyette az ujjait nyalta, majd a szájához dörzsölte őket, miközben reszketett - nem bírva abbahagyni a sírást - és a szeméhez, hátha ki tudja törölni a látványt, ahogy az apja lángol mellette. Hónapokig könyörgött, hadd érintse meg az égett részt, hadd enyhíthesse a fájdalmat, de nem engedték.

Hogy gyűlölte azt a varázslót! Mennyire szerette volna a puszta kezével megölni! Belenézni a szemébe, miközben belenyúl kezével a még élő testbe, és kitépi a szívét.

Darken Rahl elvette kezét a hegekről, és felemelte a kést. Elűzte a régmúlt időkhöz tapadó gondolatokat. Felnőtt férfi volt. Most ő volt a Mester. Az előtte álló feladatra összpontosított. Elmondta a megfelelő varázslatot, és beledöfte a tőrt a fiú mellkasába.

Óvatosan eltávolította a szívet, és beledobta az edényben fortyogó vízbe. A következő lépésben kivette az agyat, és azt is hozzáadta a tál tartalmához. Végezetül a herék következtek, aztán letette a kést. A testét borító izzadság vérrel keveredve csöpögött a könyökéről.

Karját a testre fektette, és fohászt intézett a szellemekhez. Arcát a feje felett tátongó sötét ablakok felé fordította, behunyta a szemét, közben ajkairól gördülékenyen peregtek a varázslatok, anélkül, hogy igazából koncentrálnia kellett volna. Több mint egy órán át folytatta a szertartást, a megfelelő időpontokban bemázolva testét a fiú vérével.

Mikor végére ért az apja kriptájából származó rúnáknak, odament a fehér mágushomokhoz, ahol korábban a fiú volt eltemetve. Karjával elsimította a homokot, mely a vérrel elkeveredve fehér kéregként tapadt a bőrére. Leguggolt, és elkezdte lerajzolni a középső tengelyből sugárirányban kiinduló, bonyolult minta szerint szerteágazó, misztikus jeleket. Hosszú évek kemény munkája volt a mintát megtanulni. Éjszakába nyúlóan dolgozott, szőke haja a szemébe lógott, homloka ráncokba gyűlt az erős koncentrálástól. Egyesével adta hozzá az ábrához az elemeket, egyetlen apró vonást, görbét vagy pontot sem felejtett le - a legkisebb hiba is végzetes lett volna.

Mikor végre elkészült, a szent tálhoz lépett, és látta, hogy a víz szinte teljesen elforrt már, ahogyan az elő volt írva. Egy gyors varázslattal a fényes kőtömbhöz reptette a tálat, és hagyta egy kissé kihűlni. Utána felemelt egy kőből faragott mozsártörőt, és munkához látott. Arcáról patakzott az izzadság, de ő addig zúzta a szívet, agyat és heréket, amíg finom masszát nem kapott, melyhez földön fekvő köpenye zsebéből hozzáadta az előírt varázsporokat.

Feje fölé emelte a tálat, odasétált az oltárhoz, és hozzákezdett az idéző varázslathoz. Mikor befejezte, leengedte a tálat, és körülnézett az Élet Kertjében. Mielőtt az alvilágba lépett volna, mindig szeretett telítődni a természet szépségével.

Puszta kezével evett a tálból. Gyűlölte a hús ízét, növényeken kívül soha sem evett mást, de most nem volt más választása - ezt írta elő a szertartás. Ha le akart jutni az alvilágba, meg  kellett ennie a húst. Azt képzelte, hogy zöldségpürét eszik, és az utolsó falatig megette a főtt masszát. Tisztára nyalta az ujjait, majd letette a tálat, és törökülésben elhelyezkedett a füvön a fehér homok előtt. Szőke haja vértől volt lucskos. Kezét térdén nyugtatta, tenyérrel felfelé, szemét lehunyta, és mélyeket lélegezve felkészült a fiú szellemével való találkozásra.

Az összes előkészületet elvégezve, minden mágikus védelmet és bűbájt maga köré szőve, a Mester felemelte a fejét, és kinyitotta a szemét.

- Várlak, Karl - suttogta a titkos ősi nyelven.

Egy pillanatig halotti csend honolt, aztán hosszan elnyújtott, jajongó üvöltés hasított az éjbe. A föld remegett.

A homok középpontjából, ami egyben a varázslatok központjául is szolgált, kiemelkedett a fiú szelleme, a Shinga, az alvilági szörnyeteg képében.

A Shinga először áttetsző volt, füstként kígyózott elő a földből, saját tengelye körül forogva, mintha az ábrák hívása tekerte volna ki a homokból. Fejét hátravetette, és megpróbált áttörni a rajzok védelmén, orrából gőz gomolygott. A szörny felemelkedett, és közben alakot öltött. Izmos hátsó lábai jelentek meg legutoljára, homokot és földet rúgva szerteszét, mikor üvöltve felágaskodott. Rahl nyugodtan várakozott. Hirtelen egy nyílás jelent meg a homokban, fekete, akár a szurok. A pereméről szóródó homok nyom nélkül eltűnt a fekete hasadékban. A Shinga a lyuk fölé lebegett. Kegyetlen, vörösesbarna szemek néztek le Rahlra.

- Köszönöm, hogy eljöttél, Karl!

A rémálomba illő szörnyeteg előrehajolt, és orrát a Mester fedetlen mellkasához dörzsölte. Rahl felállt, és csitítóan végigsimított a Shinga fején. A lény remegett a türelmetlenségtől. Mikor végre lecsendesedett, Rahl felkapaszkodott a hátára, és szorosan átölelte a nyakát.

A Shinga, Darken Rahllal a hátán, egy villanással eltűnt, dugóhúzóként olvadt a fekete ürességbe. A föld ismét megremegett, és a hasadék csikorogva összezárult. Az Élet Kertje egyedül maradt az éjszaka hirtelen csendjében.

A fák árnyékából Demmin Nass lépett előre, és megtörölte gyöngyöző homlokát.

- Jó utat, barátom. Jó utat - suttogta az oltár felé.

Huszonötödik fejezet

Az eső ugyan pillanatnyilag nem esett, de az eget továbbra is vastag felhőréteg borította, mint már időtlen idők óta. Kahlan egymaga üldögélt egy másik épület tövében lévő padon, és mosolyogva figyelte, hogyan dolgozik Richard a Szellemek Háza tetejének építésén. Fedetlen hátán csordogált az izzadság, végig az izmok domborulatán és a hegeken, ahol a gár karmai végigszántottak.

Richard Savidlinnel és néhány másik emberrel együtt dolgozott, közben folyamatosan tanítgatta őket. Megmondta Kahlannak, hogy nincs szüksége tolmácsra, mert a kétkezi munka mindenütt egyforma, és ha részben maguknak kell rájönniük, csak annál jobban bevésődik a folyamat, végül pedig még büszkébbek lesznek majd az eredményre.

Savidlin állandóan kérdésekkel bombázta, amiből Richard egy árva kukkot sem értett. Richard csak mosolygott, és a saját nyelvén elmagyarázta a dolgokat, mindvégig jelbeszéddel illusztrálva, amit menet közben talált ki. A Sáremberek néha rettentően mulatságosnak találták a hadonászást, és valamennyien nevetésben törtek ki. Nagyon messzire jutottak együtt, ahhoz képest, hogy nem értették egymás szavát.

Eleinte Richard nem volt hajlandó elárulni, mit is szándékozik csinálni. Azt mondta Kahlannak, hogy várjon, és majd meglátja. Először szerzett egy csomó, körülbelül harmincszor hatvan centis agyagtömböt, és hullámformára alakította őket. A lap egyik oldala egy homorú vályú volt, olyan mint egy ereszcsatorna, a másik fele pedig egy gömbölyded púp. Üregesre formálta a blokkokat, és megkérte az agyagedényeket készítő nőket, hogy égessék ki őket.

Ezután egy deszkalap két oldalára két egyforma darab lécet erősített, és a lapra egy kupac puha agyagot tett. Egy sodrófával kinyújtotta az agyagot - a két léc biztosította az egyenletes vastagságot. Miután levágta a deszka két végén a felesleget, egy sor egyforma méretű és  vastagságú agyaglapot kapott, melyeket aztán a nők által kiégetett formákra simított. Egy pálca segítségével egy-egy lyukat fúrt a két felső sarokba.

Az asszonyok követték, amerre ment, és folyton figyelték, ahogy dolgozik, így aztán őket is besorozta segítőnek. Rövidesen egy egész csapat jókedvűen csacsogó nő dolgozott a keze alatt, készítette el és simította ki az agyaglapokat, sőt még a módszeren is javítottak. Mikor a lapok megszáradtak, ki lehetett venni őket a formákból. Amíg kiégették őket, az asszonyok még többet gyártottak, és kíváncsian nyüzsögtek. Amikor megkérdezték, mennyit készítsenek belőlük, Richard annyit felelt, hogy csak csinálják még.

Richard magukra hagyta a nőket, bement a Szellemek Házába, és nekilátott, hogy tűzhelyet rakjon a falakhoz használt agyagtéglákból. Savidlin mindenhová követte, mindent el akart sajátítani.

- Agyagcserepeket gyártasz, igaz? - kérdezte Kahlan.

- Igaz - felelte Richard mosolyogva.

- Richard, én láttam már nádból vert tetőket, amik nem áztak be.

- Ahogy én is.

- Akkor miért nem tanítod meg őket, hogy hogyan kell zsúptőt csinálni, ami nem ázik be? Nem lenne egyszerűbb?

- Tudod, hogyan kell?

- Nem.

- Én sem. Viszont cseréptetőt csináltam már, úgyhogy annál maradok.

Amíg a tűzhelyet rakta, és Savidlint tanította a munka fortélyaira, a többi férfival leszedette a fűtetőt, csak a váznak használt póznákat hagyatta meg, amihez a füvet erősítették. Azokra fogja a cserepeket rögzíteni.

A cserepeket a rudakra fektette, az egyik végüket az agyagba fúrt lyukakon átfűzött zsinór segítségével a felső rúdra kötözte, a másik végük pedig az alatta levő rúdon nyugodott. A második sor cserepet úgy fektette le, hogy az alsó végük az első sor tetejét fedte. Így eltakarták a rögzítéshez használt lyukakat, és hullámos alakjuknak köszönhetően pontosan egymásba illeszkedtek. Mivel azonban a cserepek jóval nehezebbek voltak a fűnél, Richard kénytelen volt a póznarendszert alulról megerősíteni. Rudakat helyezett el a tető oldalával párhuzamosan, ezeket pedig keresztrudakkal támasztotta meg.

Úgy tűnt, a fél falut magával ragadta a tetőépítési láz. A Madarak Atyja is megtekintette a munkálatokat, és minden alkalommal elégedetten távozott. Néha csak szó nélkül leült Kahlan mellé, máskor beszélgetett is vele, de leginkább csak figyelte, hogyan dolgozik a falu népe. Nagyritkán feltett egy-egy kérdést Richardra vonatkozóan.

Amíg Richard építkezett, Kahlan nagyrészt egyedül volt. Az asszonyok nem fogadták el, ha segíteni ajánlkozott; a férfiak tisztes távolságra elkerülték, és a szemük sarkából figyelték; a fiatal lányok pedig túlságosan félénkek voltak, semhogy beszédbe elegyedjenek vele. Néha rajtakapta őket, hogy őt figyelik, de amikor a nevüket kérdezte, csak szégyenlősen mosolyogtak, aztán elszaladtak. A kisgyerekek szerettek volna játszani vele, de az anyák biztos távolban tartották őket tőle. Nem engedték, hogy segítem a főzésben, vagy a cserepek készítésében. A közeledését mindig udvariasan elutasították, azzal az indokkal, hogy egy nagyra becsült vendég nem robotolhat velük együtt.

Kahlan tudta, merről fúj a szél. Inkvizítor volt - féltek tőle. Már régen hozzászokott ehhez a hozzáálláshoz, a bámuló tekintetekhez és a suttogva elejtett megjegyzésekhez. Eszébe jutott, ahogy az anyja rámosolygott, és azt mondta, ilyenek az emberek, és ezen nem tud változtatni. Muszáj megszoknia, nem szabad utat engednie a keserűségnek. Azt hitte, megedződött már, és ezek a dolgok nem érdeklik. Elfogadta a sorsát, hogy neki sosem jut ki a boldogságból - az csak az egyszerű emberek jussa. Ez azelőtt volt, hogy Richarddal találkozott, mielőtt a férfi a barátjává fogadta, beszélgetett vele, és úgy kezelte, mint egy teljes értékű embert. Mert Richard törődött vele.

Ám Richardnak fogalma sem volt, ki is ő valójában.

Savidlin legalább barátságos volt. Befogadta őt és Richardot parányi otthonába, ahol a feleségével, Weselannal és a fiukkal, Siddinnel élt. Szorítottak helyet a padlón, ahol elalhattak. Weselan pedig szívélyesen fogadta Kahlant, még ha csak a férje utasítására is, és olyankor sem volt elutasító, amikor a férje nem láthatta. Este, mikor már túl késő volt a  munkához, Siddin odaült Kahlan mellé, és elkerekedett szemmel hallgatta a lány történeteit királyokról, kastélyokról, távoli országokról és félelmetes szörnyekről. Befészkelte magát az ölébe, és még több meséért rimánkodott, miközben átölelte a nyakát. Könnyek szöktek a szemébe, ha belegondolt, hogy Weselan odaengedte hozzá a fiát, ahelyett, hogy letépte volna róla. Volt olyan gyengéd, hogy leplezze az aggodalmát. És amikor Siddin lefeküdt aludni, Kahlan és Richard Savidlinnek és Weselannak mesélt a Nyugatföldtől idáig tartó utazásukról. Savidlin elismeréssel adózott minden küzdelem árán kivívott eredménynek, így aztán éppen olyan nagyra nyílt szemekkel figyelt, mint a fia.

A Madarak Atyja elégedettnek tűnt az új tetővel. Mikor már eleget látott a munkálatokból, hogy rájöjjön, hogyan épül fel az esőálló szerkezet, lassan megcsóválta a fejét, és magában mosolygott. A vének tanácsát viszont kevésbé nyűgözte le az építmény. Számukra egy kis eső, ami a fejükre csöpög, nem volt olyan nagy dolog - elvégre ez idáig is jól megvoltak beázó fedél alatt - nem nagyon örültek, hogy jön egy idegen, és az orruk alá dörgöli, hogy milyen elmaradottan élnek. Egy napon, ha a vének egyike meghal, Savidlin is tagja lesz majd a tanácsnak. Kahlan jobban örült volna, ha már ma ott lett volna közöttük. Egy erős szövetséges mindig kapóra jön.

A lány amiatt is aggódott, hogy mi lesz, ha a tető elkészül, és a vének mégsem avatják Richardot Sáremberré. A férfi végül nem adta a szavát, hogy nem bántalmazza őket. Bár nem rá vallana, ha vérfürdőt rendezne, de ő volt a Kereső. Sokkal nagyobb tét forgott kockán, mint néhány Sárember élete. A Keresőnek ezt is számításba kellett vennie. Neki is számításba kellet vennie.

Mintha azzal, hogy megölte a quad utolsó emberét, Richard megváltozott volna. Keményebbé vált. Ha egyszer már öltél, attól fogva másképp ítéled meg a dolgokat. Könnyebben ölsz újra. Kahlan saját keserű tapasztalatból tudta ezt.

Bárcsak ne sietett volna akkor a segítségére, és ne ölte volna meg azt az embert! Sosem volt szíve megmondani Richardnak, hogy feleslegesen ölt. Egymaga is elbírt volna támadójával. Egyetlen magányos ellenfél aligha jelenthet veszélyt egy Inkvizítorra. Pontosan ezért küldte Rahl négyesével a gyilkosait. Egyet, hogy áldozatul essen az Inkvizítor hatalmának, a másik hármat pedig, hogy végezzen mindkettővel. Előfordult, hogy a harc végére csak egy maradt életben a quadból, de ha már kimerítették az áldozat varázserejét, az az egy is elég volt. De egyetlen fejvadász, egyedül? Szinte esélye sem volt. Még ha erős és jó harcos is volt, Kahlan akkor is gyorsabb volt nála. Lett volna ideje elhajolni, mikor a kardjával rátámadt. Mielőtt pedig újra sújthatott volna, Kahlan megérinti, és akkor már az övé.

Tisztában volt vele, hogy sosem lesz képes Richardnak elmondani, valójában nem volt szüksége segítségre. És ami még rosszabb, Richard azt hitte, érte ölt, hogy őt megmentse.

Azt is tudta, hogy a következő quad már valószínűleg útban van. Rahl fejvadászai nem ismertek könyörületet. A férfi, akit Richard megölt, pontosan tudta, hogy semmi esélye egyedül az Inkvizítor ellen, mégis gondolkodás nélkül rátámadt. Lehetetlen őket megállítani, nem létezik számukra semmi más, csak a feladat.

És hogy élvezték, amit az Inkvizítorokkal műveltek!

Bár megpróbált nem visszaemlékezni Dennee-re, a látvány örökre beleégett az emlékezetébe. Valahányszor a quadokra gondolt, az jutott eszébe, amit Dennee-vel tettek.

Mielőtt Kahlan nővé érett volna, az édesanyját szörnyű betegség támadta meg, amin semmilyen gyógyító nem volt képes segíteni. Az alattomos kór nagyon gyorsan elemésztette. Az Inkvizítorokat szoros testvériség fűzte össze - ha egyikük bajba került, mindannyian melléje álltak. Kahlant befogadta Dennee anyja, és a saját lányaként nevelte. A két barátnő onnantól testvérként kezelte egymást. Így még az anyja elvesztése felett érzett fájdalom is enyhült valamelyest.

Dennee törékeny lány volt, akárcsak az anyja. Nem rendelkezett akkora hatalommal, mint Kahlan, és idővel a testvérévé fogadott lány a támogatójává és védelmezőjévé vált, olyan helyzetekben, mikor több erőre volt szükség, mint amit Dennee fel tudott mutatni. Míg Kahlan varázsereje a használatát követő egy-két óra alatt visszatért, Dennee-nek ez sokszor napokba tellett.

Egy végzetes napon aztán Kahlan elment otthonról, hogy meghallgassa egy gyilkos  vallomását, akire az akasztófa várt. Eredetileg Dennee feladata lett volna, de Kahlan magára vállalta, hogy megkímélje testvérét a procedúra gyötrelmeitől. Dennee gyűlölte a vallomásokat meghallgatni, nem tudta elviselni az áldozatok tekintetét. Néha napokig zokogott egy-egy vallatás után. Sosem kérte meg Kahlant, hogy menjen el helyette, de láthatóan megkönnyebbült, amikor az önként ajánlkozott. Kahlan sem szerette jobban az egészet, de sokkal bölcsebb és edzettebb volt, mint Dennee. Megértette és elfogadta, hogy mivel jár Inkvizítornak lenni, és nem okozott neki akkora gyötrelmet a vallatás. Kahlan mindig képes volt az eszére hallgatni a szívével szemben. És hajlandó lett volna bármilyen piszkos munkát átvállalni, hogy Dennee-nek ne kelljen szenvednie.

Amikor hazafalé tartott, halk, elhaló nyöszörgést hallott az út menti bokrok közül. Hatalmas rémületére Dennee-t látta ott feküdni, összetörve, félrehajítva.

- Éppen hozzád... hozzád igyekeztem... hogy hazakísérjelek - mondta, mikor Kahlan ölbe vette a fejét. - Utolért egy quad. Sajnálom. Egyiküket elkaptam. Kahlan. Megérintettem. Büszke lettél volna rám, ha látod.

Kahlan megrendülten simogatta, próbálta vigasztalni, hogy minden rendben lesz.

- Kérlek, Kahlan, húzd vissza a ruhámat! Nem mozdul a karom.

A hangja távoli volt, rekedt és elgyötört. Kahlan látta, miért nem tudja a kezét használni - karjai hasznavehetetlenül kicsavarodva lógtak a teste mellett. Egyik füléből vér szivárgott. Kahlan tőle telhetően megpróbálta betakarni testvérét a ruha maradványaival. Szédülni kezdett, amikor belegondolt, hogy mit művelhettek vele. Szólni próbált, de torkában annyira összeszorult, hogy egyetlen hang sem jött ki rajta. Sikítani szeretett volna, de félt, hogy még jobban ráijeszt Dennee-re. Tudta, hogy most az egyszer még muszáj a kedvéért erősnek mutatkoznia.

Dennee a nevét suttogta, és intett, hogy hajoljon közelebb.

- Ezt... Rahl tette velem... Nem személyesen... de akkor is ő.

- Tudom - felelte Kahlan olyan gyengéden, ahogy csak tellett tőle. - Nincs semmi baj, csak feküdj nyugodtan. Mindjárt hazamegyünk.

Tisztában volt vele, hogy nem mond igazat: igenis baj volt, és Dennee soha többé nem fog hazamenni.

- Öld meg! Legyen vége ennek a rémálomnak! Ha én már nem leszek, öld meg helyettem. Kahlant elöntötte a harag. Életében először fordult elő, hogy arra akarta használni az erejét, hogy fájdalmat okozzon vele: Rahl vérét kívánta. Olyan érzések gyülemlettek fel a lelkében, mint soha azelőtt. Valami megváltozott benne. Sosem érzett még ilyen szörnyű, mindent elsöprő dühöt. Remegő ujjakkal simogatta meg Dennee haját.

- Megbosszullak, esküszöm!

Dennee kezdett elernyedni a karjában. Kahlan leoldotta a csont nyakláncot, és a húga nyakába akasztotta.

- Szeretném, ha elfogadnád. Ez majd megvéd.

- Köszönöm, Kahlan. - Dennee elmosolyodott, és egy kövér könnycsepp csordult végig holtsápadt arcán. - De engem már nem tud megvédeni semmi. Menekülj! Ne engedd, hogy téged is elkapjanak! Élvezik, amit csinálnak. Annyira fájt... ők pedig élvezték. Körbeálltak és nevettek.

Kahlan lehunyta a szemét, mert már nem bírta tovább nézni a húga szenvedését. Homlokon csókolta és szorosan átölelte.

- Ne felejts el, Kahlan! Emlékezz rá, hogy milyen jó volt együtt!

- Rossz emlékek?

Kahlan összerezzent, és felkapta a fejét. A Madarak Atyja állt mellette. Olyan halkan érkezett, hogy nem is vette észre odáig. Kahlan bólintott, de nem nézett a férfi szemébe.

- Bocsásd meg, hogy ilyen gyengének látsz! - Kahlan megköszörülte a torkát, és letörölte a könnyeket az arcáról.

A Madarak Atyja szelíden nézett rá, aztán letelepedett mellé a rövid lócára.

- Nem gyengeség áldozatnak lenni, gyermekem.

A lány keze fejével megtörölte az orrát, és visszanyelte a torkából felkívánkozó nyöszörgést. Annyira egyedül volt, és úgy hiányzott Dennee! A Madarak Atyja gyengéden a vállára tette a kezét, és atyaian magához szorította.

- A testvéremre, Dennee-re gondoltam. Darken Rahl parancsára gyilkolták meg. Én találtam rá... A kezem között halt meg... Megkínozták. Rahlnak nem elég, ha az emberek meghalnak, tesz róla, hogy lassan, kínok között haljanak meg.

A Madarak Atyja megértően bólintott.

- Mások vagyunk, de ugyanúgy szenvedünk. - Hüvelykujjával letörölt egy könnycseppet a lány arcáról. - Nyújtsd ki a kezed!

Kahlan engedelmeskedett. A Madarak Atyja apró magokat vett elő a zsebéből, és a lány markába szórta. Egy pillanatig az eget kémlelte, aztán megfújta a nyakában lógó hangtalan sípot. Rövidesen egy parányi, élénksárga madár szállt le a mutatóujjára, nagy verdesés közepette. A Madarak Atyja odatartotta a kezét Kahlan tenyere mellé, hogy átléphessen a magokhoz. Kahlan érezte az aprócska karmok szorítását az ujján, miközben a madár lakmározott. Olyan pici volt és olyan szívmelengető látványt nyújtott, hogy Kahlan elmosolyodott. A Madarak Atyjának szélcserzette arca is felderült. Mikor a madár jóllakott, felborzolta a tollait, és elégedetten ücsörgött, minden félelem nélkül.

- Gondoltam, jól esik majd egy csöppnyi szépet látni a sok rémség közepette.

- Köszönöm - mosolygott Kahlan.

- Szeretnéd megtartani?

Kahlan egy darabig még nézegette a madárka élénksárga tollait - míg az őt figyelte, félrebillent fejjel - majd hirtelen mozdulattal feldobta a levegőbe, és figyelte, ahogy elrepül.

- Nem lenne jogom hozzá. Szabadnak született.

Madarak Atyja bólintott, szemeiben vidámság szikrázott. Előredőlt, karjait a térdére támasztotta. Ránézett a Szellemek Házára. A munkálatok lassan véget értek. Még egy nap, és elkészül a tető. A férfi arcát eltakarta a szemébe hulló hosszú, ezüstszürke haja - Kahlan nem tudott róla semmit leolvasni. Kahlan tekintete Richardot kereste a tetőn dolgozók között. Annyira vágyott rá, hogy a férfi a karjaiba zárja, hogy szinte már fizikai fájdalmat okozott, amin csak rontott a tény, hogy semmiképpen sem engedhette volna meg.

- Szeretnéd elpusztítani ezt a Darken Rahlt? - kérdezte hirtelen a Madarak Atyja, anélkül, hogy feléje fordult volna.

- Nagyon.

- És elég hozzá a hatalmad?

- Nem - vallotta be Kahlan.

- És a Kereső kardjának mágiája elég hozzá?

- Nem. De miért kérded?

A felhők egyre sötétebbek lettek: a nap lemenőben volt. Az árnyékok elmélyültek az épületek között. Az eső ismét szemerkélni kezdett.

- Te magad mondtad, hogy veszélyes együtt lenni egy mindenre elszánt Inkvizítorral. Szerintem ugyanez áll a Keresőre is. Sőt.

Kahlan eltöprengett.

- Nem szeretném szavakba önteni, hogy mit művelt Darken Rahl Richard apjával, a saját két kezével, mert utána csak még jobban tartanál tőle. De azt tudnod kell, hogy Richard ugyanúgy szabadon engedte volna azt a madarat.

A Madarak Atyja nevetni látszott, de hang nem hallatszott.

- Te és én túl okosak vagyunk ehhez a szópárbajhoz. Tegyük most félre a fegyvereket. - Hátradőlt és keresztbe fonta a karját. - Megpróbáltam a véneknek elmondani, hogy milyen csodás dologra tanított bennünket a Kereső, és mekkora szolgálatot tett vele nekünk. Nem sikerült igazán meggyőznöm őket. Nagyon maradiak és makacsak, néha én is nehezen tudom már elviselni. Félek, hogy mit tesz majd a Kereső, ha a válasz nemleges lesz.

- Richard a szavát adta, hogy nem bántja az embereidet.

- Szavak. A szavak nem érnek annyit, mint egy apa vére. Vagy, mint egy testvéré.

Kahlan hátát a falnak vetette, és fázósan összehúzta magán a köpenyét.

- Inkvizítor vagyok, mert annak születtem. Sosem kértem a hatalmat. Ha lett volna választásom, inkább szerettem volna egyszerű emberként élni. De kénytelen vagyok elfogadni a sorsomat, és a legjobb tudásom szerint megfelelni az elvárásoknak. Annak ellenére, amit az Inkvizítorokról gondoltok - vagyis, amit a legtöbb ember gondol - azért vagyunk, hogy az igazságot és az embereket szolgáljuk. Szeretem Középföld lakóit, és az életemet áldoznám,  hogy megvédjem őket a rabságtól. Csak ennyit szeretnék. Mégis egyedül vagyok.

- Richard mindig mögötted áll, és rajtad tartja a szemét. Vigyáz rád.

Kahlan a szeme sarkából a dolgozókra sandított.

- Richard nyugatföldi. Nem tudja, mi vagyok valójában. Ha tudná... Madarak Atyja felvonta a szemöldökét.

- Ahhoz képest, hogy állítólag az igazságot szolgálod...

- Kérlek, ne is emlékeztess rá! Az egész az én hibám, és vállalnom kell majd érte a felelősséget, bármennyire is féljek a következményektől. És ez is csak a szavaim igazát bizonyítja. A Sár Népének földje a többi néptől távol esik. Abban a kegyben volt részük, hogy idáig minden problémától elszigetelten élhettek. A mostani viszont messzire elér: előbb-utóbb ide is eljut majd. A vének megtagadhatják tőlünk a kérésünket, de a könyörtelen tényekkel nem lesznek képesek vitatkozni. Egész néped fizetni fog érte, ha a büszkeségük győz a józan ész felett.

A Madarak Atyja figyelmesen, tisztelettel hallgatta. Kahlan szemközt fordult vele.

- Őszintén szólva, egyelőre nem tudom, mit fogok tenni, ha a vének nemet mondanak. Nem az a szándékom, hogy kárt okozzak a népednek, hanem, hogy megkíméljem őket mindattól a fájdalomtól, amit másutt láttam. Mert én már láttam, hogy Darken Rahl mit művel az emberekkel. Tudom, hogy ő mit fog tenni. Ha tudnám, hogy azzal meg tudom fékezni Rahlt, hogy megölöm Savidlin gyönyörű kisfiát, akkor gondolkodás nélkül megtenném, akár a két puszta kezemmel, mert tudnám, hogy rengeteg más gyermeket mentenék meg vele. Bármennyire fájna is, megtenném. Szörnyű terhet viselek a vállamon: a harcosok terhét. Te is rákényszerültél már, hogy embert öljél, és jól tudom, nem élvezetből tetted. Darken Rahl viszont nagyon is élvezi, nekem elhiheted. Kérlek, segíts nekem megmenteni a népedet, anélkül, hogy bántalmaznom kellene őket! - A lány arcán könnyek folytak végig. - Annyira szeretném, ha nem kellene senkit sem bántanom!

A Madarak Atyja szelíden magához vonta, és hagyta, hogy kisírja magát a vállán.

- Középföld lakói szerencsések, hogy ügyüknek ilyen bajnoka akadt, mint te.

- Ha meg tudjuk találni, amit keresünk, és Darken Rahl nem tudja megkaparintani a tél beálltáig, akkor meghal. Senki másnak nem esik haja. De egyedül nem tudjuk megtalálni.

- A tél első napja már nincs messze, gyermekem. Már nincs sok idő. Ez az évszak lassan tovaszáll és itt a következő.

- Nem én alkottam az élet törvényeit, tiszteletreméltó elöljáró. Ha tudod a titkát, hogyan lehet megállítani az időt, kérlek, mondd meg, és én megteszem.

Madarak Atyja nem válaszolt.

- Már, figyeltelek máskor is, mikor hozzánk látogattál. Mindig figyelembe vetted a kívánságainkat, és sosem hoztál hajt ránk. A Keresőre ugyanez áll. A te oldaladon vagyok, gyermekem. Mindent megteszek, hogy meggyőzzem a többieket. Csak remélhetem., hogy elég nyomatéka lesz a szavaimnak. Nem szeretnék vérontást.

- Ne tőlem, vagy a Keresőtől féljetek, ha nemmel válaszoltok! - mondta Kahlan, még mindig a férfi vállára támaszkodva, miközben a semmibe bámult - Attól, féljetek, aki D'Harából jön majd. Úgy vág közétek, mint egy sötét vihar, és elemészt benneteket. Semmi esélyetek ellene. Mindenkit lemészárol.

Azon az estén, Savidlin házának otthonos melegében, a földön ülve, Kahlan elmesélte Siddinnek a halász történetét, aki hallá változott, a tó vizében élt, és le-lelopta a csalit a horgokról, de ő maga sosem akadt fent rajtuk. A mesét az édesanyjától tanulta, amikor olyan idős volt, mint most Siddin. A fiú arcán ugyanazt az ámulatot látta, mint amit ő érzett annakidején, amikor először hallotta.

Később, amíg Weselan édes gyökereket főzött, melyek illata kellemesen vegyült az enyhe füstszaggal, Savidlin megmutatta Richardnak, hogyan kell nyílhegyet faragni a különböző állatok elejtéséhez, és hegyüket méreggel bevonni. Kahlan egy bőrön feküdt a földön, és Siddin sötét haját simogatta, aki összegömbölyödve aludt mellette. A torka elszorult, ha arra gondolt, amit a Madarak Atyjának mondott, hogy akár Siddint is kész lenne elpusztítani.

Azt kívánta, bárcsak visszavonhatná a szavait. Az igazságot mondta, de gyűlölte, hogy ki kellett mondania. Richard nem volt tanúja kettejük beszélgetésének, és Kahlan nem is mesélt neki róla. Nem akarta feleslegesen nyugtalanítani: lesz, ami lesz. Csak reménykedett benne,  hogy a vének hallgatnak az okos szóra.

Másnap szokatlanul meleg, erős szél fújt, és időnként el-eleredt az eső. Kora délutánra egész tömeg gyúlt össze a Szellemek Házánál, amikor a tető elkészült, és az új kandallóban megrakták a tüzet. Az öröm és csodálat kiáltásai törtek elő az emberekből, amikor a kéményből előkígyózott a füstcsík. Bekukucskáltak az ajtón, hogy megnézhessék a tüzet, mely anélkül ég, hogy odabent füst terjengene. Legalább annyira örültek, hogy nem csípi többé a szemüket a füst, mint annak, hogy nem csöpög majd a fejükre az eső. Az volt a legrosszabb, ha az eső mellett szél is fújt, mint most is, mert ilyenkor a fűből összetákolt tetők semmi védelmet nem jelentettek.

Ujjongva figyelték a cserepekről lecsorgó vizet. Egy csepp sem jutott be! Richard jókedvűen mászott le a Sáremberek közé. A tető elkészült, nem ázott be, a kémény jól húzott, és mindenki boldog volt. Segítői büszkék voltak a művükre és újonnan szerzett tudásukra. Önjelölt idegenvezetőként mutogatták a konstrukció lényegesebb pontjait.

A bámészkodókra ügyet sem vetve, Richard egyenesen a falu középpontja felé tartott, ahol a vének várakoztak az egyik nyitott épület teteje alatt. Csak a kardját csatolta fel menet közben. Kahlan és Savidlin két oldalról közrefogták, eltökélten, hogy szót emeljenek az érdekében. Az ünneplő tömeg is követte, nevetve és kiáltozva futkostak az épületek között. Richard elszántan szorította össze a száját.

- Gondolod, szükség lesz a kardra? - kérdezte Kahlan.

Richard ránézett, de nem lassított. Szája szegletéből mosolygott a lányra. Összetapadt, fekete hajáról a szemébe folyt a víz.

- Elvégre én vagyok a Kereső.

- Richard, ne játssz velem! - nézett vissza rá bosszúsan Kahlan. - Tudod, mit akartam mondani.

- Csak emlékeztetni akarom őket, hogy miért döntsenek helyesen - mondta széles vigyorral.

Kahlannak rossz előérzete támadt. A dolgok kicsúszni látszottak a keze közül. Richard valami szörnyűséget fog tenni, ha visszautasítják. Keményen dolgozott pirkadattól egészen addig, míg végre bezuhant az ágyba, és közben végig az vezérelte, hogy meg kell őket győznie. Az emberek többségét sikerült is, de nem ők számítottak. Kahlan tartott tőle, hogy Richard nem is gondolta végig, mit tegyen, ha a válasz nemleges lesz.

Toffalar büszkén magasodott a többiek fölé a csöpögő tető alatt. A beeső víz tócsákba gyűlt körülötte. Surin, Caldus, Arbrin, Breginderin és Hajanlet mellette állt. Mindannyian prérifarkas prémet viseltek, ami - amennyire Kahlan tudta - azt jelentette, hogy hivatalos ügyben gyűltek össze. Szinte az egész falu köréjük sereglett. Összegyűltek a tanácstéren, a tetők alatt csoportosulva vagy az ablakokban üldögélve. Minden munkát abbahagytak, és várták, hogy a vének kinyilvánítsák döntésüket.

Kahlan megpillantotta a Madarak Atyját, néhány fegyveres között, az egyik pózna mellett, ami a tetőt tartotta a vének feje fölé. Mikor a szemébe nézett, elszorult a szíve. Elkapta Richard ingujját, és odahajolt hozzá.

- Ne felejtsd el, hogy akármit is mondjanak, élve kell innen kijutnunk, ha Rahlt meg akarjuk fékezni. Mi ketten vagyunk, ők meg sokan, kard ide vagy oda.

A Kereső figyelemre sem méltatta. Erős, határozott hangon szólt a vénekhez. Kahlannak tolmácsolta szavait.

- Tiszteletreméltó vének! Nekem jutott a kiváltság, hogy bejelenthessem, a Szellemek Házának immáron új teteje van, ami nem ázik be. Szintúgy az én kiváltságomul adódott, hogy a népeteket megtaníthattam ilyen tetők építésére, hogy a többi épületet is felújíthassátok. Mindezt a népetek iránt érzett tiszteletből tettem, és semmit nem várok tőletek cserébe. Csak abban reménykedek, hogy megelégedésetekre szolgáltam.

A hat elöljáró komor arccal hallgatta végig Kahlan fordítását. A nő szavait hosszas csend követte. Végül Toffalar szólalt meg eltökélt hangon.

- Nem szolgált megelégedésünkre.

Richard arca elborult, amikor meghallotta.

- Miért?

- A Sár Népe erős. Egy kis esőtől még nem olvad el. Lehet, hogy a tetőd nem ázik he, de azért, mert furfangos szerkezet. Mint ahogyan az idegenek is furfangosak. A mi népünk nem ilyen. Ez csak a kezdet lenne. Végül az idegenek parancsolnák meg, hogy mit hogyan csináljunk. Tudjuk, mit akartok. Azt akarjátok, hogy befogadjunk benneteket, csak azért, mert össze akarjátok hívatni velünk a Gyűlést. Csak egy újabb fortélyos trükk, hogy benneteket szolgáljunk. Az a tervetek, hogy bevonjatok bennünket a háborútokba! A válaszunk erre: nem! A Szellemek Házának tetejét pedig romboljátok le, és fűből építsétek újra, ahogy az ősök hagyománya diktálja. - fordult Savidlin felé.

Savidlin elvörösödött, de nem mozdult. Az elöljáró visszafordult Richardhoz, ajkán apró, lenéző mosollyal.

- És most, hogy a mesterkedéseid kudarcot vallottak - mondta megvetően - akarod-e bántalmazni a népemet, Indulatos Richard?

Hangjából csak úgy áradt a gúny, látszott, hogy szavaival igyekszik megszégyeníteni a Keresőt.

Richard arca veszélyesen elkomorult. Kahlan még sosem látta ilyen ijesztőnek. Átható pillantást vetett a Madarak Atyjára, aztán a tető alatt álló hat elöljáróra. Kahlan még a lélegzetét is visszafojtotta. Az összegyűlt tömeg halálos csendben várt. Richard lassan feléjük fordult.

- Nem fogom bántalmazni a népeteket - mondta egyenletes hangon.

Hatalmas sóhaj szakadt fel az emberekből, mikor Kahlan tolmácsolta a kijelentést. Amikor ismét csend lett, Richard folytatta.

- De a szívem gyászba borul, ha arra gondolok, mi lesz veletek. - Anélkül, hogy megfordult volna, felemelt karral a vénekre mutatott a háta mögött. - Ezt a hat ember nem fogom megsiratni. Bolondok halálát nem szoktam meggyászolni.

A szavai méregként fröcsköltek. A tömeg felhördült.

Toffalar arca eltorzult a dühtől. A szemlélők pusmogni kezdtek. Kahlan a Madarak Atyjára nézett. A férfi mintha egy pillanat alatt éveket öregedett volna. Barna szemei kétségbeesett beletörődést sugalltak. Egy pillanatra találkozott a tekintetük, lelkük osztozott az eljövendő fájdalmakon, aztán a Madarak Atyja lecsüggesztette a fejét.

Richard hirtelen megperdülve a vének felé fordult, és előrántotta az Igazság Kardját. A mozdulat olyan gyors volt, hogy mindenki döbbenten hátrált egy lépést, a vénekkel egyetemben, aztán mozdulatlanná dermedt. A vének szinte lebénultak a hirtelen ijedelemtől. A tömeg lassan előrébb indult, egyedül a Madarak Atyja nem mozdult. Kahlan rettegett Richard haragjától, de meg is értette. Úgy döntött, nem próbál beavatkozni, hanem minden áron megpróbálja megvédeni a Keresőt, történjék bármi. A légy zümmögését is hallani lehetett volna, egyedül az acél csengése vibrált még a néma levegőben. Richard a fogát csikorgatva tartotta a villogó kardot a vének felé. Veszedelmes hegye centikre lebegett az arcuk előtt.

- Legyen bátorságotok még egy utolsó szolgálatot tenni a népeteknek!

Kahlan beleborzongott Richard hangjába, és szinte reflexszerűen tolmácsolt. Túlságosan meglepődött, semhogy reagálni tudott volna. Megdöbbentő módon, Richard hirtelen megfordította a kezében tartott fegyvert, és odanyújtotta a markolatot a véneknek.

- Fogjátok a kardot! - parancsolta. - És öljétek meg vele az összes nőt és gyereket. Sokkal irgalmasabb lesz, mint amit Darken Rahl tenne velük. Legyen elég bátorságotok, hogy megkíméljétek őket a szenvedéstől! Adjátok meg nekik a gyors halál megváltását.

Kahlan hallotta, hogy az anyák halkan sírni kezdenek, miközben magukhoz szorítják gyerekeiket. A véneket szinte megbénította a félelem: nem mozdultak. Nem mertek a Kereső izzó szemébe nézni. Amikor nyilvánvalóvá vált, hogy nem lesz merszük átvenni a kardot, Richard gondosan visszahelyezte a hüvelyébe a fegyvert, mintegy visszavonva az utolsó lehetőséget a menekülésre, és jelezve, hogy a vének mindörökre eljátszották az esélyt, hogy a Kereső segítségét kérjék. A gesztus véglegessége ijesztő volt.

Végül levette róluk a tekintetét, és Kahlanhoz fordult. Közben egészen megváltozott az arckifejezése. Mikor Kahlan ránézett, nagyot nyelt: olyan ember tekintete volt ez, akinek megszakad a szíve, hogy segítsen az embereken, akiket megszeretett, de már nem tehet  semmit. Minden tekintet kettőjükre szegeződött, ahogy Richard lassan odasétált mellé, és karon fogta.

- Szedjük össze a holminkat és induljunk! - mondta halkan. Szemében könny csillogott. - Sok idő fecséreltünk el. Remélem, nem túl sokat. Sajnálom, hogy rosszul döntöttem.

- Nem te döntöttél rosszul, Richard, hanem ők.

Kahlan is érzett némi végzetszerűséget a vének iránt érzett haragjában. Mintha bezárult volna egy kapu, amely elvágta az utolsó reménysugarat is ezektől az emberektől. Félretett minden sajnálatot - a Sáremberek innentől két lábon járó halottak voltak. Saját maguk választották a végzetüket, és ezzel eljátszották az utolsó lehetőségüket is.

Ahogy elhaladtak Savidlin mellett, a két férfi egy pillanatra kezet fogott, de nem néztek egymásra. Senki más nem mozdult, csak figyelték, amint a két idegen végigmegy a falun. Még néhányan megérintették Richardot, és ő egy kézszorítással viszonozta a néma együttérzést - nem bírt volna a szemükbe nézni.

Összeszedték a holmijukat Savidlin házából. Köpenyüket némán belegyömöszölték a zsákukba. Kahlan merevnek és kiürültnek erezte magát. Mikor végül találkozott a tekintetük, szótlanul átölelték egymást. Együtt gyászolták új barátaikat. Mindketten pontosan tudták, mi vár a falura. Egyetlen tétjüket - az időt - tették kockára, és vesztettek.

Miután szétváltak, Kahlan a felszerelése utolsó darabjait is begyömöszölte a zsákjába, és ráhajtotta a tetejét. Richard közben újra kivette a köpenyét. A lány csak nézte, hogy izgatottan turkálni kezd a csomag belsejében. Odament az ajtóhoz, a világosságra, hogy jobban lásson, és durván kidobálta a tárgyakat a zsákból, aztán leengedte a karját, és felnézett, rémült kifejezéssel az arcán.

- Nincs meg az Éjkő!

Volt valami a hangjában, amitől Kahlan egészen megrémült.

- Lehet, hogy otthagytad valahol...

- Nem. Sosem vettem ki a hátizsákból. Soha.

A lány nem egészen értette, hogy mire a nagy ijedtség.

- De már nincs is rá szükség. Már átjutottunk az átjárón. Egészen biztos, hogy Adie sem fog haragudni. Van fontosabb dolgunk is.

- Nem, nem érted. - lépett közelebb Richard. - Muszáj megtalálnunk!

- Miért? - komorodott el Kahlan.

- Mert feltevésem szerint a kő felébreszti a halottakat. Kahlan álla leesett.

- Emlékszel, Adie milyen ideges volt, amikor ideadta, és csak akkor nyugodott meg, amikor már eltettem? És mikor kezdtek azok az árnyak felénk jönni az ösvényen? Miután elővettem a követ. Emlékszel?

A lány szeme elkerekedett.

- De még, ha máshoz került is, Adie azt mondta, csak neked fog működni.

- Csak arról beszélt, hogy mikor fog világítani. Semmit sem mondott a halottakra gyakorolt hatásáról. Egyszerűen nem tudom elhinni, hogy nem is figyelmeztetett!

Kahlan elgondolkozva nézett fel. Hirtelen eszébe jutott valami, és becsukta a szemét.

- Dehogynem figyelmeztetett. Csak talányokban beszélt. Sajnálom, de még csak fel sem merült bennem, hogy mire célzott. Ilyenek a varázslónők. Nem mindig mondják ki, amit tudnak, nem figyelmeztetnek semmire, hanem esetleg feladnak egy versikét, egy boszorkány- talányt.

Richard kibámult az ajtón.

- Képtelen vagyok felfogni! Az egész világ léte forog kockán, és erre a vénasszony rejtvényekben beszél! - Öklével rávágott az ajtókeretre. - Figyelmeztetnie kellett volna!

- Richard, lehet, hogy jó oka volt rá. Lehet, hogy nem volt más választása. Richard gondolkodóba esett.

- Ha nagy szükséged van rá. Ezt mondta. Pont, mint a vízre. A megfelelő körülmények között érték, de egy fuldoklóra csak bajt és veszélyt jelent. Így akart figyelmeztetni. Veszélyt jelent!

Richard visszalépett a szobába, és újra kezébe vette a zsákot.

- Tegnap este még megvolt, mert láttam. Mi történhetett vele?

Hirtelen mindketten felkapták a fejüket, és összenéztek.

- Siddin! - kiáltották egyszerre.

Huszonhatodik fejezet

Mindketten a földre hajították a zsákokat, és kirontottak a házból a nyílt térség felé, ahol legutoljára látták Savidlint. Lélekszakadva futottak a fröcskölő sárban - a falusiak alig tudtak kitérni előlük - és közben Siddin nevét kiabálták. Mire elértek a tér közepére, a Sáremberek pánikszerűen menekültek a házak felé, nem tudván mire vélni a felfordulást. A vének is elhátráltak az épület hátsó része felé. A Madarak Atyja lábujjhegyre állt, hogy jobban lásson, míg a harcosok a háta mögött nyilakat illesztettek az idegre.

Kahlan megpillantotta a zavartan nézelődő Savidlint, akit meglehetősen megrémített, hogy a fia nevét hallja.

- Savidlin! - ordította Kahlan. - Keresd meg Siddint! Ne hagyd, hogy kinyissa a nála levő erszényt!

Savidlin elsápadt. Sarkon perdült, körülnézett, aztán futva elindult, hogy megkeresse a fiát a zűrzavarban. Kahlan szíve a torkában dobogott. Nem látta Weselant sem. Richard és ő különváltak, hogy nagyobb területet tudjanak átkutatni, minél gyorsabban. A falun eluralkodott a káosz - kénytelen volt az embereket arrébb lökni az útból. Ha Siddin kinyitja az erszényt...

És akkor meglátta a fiút.

A sárban ült a lassan kiürülő tér közepén. Ügyet sem vetve a fejetlenségre, a markában szorongatott bőrerszényt rázta, hogy hozzáférjen a benne levő kőhöz.

- Siddin! Ne!!! - kiáltotta újra és újra, miközben teljes erejéből felé rohant.

A fiú meg sem hallotta. Talán nem sikerül kiszednie. Csak egy védtelen kisfiú. Istenem, gondolta Kahlan, ne engedd, hogy baja essen!

A kő egyszer csak kicsusszant a zacskóból, és apró loccsanással landolt a sárban. Siddin mosolyogva érte nyúlt. Kahlan hirtelen fázni kezdett.

Szürkés árnyak jelentek meg a semmiből. Szellő kergette ködpamacsként forgolódtak, mintha keresnének valamit. Aztán egyszerre megindultak Siddin felé.

Richard bukkant fel a tér túlsó felén.

- Vedd el tőle, és tedd vissza az erszénybe! - kiáltotta rohanás közben Kahlan felé. Egyenesen a fiú felé tartott. Kardja villogva hasította szét az útjába eső árnyakat. Amikor a fegyver áthatolt rajtuk, a szellemek fájdalmasan sivítva szertefoszlottak. A rémisztő sikolyok hallatára már Siddin is felnézett, tágra nyílt szemmel. Kahlan odakiáltott, hogy tegye el a követ, de a kisfiú moccanni sem bírt. Más hangok suttogását hallgatta. A lány gyorsabban futott, mint életében valaha, közben a kisfiú felé lebegő árnyakat kerülgette.

Egy apró, sötét tárgy süvített el mellette, és hirtelen elakadt a lélegzete. A tárgyat egy másik követte, majd még egy. Nyílvesszők. A levegő hirtelen megtelt nyilakkal, amint a Madarak Atyja parancsának engedelmeskedve a vadászok rátámadtak a szellemekre. Minden egyes kilőtt nyílvessző pontosan célba talált, de egyszerűen átsuhantak a szellemeken, mint a füstön. Mindenfelé mérgezett nyilak szálltak. Kahlan tudta, hogy ha csak egy is megkarcolja őt, vagy Richardot, akkor végük. Most már a nyilakat is kerülgetnie kellett, nemcsak a szellemeket. Még egyet hallott elrepülni a füle mellett, miután az utolsó pillanatban behúzta a nyakát. Egy másik a sáros földön megpattant, és majdnem lábszáron találta.

Richard időközben odaért a fiúhoz, de nem volt ideje elvenni a követ. Minden ügyességére szüksége volt, hogy távol tartsa magától a rátörő árnyakat. Nem állhatott meg lehajolni az Éjkőért.

Kahlan, aki nem tudott olyan gyorsan szaladni, még mindig messze volt, a hátul kavargó szellemek között. Ha csak véletlenül is hozzáér egyhez, azonnal meghal. Annyian materializálódtak körülötte, hogy a levegő szürke labirintussá vált. Richard körül is egyre szűkebbé vált a nyüzsgő árnyak gyűrűje, szinte ki sem látszott közülük. Két kézre fogta a kardot, és vadul hadakozott vele.

Egyetlen pillanatnyi késlekedés elég lett volna, hogy a szellemek legyűrjék.

Kahlan képtelen volt közelebb kerülni hozzá. Akármerre fordult, mindenütt szellemek és eltévedt nyílvesszők várták. Ha tett is egy lépést előre, azonnal hátra kellett ugrania. Tudta, hogy Richard sem lesz képes sokáig kitartani. Akármilyen hősiesen küzdött, az árnyak egyre közelebb kerültek hozzá és a fiúhoz. Egyetlen esélyük Kahlan volt, de ő egyszerűen nem tudott odajutni.

Újabb nyíl suhant el mellette, a tolla súrolta a haját egy pillanatra.

- Ne lőjetek! - kiáltott rá mérgesen a Madarak Atyjára. - Ne lőjetek! Megöltök mindkettőnket!

A férfi csalódottan vette tudomásul a támadás sikertelenségét, és vonakodva bár, de megálljt intett az íjászoknak. A harcosok erre ledobták az íjakat, kést rántottak, és megindultak a szellemek hada felé. Fogalmuk sem volt róla, mivel állnak szemben. Mind egy szálig odavesztek volna.

- Ne! - kiabált Kahlan - Ha hozzájuk értek, meghaltok! Vissza!

A Madarak Atyja felemelt karral visszaparancsolta az embereit. A lány tudta, milyen tehetetlennek érezheti most magát, miközben őt figyeli, ahogy jobbra-balra cselez a szellemek között. Hirtelen meghallott egy újabb parancsokat osztogató hangot, ezúttal Toffalarét.

- Állítsátok meg őket! Gyilkolják az ősök szellemeit! Lőjétek le őket! Lőjétek agyon az idegeneket!

Az íjászok egymásra néztek, majd vonakodva újból nyílvesszőt fektettek az idegre. Nem tagadhatták meg az elöljárók parancsait.

- Lőjetek! - ordította Toffalar kivörösödve. - Nem hallottátok? Lőjetek már!

A harcosok felemelték az íjakat. Kahlan ugrásra készen lekuporodott, hogy megpróbáljon félrevetődni a lövedékek elől. A Madarak Atyja hirtelen széttárt karral az íjászok elé állt, szembeszállva a vén parancsával. Heves szavakat váltottak, de a lány túl messze volt, hogy megértse. Nem vesztegette az időt, hanem előrelendült, és a kinyúló szellemkezek alatt Richard felé vetődött.

A szeme sarkából megpillantotta Toffalart, aki késsel a kezében feléje tartott. Nem törődött az újabb veszéllyel - előbb vagy utóbb úgyis akad egy szellem, ami elől nem lesz ideje kitérni. Az elöljáró időnként megállt, és kérlelni kezdte az árnyakat, de a szavait elnyomták a szellemek síron túli hangjai. Mire legközelebb ránézett, Toffalar már a nyomában volt. Hihetetlen módon egyetlen szellemmel sem ütközött össze, mintha azok szándékosan utat nyitottak volna neki. A férfi nemtörődöm vakmerőséggel egyenesen Kahlan felé rohant, az arca teljesen eltorzult a dühtől. A lány még mindig nem aggódott túlságosan, szinte biztosra vette, hogy egyszer majdcsak megérinti egy árny, és akkor vége.

Közben Kahlan átjutott a téren, de a szellemek gyűrűje Richard és Siddin körül áthatolhatatlannak bizonyult. Sehol sem talált rést. Jobbra lendült, aztán balra, de nem tudott átjutni. Olyan közel volt már, de mégis túl messze, és közben a csapda kezdett körülötte is összezárulni. Néha már csak az utolsó pillanatban tudott elugrani két árny közül. Richard próbálta szemmel követni, hogy merre tart, már amennyire a csata heve engedte. Többször megpróbált áttörni a gyűrűn a lány irányába, de mindig kénytelen volt visszalépni, hogy Siddint megvédje.

Kahlan rémülten pillantotta meg a feléje lendülő kést. Toffalar valahogyan mégis utolérte. Gyűlölettől elvakultan ordított rá, hogy mit, már maga sem tudta. Csak azt tudta, hogy a kés veszélyt jelent, hogy az elöljáró az életére tör. Félregurult a vágás elől, és most rajta volt a sor.

Ekkor elkövetett egy hibát.

Kinyúlt, hogy megérintse Toffalart, de a szeme sarkából meglátta, hogy Richard figyeli. Megtorpant, mert nem akarta, hogy a férfi lássa mikor a hatalmát használja. Habozott, és ezzel új lehetőséget adott Toffalarnak. Richard figyelmeztetően rákiáltott, aztán kénytelen volt figyelmét az árnyakra fordítani.

Toffalar kése felfelé mozdult, végighasította Kahlan alkarját, és végül a csontnak ütközött. Az első ijedséget és fájdalmat tomboló düh váltotta fel. Saját ostobaságára haragudott.

Másodszor már nem hibázott. Bal kezével előrenyúlt, és torkon ragadta az elöljárót. Érezte, hogy a férfi levegőhöz sem jut. Elég lett volna csak megérintenie - az, hogy a torkánál fogta  meg, csak a haragjának volt köszönhető.

A riadt Sáremberek kiáltásai, sikolyai és a Richard kardja nyomán tucatszám szertefoszló szellemek visítása ellenére az elméjében hirtelen nyugodt csend támadt. Minden hang elnémult. Csak a csend maradt, a mágia csendje.

Abban a villanásnyi némaságban, mely mintha örökké tartott volna, felismerte a rettegést Toffalar arcán. Az elöljáró rádöbbent, mi vár rá. A szemében látta az elkeseredett tiltakozást a sors ellen, érezte, hogy a férfi izmai megfeszülnek, és a keze reménytelenül lassan megindul a torkát tartó szorítás felé.

Ám semmi esélye sem volt. Most már Kahlan irányított. Övé volt az idő. Övé volt Toffalar is. Nem érzett szánalmat, nem érzett lelkifurdalást, csak halálos nyugalmat.

Ahogy már azelőtt is, számtalanszor, a nyugalom tengerén az Inkvizítor Anya szabadjára engedte hatalmát. A felszabaduló mágia belerobbant Toffalar testébe.

A levegő megremegett, mintha néma mennydörgés rázná. A környező tócsák vize táncolni kezdett a terjedő lökéshullámban, apró cseppek repültek szerteszét. Toffalar szeme tágra nyílt, arcizmai elernyedtek, az álla leesett.

- Úrnőm! - suttogta áhítatosan.

Kahlan arcán a nyugalmat harag váltotta fel. Teljes erővel megtaszította az elöljárót, egyenesen a Richard és Siddin körül lebegő árnyak közé. A karjával hadonászó Toffalarnak még volt ideje sikítani egyet, mielőtt a szellemek között a földre rogyott. A zuhanó test valamilyen módon nyitott egy aprócska rést a jelenések között, és Kahlan gondolkodás nélkül átvetette magát rajta, egyenesen Siddin nyakába.

- Siess! -kiáltotta Richard.

Siddin fel sem nézett, szeme az árnyakra meredt, minden izma görcsben volt. Kahlan megpróbálta elvenni tőle a követ, de a fiú marka kétségbeesett erővel szorította. A lány kikapta az erszényt a másik kezéből, aztán a zacskóval együtt megfogta Siddin csuklóját, és a jobb kezével nekilátott szétfeszíteni az apró ujjakat, miközben folyamatosan kérlelte, hogy engedje el a követ. A karjáról esővel keveredő vér csordogált a fiú öklére.

Egy szellemkéz nyúlt az arca felé. Kahlan hátrahőkölt, de aztán Richard kardja egy szisszenéssel lemetszette a végtagot, és az árny üvöltve elenyészett. A férfi szorosan mellette állva küzdött, már nem volt hová hátrálnia. Hármukon múlott minden, és Siddin vértől csúszós ujjai nem akartak szétnyílni.

Kahlan a karjába hasító fájdalomtól csikorgó foggal megpróbálta újra kikotorni a követ a fiú markából, és ezúttal sikerrel járt. A sárral és vérrel borított Éjkő kicsúszott a kezéből, és leesett a sárba, a lány térde mellé. Kahlan szinte azonnal felkapta, egy marék sárral együtt, és betömte az erszénybe, aztán szorosra húzta a zacskó madzagját. Lihegve nézett fel.

Az árnyak megtorpantak. Richard zihálva tovább csépelte őket. A szellemek hátrálni kezdtek, először csak lassan, mintha közben zavarodottan kutatnának valami után, majd egyre gyorsabban, míg végül ismét beleolvadtak a levegőbe. Visszatértek az alvilágba, ahonnan jöttek. Egy pillanat, és mind eltűntek. Kahlan, Richard és Siddin az elöljáró holttestétől eltekintve egyedül maradtak a sártenger közepén.

Siddin sírva fakadt. Kahlan felkapta, és magához szorította esőáztatta arcát. Richard kimerülten lehunyta a szemét, és térdre rogyott. Lehajtott fejjel kapkodta a levegőt.

- Kahlan! A nevemen szólítottak! - nyöszörgött Siddin.

- Tudom, kicsim. - suttogta a nő - De most már minden rendben van. Nagyon bátran viselkedtél! Akár egy igazi vadász.

A fiú a nyakába kapaszkodott. Kahlan térde remegett. Majdnem itt pusztultak, hogy megmentsenek egyetlen kisfiút. Pontosan erre figyelmeztette Kahlan a Keresőt, hogy ez az, amit nem engedhet meg magának, és most mégis gondolkodás nélkül megtették. De hát mit tehettek volna? Már csak azért is megérte, ahogyan Siddin átölelte. Richard még mindig két marokra fogta a kardot, bár a hegye eltűnt a földet borító sárban. Kahlan odalépett, és a vállára tette a kezét.

Az érintésre a férfi azonnal felkapta a fejét, és a kard Kahlan felé süvített, majd megállt az arcától pár centire. Kahlan ijedten ugrott hátra. Richard szemében harag villant.

- Richard! - mondta Kahlan döbbenten. - Csak én vagyok. Vége van. Nem akartam rád ijeszteni.

A Kereső leengedte a kardot, majd lerogyott a sárba.

- Sajnálom - nyögte, még mindig lihegve - Azt hittem, egy szellem.

Hirtelen lábak jelentek meg körülöttük. Kahlan felnézett. Ott volt a Madarak Atyja, és Savidlin, meg Weselan is. Weselan hangosan zokogott. Kahlan felállt, és átnyújtotta neki a kisfiút. Weselan férje gondjaira bízta a kisfiút, azután átölelte Kahlant, és össze-vissza csókolta, ahol csak érte.

- Köszönöm, Inkvizítor Anya, hogy megmentetted a fiam életét! - kiabálta. - Köszönöm, Kahlan, köszönöm!

- Nincs semmi haj! Most már minden rendben! - viszonozta Kahlan az ölelést. Weselan könnyes szemmel hátrafordult, és karjaiba kapta Siddint.

Kahlan meglátta Toffalar testét nem messze, a földön. Leült a sárba, átkarolta a térdét, arcát a karjára fektette, és sírva fakadt. Nem azért, mert megölte Toffalart, hanem mert habozott megtenni. Kis híján az életébe került, és ugyanakkor Richard, Siddin és az összes Sárember életét is kockáztatta vele. Majdnem győzelemre segítette Rahlt, mert nem akarta, hogy Richard lássa, mit csinál, és ezért egy pillanatra tétovázott. Életében ez volt a legostobább lépés, talán azt leszámítva, hogy nem vallotta be Richardnak, hogy Inkvizítor. Görcsösen meg-megrándulva, keserűen zokogott.

Egy kéz nyúlt ép karja alá, és lassan talpra segítette. A Madarak Atyja állt előtte. Kahlan remegő ajkába harapva próbálta elfojtani a sírást. Nem mutatkozhatott gyengének a Sár Népe előtt. Inkvizítor volt.

- Szép munka volt, Inkvizítor Anya!

A Madarak Atyja az egyik vadásztól kapott vászoncsíkkal elkezdte bekötözni a vágást a nő karján. Kahlan felemelte a fejét.

- Köszönöm, tiszteletreméltó elöljáró!

- Ezt a sebet muszáj összevarrni. Szólok a legügyesebb kezű gyógyítónknak.

Kahlan fásultan tűrte, hogy a férfi szorosra húzza a kötést, pedig a fájdalom újult erővel hasított a karjába. Úgy tűnt, Richard remekül érzi magát a hátán fekve a sárban, mintha a világ legkényelmesebb ágyán pihenne.

- Igazad volt: tényleg nem sok örömünk származna abból, ha okot adnánk, hogy haragjában ellenünk fordítsa a kardját. Találóak a szavaid, mint a legjobb vadászom nyilának röpte.

A Madarak Atyja Richard felé intett a fejével.

- Richard, az Indulatos is kitett magáért ezen a napon. Szerencsére a gonosz szellemek még mindig nem viselnek kardot. - A Madarak Atyjának éles, barna szemében vidámság csillogott, száját aprócska mosolyra görbítette.

- Mit mond? - kérdezte Richard.

Kahlan válaszolt, mire Richard felállt, eltette a kardot, és zordan elmosolyodott. Kinyújtotta a karját, és kivette Kahlan kezéből a bőrerszényt. Kahlan nem is vette észre, hogy még mindig a markában szorongatja. Richard zsebre vágta.

- Adja az ég, hogy sose találkozzunk fegyveres szellemekkel! A Madarak Atyja egyetértően bólintott.

- Most pedig dolgunk van.

Lehajolt, és belemarkolt a Toffalar testét borító prérifarkas prémbe. Amikor letépte a bőrdarabot, a holttest arrébb csúszott a sárban. A vadászok felé fordult.

- Temessétek el! - Aztán összehúzott szemmel hozzátette: - Az egészet.

A harcosok bizonytalanul összenéztek.

- Úgy érted, tisztelt elöljáró, hogy az egészet, kivéve a koponyát?

- Úgy értem, ahogy mondtam. Az egészet! A vének koponyáit azért tartjuk meg, hogy emlékeztessenek az elhunytak bölcsességére. Bolondok koponyáit nem őrizzük meg!

Az összegyűltek megborzongtak. Gyakorlatilag ez volt a lehető legsúlyosabb büntetés, ami egy elöljárót sújthat, a legnagyobb szégyen, ami Sárembert érhet. Azt jelentette, hogy az élete értéktelen volt. Az emberek bólintottak. Senki nem emelt szót a halott érdekében, beleértve a Vének Tanácsának megmaradt tagjait is.

- Egy elöljáró hiányzik a Tanácshól - jelentette ki a Madarak Atyja. Megfordult és belenézett a mögötte álló vének szemébe, majd kihúzta magát, és a prémet odanyújtotta  Savidlinnek. - Téged választalak.

Savidlin olyan áhítattal markolta meg a sáros, szakadt prémet, mintha királyi koronát adtak volna a kezébe. Apró, büszke mosoly jelent meg az arcán, és odabólintott a Madarak Atyjának.

- Van valami mondandód a népedhez, a megválasztásod alkalmából?

Nem kérdés volt, hanem parancs.

Savidlin odalépett Kahlan és Richard közé, és szembefordult az összegyűltekkel. Vállára terítette a prémet, és a büszkeségtől ragyogva Weselanra mosolygott, aztán a tömegre. Kahlan széjjelnézett, és látta, hogy szinte az egész falu jelen van.

- Legmélyebb tiszteletünk a tiéd - szólt Savidlin a Madarak Atyjához. - Ez a két ember önfeláldozóan védelmezte a népünket. Egész életemben nem láttam még ehhez foghatót. Megtehették volna, hogy magunkra hagynak a hajban, miután bolond módon hátat fordítottunk nekik. Ehelyett bebizonyították, hogy nagyszerű emberek. Jobbak, mint közülünk a legjobb.

Az egybegyűltek szinte egy emberként bólogattak.

- Ezennel követelem, hogy fogadjátok őket Sáremberré!

A Madarak Atyja egy pillanatra elmosolyodott, de aztán a mosolya szertefoszlott, mikor a megmaradt öt elöljáróhoz fordult. Kahlan látta a szemében megvillanó harag árnyékát.

- Lépjetek elő!

A vének egymásra pislogtak, aztán engedelmeskedtek.

- Savidlin követelése egészen rendkívüli. Ahhoz, hogy elfogadjuk egyöntetű szavazat szükséges. Ti is így akarjátok?

Savidlin odasétált az egyik íjászhoz, és kiragadta a fegyvert a kezéből. Könnyed mozdulattal felajzotta, miközben a szeme sarkából a véneket figyelte. A nyílvessző bevágását a húrra illesztette, és megfeszítette az ideget, aztán az elöljárók elé lépett.

- Támogassatok, vagy az új elöljárókat majd úgy választjuk meg, hogy mellettünk álljanak!

Azok öten komoran álltak előtte. A Madarak Atyja nem avatkozott közbe. A beálló csendben a hallgatóság megbabonázva figyelt. Végül Caldus lépett előre. Kezét rátette Savidlin íjára, és gyengéden félretolta a fegyvert.

- Kérlek, Savidlin, hadd szóljunk szívünk szerint, és nem egy ránk szegezett íj előtti - Beszélj hát!

Caldus Richardhoz lépett, megállt előtte, és a szemébe nézett.

- Egy ember, főleg egy öregember számára az a legnehezebb, - kezdte halkan, és megvárta, míg Kahlan tolmácsolja - hogy bevallja, ha önző módon és ostobán cselekedett. Ti nem voltatok sem önzőek, sem ostobák. Ti ketten jobb példát mutattatok a Sáremberek gyermekeinek, mint én magam. Követelem tehát, hogy a Madarak Atyja Sáremberré avasson benneteket. Kérlek benneteket, fogadjátok el. Indulatos Richard és Inkvizítor Anya, a Sár Népének szüksége van rátok! - Két kezét széttárta. - Ha úgy ítélitek meg, hogy nem vagyok méltó e követelésre, akkor sújtsatok le rám, hogy nálam méltóbb ember állhasson ki mellettetek!

Az elöljáró lehajtott fejjel Richard és Kahlan elé térdelt a sárba. Kahlan szó szerint lefordított mindent, csak a saját titulusát hagyta ki belőle. A másik négy elöljáró is követte Caldus példáját, és melléje térdelt, miután mindannyian támogatták a követelést. Kahlan megkönnyebbülten felsóhajtott. Végre megkapták, amire szükségük volt, amiért eljöttek idáig.

Richard keresztbe tett kézzel tornyosult a vének fölé, lenézett rájuk, de nem szólt semmit. Kahlan nem értette, miért nem mondja meg nekik, hogy elfogadja főhajtásukat, és álljanak talpra. Senki sem mozdult. Mit csinál? Mire vár egyáltalán? Hiszen végre vége van! Miért nem bocsát már meg nekik?

Látta, hogy a férfi állkapcsa megfeszül. Hirtelen megborzongott. Ismerte már ezt a tekintetet. A tomboló dühöt. Ezek az emberek túl messzire mentek. Emlékezett, hogyan tette el a kardot Richard, mikor legutóbb szemben álltak, ezen a szent napon. Végleg visszavonta a barátságát, és komolyan is gondolta. És most ölni készül.

Richard leengedte a kezét, és a markolatért nyúlt. A kardot ugyanolyan lassan húzta elő,  egyetlen sima mozdulattal, mint ahogyan akkor eltette. A súrlódó acél hangja messze elhallatszott a tiszta levegőben. Kahlan összerázkódott. Látta, hogy Richard mély levegőt vesz. Lopva a Madarak Atyjára pillantott, de nem úgy tűnt, mintha bármit is tenni akarna. Bár Richard nem tudhatta, de a Sáremberek törvényei szerint ezek felett az emberek felett ő ítélkezhetett, és meg is ölhette őket, ha akarta. Nem puszta színpadias ajánlat volt Caldus részéről. Savidlin sem tréfált, ő is készen állt megölni őket, egyetlen szemrebbenés nélkül. A falu szemében a vének már úgyis halottak voltak. Egyedül Richard adhatta vissza nekik az életet.

De ezzel együtt a Sáremberek törvénye nem számított. A Kereső mindig a maga alkotta törvények szerint élt, és minden más rendeleten felül állt. A jelelevők közül senki sem állíthatta meg.

Richard ökle elfehéredett az Igazság Kardjának markolatán, amikor két kézzel a vének feje fölé emelte a fegyvert. Kahlan látta, hogyan tombol benne a zabolátlan, forró, vérszomjas düh. Az egész jelenet olyan volt, mint egy álom, amit csak tehetetlenül szemlél, de befolyásolni nem képes.

Kahlan azokra gondolt, akik életüket áldozták a Darken Rahl elleni harcban. Dennee és a többi Inkvizítor. Shar, a fénylény, és talán Zedd és Chase is.

És akkor megértette.

Richard nem azt akarja eldönteni, hogy megölje-e őket, hanem, hogy merje-e őket életben hagyni. Rájuk bízhatja-e utolsó esélyét a Rahl elleni küzdelemben? Bízhat-e őszinteségükben? Vagy válasszanak új Vének Tanácsát, akik esetleg jobban mellettük állnak?

Ha nem bízhat ezekben az emberekben, hogy a helyes irányt mutatják majd neki a küldetésében, akkor meg kell őket ölnie, és azoktól kérni a választ, akik inkább hajlandók segíteni. Csak azt számít, hogy Rahlt legyőzzék. A véneknek pusztulniuk kell, ha csak egy apró esély is van arra, hogy miattuk veszélybe kerül a terv. Kahlan tudta, hogy Richard helyesen cselekszik. Azt tette, amit Kahlan is tett volna. Azt tette, amit a Keresőnek tennie kell.

Figyelte, amint a férfi a vének fölé hajolt. Az eső elállt, de Richard arcáról csorgott az izzadság. Emlékezett Richard kínjára, amikor megölte a quad utolsó tagját. Kahlan látta, hogyan árad szét benne a düh. Remélte, hogy elég lesz hozzá, hogy megvédje annak fájdalmától, amire készül.

Megértette, miért félik annyira a Keresőt. Ez nem játék volt, Richard véresen komolyan gondolta. Teljesen elmerült a mágiában, a saját belső világában. Ha most valaki megpróbálná megállítani, azt is megölné. Már, ha az illető élve eljutna Kahlan mellett.

A kard pengéje Richard arcával egy vonalba emelkedett. A férfi remegett a haragtól. Szemét lecsukta, a fejét hátravetette. A vének mozdulatlanul térdepeltek előtte.

Kahlan visszaemlékezett a harcosra, akit Richard megölt; a képre, amint a kard vért fröcskölve keresztülszeli a férfi fejét. Richard azért ölte meg, mert közvetlenül az életükre tört. Ölj, vagy pusztulj; Kahlan élete ugyanolyan fontos volt a Kereső számára, mint a sajátja.

De ez most más volt, nem közvetlen fenyegetés. Óriási különbség! Ez most kivégzés volt. Richard pedig egy személyben bíró és hóhér.

A kard ismét lejjebb ereszkedett. Richard fenyegetően meredt a vénekre, majd ökölbe szorította a kezét, és a pengét végighúzta a bal alkarján. A kard mindkét oldalát bekente a kiserkenő vérrel, míg végül a fegyver hegyéről is vér csöpögött.

Kahlan gyorsan körbepillantott. A Sáremberek lélegzetvisszafojtva figyelték a kibontakozó halálos drámát. Nem akartak szemtanúi lenni, de nem bírtak elfordulni sem. Senki sem beszélt. Senki sem mozdult. Még csak nem is pislogott senki.

Minden szempár Richardra szegeződött, amint felemelte, és a homlokához érintette a kardot.

- Penge, légy igaz a mai napon! - suttogta.

Bal karja vértől fénylett. Szinte reszketett már a vágytól, hogy lesújthasson. A kard acélja tündöklő fénnyel ragyogott, ahol nem fedte vér. Richard lenézett a vénekre.

- Nézz rám! - parancsolta Caldusnak. Az elöljáró nem mozdult.

- Nézz rám, amikor lesújtok! - üvöltötte. - Látni akarom a szemedet!

Caldus meg sem moccant.

- Richard! - kiáltotta közbe Kahlan.

Richard tekintete szikrát vetett. A szeme egy másik világból meredt a lányra, a mágia fénye táncolt benne. Kahlan kényszerítette magát, hogy érzelemmentes, egyenletes hangon szólaljon meg.

- Nem érti, amit mondasz neki.

- Akkor mondd meg neki te!

- Caldus!

Az elöljáró felpillantott.

- A Kereső azt óhajtja, hogy nézz a szemébe, mialatt ítélkezik.

Caldus nem válaszolt, de felnézett Richardra.

A Kereső mélyet lélegzett, és a magasba emelte a kardot. Kahlan a fegyver hegyét figyelte, amint egy rövid pillanatra megállt a pályája csúcspontján. Néhányan másfelé néztek, mások a gyerekeik szemét takarták el. Kahlan visszafojtotta a lélegzetét, és félig elfordult, felkészülve a húscafatok záporára.

Richard nagyot rikoltott, és meglendítette az Igazság Kardját. A fegyver hegye süvítve szelte a levegőt. A tömeg felhördült.

A penge hirtelen megállt, két centire Caldus fejétől, mintha egy láthatatlan falba ütközött volna, pontosan úgy, mint amikor Zedd a fát akarta vele kivágatni.

Richard egy végtelennek tűnő pillanatig úgy maradt, acélmerev izmokkal, a karddal a kezében, végül leengedte a karját, és elvette a kardot Caldus feje fölül.

Továbbra is a véneken tartva a szemét, megkérdezte: - Hogy mondod a nyelvükön, hogy „Visszaadom nektek az életeteket és a becsületeteket"? Kahlan halkan válaszolt.

- Caldus, Surin, Arbrin, Breginderin, Hajanlet, - kiáltotta Richard, hogy mindenki meghallja - ezennel visszaadom nektek az életeteket és a becsületeteket.

Egy pillanatig néma csend honolt, majd a Sáremberek vad éljenzésben törtek ki. Richard visszacsúsztatta a kardot a hüvelyébe, és talpra segítette az elöljárókat. A rémült vének sápadtan rámosolyogtak, elégedetten az ítélettel, és rettentően megkönnyebbülten.

- Egyhangú kéréssel fordulunk hozzád, közülünk legkiválóbb. - fordultak a Madarak Atyjához. - Mi a válaszod?

A Madarak Atyja keresztbe font karral végignézett az elöljárókon. Arcán világosan látszott, micsoda lelki megpróbáltatást jelentettek számára a történtek. Leengedte a kezét, és Richard felé indult. A Kereső is kimerültnek tűnt. A Madarak Atyja átölelte Kahlant és Richardot, mintha csak gratulált volna bátorságukért. Majd egyenként megérintette a vének vállát, ezzel adta tudtukra, hogy most már minden rendben van. Utána sarkon fordult és elindult, elvárva, hogy a többiek kövessék. Kahlan és Richard mögéje zárkózott, Savidlin és a Vének Tanácsa pedig kicsit hátrébb követték, mint valami királyi kíséret.

- Richard, számítottál rá, hogy a kard meg fog állni? - Kérdezte halkan Kahlan.

- Nem - sóhajtott a férfi, rá sem nézve.

Kahlan pontosan ezt a választ várta. Megpróbálta beleképzelni magát a Kereső helyébe. A férfi elszánta magát a kivégzésre, még ha végül nem is ölte meg a véneket. Noha a tett nem terhelte a lelkiismeretét, a puszta szándék is keserves teherként nyomta a lelkét.

De vajon helyes volt-e életben hagyni az elöljárókat? Kahlan tudta, Richard helyében ő nem lett volna ilyen könyörületes. Túl nagy volt a tét. Ám az is igaz, hogy Kahlan többet látott a szörnyűségekből, talán túlságosan is kész volt rá, hogy öljön. A ember nem gyilkolhat minden esetben, ha veszélyben van, hiszen a veszély folyton jelen van. Valahol meg kell húzni a határt.

- Hogy van a karod? - kérdezte Richard, kizökkentve Kahlant a gondolataiból.

- Őrülten lüktet - vallotta be a lány. - A Madarak Atyja azt mondja, muszáj lesz összevarrni.

Richard szándékosan nem nézett rá, miközben egymás mellett haladtak.

- Szükségem van a kísérőmre - jegyezte meg szenvtelen hangon. - Megijesztettél.

Ez már közel volt a dorgáláshoz. Kahlan arca lángolt, és magában örült, hogy a férfi nem néz rá. Richard nem tudta, hogy mire képes egy Inkvizítor; de azt látta, hogy tétovázott.

Majdnem az életükbe került ez a hiba. Mindkettejüket veszélybe sodorta azzal, hogy el akarta titkolni előle. Richard nem kezdte faggatni, holott minden joga megvolt hozzá. Most is, mint mindig, tiszteletben tartotta a lány érzéseit. Kahlannak a szíve szakadt meg érte.

A kis csapat fellépett a cölöpépítmény alatt álló emelvényre. A vének a háttérben maradtak, Richard és Kahlan a Madarak Atyja két oldalán állt, az első sorban, szemben a falu népével. A Madarak Atyja komolyan nézett rájuk.

- Készek vagytok rá?

- Ezt meg hogy érted? - kérdezett vissza Kahlan gyanakvóan.

- Úgy, hogy, ha Sáremberek akartok lenni, akkor kénytelenek vagytok Sáremberként viselkedni, és tiszteletben tartani a szokásainkat és a törvényeinket.

- Csak én tudom egyedül, hogy mivel állunk szemben - mondta Kahlan keményen. - Nem valószínű, hogy túlélem a harcot. Már így is többször került el a halál, mint amihez jogom lett volna. Meg akarjuk menteni a népeteket. Az életünkkel esküdtünk fel erre. Mit kérhettek ennél többet?

A Madarak Atyja tudja, hogy Kahlan szándékosan terelte másfelé a szót, és vissza is vágott.

- Ezt nem tesszük meg akárkinek. Azért egyeztem bele, mert tudom, hogy igaz ügyért küzdötök, és megpróbáljátok az embereket megvédeni a közelgő vihartól. De ebben szükségem van a ti segítségetekre is. Bele kell egyeznetek a törvényeink betartásába. Nem miattam, hanem a népem iránti tiszteletből. Ezt várják tőletek.

Kahlan torka hirtelen úgy kiszáradt, hogy nyelni sem bírt.

- Én sosem eszem húst - füllentette. - Ezt már tapasztalhattátok, mikor itt jártam.

- Harcos vagy, ugyanakkor nő is, így aztán jogod van nem enni belőle. Ennyit el tudok intézni. Mint Inkvizítort, a másik kötelesség alól is mentesítelek.

A szemén látszott, hogy eddig volt hajlandó elmenni a kompromisszumban.

- De a Keresőt nem. Őrá vonatkoznak a törvényeink.

- De...

- Te mondtad, hogy nem őt választod párodul. Ha Gyűlést akar, előbb igazi Sáremberré kell válnia.

Kahlan csapdába esett. Ha most visszautasítja, akkor Richard joggal kel ki magából, mert ezzel eljátszaná az esélyüket Rahl ellen. Nyugatföldiként Richard nem ismerte Középföld népszokásait. Lehet, hogy vonakodna beleegyezni. Egyszerűen nem kockáztathatott. Túl sok múlott rajta. A Madarak Atyja pedig válaszra várt.

- Megteszi, amit a törvényetek kíván - jelentette ki, és közben igyekezett nem kimutatni, mire is gondolt valójában.

- Nem akarod a Keresővel megtárgyalni a dolgot?

Kahlan elnézett a várakozó emberek feje felett.

- Nem.

A Madarak Atyja megfogta a lány állát, és szembefordította magával.

- Akkor a te felelősséged, hogy megtegye, amit kell. A szavadat akarom!

Kahlan kezdett dühbe gurulni. Richard odahajolt hozzá.

- Mi történt? Baj van?

Kahlan Richardról a Madarak Atyjára nézett, majd biccentett.

- Semmi. Minden rendben van.

A Madarak Atyja elengedte a lány állát, megfújta a nyakában hordott hangtalan sípot, aztán a népéhez fordult. Szólt a múltról, a szokásokról, hogy miért kell kerülni az idegenek befolyását, és hogy miért büszkék magukra a Sáremberek. Miközben beszélt, galambok kezdtek leszállni a téren álló emberek közé.

Kahlan csak állt, és nem is jutott el a tudatáig a Madarak Atyjának beszéde. Csapdába csalt vadállatként érezte magát. Mikor úgy vélte, meg tudják győzni a falut, hogy fogadják be őket, nem gondolta, hogy ilyen feltételeket szabnak majd. Azt hitte, csupán formaság lesz a beavatási szertartás, utána pedig összehívják a Gyűlést. Nem számított rá, hogy idáig fajulnak a dolgok.

Esetleg megtehetné, hogy nem mond el mindent Richardnak, elvégre nem érti a Sáremberek nyelvét. Majd szépen elhallgat néhány dolgot. Igen, az lesz a legjobb.

De a többi, az túlontúl is nyilvánvaló lesz, gondolta elkeseredetten. A gyomra összeszorult a gondolatra, és érezte, hogy a füle elvörösödik.

Richard valahogy megérezte, hogy a Madarak Atyja egyenlőre semmi olyat nem mondott, amit értenie kellene, és nem is kért fordítást. De közben a bevezető véget ért, és fontosabb dolgok következtek.

- Amikor ez a két ember ideérkezett, idegenek voltak. A tetteikkel azóta bizonyságát adták, hogy szívükön viselik a Sár Népének sorsát. Ezennel tudja meg mindenki, hogy a mai naptól Indulatos Richard és Kahlan Inkvizítor Sáremberek lettek.

A tömeg ujjongásban tört ki, Kahlan közben tolmácsolt, gondosan kihagyva az Inkvizítor címet. Richard mosolyogva felemelte a kezét, és a tömeg még hangosabban éljenzett. Savidlin barátságosan hátba veregette. A Madarak Atyja a vállukra tette a kezét, és egy pillanatra együttérzően megszorította Kahlan vállát, hogy elvegye a kikényszerített ígéret élét.

A lány sóhajtott, és megacélozta magát. Nemsokára úgyis túl lesznek rajta, és útra kelnek, hogy megfékezzék Rahlt. Egyedül ez számított. Mellesleg neki aztán végképp semmi joga nem volt féltékenynek lenni.

- Még egy apróság - folytatta a Madarak Atyja. - Ezek az emberek nem születtek Sárembernek. Kahlan Inkvizítornak született, ami vér, és nem választás kérdése. Richard, az Indulatos pedig Nyugatföldön, a Határ másik oldalán született, olyanföldön, melynek szokásai ismeretlenek számunkra. Mindketten megfogadták, hogy Sáremberként megtartják a szokásainkat és törvényeinket, de előfordulhat, hogy nem ismerik azokat pontosan. Türelmesnek kell lennünk velük szemben, és azt kell szem előtt tartanunk, hogy tőlük telhetően megpróbálnak megfelelni az elvárásainknak. Mi egész életünkben Sáremberek voltunk, nekik ez az első napjuk. Olyan ez, mintha gyerekek lennének. Segítsétek őket, mint a gyermekeiteket, és ők mindent megtesznek majd, hogy ne kelljen csalódnotok bennük.

A tömeg felbolydult, itt is, ott is bólogattak a fejek. A Madarak Atyja bölcsen szólt. Kahlan sóhajtott: a Madarak Atyja adott nekik is, és magának is némi egérutat, ha a dolgok rosszul sülnének el. Valóban bölcs volt. A férfi ismét megszorította a vállát, ő pedig a kezére fektette a tenyerét, és hálásan viszonozta a szorítást.

Richard nem vesztegette az idejét: azonnal a vénekhez fordult.

- Megtisztelő, hogy befogadtatok. Bárhová is sodorjon a sorsom, arra törekszem, hogy dicsőséget hozzak a Sár Népére, hogy büszkék lehessetek rám. De most veszély fenyegeti a népünket. Segítségre van szükségem, hogy megvédelmezhessem. Az a kérésem, hogy hívjátok össze a Látók Tanácsát. Sáremberként jogom van követelni, hogy összeüljön a Gyűlés.

Kahlan tolmácsolt, és minden elöljáró sorban bólintott.

- Engedélyezem - mondta a Madarak Atyja. - Három nap, míg előkészítjük a Gyűlést.

- Tisztelt vének - kezdte Richard fojtottan -, a veszély óriási. Én nagyra becsülöm a hagyományokat, de nem lehetne valamivel hamarabb? Mindannyiunk élete az időn múlik. A Madarak Atyja vett egy nagy levegőt, ezüstös haja csillogott a halvány fényben.

- A körülményekre való tekintettel megpróbálunk gyorsítani a dolgon. Ma este megüljük a lakomát, és holnap éjjel megtartjuk a Gyűlést. Ennél gyorsabban nem megy. Vannak bizonyos előkészületek, amelyek szükségesek, hogy meg tudjuk nyitni az átjárót a szellemekhez.

Erre Richard is vett egy mély levegőt.

- Akkor holnap este.

A Madarak Atyja ismét megfújta a sípot, és a galambok szárnyra kaptak. Kahlan úgy érezte, hogy a reményei, bármilyen bolondok és képtelenek is voltak, velük együtt röppentek tova.

Mindenki nekilátott az előkészületeknek, miközben Savidlin hazavitte magával Richardot, hogy ellássa a sérüléseit, és a Kereső meg tudjon mosakodni. A Madarak Atyja pedig elkísérte Kahlant a gyógyítóhoz. A kötése már régen átázott, és a vágás pokolian fájt. A Madarak Atyja gyengéden terelgette végig a házak közti keskeny utakon. A lány hálás volt,  hogy az imént nem bocsátkozott részletekbe a ceremóniát illetően.

Az elöljáró egy hajlott hátú asszony gondjaira bízta, akit Nissel néven mutatott be neki. Meghagyta, hogy úgy bánjon az Inkvizítorral, mint a saját lányával. Nissel ritkán mosolygott, általában akkor, amikor Kahlan a legkevésbé számított rá, és az utasításokat nem számítva, meglehetősen keveset beszélt. Állj ide, emeld fel a kezed, engedd le, lélegezz, most ne lélegezz, idd meg ezt, feküdj ide, ismételgesd magadban a Kandrát. Kahlan nem tudta, mi az a Kandra. Nissel vállat vont, és helyette elrendelte, hogy egymásra helyezett lapos köveket egyensúlyozzon a hasán, míg a sebét vizsgálja. Ha a vizsgálat jobban fájt, és a kövek imbolyogni kezdtek, Nissel rászólt, hogy tartsa őket egyensúlyban. Kapott egy köteg keserű levelet, hogy azt rágcsálja, miközben Nissel eltávolította a ruháit és megfürdette.

A fürdő többet használt, mint a levelek. Nem emlékezett, hogy valaha is ilyen jól esett volna egy kis meleg víz. Megpróbálta a sárral együtt a nyomasztó gondolatait is levedleni. Minden erejét erre összpontosította. Amíg ő a dézsában ült, Nissel kimosta a ruháit, és a tűz fölé akasztotta őket száradni, ahol egy üstben valami szurokszagú barna massza rotyogott. Nissel ezután alaposan megtörölte, és puha prémekbe öltöztette, majd leültette a tűz mellé egy falba épített lócára. A levelek egyre kevésbé voltak keserűek, ahogy rágcsálta őket, de kezdett kissé szédülni.

- Nissel, mire jók ezek a levelek?

Nissel abbahagyta Kahlan ingének tanulmányozását.

- Megnyugtatnak, és akkor nem érzed majd, amit csinálok. Rágjad csak tovább! Felesleges aggódnod, gyermekem. Elfogsz lazulni, és nem is érzed majd, mikor összevarrom a sebet.

Kahlan azonnal a padlóra köpte az egész összerágott pépet. Az öregasszony lepillantott, aztán kérdő tekintettel nézett rá.

- Nissel, én Inkvizítor vagyok. Ha elveszítem az önkontrollom, nem leszek képes visszatartani a varázserőmet. Ha hozzámérsz, esetleg akaratlanul is szabadjára engedem a hatalmam.

Nissel elkomorodott, de ugyanakkor kíváncsi is lett.

- De hiszen aludnod is kell! Akkor is ellazítod magad.

- Az más. Már születésem óta alszom éjjel. Régebb óta, mint ahogy a képesség felébredt bennem. Ha olyan módon lankad el a figyelmem, amit nem szoktam meg, véletlenül a hatalmamba keríthetlek.

Nissel elgondolkodva bólogatott. Aztán váratlanul felkapta a fejét, és közelebb hajolt.

- De akkor hogyan szoktál...?

Kahlan kifejezéstelen tekintettel nézett rá, mely nem mondott semmit, ugyanakkor minden elárult. A gyógyító hirtelen mindent megértett. Kihúzta magát, és együttérzően megsimogatta Kahlan haját.

- Igen, azt hiszem, értem.

A távolabbi sarokba sietett, és a kezében egy bőrdarabkával tért vissza. Megveregette Kahlan ép vállát.

- Harapj erre rá! És ha bármikor megsebesülnél, mondd, hogy vigyenek Nisselhez, én pedig nem felejtem el, hogyan kell téged kezelni. Ha az ember gyógyító, néha fontosabb azt megjegyezni, hogy mit nem szabad tenni. Lehet, hogy ugyanez vonatkozik az Inkvizítorokra is, nem igaz?

Kahlan elmosolyodott, és bólintott.

- És most fognyomokat akarok látni azon a bőrön!

Mikor elkészült, az asszony egy kellemesen hűvös, nedves kendővel letörölte az izzadságot Kahlan homlokáról. A lány annyira gyenge volt, hogy nem bírt felülni sem. A gyomra émelygett. Nissel ráparancsolt, hogy ne keljen még fel, majd az üstből barna masszát kent a sebre, és óvatosan bekötözte.

- És most aludnod kellene egy cseppet. Bízd csak rám, én majd felébresztelek a lakoma előtt!

Kahlan megszorította az öregasszony karját, és mosolyt erőltetett az arcára.

- Köszönöm, Nissel!

Később arra ébredt, hogy valaki a haját fésüli. Amíg aludt, a haja teljesen megszáradt.

Nissel mellette ült az ágyon.

- Nehéz lesz ezt a gyönyörű hajat kordában tartani, amíg a kezed meg nem gyógyul. Keveseknek adatott meg, hogy ilyen csodás hajuk legyen. Gondoltam, szeretnéd kijésülni az ünnepség előtt. Nemsokára itt az idő. Egy jóképű fiatalember vár rád odakint.

Kahlan felült az ágyban.

- Mióta vár már?

- Szinte egész idő alatt itt ácsorgott. Megpróbáltam seprűvel elkergetni, de nem volt hajlandó arrébb menni. Elég makacs, nem?

- De igen - vigyorgott Kahlan.

Nissel segített neki tiszta ruhába öltözni. A seb már nem is fájt annyira. Richard türelmetlenségről árulkodó testtartásban támasztotta a falat odakint, de amikor meglátta Kahlant, rögvest kiegyenesedett. Időközben megmosakodott. Friss volt és üde, sárnak nyoma sem látszott rajta. Egyszerű szarvasbőr nadrágot viselt, hozzáillő tunikával, és persze az elmaradhatatlan kardot a hátára szíjazva. Nisselnek igaza volt: tényleg vonzó látványt nyújtott.

- Minden rendben? Hogy van a karod?

- Jól vagyok - mosolygott Kahlan. - Nissel rendbe hozott. Richard cuppanós csókot nyomott az asszony feje búbjára.

- Köszönöm, Nissel. Ezennel megbocsátom a seprűt.

A fordítás hallatán Nissel elmosolyodott, közelebb hajolt, és úgy nézett Richardra, hogy a férfi egészen zavarba esett.

- Adjak neki egy főzetet - kérdezte Kahlant -, hogy bírja majd az igénybevételt?

- Nem kell! - fújt a lány. - Biztos vagyok benne, hogy így is megállja a helyét.

Huszonhetedik fejezet

Nevetés és dobszó szállt a tér közepe felől, amint Kahlan és Richard a sötétben megbúvó épületek között sétált. A feketés felhőkből most éppen nem hullott eső, és a meleg, párás levegőben a falut körülölelő nedves fű illata érződött. A nyitott épületeket fáklyák világították meg, az üres térségen pedig tüzek pattogtak vidáman. Kahlan tisztában volt vele, hogy mekkora munka elegendő fát összehordani a kemencékhez és főzőtüzekhez, így a legtöbb láng nem volt túl nagy. Ennek ellenére a Sár Népe ritkán láthatott ilyen fényűzést.

A tüzek felől ínycsiklandó illatokat hozott az éjszakai szellő, de Kahlannak nem volt étvágya. Különböző tennivalókat intézve a legszebb ruháikba öltözött asszonyok nyüzsögtek mindenfelé. Fiatal lányok kísérték őket, hogy segédkezzenek. A férfiak is a legjobb bőrruháikat öltötték fel az alkalomra, oldalukról a rituálékban használatos kések lógtak, hajukat pedig a hagyományhoz illően sárral tapasztották hátra.

A sütés-főzés megállás nélkül folyt. A Sáremberek fel-alá tébláboltak a faluban. Megkóstolták a készülő ételeket, történetekkel szórakoztatták egymást. Úgy tűnt, a legtöbb ember vagy eszik, vagy főz. A gyerekek mindenütt láb alatt voltak, játszottak, rohangáltak, kiabáltak, és rettentően élvezték a váratlan esti ünnepséget.

A fűből készült tetők alatt zenészek doboltak és falapátokat húzogattak végig a boldákon, a harang alakú üreges csövekre faragott hullámokon. A hátborzongató hangok, melyek az ősök szellemeit voltak hivatottak megidézni az ünnepélyre, messzire elhallatszottak a pusztaságban. A tér mindkét oldalán szólt a zene, a két szólam néha egybeolvadt, máskor egymással feleseltek ismétlődő, időnként vadul hullámzó pergéssel és kongással. Középen állat-, vagy vadászjelmezbe öltözött férfiak ugráltak és táncoltak. A Sáremberek legendáiból adtak elő részleteket. A táncosok körül ujjongó gyerekek rajzottak, utánozták őket, és lábukkal verték a dobok ütemét. A sötétebb részeken párok ültek összebújva. Kahlan még sosem érezte magát ennyire magányosnak.

Ekkor bukkant rájuk Savidlin, vállán a frissen kitisztított prérifarkas prémmel, és a vének házához tuszkolta őket. Útközben folyton vigyorgott, és Richard hátát veregette. A Madarak Atyja ugyanazt viselte, mint korábban: szarvasbőr nadrágot és tunikát. Elég fontos ember volt, hogy ne kelljen magát kicicomáznia. Weselan is ott volt, a többi elöljáró feleségével  egyetemben, és azonnal Kahlan mellé telepedett. Megfogta a kezét, és őszinte aggodalommal faggatta a karja felől. Az Inkvizítor nem volt hozzászokva, hogy az embereket érdekelje a hogyléte. Jó érzés volt Sáremberré válni, még akkor is, ha az egész színjáték volt csupán. Színjáték, mert Inkvizítor volt, és ezen semmiféle befogadási ceremónia nem tudott változtatni, hiába is szerette volna, hogy ne így legyen. Úgy tett, ahogy azt egészen kicsi korában beléje sulykolták: félretette az érzelmeit, és az előtte álló feladatra gondolt: Darken Rahlra, arra, hogy fogytán az idejük, és persze Dennee-re.

Richard beletörődött, hogy még egy napot kénytelen várni a Gyűlésre, és elhatározta, hogy jól fogja érezni magát. Mosolygott és bólogatott, valahányszor csak hozzá szóltak, bár egy árva szót sem értett a Sáremberek elhadart tanácsaiból. A nyitott épületben egymást váltották az emberek, hogy apró pofonokkal köszöntsék a törzs legújabb tagjait. Kahlannak el kellett ismernie, hogy őt is ugyanolyan tisztelettel övezték, mint a Keresőt.

A földön üldögéltek törökülésben, lábaik előtt ételekkel megrakott fonott tálcákkal és cserépedényekkel, míg az emberek jöttek-mentek, esetleg egy időre melléjük telepedtek. Richard mindent megkóstolt, és még időben eszébe jutott, hogy csak a jobb kezét használja. Udvariasságból Kahlan is elmajszolt egy darab távakenyeret.

- Hmm, ez nem is rossz! - mondta Richard, és vett még egy darab oldalast. - Azt hiszem, disznóhús lehet.

- Vaddisznó - felelt Kahlan a táncosokat figyelve.

- És a szarvas is finom. Tessék, kóstold meg! Ezzel a lány felé nyújtott egy szelet húst.

- Köszönöm, nem kérek.

- Jól vagy?

- Persze. Csak nem vagyok éhes.

- Egyáltalán nem is ettél húst, amióta itt vagyunk.

- Egyszerűen nem vagyok éhes.

Richard vállat vont, és megette a hússzeletet.

Egy idő múlva fogyatkozni kezdett körülöttük a tömeg, ahogy az emberek lassanként más elfoglaltság után néztek. Kahlan a szeme sarkából látta, hogy a Madarak Atyja jelt ad valakinek. Elfojtotta a rátörő érzelmeket, és ahogyan anyjától tanulta, felöltötte Inkvizítorálarcát.

Négy, sárral lesimított hajú, szégyenlősen mosolygó fiatal lány jelent meg. Félénken közeledtek hozzájuk. Richard mosolyogva biccentett feléjük, és apró pofonokkal üdvözölte őket, akárcsak az eddigi látogatókat. A lányok egymást lökdösve, zavartan álldogáltak előtte, és arról sutyorogtak, hogy milyen jóképű a Kereső. Kahlan a Madarak Atyjára nézett, aki kurtán bólintott.

- Miért nem mennek már tovább? - tudakolta Richard a szája sarkából. - Mit akarnak?

- Érted jöttek - felelte Kahlan érzelemmentes hangon.

Richard arcán a lobogó fáklyaláng tükröződött, kifejezéstelen tekintetét a lányokra vetette.

- Szóval értem jöttek. És most mit kezdjek velük? Kahlan mély levegőt vett, és elnézett a tüzek irányába.

- Richard, én csak a kísérőd vagyok. Ha ilyen jellegű dolgokban szorulsz tanácsra, azt máshol kell keresned.

Csend.

- Mind a négy? Egyszerre?

Kahlan feléje fordult, és látta, hogy az arcán csibészes mosoly terül el. Bosszantónak találta, hogy Richard ilyenkor is képes vigyorogni.

- Nem, választanod kell közülük.

- Választani? - ismételte a Kereső, azzal az idióta vigyorral az arcán.

Kahlan azzal vigasztalta magát, hogy legalább nem fog nagy ügyet csinálni a dologból. Richard egyesével végigmérte a lányokat.

- Tehát választanom kell. Hát, nem lesz könnyű. És mennyi időm van eldönteni?

Az Inkvizítor ismét a tüzeket bámulta, aztán lehunyta a szemét, és tolmácsolta a kérdést. A Madarak Atyja meglepettnek látszott.

- El kell döntse, mielőtt lefekszik ma este. Aztán, ha választott, együtt kell vele hálnia,  hogy a törzsnek gyermeket nemzzen. Így köt majd össze bennünket a vér szövetsége.

Kahlan lefordította az elöljáró szavait. Richard alaposan mérlegelte a hallottakat.

- Nagyon bölcs. - Ezzel a Madarak Atyja felé fordult, és mosolyogva biccentett. - A Madarak Atyja rendkívül bölcs.

- A Kereső azt mondja, bölcs vagy.

Kahlan megpróbált nyugodtan beszélni. A vének elégedettnek tűntek. Minden a terv szerint haladt.

- Nehéz lesz a választás. Azt hiszem, gondolkoznom kell. Nem szeretném elhamarkodni. Kahlan kisöpörte haját a szeméből, és a lányokra nézett.

- A Kereső nem tud választani.

Richard kedvesen rájuk mosolygott, és türelmetlenül integetett nekik, hogy üljenek mellé. Ketten a távolabbik oldalra ültek, a másik kettő befészkelte magát Kahlan és Richard közé. Kahlan kénytelen volt kissé arrébb vonulni. A négy hajadon Richardhoz simult, és kuncogva tapogatták kemény izmait. Megjegyezték Kahlannak, hogy a Kereső milyen nagy és erős, és biztosan a gyerekei is azok lesznek majd. Aztán tudni akarták, hogy tetszenek-e neki. Kahlan azt válaszolta, hogy nem tudja. Könyörögtek, hogy kérdezzen rá.

- Azt akarják tudni, hogy tetszenek-e neked - sóhajtott Kahlan.

- Ó, hogyne! Hiszen gyönyörűek! Mind a négyen. Pont ezért nem tudok választani. Szerinted nem csodálatosak?

Kahlan válasz helyett inkább megnyugtatta a lányokat, hogy Richard vonzónak találja őket. Erre szégyenlősen felnevettek. A Madarak Atyja és a többi elöljáró elégedetten mosolygott - nyeregben érezték magukat. Kahlantól mindössze annyi telt, hogy bénultan bámulja tovább a táncosokat.

A lányok egyesével adogatták Richard szájába a finomságokat, aki meg is jegyezte, hogy egyetlen ünnepségen sem érezte még ilyen jól magát. Kahlan torka összeszorult, de közölte, hogy az ünnepély valóban csodás, aztán tovább bámulta a tűzről felszálló izzó pernyét.

Egy idő múlva, ami Kahlan számára óráknak tűnt, egy idősebb asszony jelent meg, és lehajtott fejjel egy nagy fonott tálat hozott az elöljáróknak. A tál tele volt szépen elrendezett, sötét, szárított fiúscsíkokkal.

Kahlan felriadt a gondolataiból. Az asszony, továbbra is lehajtott fejjel, közelebb lépett a vénekhez, és feléjük kínálta a tálat. Elsőként a Madarak Atyja vett egy darabkát, majd a falu többi elöljárója. Némelyikük felesége is vett a húsból. Weselan, aki a férje mellett ült, megrázta a fejét.

Az asszony Kahlan elé nyújtotta a tálat, de ő udvariasan visszautasította. Richard következett, aki vett is belőle, majd a négy lány, aki megint csak nem kért. Kahlan megvárta, amíg Richard beleharap a húsba, aztán egy pillanatig a Madarak Atyjára nézett, majd ismét elfordította a fejét.

- Tudod, tényleg nem könnyű ám eldönteni, hogy melyik a legszebb - mondta Richard, miután lenyelte az első falatot. - Esetleg segíthetnél, Kahlan. Szerinted melyikük legyen?

Kahlan némi erőfeszítéssel nyugalmat erőltetett magára.

- Igazad van, valóban nehéz lehet. De azt hiszem, meghagyom neked a választás jogát. Richard evett még egy falatot. Kahlan összeszorította a fogát, és nagyot nyelt.

- Fura. Nem hiszem, hogy ettem volna már ilyet. A férfi egy kis szünetet tartott.

- Milyen hús ez?

A kérdés olyan élesen csattant, hogy Kahlan összerezzent. Richard tekintete kemény volt, szinte fenyegető. Eredetileg a lánynak nem állt szándékában elárulni az igazat, de a férfi tekintetétől elfelejtette az elhatározását. Megkérdezte tehát a Madarak Atyját, aztán válaszolt.

- Azt mondja, egy tűzüldöző húsa. Richard előrehajolt.

- Tűzüldöző? Az meg miféle állat? Kahlan belenézett a szürke szemekbe.

- Darken Rahl emberei - felelte halkan.

- Értem - dőlt hátra Richard.

Előre tudta a választ, jött rá Kahlan. Csak azt akarta tudni, vajon a szemébe fog-e hazudni.

- Kik ezek a tűzüldözők?

Kahlan megkérdezte az elöljáróktól, honnan ismerik a tűzüldözőket. Savidlin kapva kapott az alkalmon, hogy elmesélje a történetet. Mikor befejezte, Kahlan visszafordult Richardhoz.

- A tűzüldözők azért járják az országot, hogy érvényt szerezzenek Darken Rahl parancsának, miszerint tilos bárhol is tüzet gyújtani. Meglehetősen brutális módszereik vannak. Savidlin azt mondja, járt itt kettő közülük, egy pár hete, és azt mondták, a tűzrakást tiltja a törvény. Mikor a Sáremberek nem engedelmeskedtek, fenyegetőzni kezdtek. Erre gyorsan megölték őket, nehogy erősítést hozzanak. A Sáremberek hite szerint megszerezheted az ellenség tudását, ha megeszed a húsát. Ez is része a felavatási szertartásnak, hogy megismerd az ellenségeiket. Ez a fő célja a rituálénak. Amellett, hogy előhívják az ősök szellemeit.

- És eleget ettem már, hogy megfeleljek az elvárásaiknak? - kérdezte metsző hangon. Kahlan legszívesebben kiszaladt volna a világból.

- Igen.

Richard óvatosan letette a húsdarabkát. Ismét elmosolyodott, és a figyelmét a négy lányra irányította. A közelebbi kettőt magához ölelte, úgy szólt ismét Kahlanhoz.

- Kahlan, tegyél meg nekem egy szívességet, jó? Hozz nekem egy almát a zsákomból! Szükségem van valamire, hogy elvegye a hús ízét.

- Neked is van lábad! - förmedt rá a lány.

- Persze, de szeretnék minél több időt ezekre a bájos teremtésekre szentelni, hogy végül ki tudjam választani, melyikkel akarom az éjszakát tölteni.

A lány talpra ugrott, küldött egy gyilkos pillantást a Madarak Atyja felé, és elviharzott Savidlin házának irányába. Végeredményben még örült is, hogy nem kell látnia Richardot, sem az őt tapogató lányokat.

Körmei a tenyerébe vájtak, de észre sem vette. Körös-körül boldog embereket látott. A táncosok táncoltak, a dobosok doboltak, a gyerekek kacagtak. Az útjába kerülő Sáremberek mindegyike szólt egy-egy kedves szót hozzá. Kahlan pedig jobban szerette volna, ha valamelyikük beleköt, mert akkor lett volna ürügye valakin levezetni az indulatait.

Végül eljutott Savidlin házáig. Belépett az ajtón, és levetette magát a padlót borító bőrökre. Megpróbálta visszatartani a könnyeit, de nem sok sikerrel. Csak egy pár perc, mondogatta magának, és jobban leszek. Richard csak azt teszi, amit várnak tőle, amit ő maga ígért meg Richard nevében a Madarak Atyjának. Az égvilágon semmi joga nem volt haragudni, elvégre Richard nem a tulajdona. De a fájdalom szinte elviselhetetlen volt. Nem volt joga így érezni, haragudni rá, de mégis haragudott. Szinte őrjöngött a dühtől.

Eszébe jutott a Madarak Atyjának tett vallomása. Bajba került, de ezért kizárólag ő a felelős, és ezt a felelősséget muszáj lesz vállalnia, bárhogy is féljen a következményektől. Richard csak azt teszi, amit kell, hogy összehívják a Gyűlést, és megtalálhassák a szelencét. Kahlan letörölte a könnyeit.

Ám Richardnak akkor sem kellene ennyire látványosan élveznie a dolgot. Meg lehetne oldani anélkül is, hogy úgy tegyen, mintha...

Kahlan felkapott egy almát a hátizsák tetejéről. Mit számít az egész? Úgysem tud rajta változtatni. De nem is muszáj örülnie neki. Az ajkába harapott, és megpróbálta ismét felölteni a kifejezéstelen álarcot, majd kiviharzott az ajtón. Sötét volt, ennyivel könnyebb dolga lesz legalább.

A tömegen átfurakodva Richardot félmeztelenül találta. A lányok éppen a mellkasát díszítették a Sáremberek vadászszimbólumaival. A fekete és fehér festéket puszta kézzel vitték fel, elöl cikkcakkos vonalakat, a bicepszén pedig csíkokat formázva. Amikor mögéjük lépett, és dühösen rájuk meredt, abbahagyták a pingálást. Kahlan belevágta az almát a férfi kezébe, és lehuppant a padlóra.

- Nesze!

Richard megdörzsölte az almát a nadrágja szárán, és egyik lányról a másikra nézett.

- Még mindig nem tudtam eldönteni. Kahlan, biztos, hogy nincs tipped? Elkelne a segítség. - A hangja elmélyült, és visszatért belé a metsző él. - Csodálkozom, hogy nem választottál előre helyettem.

Kahlan döbbenten nézett fel. Ezt is tudta. Tudta, hogy előre elrendezte a nevében az egészet.

- Nem, nincs tippem. Akármelyiket is választod, biztosan nem fogod megbánni. Újra elfordította a fejét.

- Kahlan! - szólt Richard, és megvárta, amíg a lány visszanéz. - Nem rokona véletlenül valamelyik lány az elöljáróknak?

Kahlan ismét megvizsgálta az arcokat.

- Az ott, a jobbodon. A Madarak Atyja a nagybátyja.

- A nagybátyja? - A férfi mosolya kiszélesedett, miközben tovább fényesítette az almát. - Akkor azt hiszem, őt fogom választani. Azzal is kimutatom a tiszteletem a vének iránt, hogy a Madarak Atyjának unokahúgát választom.

Két keze közé fogta a kiszemelt lány arcát, és homlokon csókolta. A lány ragyogott. A Madarak Atyja és a vének is ragyogtak. A többi lány távozott.

Kahlan ránézett a Madarak Atyjára, és az együttérzően mosolygott vissza. A szeme bocsánatkérő volt. Kahlan fájdalmas könnyedséggel fordított hátat. Szóval, gondolta komoran, Richard végre választott. Mindjárt átesnek a szertartáson, és a boldog fiatal pár elvonul gyereket nemzeni. Látta a többi szerelmest kéz a kézben sétálni, örülni egymás társaságának. Keserűen nyelte a könnyeit. Hirtelen meghallotta, ahogy Richard harsogva beleharapott abba az ostoba almába.

Egyszerre hördült fel az összes jelenlévő. A vének és feleségeik kiabálni kezdtek.

Az alma! Középföldön minden piros gyümölcs halálosan mérgező volt! Ezek az emberek sosem láthattak eddig almát. Azt hitték, Richard mérget eszik. Kahlan megperdült.

Richard kinyújtott karral intett csendet, miközben a vének tekintetét fürkészte.

- Mondd meg nekik, hogy üljenek csak le! - szólalt meg halkan.

A lány tágra nyílt szemmel nézett az elöljárókra, és tolmácsolta az utasítást. A vének bizonytalanul engedelmeskedtek. Richard hanyatt dőlt, és ártatlan képpel fordult feléjük.

- Tudjátok, odahaza Szarvasföldön, ami Nyugatföld egy része, mi folyton ilyen gyümölcsöket eszünk.

A nyomaték kedvéért jóízűen harapott még egy párat. A vének megkövülten bámulták.

- És ez így van, amióta csak az eszemet tudom. A férfiak és a nők is ezt eszik. És a gyerekeink egészségesek.

Letört egy újabb darabot, és Kahlant figyelte, míg az tolmácsolt. Lassan, megfontoltan rágott, ezzel is fokozva a feszültséget. A válla felett a Madarak Atyjára pislantott.

- Persze könnyen meglehet, hogy a magom mérgező arra a nőre, aki még nem evett a gyümölcsből. Amennyire én tudom, még senki sem próbálta ki.

Ismét Kahlant nézte, és tovább rágta az almát. Megvárta, hogy a szavait megemésszék. A mellette ülő lány egyre idegesebb lett, a vének szintúgy. A Madarak Atyján semmiféle érzelem nem látszott. Richard a két karját félig egymásba fonta, jobb könyökét a bal kezére támasztotta, hogy mindenki láthassa a szájához emelt almát. Újabb harapáshoz készült, aztán eszébe jutott, hogy megkínálja a Madarak Atyjának unokahúgát. A lány elkapta előle a fejét. Richard visszafordult a vénekhez, és megvonta a vállát.

- Pedig finom. Tényleg az. De lehet, hogy megmérgezi a magomat. Ám a világért sem szeretném, ha azt hinnétek, hogy kibúvót keresek. Csak gondoltam, illene tudnotok nektek is. Nem szeretném, ha az a beszéd kerekedne belőle, hogy nem akarok Sáremberként eleget tenni a kötelességemnek. Készséggel vállalok mindent. Sőt, nagy örömömre szolgálna.

Mutatóujjával végigcirógatta a lány arcát.

- Egészen bizonyos vagyok, hogy ez a gyönyörű teremtés jó anyja lesz a gyerekeimnek. Már persze ha túléli a dolgot - sóhajtott Richard.

A vének nyugtalanul néztek egymásra. A kis gyülekezet hangulata gyökeresen megváltozott. Az események kicsúsztak a markukból, Richard volt nyerő pozícióban, és az egész egy szempillantás alatt zajlott le. Lassan már mozdulni sem mertek. Richard ügyet sem vetve rájuk, folytatta.

- Természetesen a döntés rajtatok áll. Szívesen megkísérlem a dolgot, csak azt szerettem volna, ha tisztában vagytok a nyugatföldi szokásokkal.

Richard most már szembefordult velük. Szeme veszedelmesen összeszűkült, hangja is  kezdett fenyegetővé válni.

- Tehát, ha a Vének Tanácsa azt kívánja tőlem, hogy mégse tegyek eleget a kiszabott kötelességemnek, én meghajlok a bölcsességük előtt, és, ha sajnálattal is, de engedelmeskedem.

Richard kemény tekintettel nézett rájuk. Savidlin elvigyorodott. A tanács többi öt tagja nem mert kikezdeni a Keresővel, segélykérőn a Madarak Atyjára pislogtak. A Madarak Atyja mozdulatlanul ült, ezüst haja ernyedten lógott a vállára, nyakán egy csepp izzadság indult el lefelé. Egy darabig Richard szemét fürkészte, aztán apró mosolyra húzta a száját, és magában bólintott. Amikor megszólalt, a hangja erőteljes és határozott volt. Nemcsak a tanácshoz beszélt, hanem a körülöttük összegyűlt csoporthoz is.

- Indulatos Richard! Mivel messzi, földről érkeztél hozzánk, és ágyékod magva esetleg megmérgezhetné ezt a fiatal lányt... - itt felvonta az egyik szemöldökét, és egy kissé előrébb hajolt - az unokahúgomat, arra kérünk, hogy ezúttal tekints el a hagyománytól, és ne hálj vele ma éjszaka, mint feleségeddel. Sajnálom, hogy ilyen nagy kéréssel kell hozzád fordulnunk. Tudom, hogy mennyire szeretted volna a törzset megajándékozni a gyermekeddel.

Richard komolyan bólintott.

- Ez valóban így van. De kénytelen vagyok elfogadni ezt a fogyatékosságomat, és más módon öregbíteni a Sár Népének hírnevét. Ezzel az ügyet úgy zárta le, hogy később se legye módjuk visszakozni. Teljes jogú Sáremberré választották, és ezen már semmi sem változtathatott.

A vének megkönnyebbülten felsóhajtottak. Lelkesen bólogattak, örültek, hogy sikerült megszabadulniuk a szorítóból. A fiatal lány is fellélegzett, aztán rámosolygott a nagybátyjára, és távozott. Richard Kahlanhoz fordult, az arcán semmi érzelem nem látszott.

- Van még olyan feltétel, amiről eddig nem tudtam?

- Nincs.

Kahlan zavarban volt. Nem tudta, hogy örüljön-e, mert Richard végül mégsem házasodott meg, vagy gyászoljon, mert a férfinek csalódnia kellett benne. A Kereső a vénekhez lépett.

- Szükség van még a továbbiakban a jelenlétemre?

Öten boldognak tűntek, hogy megszabadulnak tőle. Savidlin kissé csalódottan mosolygott. A Madarak Atyja közölte, hogy a Kereső a népe hős megmentője, és tökéletesen teljesítette minden kötelességét, és ha kifárasztották a nap teendői, akkor nyugodtan lepihenhet.

Richard lassan felállt, és Kahlan fölé tornyosult. Közelebb lépett - a csizmája a lány térdét érte. Kahlan magán érezte a tekintetét, de ennek ellenére tovább tanulmányozta a földet maga előtt.

- Csak egy tanács - mondta a férfi meglepően gyengéden -, mivel még sohasem volt igazi barátod. Egy barát jogai sosem képezik alku tárgyát. Mint ahogy a szíve sem.

A lánynak nem volt mersze felnézni.

Richard Kahlan ölébe ejtette az almacsutkát, aztán elindult és elvegyült a Sáremberek között.

Kahlan a vének kunyhójában üldögélt, fájdalmasan magányosan, és bután meredt reszkető kezeire. A többiek a táncosokat figyelték. Óriási erőfeszítéssel a dobszóra koncentrált, és megpróbálta a ritmushoz igazítani a légzését, hogy végre megnyugodjon. A Madarak Atyja melléje telepedett. A lányt kissé felvidította a társasága. A férfi közelebb hajolt.

- Egy szép napon szeretnék találkozni azzal a varázslóval, aki kinevezte. Megkérdezném tőle, hogy merre teremnek az ilyen Keresők.

Kahlan meglepődött, hogy még mindig képes nevetni.

- Egy szép napon, - mosolygott vissza - feltéve, hogy győzünk és túlélem a harcot, elhozom őt ide, hogy megismerkedhess vele. Sok tekintetben legalább olyan figyelemreméltó ember, mint Richard.

A Madarak Atyja a homlokát ráncolta.

- Ebben az esetben igyekszem addig az elmémet pallérozni, hogy ne valljak szégyent, ha találkozom vele.

Kahlan hozzábújt, és nevetett, míg egyszer csak kibuggyantak a könnyei. Az elöljáró oltalmazón átkarolta.

- Hallgatnom kellett volna rád! - zokogta a lány. - Ki kellett volna kérnem az ő véleményét is. Nem volt jogom helyette alkut kötni!

- Csak azt tetted, amit szükségesnek tartottál, hogy Rahlt legyőzhesd. Sok esetben jobb hibás döntést hozni, mint egyáltalán nem dönteni. Van merszed lépni, és ez ritka tulajdonság. Aki csak álldogál az útkereszteződés előtt, az nem jut el sehová.

- De akkor is annyira fáj, hogy haragszik rám!

- Megsúgok neked egy titkot, amire másképp talán nem jönnél rá, csak amikor már túl öreg vagy hozzá, hogy hasznát vegyed.

A lány tágra nyílt, könnyes szemmel nézett rá.

- Neki is legalább annyira fáj, hogy haragszik rád, mint neked.

- Gondolod?

- Szavamat adom rá - nevetett a Madarak Atyja.

- Nem lett volna szabad. Tudhattam volna. Annyira sajnálom, hogy ilyen ostoba voltam.

- Ezt ne nekem mondd, hanem neki.

Kahlan összeszedte magát, és kiegyenesedett.

- Azt hiszem, azt fogom tenni. Köszönöm neked, Madarak Atyja.

- Ha már a bocsánatkérésnél tartunk, kérj tőle elnézést az én nevemben is, jó?

- Miért? - lepődött meg Kahlan.

- Csak mert öreg vagyok, és ennek a falunak az elöljárója - sóhajtott a férfi -, attól még nem vagyok mentes a bolond elképzelésektől. Ma én is elkövettem egy hibát Richarddal és az unokahúgommal szemben. Nekem sem volt jogon, helyettük dönteni. Köszönd meg neki a nevemben, hogy nem engedett rájuk erőszakolni egy olyan egyezséget, amit meg kellett volna gondolnom, de nem tettem.

A Madarak Atyja leakasztotta a sípot a nyakából.

- Add ezt oda neki, és köszönd meg, hogy felnyitotta a szememet. Remélem, a hasznára válik majd. Holnap megmutatom, hogyan kell használni.

- De hát szükséged van rá, hogy szólítani tudd a madarakat!

- Van belőle másik - mosolygott. - Most menj!

Kahlan a kezébe szorította az ajándékot, és letörölte a könnyeit.

- Egész életemben szinte sohasem sírtam, de amióta a Határ leomlott, mintha másra sem lennék képes.

- Mindannyiunknak szüksége van néha könnyekre, gyermekem. Menj!

Kahlan megcsókolta az elöljáró arcát, és elindult. Átkutatta a teret, de Richardnak nyomát sem látta. Hiába kérdezte az arra járókat, ők sem találkoztak vele. Hol lehet? A gyerekek megpróbálták bevonni a táncba, a felnőttek ennivalóval kínálták, míg mások csak beszélgetni szerettek volna vele. Kahlan mindent udvariasan elhárított.

Végül elment Savidlin házához, mivel úgy gondolta, másutt már igazán nem lehet. De a ház is üresen állt. Kahlan leült a földre, és a fejét törte. Ugye nem menne el nélküle? Hirtelen pánikba esett. Keresgélni kezdett a padlón. Nem, a zsákja még mindig ott volt, ahol hagyta, amikor kivette belőle az almát. A Gyűlés előtt különben sem menne el.

Aztán hirtelen rájött, merre találja a férfit. Magában mosolyogva elővett egy újabb almát, azzal elindult a sötét ösvényen a Szellemek Háza felé.

Váratlanul fény lobbant a sötétbe, megvilágítva a könnyező házak falát. Kahlan először nem tudta, mi volt az, de aztán az épületek között kinézve meglátta a villámokat a pusztán. Amerre csak nézett, a láthatáron villámok cikáztak. Mérges ujjakkal mutattak az ég aljára körös-körül, belülről beragyogva a kavargó felhőket. Mennydörgés nem volt. Aztán egyszer csak véget ért az egész, és újra sötét lett.

A lány eltűnődött, hogy vége lesz-e valaha ennek az időnek, vagy arra kárhoztatott, hogy soha többé ne láthassa meg a napot és a csillagokat. A varázslók és az ő játékfelhőik, gondolta a fejét csóválva. Vajon viszontlátja-e még valaha Zeddet? Sebaj, a felhők legalább elrejtették Richardot Darken Rahl elől.

A Szellemek Házára sötétség borult, és a vidámság hangja is csak messziről szűrődött be. Kahlan óvatosan kinyitotta az ajtót. Richard neki háttal ült a tűz mellett, a kard mellette  hevert a hüvelyében. Meg sem fordult a nyíló ajtó hangjára.

- A kísérőd szeretne veled beszélni - mondta a lány alázatos hangon.

Az ajtó csikorogva becsukódott mögötte, és Kahlan a torkában dobogó szívvel letérdelt a férfi mellé. Richard akaratlanul is elmosolyodott.

- És mit kíván mondani a kísérőm?

A lány zavartan babrált egy kilógó szálat a ruháján.

- Azt, hogy hibázott - mondta halkan. - És hogy sajnálja. Rettenetesen sajnálja. Nem csak azt, amit tett, hanem hogy nem bízott eléggé benned.

A férfi felhúzott lábakkal ült, a térdét átkulcsolva. Fejét a lány felé fordította, szemében visszatükröződtek a tűz lángjai.

- Kitaláltam egy egész csinos kis beszédet, de sikerült az egészet elfelejtenem. Ilyen hatással vagy rám. - Ismét elmosolyodott. - Ezennel megbocsátok.

Kahlan mélységesen megkönnyebbült. Úgy érezte, összetörni készülő szíve kezd újra összeforrni. Jelentőségteljesen nézett Richardra.

- Jó beszéd volt?

- Akkor annak tűnt, de most már nem vagyok benne egészen biztos - vigyorgott a férfi.

- Pedig jó szónok lennél. Sikerült halálra ijesztened a véneket, beleértve a Madarak Atyját  is.

Kahlan elővette a sípot, és Richard nyakába akasztotta.

- Hát ez?

- A Madarak Atyja küldte ajándékba, és az elnézésedet kéri, amiért megpróbált  belekényszeríteni egy házasságba. Azt üzeni, hogy tudja, nem volt joga hozzá, és köszöni, hogy felnyitottad a szemét.

A lány hátat fordított a tűznek, szembe helyezkedett Richarddal, és kicsit közelebb húzódott hozzá. Az éjszaka meleg volt, és a lobogó tűz mellett a férfi teste fénylett a verejtéktől. A mellkasára és a karjára festett jelek vad, barbár külsőt kölcsönöztek neki.

- Amerre megfordulsz, az emberek szeméről lehull a hályog. Biztos valami varázslat van a dologban.

- Lehet. Zedd szokta mondogatni, hogy néha egy cseles trükk felér a leghatásosabb varázslattal.

A férfi zengő hangjára valami megmoccant Kahlan belsejében. Hirtelen egészen elgyengült.

- Adie is mondta, hogy a hangodban varázserő rejlik.

A szürke szempár szinte a lelke legmélyéig hatolt. A lány kapkodni kezdte a levegőt. A boldák távolból jajongó hangja elvegyült a tűz ropogásával, a férfi légzésével. Kahlan még sosem érezte magát ilyen biztonságban, ilyen nyugodtnak és feszültnek is egyben. Teljesen összezavarodott.

A tekintete elkalandozott a szürke szemekről, és Richard arcának többi részletében kezdett gyönyörködni. Megfigyelte az orra formáját, orcáját, erőteljes állát. Végül a férfi szájára fókuszált. Váratlanul felfedezte, hogy milyen meleg lett a Szellemek Házában. Kissé szédülni kezdett.

Ismét a szürke szempárba nézett, és elővette az almát a zsebéből. Lassan beleharapott a lédús gyümölcsbe, a fogaival végigszántott harsogó belsején. Az acélos tekintet meg sem rebbent. Hirtelen ötlettől vezérelve, egy gyors mozdulattal Richard szájához tette az almát, és ott tartotta, míg a férfi is harapott egy nagy, nedves falatot. Bárcsak azok az ajkak az alma helyett a szájára tapadnának, gondolta Kahlan.

És miért is ne? Anélkül pusztuljon el ebben a reménytelen küzdelemben, hogy egyetlen egyszer megadatna neki, hogy végre nő legyen? Csak harcosként élhet? A Keresők még a legbékésebb időben sem számíthattak hosszú életre, és most nem voltak békés idők.

Az idők végzete közelgett.

A szíve vérzett, ha maga elé képzelte Richardot, amint haldokol.

Keményebben préselte az almát a férfi fogaihoz, közben végig a tekintetét figyelte. Még ha a hatalmamba is kerítem, érvelt magában, akkor is harcolhatna mellettem, talán még elszántabban is, mint így. Más okokból persze, de éppolyan életveszélyes harcos lenne, vagy még inkább. Igaz, hogy megváltozna, és már nem lenne ugyanaz az ember. A mostani énje  végleg elveszne.

De legalább örökre az övé lenne. Hiszen olyan elkeseredetten kívánta, mint még soha semmit. Szinte fizikai fájdalmat okozott benne a vágy. Anélkül haljanak meg, hogy igazából élhettek volna? A lány lábai remegtek a szenvedélytől.

Incselkedve elvette a gyümölcsöt a férfitől. Richard állán lecsordult az almalé. Kahlan szándékolt lassúsággal előrehajolt, és lenyalogatta az édes levet az arcáról. Richard meg sem moccant. Alig pár centire voltak egymástól, és a lány érezte a férfi forró leheletét. Orruk már- már összeért, annyira közel kerültek, hogy Kahlan már csak homályosan látta. Muszáj volt nyelnie egyet.

A józan ész kezdett a háttérbe szorulni, átadta a helyét az ismeretlen kéjjel kecsegtető, kínzó vágyaknak. Kiejtette az almát a kezéből, és csöpögő ujjait Richard szájához emelte. A férfi egyesével leszopogatta róluk az alma levét. A szája belül nedves volt és forró. Kahlan megborzongott, és a nyelve hegyével végigsimította az ajkát.

A lány halkan feljajdult. A fülében dübörgött a vér. Nedves ujjait végigfuttatta a Kereső állán, nyakán, le a mellkasára, a festett mintákat követve, feltérképezve a férfi izmainak domborulatát. Térdre ereszkedett, és Richard fölé hajolt. Ujjbeggyel körülcirógatta a férfi egyik kemény mellbimbóját, aztán tenyerével megtámaszkodott a mellkasán, és lehunyta a szemét. Gyengéd erőszakkal a hátára fektette a Keresőt. A férfi nem tanúsított semmi ellenállást. Tenyerével továbbra is a mellkasára támaszkodva Kahlan lassan föléje ereszkedett. A puha, bársonyos bőr alatt feszülő kemény izmok, a durva szőrszálak és a Kereső testéből sugárzó hő egy pillanatra meglepte. A keze alatt a boltozatos, izzadt mellkas felemelkedett, ahogy a férfi mély lélegzetet vett.

Egyik térdét Richard csípője mellett tartva, a másikat a férfi combjai közé csúsztatta. Belenézett a ragyogó, szürke szemekbe, melyeket szinte maga alá temetett a lány leomló, hosszú haja. Kezét még mindig a Kereső mellkasán tartotta, a ráfestett jelek felett, mintha félt volna elveszteni a kapcsolatot a lüktető, eleven testtel. A kapcsolatot, amely válaszul apró lángokat lobbantott a saját testében.

A két térde között a férfi combján megfeszült az izom. Kahlan pulzusa tovább gyorsult. Muszáj volt a száját résnyire kinyitnia, másképp nem kapott elég levegőt. Teljesen elveszett a szürke szempárban, amely egészen a lelkéig hatolt. Az ereiben eleven tűz keringett.

A szabad kezével gyors mozdulatokkal kigombolta a blúzát, aztán tenyerét Richard izmos nyaka mögé csúsztatta. Továbbra is eltartotta magától a férfit, a másik kezének ujjait belefúrta a csutakos hajba, és nem engedte a fejét felemelni.

Egy hatalmas, erős kéz siklott a blúza alá. Apró, tüzes köröket rajzolt a lány hátára, aztán a gerince mentén feljebb vándorolt a lapockái felé. Kahlan beleborzongott az érintésbe. Félig lehunyta a szemét, teste megfeszült, és arra várt, hogy a férfi magához rántsa. Egészen beleszédült: légszomja támadt és zihálni kezdett.

A térdét feljebb emelte, amíg már nem bírta tovább mozdítani. Halkan nyöszörögve kapkodta a levegőt. Richard mellkasa a magasba emelkedett. Még sosem látta a Keresőt ekkorának, mint most, hogy közvetlenül alatta feküdt.

- Kívánlak! - zihálta elfúló hangon.

Lehajtotta a fejét. Ajkai már-már a férfi szájához értek. A férfi tekintetébe fájdalom költözött.

- Csak, ha előbb megmondod, hogy ki vagy valójában.

A szavak Kahlan lelkébe hasítottak. Hátrahőkölt, a szeme tágra nyílt.

De még mindig egymáshoz érünk - gondolta - nem tudna megállítani, nem akarom, hogy vége legyen. Már így is érezte, hogy alig tudja visszafogni a feltörni készülő mágiát, és kezdett kicsúszni az irányítás a kezéből. Nyöszörögve megpróbálta ismét megcsókolni a férfit.

A kéz a blúza alatt feljebb kúszott, belemarkolt a hajába, és gyengéden feljebb kényszerítette a fejét.

- Kahlan, komolyan beszéltem! Csak ha előbb mindent elmondasz.

A lány úgy érezte, mintha nyakon öntötték volna egy dézsa jéghideg vízzel. Még sohasem szeretett így senkit. Hogy is gondolta, hogy egyszerűen megérinti a hatalmával? Hogyan is tehetné meg vele? Hátrébb húzódott. Mi történt vele? Kis híján mindent elrontott!

Leült a földre, elvette a kezét Richard mellkasáról, és eltakarta vele az arcát. Hirtelen helyrezökkent a racionális világ. Hogyan mondhatná el neki az igazságot? Csak meggyűlölné, és akkor végleg elveszítené.

Richard felült, és gyengéden a lány vállára tette a kezét. A nevén szólította, mire a lány rémült tekintettel nézett fel.

- Kahlan, nem kell elmondanod, ha nem akarod. Csak akkor, ha ezt akarod csinálni.

A lány homloka ráncba szaladt, ahogy hősiesen próbálta elfojtani a sírást. Alig tudott megszólalni.

- Kérlek, Richard! Csak ölelj át!

A férfi gyengéden magához szorította, fejét a vállához vonta. Kahlanban szétáradt a reményvesztettség fagyos érzése. Richard másik kezével is átölelte, és ringatni kezdte.

- Erre valók a barátok - suttogta a fülébe. Kahlan már sírni sem tudott.

- Megígérem, hogy egyszer elmondom. De nem ma este, jó? Ma éjjel csak ölelj át! Kérlek!

Richard lassan visszaereszkedett a padlóra. Két erős karját a lány köré fonta, és szorosan magához ölelte. Kahlan beleharapott az öklébe, a másik kezével pedig görcsösen a férfibe kapaszkodott.

- Elmondod, amikor jónak látod. Én itt leszek - ígérte a Kereső.

De a hús-vér ujjak mellett Kahlan a könyörtelen örökség fagyos ölelését is magán érezte. Képtelen volt abbahagyni a reszketést. Még sokáig nem jött álom a szemére, és mikor végre elaludt, az utolsó gondolata Richard volt.

Huszonnyolcadik fejezet

- Próbáld újra! - szólt rá a Madarak Atyja. - És ne innen koncentrálj arra, hogy milyen madarat szólítasz, - kocogtatta meg Richard fejét - hanem innen! - Ezzel csontos ujját a Kereső hasába bökte.

Richard bólintott, amikor Kahlan lefordította, és ismét a szájához illesztette a sípot. Kidagadó arccal újra belefújt. Hang nem hallatszott, mint ahogy eddig sem. A Madarak Atyja, Richard, és Kahlan a síkságot kémlelte. A vadászok, akik kikísérték őket a pusztába, idegesen nézelődtek, és közben a földbe szúrt dárdáikra támaszkodtak.

Aztán, mintha csak a semmiből bukkantak volna elő, ezernyi seregély, veréb és más mezőn élő madár özönlötte el a csapatot. Bukórepülésben közeledtek, és a vadászok kénytelenek voltak nevetve elhajolni előlük, aznap immár sokadszor. A levegő megtelt apró, csivitelő, ide-oda repkedő madarakkal, amelyek még az eget is elsötétítették. A harcosok kezükkel az arcukat védve a földön hemperegtek a nevetéstől. Richard a szemét forgatta. Kahlan tapintatosan elfordult, amikor már ő sem állta meg nevetés nélkül. A Madarak Atyja gyorsan felkapta a saját sípját, és kétségbeesett erőfeszítéssel próbálta szétoszlatni a madárfelhőt. Ezüst haja vadul lebegett a szélben. Végül sikerrel járt: a madarak szót fogadtak, és újból elrepültek. Ismét csend lett a tűtenger felett, leszámítva persze a földön fetrengő vadászok nevetését.

A Madarak Atyja nagyot sóhajtott, és csípőre tette a kezét.

- Hát, én feladom. Egész nap próbálkoztunk, és semmivel sem megy jobban, mint amikor elkezdtük. Indulatos Richard, te vagy a legtehetségtelenebb madárhívó, akit csak láttam. Még egy gyereknek is sikerül a harmadik próbálkozásra, de benned egész életedben nem lesz annyi levegő, ami elég lenne, hogy megtanuld. Az egyetlen üzenet, amit küldeni tudsz, az hogy: „Gyertek, ennivaló!" - De én tényleg egy sólyomra koncentráltam, esküszöm! Minden egyes madárfajtánál, amit csak megneveztél, teljes erőből összpontosítottam.

Kahlan fordítását meghallgatva a vadászok csak még harsányabban kezdtek hahotázni. Richard fenyegetően meredt rájuk, de ezzel nem ért el különösebb hatást. A Madarak Atyja ismét sóhajtott, és keresztbe fonta a karját.

- Semmi értelme. Lassan besötétedik, és megkezdődik a Gyűlés. Azért csak tartsd meg a  sípot. - tette a kezét a csalódott Kereső vállára. - Bár a hasznodra sosem lesz, arra mindig emlékeztetni fog, hogy noha a legtöbb dologban rátermettebb vagy a többségnél, ebben még egy kisgyerek is könnyedén felülmúlja a teljesítményed.

A vadászoknak már a könnye is kicsordult. Richard sóhajtott, aztán bólintott egyet. Mindenki összeszedte a felszerelését, és visszaindultak a faluba.

A Kereső Kahlan felé fordult.

- Én ezt nem értem. Hiszen megtettem minden tőlem telhetőt. Tényleg! A lány mosolyogva megfogta a kezét.

- Ebben nem is kételkedtem.

Bár a nap lemenőben volt, ez a felhős nap volt Kahlan számára a legverőfényesebb, ameddig csak vissza tudott emlékezni. Sokkal jobban érezte magát, mint a közelmúltban bármikor. Persze ez leginkább annak volt köszönhető, ahogyan Richard bánt vele. Elég időt kapott tőle, hogy visszanyerje a lelki egyensúlyát, anélkül, hogy kérdezősködött volna. Tegnap egyszerűen csak átölelte, és nem szólt semmit.

Annak ellenére, hogy semmi más nem történt köztük, sokkal közelebb érezte magához a férfit, de azzal is tisztában volt, hogy ez nem feltétlenül jó dolog. Csak tovább nehezítette a helyzetüket. Tegnap éjjel kis híján óriási hibát követett el. Életében eddig a legnagyobbat. Hálás volt Richardnak, amiért megakadályozta a ballépést, ugyanakkor a szíve legmélyén talán azt szerette volna, ha mégsem teszi.

Mikor reggel felébredt, Kahlan nem tudta, hogyan fog a férfi hozzá viszonyulni. Sértődött lesz vagy dühös? Esetleg gyűlölni fogja? És, bár egész éjjel félmeztelenül feküdt Richardhoz bújva, reggel mégis zavartan elfordult, hogy a blúzát begombolja. Miközben a gombokkal ügyetlenkedett, bevallotta a férfinek, hogy nem hiszi, hogy létezik nála megértőbb barát. Azt is hozzátette, hogy reméli, egy szép napon majd viszonozni tudja a bizalmát.

- Már meg is tetted - felelte rá a férfi. - A bizalmadat, sőt az életedet is a kezembe helyezted. Megesküdtél, hogy az életed árán is megvédelmezel. Mi lehetne ennél szilárdabb bizonyíték rá?

Kahlan akkor megfordult, keményen ellenállt a késztetésnek, hogy megcsókolja, és helyette megköszönte, hogy Richard elviseli a problémáival együtt.

- Azt az egyet azért be kell valljam - tette hozzá Richard -, hogy többé nem tudok már úgy tekinteni egy almára, mint azelőtt.

Erre Kahlan elnevette magát, részint zavarában, és egy jó darabig együtt nevettek. Ettől kezdve valahogy jobban érezte magát, és tüske sem maradt a történtek után.

Richard hirtelen megtorpant, felriasztva ezzel a lányt az elmélkedésből. Kahlan is megállt, miközben a kísérő csapat tovább haladt.

- Richard, mi az, mi történt? A Kereső egészen elsápadt.

- A Nap! Egy pillanatra a szemembe sütött.

- Én csak felhőket látok - tekintgetett nyugat felé a lány.

- Pedig ott volt, egy apró rés, de most már én sem látom.

- Gondolod, hogy jelent valamit? A férfi a fejét ingatta.

- Fogalmam sincs. Csak azt tudom, hogy amióta Zedd fölém pakolta a felhőket, most először láttam a Napot, még ha csak egy pillanatra is. Lehet, hogy nincs különösebb jelentősége.

Továbbindultak a magas fűben. A falu irányából a boldák jajgató hangját hozta a szél. Mire elérték a házaikat, már egészen besötétedett. A mulatságnak még mindig nem volt vége, a Sáremberek ünnepe egész éjjel tartott, és aznap is folyatódott, egészen a Gyűlés végéig. Az emberek jól bírták, kivéve a sarkokba húzódva alvó, vagy félálomban pislogó gyerekeket.

A vének a kunyhójukban üldögéltek, ezúttal a feleségeik nélkül. Éppen a rituális ételeket fogyasztották, melynek elkészítésére csak néhány asszony volt jogosult. Kahlan szeme láttára töltöttek valami piros színű italt az elöljárók korsóiba, amilyet addig nem látott az ünnep folyamán. A vének üveges tekintettel meredtek a távolba, valami mások számára nem látható jelenséget fürkészve. Kahlan megborzongott: az ősök szellemei tehát megérkeztek. A Madarak Atyja kérdezett valamit tőlük. Bármi is volt a válasz, ő elégedettnek tűnt vele.

Bólintott, mire a hat vén feltápászkodott, és libasorban elindultak a Szellemek Háza felé. A dobok és boldák egyszerre ritmust váltottak. A hangtól Kahlan karján felállt a szőr. A Madarak Atyja feléjük közelített, szemében különös tűz lobogott.

- Eljött az idő. Richardnak és nekem most mennünk kell.

- Hogy érted, hogy „Richardnak és nekem" ? Én is megyek.

- Azt nem lehet.

- Miért?

- Mert a Gyűlés a férfiak dolga.

- Én a Kereső kísérője vagyok. Ott kell lennem, hogy tolmácsolhassak.

A Madarak Atyja zavarba jött.

- De a Gyűlés a férfiak dolga - ismételte meg, mivel láthatóan nem tudott jobb ürügyet kitalálni.

Kahlan makacsul keresztbe fonta a karját.

- Ez esetben most kénytelenek lesztek kivételt tenni.

Richard Kahlanra nézett, aztán a Madarak Atyjára, majd ismét vissza. A hangsúlyból kitalálta, hogy valamin vitáznak, de úgy döntött, nem avatkozik közbe. A Madarak Atyja kissé közelebb hajolt a lányhoz, és halkabbra fogta a hangját.

- Amikor a szellemekkel tanácskozunk úgy kell kinéznünk, mint nekik.

- Úgy érted, nem viselhetünk semmi ruhát? - kérdezte a lány összevont szemöldökkel. A Madarak Atyja vett egy mély lélegzetet, aztán bólintott.

- Igen, és he kell magunkat festenünk sárral.

Kahlan felemelte a fejét.

- Rendben van. Nincs ellenvetésem.

A Madarak Atyja kissé hátrébb lépett.

- Mi van a Keresővel? Talán meg kellene kérdezned, hogy ő mit szól hozzá.

Az Inkvizítor mélyen a szemébe nézett, majd Richardhoz fordult.

- El kell magyaráznom valamit. Ha egy Sárember kívánságára összeül a Gyűlés, a szellemek néha kérdéseket tesznek fel a vének közvetítésével, hogy meggyőződjenek a Gyűlést összehívó szándékairól. Ha a válaszodat az ősök szellemei hamisnak, vagy becstelennek vélik, akár meg is ölhetnek. Mármint a szellemek, nem a vének.

- Akkor is ott lesz a kardom - emlékeztette Richard.

- Nem lesz ott. Ha részt akarsz venni a Gyűlésen, akkor neked is úgy kell megjelenned, ahogy a világra jöttél, akárcsak a véneknek. Nem viselheted a kardot, semmilyen ruhát, és a testedet be kell mázolnod sárral.

Kahlan itt megállt, vett egy nagy levegőt, kisöpört egy tincset az arcából, majd folytatta.

- Ha nem vagyok ott, hogy tolmácsoljak, előfordulhat, hogy megölnek, hiszen nem értenéd a kérdéseiket, és nem tudnál rájuk válaszolni. Akkor pedig Rahl máris győzött. Ezért muszáj nekem is jelen lennem. De ha ott vagyok, én sem viselhetek ruhát. A Madarak Atyja aggódik, és tudni szeretné, mit szólsz hozzá. Abban reménykedik, megtiltod, hogy én is bemenjek.

Richard összefonta a karját, és a szemébe nézett.

- Úgy tűnik, elszántad magad, hogy ha törik, ha szakad, egyszer még meztelenre vetkőzöl a Szellemek Házában - mosolygott csibészesen, csillogó szemmel. Kahlan kénytelen volt az ajkába harapni, hogy fel ne nevessen. A Madarak Atyja zavartan nézett egyikükről a másikra.

A lány megpróbált komolyabb hangot megütni, de így is majdnem elnevette magát.

- Richard, ez most nem vicc! Különben ne is reménykedj! Sötét lesz odabent. A Kereső visszanyerte a higgadtságát. Odalépett a Madarak Atyjához.

- Én kértem a Gyűlést, és szükségem van Kahlanra, hogy tolmácsoljon. A Madarak Atyja szinte összerezzent a válasz hallatán.

- Ti ketten az első perctől fogva próbára tettétek a befolyásomat a Tanácsban - sóhajtotta.

- Miért éppen most lenne másképp? Na, menjünk!

Kahlan és Richard egymás mellett sétáltak, ahogy a Madarak Atyja végigkalauzolta őket a falu sötét, zegzugos ösvényein. Több ízben jobbra fordultak, végül balra. Richard keze a lány kezére kulcsolódott. Kahlant valójában sokkal jobban zavarta, hogy ruha nélkül kell megjelennie nyolc, szintén meztelen férfi előtt, mint amennyire az zavarta volna, hogy őt is ugyanígy fogják látni. De akkor sem fogja hagyni, hogy Richard nélküle vegyen részt a  szertartáson! Most már nem szalaszthatták el a lehetőséget. Keményen megdolgoztak érte. Az idejük pedig fogytán volt.

Felöltötte az Inkvizítor álarcát.

Mielőtt a Szellemek Házához értek volna, a Madarak Atyja a szűk kis ajtón át betessékelte őket egy közeli épületbe. A vének már odabent várakoztak, törökülésben ültek, a semmibe meredve. Kahlan Savidlinre mosolygott, de a férfi nem reagált. A Madarak Atyja felvett egy zsámolyt és két agyagedényt a földről.

- Ha a neveteket halljátok, gyertek ki! Addig itt várjatok!

Miközben a lány lefordította az utasítást, a Madarak Atyja kisurrant az ajtón, a kezében tartott tárgyakkal együtt. Nemsokára Caldus nevét szólította, azután sorban a többi elöljáróét, Savidlinét legutoljára. Savidlin hozzájuk sem szólt a várakozás alatt, egyáltalán semmiféle jelét nem adta, hogy észrevette volna őket. Félig már a szellemek világában járt.

Richard és Kahlan egyedül maradtak a néma, kiürült szobában. A lány egy csizmájáról lelógó rojtot tépkedett. Igyekezett nem gondolni arra, ami rá várt, de egyszerűen képtelen volt a gondolatot kiverni a fejéből.

Richard odabent fegyvertelen lesz, egy időre elveszti a kard oltalmazó erejét. Neki viszont megmarad a hatalma a Szellemek Házában is. Időlegesen ő lesz a Kereső egyetlen védelmi vonala. Bár erről nem beszélt az imént, ez volt a másik ok, amiért mindenáron jelen akart lenni. Eltökélte, ha bármi rosszul sülne el, tenni fog arról, hogy ne Richard legyen, aki meghal, hanem ő. Megacélozta az akaratát, és felkészült a feladatra. Meghallotta, hogy a Madarak Atyja Richard nevét kiáltja. A férfi felállt.

- Reménykedjünk, hogy a dolog beválik. Ha nem, akkor nagy bajban leszünk. Örülök, hogy te is ott leszel.

Ez utóbbi figyelmeztetés volt, hogy Kahlan egy pillanatra se hagyja lankadni a figyelmét. A lány bólintott.

- Azt azért ne feledd, hogy most már közéjük tartozunk. Legjobb tudásuk szerint segíteni fognak. Ha balul sül el, az nem rajtuk fog múlni.

Kahlan átkarolta a térdét, és csendesen üldögélt, amíg végül a nevét hallotta. Akkor felkelt, és kisétált a sötét, hűvös éjszakába. A Madarak Atyja a Szellemek Háza falának tövében ült a zsámolyon. A sötétség ellenére látta, hogy meztelen volt. Testét festett szimbólumok borították: zegzugos vonalak, csíkok és csigavonalak. Ezüstös haja szétterült a vállán. Nem messze tőle, egy fal tetején, tyúkok ültek sorban, és álmosan pislogtak lefelé. A Madarak Atyjának háta mögött egy vadász állt, a lábánál prérifarkas prémek és ruhák hevertek. Richard kardja a kupac tetején feküdt.

- Vetkőzz le! - mondta a Madarak Atyja.

- És ő? - mutatott a vadászra Kahlan.

- Azért van itt, hogy elvigye a ruhákat. A vének kunyhójához viszi őket, hogy az emberek tudják, a Gyűlésen vagyunk. Hajnal előtt visszahozza őket, ez lesz a jel, hogy a Gyűlés véget ért.

- Akkor mondd meg neki, hogy forduljon el.

A Madarak Atyja kiadta a parancsot, a vadász pedig engedelmesen hátat fordított. Kahlan kifűzte az övét a csúsztató alól, és kikapcsolta a csatot. Utána kicsit elbizonytalanodva nézett az elöljáróra.

- Gyermekem - szólalt meg halkan a Madarak Atyja -, ma éjjel nem vagy sem nő, sem férfi. Sárember vagy, csak ez számít. Ma éjszaka én sem vagyok sem, férfi, sem nő. Szellemvezető leszek.

Kahlan bólintott, és nekiállt levetni a ruháit. Megállt a Madarak Atyja előtt, meztelen testén érezte a hideg éjszakai levegőt. A szellemvezető felvett egy marék fehér sarat az egyik edényből, aztán habozni kezdett. Iménti szavai ellenére láthatóan ő is zavarban volt. Más dolog volt az Inkvizítort meztelenül látni, és más megérinteni.

A lány megfogta a kezét, és egy határozott mozdulattal a hasához húzta. Érezte, hogy a hideg sár szétkenődik a bőrén.

- Fogj hozzá! - parancsolta.

Mikor elkészültek, kinyitották az ajtót, és beléptek az épületbe. A Madarak Atyja letelepedett a körben ülő, hasonlóan kimázolt vének közé, míg Kahlan vele szemben, Richard  mellett foglalt helyet. A Kereső arcán merész vonalakkal húzott fekete és fehér sávok virítottak. Mindannyian ilyen maszkot viseltek a szellemek kedvéért.

A koponyák, melyek legutóbb még a polcokon álltak, most a kör közepén hevertek, gondosan elrendezve. Egy kisebb tűz égett Kahlan háta mögött, furcsa, csípős illattal árasztva el a helyiséget. A vének üveges tekintettel bámultak maguk elé, közben Kahlan számára érthetetlen szavakat kántáltak ritmikusan. Az ajtó hirtelen becsukódott, anélkül, hogy bárki hozzáért volna. A Madarak Atyja rájuk emelte távolba révedő tekintetét.

- Mostantól fogva, amíg a hajnal el nem jön, és a Gyűlés véget nem ér, senki sem hagyhatja és a Szellemek Házát, és senki sem léphet be. A szellemek őrt állnak.

Kahlan körülnézett a szobában, de semmit sem látott. A hátán mégis végigfutott a hideg. A Madarak Atyja felemelt maga mellől egy fonott kosarat, és hosszasan kotorászott benne, végül kivett egy aprócska békát, aztán továbbadta a kosarat a mellette ülőnek. Mindenki sorban kivett egy-egy békát, és az állatok hátát a mellkasukhoz dörgölték. Mikor a kosár odaért hozzá, két kézzel megfogta, és a Madarak Atyjára pillantott.

- Erre miért van szükség?

- A kosárban vörös szellembékák vannak. Nagyon ritkán lehet ilyen békát találni. Olyan anyagot termelnek, amely segít elfeledni ezt a világot és meglátni a szellemekét.

- Tisztelt elöljáró! Én Sárember vagyok, de ugyanakkor Inkvizítor is. Folyamatosan féken kell tartamom a hatalmamat. Ha elfeledkezek erről a világról, akkor félő, hogy nem leszek rá képes.

- Most már túl késő visszakozni. A szellemek itt vannak közöttünk. Már láttak téged, a rád festett jelek számukra, fáklyaként világítanak. Ha olyat találnak köztünk, aki nem lát az ő világukban, azt azonnal megölik, és a lelkét elrabolják. Megértem a problémádat, de segíteni nem tudok. Mindössze annyit tudok mondani, hogy próbáld meg megzabolázni a mágiát, ha tudod. Ha mégsem sikerül akkor egyikünk elpusztul, de ezt a kockázatot most már vállalnunk kell. Ha meg akarsz halni, akkor hagyd a békát a kosárban. Ha harcolni akarsz Darken Rahl ellen, akkor vedd ki.

Kahlan tágra nyílt szemmel bámult a Madarak Atyjának kifejezéstelen arcába. Végül megmarkolta a kapálódzó békát, a kosarat továbbadta Richardnak, és közölte vele, hogy mi a teendő. Utána nagyot nyelve nyomta a kétéltű nyálkás bőrét a szegycsontjához, a két melle közé, az egyetlen olyan területre, amelyet nem borítottak a misztikus szimbólumok. Apró körökben magához dörzsölte a hátát, ahogy a többiektől látta. Ahol a nyálka hozzáért, bizseregni és feszülni kezdett a bőre, majd ez az érzés lassan szétterjedt az egész testében. A dobok és boldák hangja felerősödött a fülében, míg végül úgy tűnt, nem is létezik más hang a világon. Magában szorosan belekapaszkodott a hatalmába, minden porcikájával arra koncentrált, hogy ne engedje szabadon, aztán - remélve, hogy ennyi elég - átengedte magát a bódulatnak.

Mindenki megfogta a körben mellette ülő kezét. A lány szeme előtt elmosódtak a terem körvonalai. A tudata hullámzani kezdett, fel-alá lebegve, mint a hullámok a vízbe dobott kavics körül. Úgy érezte, mintha forognának a körbe helyezett koponyák körül, egyre gyorsabban és gyorsabban. A koponyák felfénylettek, megvilágítva a Sáremberek arcát. Mindannyiukat gyengéden felszippantotta valami puha űr. A kör középpontjából érkező fénysugarak velük együtt pörögtek.

Hirtelen alakok közeledtek a szélrózsa minden irányából. Kahlan rémülten döbbent rá, hogy miket lát.

Árnyak hada tartott feléjük.

A lány még sikoltani sem bírt. Helyette teljes erejével megszorította Richard kezét. Meg kell védenie! Megpróbált felállni, és a férfira vetődni, hogy a saját testével védelmezze, de a lábai nem engedelmeskedtek. Szörnyülködve vette észre, hogy azért nem bír mozdulni, mert kezek fogták le szorosan, árnyak kezei. Tehetetlenül vergődött a szorításukban, megpróbált Richardnak segíteni. Kezdett úrrá lenni rajta a vakrémület. Lehet, hogy már meg is ölték? Lehet, hogy már nem él? Ő is szellem lett, azért nem képes mozogni?

Az árnyak az arcába bámultak. De hiszen az árnyaknak nincsen arcuk! Ezeknek viszont volt. Sárember arcuk. Kahlan megkönnyebbülve eszmélt rá, hogy az ősök szellemeit látja. Vett egy mély lélegzetet, és megpróbált úrrá lenni a pánikon. Lassacskán újra megnyugodott.

- Ki hívta össze a Gyűlést?

A szellemek szóltak. Mindannyian, egyszerre. Mégis a Madarak Atyjának szája mozgott. Az üres, száraz, halott hangra Kahlanban megállt a lélegzet.

- Ki hívta össze a Gyűlést? - kérdezték újra.

- Ez az ember - felelte Kahlan. - Ó, itt mellettem, Richard, az Indulatos.

Az árnyak ellebegtek a vének mellett, be a kör közepébe.

- Eresszétek el a kezét!

Kahlan és Savidlin elengedték Richard kezét. A szellemek a kör közepén forogtak, aztán egyszerre villámgyorsan elsuhantak, keresztül a Kereső testén.

Richard hirtelen beszívta a levegőt, hátravetette a fejét, és felüvöltött a kíntól, amit a rajta áthaladó árnyak okoztak.

Kahlan felugrott. A szellemek a Kereső háta mögött lebegtek. A vének lehunyták a szemüket.

- Richard!

A férfi lehorgasztotta a fejét.

- Semmi baj, jól vagyok - nyögte, de a hangján hallatszott, hogy ez csak félig igaz. A szellemek körülállták a véneket, majd előrébb lebbentek, és eggyé váltak velük.

Egyszerre lehetett látni élőt és holtat: az elöljárók körvonalai elmosódtak. Mintegy varázsütésre mindannyian kinyitották a szemüket.

- Miért szólítottál bennünket? - kérdezte a Madarak Atyja az árnyak színtelen hangján. A lány közelebb hajolt Richardhoz, és tolmácsolta a kérdést, miközben le nem vette a szemét a Szellemvezetőről.

A Kereső vett egy pár nagy levegőt - kezdett magához térni a megrázkódtatásból.

- Én hívtalak benneteket. Meg kell találnom egy mágiával felruházott tárgyat, még mielőtt Darken Rahl a nyomára akad.

Kahlan lefordította a szavait. A szellemek továbbra is a véneken keresztül szóltak.

- Hány embert öltél életedben? - kérdezték ezúttal Savidlin szájával. Richard gondolkodás nélkül válaszolt.

- Kettőt.

- És miért? - tette fel a következő kérdést Hajanlet.

- Mert különben ők öltek volna meg.

- Mindketten?

Richard egy pillanatra elgondolkozott.

- Az elsőt önvédelemből öltem meg, a másodikat pedig, hogy a barátomat védjem. Most Arbrin szája nyílt szólásra.

- Úgy véled, hogy jogod van ölni egy barát védelmében?

- Igen.

- És ha, tegyük, fel, azért akarta megölni a barátodat, hogy az ő barátját védje?

Richard sóhajtott.

- Ennek a kérdésnek mi a lényege?

- Az, hogy ha a te érvelésedet követjük, az embernek, akit megöltél, joga lett volna megölni a te barátodat, amennyiben ezzel a saját barátját védi. Ezzel viszont kétségessé vált a te jogod, hogy őt megöljed, vagy nem?

- Nem minden kérdésre létezik válasz.

- Lehet, hogy nem minden kérdésre létezik olyan válasz, ami neked is tetszik.

- Lehet.

Kahlan érezte a férfi hangján, hogy kezd méregbe gurulni. Minden szem rá szegeződött, véneké és szellemeké egyaránt.

- Élvezetet okozott annak az embernek a megölése?

- Melyiké?

- Az elsőé.

- Nem.

- És a másiké?

Richard arcizmai megfeszültek.

- Mi értelme van ennek az egésznek?

- Minden kérdésnek más és más.

- És amikor a kérdés értelmetlen, az értelem magában a kérdezés tényében rejlik?

- Inkább felelj a kérdésünkre.

- Csak ha előbb megmondjátok, hogy miért tettétek fel.

- Válaszolj, különben mi sem válaszolunk majd a te kérdéseidre!

- Ha válaszolok, megígéritek, hogy ti is feleltek az én kérdéseimre?

- Nem alkudozni jöttünk, hanem mert hívtatok. Ha nem, felelsz, véget vetünk a Gyűlésnek.

Richard vett egy nagy levegőt, és lassan kiengedte. Tekintete a semmibe meredt.

- Igen, élveztem a halálát, az Igazság Kardjában rejlő mágia miatt. Így működik a kard. Ha másképpen öltem volna meg, nem a karddal, akkor nem élveztem volna.

- Az nem számít.

- Hogy?

- A „ha" nem érdekes. A tények számítanak. Így most már két okát soroltad fel, hogy megölted a második embert: hogy a barátodat megvédd, és mert élvezetet okozott. Melyik az igazi ok a kettő közül?

- Mindkettő. Azért öltem meg, hogy megvédjem a barátom, és azért élveztem, mert a karddal tettem.

- Mi van, ha nem kellett volna megölnöd, hogy megvédd? Ha rosszul mérted fel a helyzetet? Mi van, ha a barátod élete esetleg nem is volt veszélyben?

Kahlan megdermedt a kérdés hallatán. Egy pillanatig tétovázott, mielőtt lefordította volna.

- Számomra a tett nem annyira fontos, mint a mögötte húzódó szándék. Meggyőződésem volt, hogy a barátom élete veszélyben forog, ezért aztán indokoltnak tartottam megvédeni. Egyetlen pillanat alatt kellett döntenem. A habozásommal a halálát okozhattam volna. Ha a szellemek úgy vélik, hogy nem lett volna szabad megölnöm, vagy hogy esetleg joga volt megölni a barátomat, és ezért nem volt okom ellene lépni, akkor nem értünk egyet. Némely problémára nem létezik egyértelmű megoldás. Más esetekben pedig nem adatik meg a luxus, hogy sokáig mérlegeljük a döntésünket. Kénytelen voltam a szívemre hallgatni. Egy bölcs ember mondta nekem egyszer, hogy minden gyilkos azt hiszi, joggal öl. Én pedig kész vagyok ölni a saját, a barátom, vagy bármely ártatlan ember védelmében. Ha szerintetek ez helytelen, akkor most szóljatok, hogy befejezhessük ezt a kegyetlen kérdezősködést, és elmehessek máshol keresni a választ.

- Amint már mondtuk, nem alkudozni vagyunk itt. Azt mondod, szerinted a tett nem olyan fontos, mint a szándék. Előfordult már, hogy valakit meg akartál ölni, de mégsem tetted?

A szellemek szavai szinte fizikai fájdalmat okoztak Kahlannak. Úgy érezte, ott helyben elhamvad tőlük.

- Félreértelmeztétek az összefüggést. Azt mondtam, azért öltem, mert úgy gondoltam, muszáj; mert azt gondoltam, hogy meg akarja ölni a barátomat. Ezért aztán úgy láttam, meg kell ölnöm, vagy a barátom hal meg. Azt nem mondtam, hogy a szándék egyenlő a tettel. Valószínűleg elég hosszú listát tennének ki az emberek, akiket életem során volt, hogy meg akartam ölni.

- Ha így van, miért nem tetted meg?

- Több okból. Sok esetben nem volt igazi indok rá, csak képzeletbeli játék volt, hogy bosszút álljak valamilyen séreleméit. Máskor pedig, bár lett volna okom ölni, mégis sikerült elkerülnöm az élet kioltását. Máskor pedig... szóval, egyszerűen úgy esett, hogy nem öltem, ennyi az egész.

- Az öt elöljáró?

Richard sóhajtott.

- Igen.

- De szándékodban állt.

A Kereső nem felelt.

- Ebben az esetben is olyan fontos a szándék, mint a tett?

Richard nagyot nyelt.

- Számomra igen. A tény, hogy meg akartam őket ölni, majdnem akkora fájdalmat okoz, mintha megtettem volna.

- Ez esetben úgy tűnik, mégsem értettük annyira félre az összefüggést.

Kahlan látta a könnyeket a férfi szemében.

- Mi célból gyötörtök ezekkel a kérdésekkel?

- Mi célból van szükséged arra a mágikus tárgyra?

- Hogy megfékezzem Darken Rahlt!

- És hogyan, fogja annak a tárgynak a megszerzése megfékezni?

Richard hátrébb dőlt. A szeme elkerekedett. Egy könnycsepp csordult végig az arcán. Hirtelen ráeszmélt, hová vezetnek a kérdések.

- Ha megszerzem a tárgyat, és nem engedem, hogy Rahl hozzájusson, akkor meg fog halni - suttogta. - Meg fogom ölni vele.

- És amit tőlünk kérsz, az valójában nem más, mint hogy segítsünk neked megölni.

A szellemek hangja visszhangzott az épületben. Richard csak bólintani tudott.

- Pontosan ezért teszünk fel ennyi kérdést. Azt kéred tőlünk, hogy segítsünk valakit elpusztítani. Nem gondolod, hogy jogunk van tudni, hogy kit és miért akarsz megölni a közreműködésünkkel?

A Keresőről patakokban folyt a víz. Becsukta a szemét.

- Azt hiszem, igen.

- Miért akarod megölni Darken Rahlt?

- Több okból.

- Miért akarod megölni Darken Rahlt?

- Mert megkínozta és megölte az apámat. Mert sok más embert is halálra kínzott. Mert még ennél is több embert fog halálra kínozni, ha nem ölöm meg. Csak így lehet a pusztításnak véget vetni. Vele nem lehet egyezkedni. Nincs más lehetőségem, mint hogy megöljem.

- A következő kérdésre jól fontold meg a választ, mielőtt kimondanád. Csak az igazat feleld, vagy a Gyűlésnek vége.

Richard bólintott.

- Mi a legfőbb oka, hogy meg akarod ölni Darken Rahlt?

A Kereső ismét lehunyta a szemét. Az arcán könnyek folytak végig.

- Azért - suttogta végül - mert ha nem ölöm meg, akkor megöli Kahlant.

A lány úgy érezte, mintha hasba vágták volna. Alig tudta magát összeszedni, hogy lefordítsa a választ. Hosszú csend követte a szavait. Richard a Gyűlés érdekében másodszorra vetkőzött meztelenre, ám ezúttal nem fizikai értelemben. Kahlan mélységesen haragudott a szellemekre, amiért ezt tették vele. Gyűlölte magát, amiért ezt tette vele. Nem kellett volna engednie, hogy idáig fajuljon a kettejük kapcsolata. Sharnak igaza volt.

- Ha Kahlan nem lenne a képben, akkor is meg akarnád ölni?

- A válaszom egyértelműen: igen. Az előbb a legfőbb indokot kérdeztétek. Én csak válaszoltam.

- És mi az a tárgy, amit keresel? - kérdezték váratlanul.

- Ez azt jelenti, hogy egyetértetek az indítékaimmal?

- Nem. Csak annyit, hogy úgy döntöttünk, megpróbálunk válaszolni a kérdésedre, ha módunkban áll. Mi az a tárgy, amit keresel?

- Orden három szelencéjének egyike.

Kahlan fordításának hallatán a szellemek fájdalmasan felüvöltöttek.

- Erre a kérdésre nem válaszolhatunk. Orden szelencéit már működésbe hozták. A Gyűlésnek vége.

A vének szemei elkezdtek lecsukódni. Richard talpra ugrott.

- Megengednétek, hogy Darken Rahl annyi embert elpusztítson, mikor tudnátok segíteni?

- Igen.

- Hagynátok, hogy megölje az utódaitokat? A vért a véretekből? Nem a népünk tisztelt ősei, hanem az árulói vagytok!

- Ez nem igaz.

- Akkor válaszoljatok!

- Tilos válaszolnunk.

- Kérlek benneteket, ne hagyjatok itt segítség nélkül! Hadd tegyem fel másképp a kérdést!

- Nem árulhatjuk el, hol vannak Orden szelencéi. Kérdezz mást!

Richard visszaült, és felhúzta a térdeit. Az ujjaival megdörzsölte a szemét. A ráfestett jelek egy vadállathoz tették hasonlatossá. Arcát két kezébe temette, és gondolkozni kezdett.

- Azt nem mondhatjátok el, hogy hol vannak a szelencék. Van még más kikötés is?

- Igen.

- Hány szelence van már Rahl kezében?

- Kettő.

Richard a vénekre meredt.

- Ezzel éppen most árultátok el két szelence hollétét. Ami, ugye, tilos - emlékeztette őket.

- Vagy csak a szándék hiányzik?

Csend.

- Ez az információ nem tiltott. A kérdésed?

Richard úgy hajolt előre, mint egy szagot fogott kopó.

- Meg tudjátok mondani, hogy ki tudja, merre vannak a szelencék?

Kahlan gyanította, hogy Richard pontosan tudja a választ a kérdésre. A dolgok más irányból való megközelítése tipikus része volt a Keresők repertoárjának.

- Tudjuk annak a személynek a nevét, akinél a harmadik szelence van, és azoknak az embereknek a nevét, akik a közelében vannak, de ezeket nem árulhatjuk el. Az egyenértékű lenne azzal, mintha megmondanánk, hol van.

- Ez esetben meg tudtok-e nevezni egy olyan személyt, Rahlon kívül, aki nem birtokosa a szelencének, nincs is a közelében, de tudja, hol van?

- Van egy ilyen személy. Tudja, hol a szelence. Ha az ő nevét eláruljuk, az csak hozzá vezet el, és nem a szelencéhez. Ennyit megtehetünk. Ettől fogva rajtad múlik, hogy megszerzed-e a szelencét, és nem rajtunk.

- Akkor a kérdésem az, hogy ki az az ember? Mi a neve?

Amikor a szellemek kimondták a nevet, Kahlan összerándult. Nem tolmácsolta a Keresőnek. A vének reszketni kezdtek a név említésére.

- Ki az? Mi a neve? - kérdezte Richard. Kahlan felnézett rá.

- Ezzel az erővel akár meg is halhattunk volna - suttogta.

- Miért? Ki az?

Kahlan összemenni látszott.

- Shota, a boszorkány.

- És tudod, hogy hol találjuk?

Kahlan bólintott, de arcára kiült a rettegés.

- Az Agaden-völgyben.

A lány úgy suttogott, mintha a hely neve is mérgező lenne.

- Még egy varázsló sem merészkedne be Agaden völgyébe.

Richard a lány félelemmel teli arcára nézett, aztán a reszkető elöljárókra.

- Akkor elmegyünk Agaden völgyébe Shotához, és kiderítjük, hol van a szelence.

- Sok szerencsét kívánunk neked - mondták a szellemek a Madarak Atyja szájával. - A leszármazottaink élete is rajtatok múlik.

- Köszönöm a segítséget, tiszteletreméltó ősök. Mindent megteszek, hogy Rahlt megállítsam. Hogy megmentsem a népünket.

- Használd a fejedet. Rahl is azt teszi. Ha saját barlangjában szállsz szembe vele, akkor veszíteni fogsz. Nem lesz könnyű legyőzni. Szenvedni fogsz, mint ahogy a népünk is, vagy más népek is, mielőtt egyáltalán esélyed nyílna a győzelemre. És még akkor is valószínű, hogy a végén elbuksz. Jól jegyezd meg a tanácsunkat, Indulatos Richard!

- Emlékezni fogok a szavaitokra. Esküszöm, hogy mindent megpróbálok.

- Akkor próbára tesszük a szavadat. Van még valami, amit el kell mondanunk.

A szellemek egy percre habozni látszottak.

- Darken Rahl itt van. Téged keres.

Kahlan kapkodva fordított. Richard egy szempillantás alatt talpon volt.

- Micsoda? Hogyhogy itt van? Hol van, és mit csinál?

- A falu főterén van, és a népünket gyilkolja.

Kahlanban elszabadult a rettegés. Richard tett egy lépést előre.

- Ki kell innen mennem! Meg kell szereznem a kardomat! Meg kell akadályoznom!

- Ha akarod... Ám előbb hallgass végig. Ülj vissza! - parancsolták.

Kahlan és Richard leültek, megfogták egymás kezét, és döbbenten néztek a szellemekre. A lány szemébe könnyek szöktek.

- Igyekezzetek! - mondta a Kereső.

- Darken Rahl téged akar. A kardod nem győzheti le. Ma éjjel ő a hatalmasabb. Ha most kimész, megfog ölni. Esélyed sem lesz. Egyáltalán semmi. Ha nyerni akarsz, meg kell várnod, míg fordul a kocka. Ma éjjel nem tehetsz semmit. Azok, akiket ma megöl, mindenképpen meghalnak, akár felveszed vele a harcot, akár nem. Ha most kimész innen, sokkal többen halnak meg. Sokkal, de sokkal többen. Ha győzni akarsz, bátornak kell lenned ahhoz, hogy hagyd őket meghalni. Túl kell élned a ma éjszakát, hogy később megvívhass vele. Muszáj a válladra venned ezt a terhet. A fejedet kell követned, és nem a kard hívását, ha esélyt akarsz adni magadnak.

- De előbb-utóbb ki kell mennem innen.

- Darken Rahl túl sok rémséget engedett szabadjára. Egyszerre több vasat kell a tűzben tartania, az idő pedig őt is sürgeti. Nincs ideje kivárni a hajnalt. Biztos benne - és nem egészen ok nélkül - hogy ha úgy akarja, bármikor képes elsöpörni téged. Semmi oka, hogy itt várjon rád. Nemsokára odébb áll, hogy a többi sötét ügyletével foglalkozzon. Ám vissza fog térni, hogy leszámoljon veled. A rád festett szimbólumok teszik lehetővé, hogy láthassunk téged. Ugyanezek a jelek számára láthatatlanná tesznek. De csak addig, míg elő nem húzod a kardot. A kardot látja, és így téged is meglátna. Amíg a jelek rajtad vonnak, és a kardod mágiája a hüvelyében marad, nem láthat meg a Sáremberek földjén.

- De nem maradhatok örökre itt!

- Ha le akarod győzni, valóban nem. Amikor elhagyod ezt a földet, a szimbólumok is erejüket vesztik. Akkor már újra megtalálhat.

Richard levegőért kapkodott; a keze reszketett. Az arcán látszott, nem sok hiányzik hozzá, hogy a figyelmeztetés ellenére kirontson harcolni.

- A döntés a te kezedben van. Váj itt, míg megöli a törzs néhány tagját, aztán szerezd meg a szelencét, és öld meg. Vagy eredj ki, és vallj kudarcot.

Richard összeszorította a fogát, és nagyot nyelt. A mellkasa fújtatóként járt fel-le.

- Várni fogok - mondta alig hallhatóan.

Kahlan átölelte a nyakát, szorosan hozzábújt, és együtt sírtak, miközben a vének alkotta kör újból forogni kezdett.

Ez volt a lány utolsó emléke a Gyűlésről, míg arra nem eszmélt, hogy a Madarak Atyja a vállát rázza. Olyan volt, mintha egy rémálomból ébredtek volna, ahol a szellemek a mészárlásról, az Agaden mocsárról és Shotáról suttogtak. A boszorkány gondolatára Kahlan hirtelen teljesen magához tért. A többi elöljáró is köréjük gyűlt, és felsegítették őket. Mindannyian komor arccal meredtek rájuk. Kahlan érezte, hogy újra könnybe lábad a szeme. Kényszerítenie kellett magát, hogy ki ne törjön belőle a zokogás.

A Madarak Atyja kinyitotta a Szellemek Házának ajtaját, és megpillanthatták odakint a tiszta, csillagos eget.

A felhők eltűntek. A kígyószerű felhő is.

Pirkadatig legfeljebb egy óra lehetett hátra. Keleten az ég alja mintha máris kicsit világosabb lett volna. A vadász komoran átadta a ruháikat és Richard kardját. Szótlanul felöltöztek, és elhagyták az épületet.

A Szellemek Házát harcosok és íjászok csapata vette védelmezőn körül. Sokan közülük több sebből véreztek. Richard a Madarak Atyja elé nyomakodott.

- Mondjátok el, hogy mi történt! - kérte halkan.

Egy harcos lépett elő, dárdával a kezében. Kahlan Richard mellé lépett, hogy tolmácsoljon. A harcos szemében a harag tüze lobbant.

- Egy vörös démon érkezett az égből, egy emberrel a hátán. Téged keresett.

Ezzel a férfi a dárda hegyét haragosan Richard mellének szegezte. A Madarak Atyja rezzenéstelen arccal félresöpörte a fegyvert.

- Mikor csak a ruháidat találta, elkezdte lemészárolni a falu népét. A gyerekeket is!

A vadász mellkasa haragosan hullámzott.

- A nyilaink nem sebezték meg. A dárdáink lepattantak róla. Puszta kézzel sem bírtunk vele. Akik megpróbáltak harcolni ellene, azokat varázstűz szaggatta szét. Amikor meglátta, hogy tüzet használunk, még nagyobb haragra gerjedt. Egy legyintéssel eloltotta az összeset. Visszamászott a vörös démon hátára, és azzal fenyegetőzött, hogy ha még egyszer tüzet merészelünk gyújtani, akkor visszajön, és megöli az összes gyermeket a faluban. Varázserejével magához emelte Siddint, és a hóna alá csapta. Azt mondta, ajándékul viszi egy barátjának. Aztán elrepült. Hol voltál te és a varázslatos kardod?!

Savidlin szemébe könny szökött. Kahlan úgy érezte, a szíve szakad meg. Sajnos tudta, kinek szánja Rahl az ajándékot.

A vadász leköpte Richardot. Savidlin neki akart ugrani, de Richard kinyújtotta a karját, és visszatartotta az elöljárót.

- Hallottam a szellemek hangját - mondta Savidlin. - Tudom, hogy nem a Kereső a hibás!

Kahlan csitítóan átölelte.

- Erősnek kell lenned! - vigasztalta. - Egyszer már megmentettük, mikor azt hittük, hogy nincs remény. Most is megfogjuk menteni.

Savidlin bátran bólintott, és Kahlan elengedte. Richard halkan megkérdezte, hogy mit mondott neki.

- Hazudtam neki, hogy enyhítsem a fájdalmát - felelte a lány csendesen.

Richard felsóhajtott, aztán bólintott, hogy megértette, majd a dárdát tartó harcoshoz fordult.

- Mutasd meg a halottakat! - mondta érzelem nélkül.

- Minek? - firtatta a vadász.

- Hogy legközelebb gondolkodás nélkül tudjam a választ, ha azt kérdezik, miért akarom megölni.

A férfi dühösen meredt a vénekre, aztán elvezette őket a falu főterére. Kahlan kifejezéstelen állarcának védelme mögé bújt a szörnyű látvány elől. Túl sokszor látott már ilyet, más falvakban, messze innen. Most is ugyanaz a kép fogadta. Egy fal mellett, egymás hátán feküdtek az iszonytató módon széjjeltépett holttestek, férfiak, nők és gyerekek egyaránt. Némelyiküknek hiányzott egyik végtagja, vagy a fél arca, mások a felismerhetetlenségig összeégtek. A Madarak Atyjának unokahúga is közöttük volt. Richard arcán nem volt nyoma érzelemnek, ahogy a pusztítás közepette végigsétált a síró, jajgató emberek között. Olyan volt, mint a csendes mag a tornádó közepén. Vagy a lesújtani készülő villám, gondolta Kahlan.

- Te hoztad ezt ránk! - sziszegte a harcos. - Ez mind a te lelkeden szárad!

Richard körülnézett, és látta, hogy sokan egyetértenek vele, aztán ismét a dárdás harcosra tekintett. Mikor megszólalt, a hangja egészen gyengéd volt.

- Ha enyhít a fájdalmadon, akkor nyugodtan hibáztass csak engem. Én inkább azt hibáztatom, akinek a kezéhez ennyi vér tapad. Amíg ennek vége nem lesz, ne használjatok tüzet! - fordult a vének felé - Azzal csak még inkább felbőszítitek. Esküszöm, hogy megölöm ezt az embert, vagy magam esek el a harcban. Köszönöm a segítséget, barátaim.

Bár a hangja szenvtelen volt, a Kahlanra irányuló szürke szempárban az iszonytató, marcangoló harag lángja lobbant. A fogai megcsikordultak.

- Gyerünk, meg kell keresnünk ezt a boszorkányt!

Persze Kahlan tudta, hogy nincs egyéb választásuk. De Shotáról is hallott már. Meg fogja ölni mindkettőjüket. Ezzel az erővel akár magát Darken Rahlt is megkérhetnék, hogy árulja el, merre találják az utolsó szelencét.

A lány odament a Madarak Atyjához, és hirtelen a nyakába borult.

- Emlékezzetek majd rám! - suttogta.

Mikor szétváltak, a Madarak Atyja a vadászokra emelte elkínzott tekintetét.

- Szükségük lesz valakire, aki biztonságban elvezeti őket a földünk határáig.

Savidlin azonnal előrébb lépett.

Tíz legjobb vadásza gondolkodás nélkül követte.

(folytatása következik)